Heilijs Arturs

Lidosta

Arturs Heilijs

Lidosta

Romāns

PIRMĀ DAĻA 18.30-20.30

1

Tai janvāra piektdienā pulksten pusseptiņos vakarā Linkolna starptautiskā lidosta llinoisas štatā darbojās, kaut arī ar grūtībām.

Pāri lidostai — tāpat kā visiem Savienoto Valstu Vidējiem Rietumiem — brāzās sniegputenis, briesmīgākais un spēcīgākais pēdējo piecu sešu gadu laikā. Vētra plosījās jau trīs dienas. Un šur tur jau sāka parādīties postījumu sekas — kā vātis uz slima, novājināta organisma.

Kaut kur lidostas teritorijā bija pazudis un droši vien ieputināts kāds «United Air Lines» pikaps ar pusdienām divsimt pasažieriem. Tumsā un nemitīgi krītošajā sniegā līdz šim nebija izdevies sameklēt ne mašīnu, ne ari tas šoferi.

«United Air Lines» lidmašīna DC-8, kas bez nosēšanās lidoja uz Losandžclosu, šīs nozudušās pārtikas mašīnas dēļ kavējās jau vairākas stundas. No jauna gatavot pārtikas krājumus nozīmētu novilcināt izlidošanu vēl vairāk. Tāpat dažādu iemeslu dēļ savas lidmašīnas laikā nevarēja izlaist arī citas aviosabiedrības, kas izmantoja Linkolna starptautisko lidostu.

Lidlaukā bija izgājis no ierindas skrejceļš «trīs-nulle», to bija aizsprostojusi sabiedrības «Aereo-Mexican» reaktīvā lidmašīna Boeing 707, kuras riteņi bija mazliet novirzījušies no skrejceļa un dziļi iegrimuši zem sniega izrūgušajā zemē. Jau divas stundas visiem spēkiem pūlējas izkustināt lielo lidmašīnu, taču bez panākumiem. Tagad sabiedrība «Aereo-Mexican», izsmēlusi savus resursus, griezās pēc palīdzības pie lidostas remontbrigādes.

Ta ka skrejceļš «trīs-nulle» bija nelietojams^ gaisa satiksmes dispečeru dienestam vajadzēja stingri kontrolēt un ierobežot no Mineapolisas, Klīvlendas, Kanzassitijas, Indianapolisas un Denveras nākošo satiksmes lidmašīnu pieņemšanu. Tomēr divdesmit lidmašīnas riņķoja virs lidlauka, gaidot nolaišanos, un dažām no tām jau beidzās degvielas krājumi. Zemē divreiz vairāk lidmašīnu gaidīja pacelšanos. Taču, kamēr nebija likvidēts sastrēgums gaisā, dispečeru dienests neļāva pacelties nevienai lidmašīnai. Tāpēc pie izejām un uz pievedceļiem sablīvējās arvien vairāk lidmašīnu pacelšanās gatavībā, daudzas jau ar iedarbinātiem dzinējiem.

Visu aviosabiedrību noliktavas bija stāvgrūdām pilnas ar kravu, ko vajadzēja nosūtīt nekavējoties, taču tas nebija iespējams sniegputeņa dēļ. Noliktavu pārziņiem rūpes sagādāja krava, kas ātri bojājās, — siltumnīcas ziedi no Vaiomingas Jaunanglijai, tonna Pensilvānijas siera Ankorāžai Aļaskā, saldēti zirņi Islandei, sūtīšanai uz Eiropu no Austrumiem atvesti dzīvi omāri. Omāri bija paredzēti rīt pusdienās Edinburgā un Parīzē, kur tos ierakstītu ēdienu kartē kā «svaigu šejienes jūras produktu» un amerikāņu tūristi pasūtītu tos, neko nenojauzdami. Neatkarīgi no laika apstākļiem līgums noteica, ka kravām, kas ātri bojājas, jāpienāk galapunktā svaigām un bez kavēšanās.

īpašu satraukumu izraisīja <rAmerican Air Lines» krava — vairāki tūkstoši tītaru cāļu, kas bija izperināti inkubatoros pirms dažām stundām. Precīzs cāļu izšķilšanās un nosūtīšanas grafiks — tikpat kā kaujas plāns — bija izstrādāts jau pirms daudzām nedēļām, kad tītarienes vēl nebija olas izdējušas. Saskaņā ar to putnus vajadzēja nogādāt uz Rietumu piekrasti četrdesmit astoņu stundu laikā pēc izšķilšanās — tik ilgi sīciņie radījumi varēja iztikt bez barības tin ūdens. Parasti, ievērojot šo noteikumu, gandrīz visus cāļus izdodas pārvadāt dzīvus. Jāievēro ari vēl kāds apstāklis: ja tītarēnus ceļā baro, tie sāk smakot un lidmašīna, kas tos pārvadā, smird vēl ilgi pēc tam. Tagad nosūtīšana jau bija aizkavējusies vairākas stundas. Tāpēc bija nolemts vienu no pasažieru lidmašīnām ņemt kravas pārvešanai — tātad cālēniem tika dota priekšroka pār visām citām kravām un pasažieriem, arī «īpaši svarīgām personām».

Lidostas ēkā valdīja haoss. Uzgaidāmās telpas bija bāztin piebāztas ar pasažieriem, kuru reisi bija aizkavējušies vai atcelti. Visur kaudžu kaudzēm krājās bagāža. Milzīgajā galvenajā uzgaidāmā zālē bija tāda drūzma kā pārpildītā futbola stadionā vai Meisija universālveikalā ziemsvētku priekšvakarā.

Nekautro uzrakstu, kas pacēlās augstu pār lidostas ēkas jumtu, — Linkolna starptautiskā lidosta — pasaules aviācijas krustceļi, — pilnīgi aizsedza krītošā sniega vērpetes.

Jābrīnās, nodomāja Mels Beikersfelds, ka lidosta vispār vēl kaut kā darbojas.

Mels, lidostas priekšnieks — kalsns, izveicīgs un ārkārtīgi noteikts un enerģisks cilvēks, stāvēja augstu novērošanas tornī pie «sniega komandas» pults. Viņš lūkojās ārā tumsā. Parasti no šīs telpas ar stikla sienām varēja pārredzēt visu lidostu — skrejceļus, pievedceļus, ēkas, sauszemes un gaisa satiksmes līdzekļus, tie izskatījās kā glīti sarindoti maketi un modeļi, un pat naktī to silueti un kustības bija saskatāmas prožektoru gaismā. Plašāks skats atklājās vienīgi no dispečeru punkta, kas atradās tai pašā tornī divos augšējos stāvos.

Taču šovakar tikai blāvi gaismas plankumi no tuvākajām ugunīm izlauzās cauri blīvajam vēja dzītā sniega aizkaram. Mels nodomāja: šo ziemu droši vien vēl daudzus gadus pieminēs meteorologu sanāksmēs.

Sī sniega vētra bija izcēlusies pirms piecām dienām kaut kur Kolorādo kalnos. Sākumā tā bija neliela zema spiediena josla, platībā apmēram kā lauku saimniecība kalna piekājē, un vairums meteorologu, gatavojot laika prognozes kartes aviolīnijām, vai nu nebija to pamanījuši, vai arī nepievērsa tai uzmanību. It kā atriebdamās, zemā spiediena josla sāka plesties, izvērtās īstā postītājā un, vēl arvien pieņemdamās spēkā, gāzās vispirms uz dienvidaustrumiem, pēc tam uz ziemeļiem.

Tā brāzās pāri Kanzasai un Oklahomaf, tad pakavējās virs Arkanzasas, vēl vairāk pieņemdamās savā postīgajā spēkā. Nākamā dienā, nežēlīgi izpletusies, tā vēlās pāri Misisipi ielejai. Beidzot tā pilnīgi pārņēma savā varā llinoisas štatu — trakoja sniegputenis, temperatūra krita, un divdesmit četru stundu laikā zemi pārklāja desmit collas bieza sniega kārta.

Lidostā sākumā nepārtraukti sniga viegls sniegs. Pēc tam sniegputenis pastiprinājās, negants vējš sadzina arvien jaunas kupenas, kamēr mašīnas pūlējās novākt vecās. Cilvēki, kas vāca nost sniegu, jau bija pārguruši. Pēdējo stundu laikā vairākus vīrus aizsūtīja mājās, tie bija galīgi zaudējuši spēkus, kaut arī laikpalaikam izmantoja guļamtelpas, kas tieši tādam nolūkam bija iekārtotas lidostā.

Blakus Melam pie «sniega komandas» pults Denijs Ferovs, viņa palīgs, pašlaik atbildīgais par sniega tīrīšanu, izsauca pa radiotelefonu sniega novākšanas centru.

— Mēs zaudējam automašīnu stāvvietas. Atsūtiet vēl sešus sniega tīrītājus un «bandžo» komandu uz Y-septiņdesmit četri!

Denijs sēdēja pie pults — īstenībā nevis pie pults, bet pie platas trīsvietīgas konsoles. Pretī Denijam un viņa abiem palīgiem, kuri sēdēja viņam katrs savā pusē, atradās vesela baterija telefonu, teleaparātu un radiouztvērēju. Uz pults bija kartes, tabulas un biļeteni, kuros atzīmēts visu sniega tīrītāju mašīnu, kā arī cilvēku izvietojums. Atsevišķā tabulā bija atzīmētas «bandžo» komandas, kuru locekļi bija apgādāti ar īpašām sniega lāpstām. «Sniega» pults darbojās vienīgi ziemā. Pārējos gadalaikos šī telpa bija tukša un klusa.

Denijs kaut ko atzīmēja liela mēroga kartē. Viņa plikais galvvidus bija norasojis sviedru lāsēm. Viņš atkartoja savu ziņojumu Centram, liekot tam izskanēt kā izmisīgam personiskam lūgumam, kāds tas varbūt arī bija. Šeit augšā bija sniega tīrīšanas komandpunkts. Cilvēkam, kurš to pārzināja, vajadzēja pārredzēt visu lidostu, izskatīt pieprasījumus un nosūtīt mašīnas tur, kur tās visvairāk nepieciešamas. Grūtības radīja tas — un neapšaubāmi tāpēc Denijam lija sviedri —, ka tie, kas strādāja leja, pūlēdamies veikt katrs savu uzdevumu, reti kad bija vienos ieskatos ar priekšniecību.

—   Jā, jā. Vēl sešus sniega tīrītājus, — radiotelefonā atbildēja ērcīga balss no lidostas pretējās puses. — Palūgsim tos sala tētiņam. Viņam te jābūt kaut kur tuvumā. — Pauze, pēc tam agresīvāk: — Vēl būs kādas muļķīgas iedomas?

Lūkodamies uz Deniju, Mels papurināja galvu. Viņš pazina balsi, kas skanēja radiotelefonā, — tā piederēja vecākajam darbu vadītājam, kurš laikam gan strādaja bez pārtraukuma kopš šīs sniega vētras sākuma. Šādos brīžos dusmas ātri pāriet, un tas ir labi. Parasti pēc grūtas ziemas, kad bijusi liela noņemšanās ar sniegu, lidostas vadība un personāls rīkoja kopīgu vīriešu vakaru, ko sauca par «izlīgšanas vakaru». Šogad viņiem tāds noteikti būs nepieciešams.

Denijs mierināja:

—   Mēs taču aizsūtījām sešus sniega tīrītājus meklēt to produktu mašīnu. Tiem vajadzētu drīz atgriezties.

—  Vajadzētu, ja tikai mēs būtu atraduši šo mašīnu.

—  Jūs vēl neesat to sameklējuši? Ko tad jūs tur darāt — vakariņas ieturat vai ar meitenēm priecājaties? — Denijs pasniecās un nogrieza klusāk radiotelefonu, kad nodārdēja atbilde:

—   Paklau, vai jums tur tajā putnu būrī ir jel kāda sajēga par to, kas notiek lidlaukā? Derētu gan jums šad tad paskatīties ārā pa logu. Šovakar te jr tikpat kā ziemeļpolā.

—   Nedzisini veltīgi muti, Ernij! — Denijs sacīja, — Ka nedabū iesnas. Tikpat runāt nav vērts.

Mels Beikersfelds palaida šo vārdu apmaiņu gar ausīm bez īpašas ievērības, kaut arī apzinājās, ka apstākļi lidlaukā patiešām ļoti nopietni. Pirms stundas Mels bija braucis pa lidostas teritoriju. Viņš izmantoja dienesta ceļus un lieliski pazina lidostu, tomēr šovakar tikai ar pūlēm orientējās un vairākas reizes gandrīz apmaldījās.

Mels bija braucis pārlūkot «sniega centru», kur tobrīd valdīja tāda pati rosība kā pašlaik. Kontroles pulti varēja uzskatīt par komandpunktu, bet «sniega centrs» bija priekšējo līniju štābs. Seit mainījās nogurušas komandas un to vadītāji, pārmaiņus gan svīstot, gan salstot, pastāvīgajiem strādniekiem talkā nāca palīgspēki — galdnieki, elektriķi, skārdnieki, kantora ierēdņi, policisti. Palīgspēki šajā sniega vētras laikā tika atrauti no saviem tiešajiem pienākumiem lidostā un saņēma algu par virsstundām.

Viņi jau iepriekš zināja, ko var sagaidīt, un tika apmācīti vasarā un rudenī, līdzīgi kareivjiem rezervistiem. Bija dīvaini redzēt karstā, saulainā dienā sniega tīrītāju grupas ar sniega arkliem un iedarbinātām mašīnām. Taču, ja kāds izteica izbrīnu par tik plašiem sagatavošanās darbiem, Mels Beikersfelds aizrādīja, ka novākt sniegu lidostas teritorijā esot tikpat kā notīrīt šoseju septiņsimt jūdžu garumā.

Tāpat kā vadības pults tornī, arī «sniega centrs» darbojās tikai ziemā. Tā bija liela, patumša telpa virs kādas kravas mašīnu garāžas, un sezonas laikā tur valdīja dispečers. Pēc balss, kas pašlaik skanēja pa radio, Mels nosprieda, ka īstais dispečers uz laiku atbrīvots, varbūt atlaists nosnausties «Zilajā istabā», kā lidostas reglamentā ar zināmu humora pieskaņu sauca sniega komandas atpūtas telpu.

Radiotelefonā atkal atskanēja darbu vadītāja balss:

—   Mēs arī esam norūpējušies par šo mašīnu, Denij. Nabaga šoferis var parsalt. Badā jau nu viņš nemirst, ja tikai viņam galviņa strādā.

Mašīna ar produktiem bija izbraukusi no reisu virtuves pirms divām stundām, lai dotos uz lidostu. Tās ce|š gāja pa lidlauka perimetru un parasti aizņēma piecpadsmit minūtes. Taču mašīna vēl nebija ieradusies, acīmredzot šoferis nomaldījies un iestidzis kupenās kaut kur lidostas strupceļos. «United Air Lines» bija izsūtījusi savu meklētāju komandu, bet bez panākumiem. Tagad meklēšanu bija uzsākusi lidostas vadība.

—  Tā «United Air Lines» lidmašīna galu galā tomēr izlidoja, vai ne? Bez pārtikas? — Mels jautāja.

Denijs Ferovs atbildēja, nepaceldams acis:

—   Dzirdēju, ka lidmašīnas komandieris licis pasažieriem pašiem izvēlēties. Pateicis, ka paietu vēl stunda, kamēr sadabūtu citu mašīnu ar pārtiku, ka lidmašīnā viņiem parādīšot filmu, esot arī ko iedzert un KaHfornijā spīdot saule. Visi balsojuši par iespējami drīzāku aizbraukšanu no šejienes. Es būtu darījis to pašu.

Mels pamāja, apvaldīdams kārdinājumu pašam uzņemties pazudušās mašīnas meklēšanu. Darbošanās nāktu viņam par labu. Vairākas dienas jau bija auksts un mitrs laiks, un Melam bija sācis sāpēt vecais kara laika ievainojums — mūžīgs atgādinājums par Koreju — tas visu laiku lika sevi just. Mazliet pieliecies, viņš visu ķermeņa svaru pārvietoja uz veselās kājas. Taču atvieglojums bija acumirklīgs. Jaunajā pozā drīz vien atsākās sāpes.

Mirkli vēlāk viņš nopriecājās, ka nebija iejaucies. Denijs jau rīkojās tieši tā, kā vajadzēja, — atsauca dažus sniega tīrītājus un cilvēkus, kas strādāja lidostas ēkas tuvumā, un aizsūtīja tos uz ce|u, pa kuru braukusi pazudusī mašīna. Pagaidām nācās pamest mašīnu stāvvietas netīrītas, kaut arī tādēļ paredzamas nepatikšanas. Taču pazudušo šoferi vajadzēja glābt vispirms.

Nododams pa telefonu rīkojumus, Denijs brīdināja Melu:

—   Sagatavojies, būs atkal sūdzības. Sī meklētāju komanda nobloķēs apkārtceļu. A4ums vajadzēs aizturēt visas pārējās pārtikas mašīnas, līdz sameklēsim šo puisi.

Mels pamāja. Lidostas priekšnieka darbs nemaz nebija iedomājams bez sūdzībām. Sinī gadījumā, kā Denijs pareģoja, būs vesela protestu vētra, tiklīdz citas aviosabiedrības uzzinās, ka viņu pārtikas mašīnas ceļā aizturētas, un iemesli nevienu neinteresēs.

Bija tādi, kas neparko neticētu, ka dabas stihija cilvēkam var draudēt ar nāves briesmām tādā civilizācijas centrā kā lidostā, taču tas varēja notikt. Lidostas tālākie nostūri nebija piemērota vieta pastaigām šādā naktī. Un, ja šoferis nolemtu palikt uz vietas mašīnā un paturēt motoru ieslēgtu, lai sasildītos, tad drīz vien viņu ieputinātu un viņš ietu bojā no sakrājušās ogļskābās gāzes.

Vienā rokā Denijs turēja sarkanu telefona klausuli, ar otru šķirstīja pavēles — Mela pavēles, kas bija rūpīgi sagatavotas šādiem gadījumiem.

Pa sarkano telefonu sazinājās ar lidostas dežurējošo ugunsdzēsēju. Denijs rezumēja pašreizējo situāciju.

—   Kad atradīsim mašīnu, sūtīsim tur ātro palīdzību, varbūt vajadzēs inhalatoru vai sildītāju, vai varbūt abus. Bet labāk vēl nebrauciet, līdz zināsim, kur tieši. Citādi vajadzēs arī jūs rakt ārā.

Denija plikais galvvidus spīdēja sviedros. Mels saprata, ka Denijam nepatīk strādāt pie sniega kontroles pults, daudz labāk viņš jutās savā parastajā darbā, plānojot lidostas darbību, analizējot loģiskus pieņēmumus un hipotēzes par aviācijas nākotni. To visu varēja iepriekš apdomāt, mierīgi apsvērt, nevajadzēja uz ātru roku izšķirt jautājumus kā šādā naktī. Ir cilvēki, kas dzīvo pagātnē, Mels nodomāja, bet tādiem kā Denijs Ferovs glābiņš ir nākotnē. Taču, vai Denijs jutās laimīgs vai nelaimīgs, viņš tika ar visu galā, kaut ari vaiga sviedros.

Pasnieeies pāri Denija plecam, Mels paņēma klausuli un pa tiešo vadu piezvanīja dispečeru punktam. Atbildēja dispečeru punkta priekšnieks.

—   Kā ir ar «Aereo-Mexican» 707?

—   Vēl turpat, mister Beikersfeld. Jau vairākas stundas mēģina to izkustināt. Pagaidām nekas neiznāk.

Sī klizma bija notikusi tūlīt pēc tumsas iestāšanās — kāds «Aereo-Mexican» kapteinis, gatavodamies pacelties, aiz pārskatīšanās bija pagriezis nevis pa kreisi, bet pa labi no zilās signāluguns. Par nelaimi, labajā pusē zeme, ko parasti klāja zāle, bija sarakta sakarā ar drenāžas darbiem, kurus paredzēts turpināt pavasarī. Pašlaik, kaut arī bija dziļš sniegs, apakšā bija staigns. Dažos mirkļos simt divdesmit tonnu smagā lidmašīna bija dziļi iestigusi muklājā.

Kad kļuva skaidrs, ka pilnā lidmašīna pati saviem spēkiem netiks ārā, saīgušos pasažierus izsēdināja un pa dubļiem un sniegu aizgādāja uz steigā sadabūtiem autobusiem. Tagad bija pagājušas divas stundas, un liela reaktīvā lidmašīna vēl arvien stāvēja turpat — iestigusi, nobloķējot ceļu «trīs-nulle».

—  Skrejceļš un pievedceļš vēl arvien nelietojams? — Mels jautāja.

—   Tā ir, — atbildēja lidojumu vadītājs. — Mēs aizturam visas lidmašīnas pie vārtiem un sūtām uz citiem skrejceļiem.

—  Vai tas stipri kavē?

—   Iet uz pusi ilgāk. Pašlaik mēs nevaram desmit lidmašīnas izlaist uz skrejceļiem un vēl kāds ducis gaida atļauju iedarbināt motorus.

Tas pierāda, Mels nodomāja, cik ārkārtīgi nepieciešami lidostai papildu skrejceļi un pievedceļi. Jau trīs gadus viņš neatlaidīgi prasīja jaunu skrejceļu paralēli ceļam «trīs-nulle», kā arī citus uzlabojumus. Taču lidostas pilnvaroto padome, ievērojot pilsētas lielo uzņēmēju intereses, noraidīja visus rekonstrukcijas priekšlikumus. Pilsētas municipalitāte aiz kaut kādiem apsvērumiem negribēja izlaist jaunu aizņēmumu, kas būtu nepieciešams tāda pasākuma finansēšanai.

—   Turklāt, — sacīja lidojumu vadītājs, — bloķētā ce|a «trīs-nulle» dēj mums jālaiž lidmašīnas pāri Medouvudai. Jau sāk ienākt sūdzības.

Mels nopūtās. Medouvudas pilsētiņa, kas atradās dienvidrietumos no lidostas, bija viņam kā dadzis acī un pastāvīgi traucēja darbā. Kaut gan lidosta bija ierīkota ilgi pirms pilsētiņas dibināšanas, Medouvudas iedzīvotāji nepārtraukti un uzstājīgi žēlojās par troksni, ko radīja lidmašīnas, lidojot viņiem pāri. Parādījās raksti presē. Tas izraisīja jaunas sūdzības un asus uzbrukumus lidostai un tās vadībai. Galu galā pēc ilgām pārrunām, kurās zināma loma bija arī politikai, preses kampaņai un — pēc Mela Beikersfelda domām — nepareizam faktu apgaismojumam, lidosta un Federālā aviācijas pārvalde piekāpās un apsolīja, ka reaktīvās lidmašīnas pacelsies un nolaidīsies tieši pāri Medouvudai tikai īpašos, sevišķos nepieciešamības gadījumos. Tā kā skrejceļu jau tā trūka, šāds lēmums stipri traucēja lidostas darbību.

Vēl vairak: tika nolemts, ka lidmašīnas, kas izlido Medouvudas virzienā, tūlīt pēc pacelšanās iedarbinās trokšņu slāpēšanas mehānismus. Pret to iebilda piloti, uzskatot tādu rīcību par bīstamu. Tomēr aviosabiedrības, negribēdamas sadusmot iedzīvotājus un baidīdamās pilsētas pašvaldības pārmetumu, pavēlēja pilotiem izpildīt šo prasību.

Taču Medouvudas iemītnieki vēl nelikās mierā. To kareivīgie līderi joprojām protestēja, organizējās un, spriežot pēc jaunākajām baumām, gatavojās iesūdzēt lidostu liesā.

—   Cik reizes šodien ir zvanījuši? — Mels jautāja lidojumu vadītājam. Nemaz nedzirdējis atbildi, viņš drūmi nodomāja, ka vēl daudzas viņa darba stundas tiks izšķiestas veltīgi, tāpat kā agrāk uzklausot delegācijas, izšķirot strīdus un risinot pārrunas, kas tomēr neko nedos.

—   Būs kādas piecdesmit vismaz, kad mēs esam atbildējuši; droši vien ir zvanīts vēl vairāk. Telefoni sāk zvanīt, tikko pacēlusies lidmašīna, turklāt arī pa mūsu nereģistrētajiem numuriem. Gribētos zināt, kā viņi tos sadabūjuši.

—   Ceru, ka jūs paskaidrojat cilvēkiem, kas zvana, ka mums ir īpaši apstākļi — vētra, aizsprostots starta ceļš?

—   Mēs visu paskaidrojam. Taču nevienu tas neinteresē. Viņi gluži vienkārši nevēlas, ka lidmašīnas lido pāri.

Daži saka — viņiem neesot daļas gar mušu problēmām, bet pilotiem jāklusinot troksnis, taču šovakar viņi to nedarot.

—       Žēlīgais dievs, ja es būtu pilots, es ari to nedarītu! — Kā var prātīgs cilvēks gribēt, Mels domāja, lai pilots tādā vētrā kā šovakar tūlīt pēc pacelšanās samazina dzinēja jaudu. Jo tikai tā varēja klusināt troksni.

—        Es arī ne, — sacīja lidojumu vaditājs. — Kaut gan tas laikam atkarīgs no redzes viedokļa. Ja es dzīvotu Medouvudā, varbūt es spriestu tāpat kā viņi.

—       Jūs nedzīvotu Medouvudā. Jūs būtu uzklausījis mūs, kad mēs pirms daudziem gadiem brīdinājām, lai tur nebūvējas.

—       Varbūt. Starp citu, kāds no maniem darbiniekiem ziņoja man, ka viņi šovakar atkal rīkojot plašu mītiņu.

—   Sādā laikā?

—        Liekas, viņi nedomā to atcelt, un, kā esam dzirdējuši, viņiem kaut kas jauns padomā.

—   Lai nu tas būtu kas būdams, — Mels pareģoja,

—  mēs to drīz vien uzzināsim.

Un tomēr, viņš sprieda, ja Medouvudā patiešām notiks mītiņš, žēl, ka lidostai jāsagādā viņiem jauns iemesls uztraukumam. Tur katrā ziņā ieradīsies preses pārstāvji un vietējie politiskie darbinieki un lidmašīnu lidojumi tieši virs galvas, kaut arī tie šobrīd ļoti nepieciešami, dos viņiem pietiekamu ieganstu rakstiem un pārrunām. Tāpēc, jo drīzāk nobloķētais skrejceļš «trīs-nulle» būs kārtībā, jo labāk visiem.

—       Pēc kāda brītiņa es pats iešu uz lidlauku un paskatīšos, kas tur notiek, — viņš sacīja lidojumu vadītājam.

—  Es jums ziņošu, kāds tur stāvoklis.

—   Labi.

—       Vai mans brālis šovakar strādā? — Mels pargaja uz citu tematu.

—  Jā. Kīts dežurē pie radara rietumu virzienā.

Mels zināja, ka rietumu virziens ir viens no grūtākiem, sarežģītākiem dispečeru iecirkņiem. Strādāt tur nozīmēja pārredzēt visas lidmašīnas, kas nolaidās rietumu kvadrantā. Mels brīdi vilcinājās, tad nosprieda, ka labi pazīst lidojumu vadītāju.

—  Kā Kīts jūtas? Vai nav manāma pārpūlēšanās?

Lidojumu vadītājs neatbildēja uzreiz.

• J.i, ii gan. Jāsaka, vairāk nekā parasti.

Abi vīrieši sapratās — par Mela jaunāko brāli viņi abi pēdējā laikā bija visai norūpējušies.

—   Atklāti sakot, — lidojumu vadītājs teica, — es ļoti gribētu viņam palīdzēt. Bet es nevaru. Mums trūkst cilvēku, un visi ir noslogoti līdz pēdējam. — Un piebilda:

—  Arī es pats.

—   To es zinu, un es augstu vērtēju to, kā jūs rūpējaties par Kītu.

—   Sajā darbā mums katram savu reizi nervi neiztur.— Mels juta, ka viņa sarunas biedrs rūpīgi izvēlas vārdus.

—    Dažreiz cilvēks zaudē galvu, citreiz dūšu. Vienmēr, kad kaut kas tāds noliek, mēs cenšamies cits citam palīdzēt.

—   Paldies. — Saruna nebija izklīdinājusi Mela bažas. — Varbūt es vēlāk iegriezīšos pie jums.

—   Labi, ser. — Lidojumu vadītājs nolika klausuli.

Uzruna «ser» bija tika formāla pieklājība. Melam

nebija nekādas varas pār dispečeru dienestu, kas bija pakļauts tieši Federālajai aviācijas pārvaldei Vašingtonā. Taču dispečeru dienestam un lidostas vadībai bija labas attiecības, un Mels rūpējās, lai tās tādas būtu arī turpmāk.

Lidostai — ikvienai lidostai ir ļoti sarežģīta pārvaldes sistēma. Nav tāda atsevišķa posteņa, kas būtu noteicējs par visu, un nav arī tādu sektoru, kas darbotos pilnīgi patstāvīgi. Kā lidostas priekšniekam Melam bija vislielākā vara, tomēr bija tādi sektori, kuru darbībā viņš atzina par labāku neiejaukties. Viens no tiem bija dispečeru dienests, otrs — aviosabiedrību vadība. Viņš varēja iejaukties — un iejaucās — jautājumos, kam bija sakars ar lidostas darbību vispār vai arī ar pasažieru ērtībām. Viņš varēja pavēlēt aviosabiedrībai noņemt no durvīm uzrakstu, kas mulsināja pasažierus vai neatbilda lidostas standartiem. Bet tas, kas notika aiz šīm durvīm, palika pilnīgi aviosabiedrības pašas ziņā.

Tāpēc lidostas priekšniekam vajadzēja būt ne tikai vispusīgam administratoram, bet arī taktiķim.

Mels nolika klausuli. Pa citu telefonu Denijs Ferovs runājās ar autostāvvietu pārzini, kurš bija galīgi nomocījies, vairākas stundas uzklausīdams sniegā iestigušo mašīnu īpašnieku sūdzības. Cilvēki jautāja: vai tad lidostas vadība nezina, ka snieg? Un, ja zina, kāpēc tad kāds nerīkojas un nenovāc to sniegu, lai cilvēks ar savu mašīnu varētu braukt jebkurā laikā, kurp vien vēlas? Uz to taču viņam ir demokrātiskas tiesības.

— Pasaki viņiem, ka mēs esam pasludinājuši diktatūru.

Denijs uzstāja, ka viņiem vajadzēšot pagaidīt, kamēr novākšot sniegu no tiem ceļiem, kuri visvairāk nepieciešami. Viņš sūtīšot cilvēkus un mašīnas, tiklīdz varēšot. Saruna tika pārtraukta, piezvanīja lidojumu vadītājs. Nule saņemtā laika prognoze paredzot pēc stundas vēja virziena maiņu. Tas nozīmēja, ka vajadzēs izmantot citus skrejceļus. Vai nevarētu pasteigties un drīzāk atbrīvot skrejceļu «viens-septiņi» kreisā pusē? Denijs apsolīja darīt, ko vien spēšot. Sazināšoties ar «Anakondas» pārzini un piezvanīšot.

Tādā ne mirkli neatslābstošā sasprindzinājumā visi strādāja jau trīs dienas un naktis kopš sniega vētras sākuma — un spēja strādāt šādā sasprindzinājumā, tāpēc jo vairāk kaitināja zīmīte, ko Mels bija saņēmis ar izsūtāmo pirms piecpadsmit minūtēm. Tajā bija rakstīts:

m —

nolēmu brīdināt j — sniega komisija (pēc vern demrst pieprasījuma… kāpēc jūsu svain jūs neieredz?) gatavo ziņojumu aizrādot ka skrejceļi uc aizputināti vadības (v. d. apgalvo) nolaidības, neizdarības dēļ… ziņojumā teikts ka lidostas (tātad j) vainas dēļ kavējas vairums reisu… apgalvots ka 707 nebūtu iestidzis ja skrejceļš būtu labāk notīrīts… tā ka visām aviosabiedrībām jācieš zaudējumi utt, utt, kupenas līdz ausīm … un lai jūs būtu kur būdams — varbūt kādā no tām? (t. i. kupenām)… kāpiet ārā un pacienājiet mani ar kafiju.

svc t

«t» nozīmēja «Taņa» — Taņa Livingstona, sabiedrības «Trans America» pasažieru apkalpošanas nodaļas aģente un «mela» labs draugs. Mels izlasīja zīmīti vēlreiz, kā parasti pārlasīja Taņas vēstules, kuras nekad nekļuva īsti saprotamas ar pirmo reizi. Taņa, kuras uzdevums bija izšķirt dažādus strīda jautājumus pasažieru apkalpošanas jomā, neatzina lielos burtus. («Mel, vai tas nebūtu prātlgi? Ja mēs atmestu lielos burtus, būtu daudz mazāk nepatikšanu. Padomājiet tikai, kā ir avīzēs.») Viņai bija izdevies pierunāt kādu «Trans America» mehāniķi, lai noņem viņas rakstāmmašīnai lielos burtus. Mels bija dzirdējis, ka par to kāds no priekšniecības sacēlis traci, atsaukdamies uz aviosabiedrību stingrajiem noteikumiem par ļaunprātīgu sabiedrības īpašuma bojāšanu. Taņa tomēr bija dabūjusi to cauri. Kā parasti.

Zīmītē pieminētais Vem Demrst bija kapteinis Vernons Demerests — tās pašas «Trans America» pilots. Viņš bija viens no vecākajiem aviolīniju kapteiņiem, aktīvs pilotu asociācijas loceklis un šoziem Linkolna starptautiskās lidostas Sniega komisijas loceklis. Komisija pārbaudīja skrejceļus un pievedceļus ziemas periodā un noteica, vai tie piemēroti. Komisijas sastāvā vienmēr bija kāds no lidostas pilotiem.

Sagadījās, ka Vernons Demerests bija Mela svainis, viņa vecākās māsas Zāras vīrs. Beikersfeldu dzimta — gan sakarā ar iedzimtām nosliecēm, gan ar precībām — sakņojās un zarojās aviācijā, tāpat kā dažkārt senas dzimtas ir saistītas ar jūrniecību. Taču Melam nebija draudzīgas attiecības ar svaini, kuru viņš uzskatīja par iedomīgu un augstprātīgu. Viņš zināja, ka citi domā tāpat. Nesen Melam un kapteinim Demerestam bija asa sadursme kādā lidostas pilnvaroto padomes sēdē, kur Demerests uzstājās pilotu asociācijas vārdā. Melam bija aizdomas, ka ziņojumu, kas nosodīja Sniega komisijas darbu, ierosinājis viņa svainis aiz atriebības.

Mels par šo ziņojumu daudz neuztraucās. Lai arī lidostas darbā būtu kaut kādi trūkumi, viņš zināja, ka ar sniega vētru viņi tiks galā tikpat labi kā citi. Tomēr tāds ziņojums varēja radīt sarežģījumus. Noraksti tiks izsūtīti visām aviosabiedrībām, un rītu gan pa telefonu, gan rakstiski sāks nākt pieprasījumi pēc paskaidrojumiem.

Mels saprata, ka labākais būs sagatavoties uz visu. Viņš nolēma braukt un pārbaudīt, kas noticis ar nosprostoto skrejceļu un iestigušo «Aereo-Mexican» lidmašīnu, pie reizes paskatīties, kā veicas sniega novākšana.

Denijs Ferovs no Sniega centra atkal runāja ar lidostas vadību. Kad viņš uz mirkli apklusa, Mels sacījai

— Es iešu uz pasažieru staciju, pēc tam izbraukšu uz lidlauku.

Viņš atcerējās, ka Taņa savā zīmītē aicinājusi viņu dzert kafiju. Viņš nolēma vispirms ieiet savā kabinetā, tad, ejot cauri pasažieru stacijai, iegriezties «Trans America» kantorī pie Taņas. Sī doma viņu patīkami saviļņoja.

2

Mels iekāpa dienesta liftā, ko varēja iedarbināt tikai ar īpašu atslēgu, un nobrauca lejā administrācijas stāvā. Viņēja un visās pārējās darba telpās valdīja klusums, stenogrāfistu galdi bija tukši, rakstāmmašīnas apsegtas, taču ugunis atstātas degam. No skapja blakus lielam sarkankoka rakstāmgaldam, pie kura viņš dienā strādāja, viņš izņēma biezu mēteli un zābakus ar kažokādas oderi.

Šovakar Melam nekādu īpašu pienākumu lidostā nebija. Kā parasti. Tomēr visas šīs trīs dienas, kamēr plosījās vētra, viņš gandrīz nemitīgi bija pavadījis savā postenī, lai vajadzības gadījumā būtu uz vietas. Nebijis šīs vētras, viņš prātoja, audams kājās un siedams ciet zābakus, viņš tagad būtu mājās pie Sindijas un bērniem.

Vai patiešām būtu?

Kaut arī cilvēks pūlētos cik spēdams būt objektīvs, Mels domāja, ir grūti izprast pašam savas rīcības īstos motīvus. Ja nebūtu vētras, iespējams, būtu gadījies kāds cits iemesls neiet mājās. Taisnību sakot, pēdējā laikā viņam bija radusies vēlēšanās mazāk uzturēties mājās. Viņš, protams, varēja aizbildināties ar darbu. Tas pilnīgi attaisnoja viņa aizkavēšanos ārpus darba stundām lidostā, kur pēdējā laikā bija radušies svarīgi neatrisināti jautājumi, nemaz jau nerunājot par šīvakara kļūmīgo situāciju. Taču — godīgi atzīstoties sev pašam — lidosta viņam ļāva izbēgt no ķildām, kas nenovēršami uzliesmoja starp viņu un Sindiju, kad vien viņi bija kopā.

— Ā, velns parāvis! — kabineta klusumā atskanēja Mela izsauciens.

Smagi cilādams kažokādas zābakos ieautās kājas, viņš piegāja pie rakstāmgalda. Ar mašīnu rakstīta sekretāres zīmīte apstiprināja to, ko viņš pats nule bija atcerējies, šovakar bija atkal viens no viņa sievas garlaicīgajiem labdarības sarīkojumiem. Pirms nedēļas Mels, kaut arī nelabprāt, bija apsolījies ierasties. Bija paredzēts kokteiļu vakars un pusdienas (tā vēstīja zīmīte) pilsētas lepnākajā viesnīcā «Mičigana ezers». Kādi šās labdarības mērķi, tas zīmītē nebija norādīts, un, ja kādreiz par to bijusi runa, viņš to jau bija aizmirsis. Un tas arī nebija svarīgi. Pasākumi, kuros iesaistījās Sindija Beikersfelda, vienmēr bija līdz apnikumam vienveidīgi. Pēc Sindijas ieskata, galvenais kritērijs bija tas, cik augstu sabiedrisko stāvokli ieņem cilvēki, kas līdz ar viņu piedalās labdarības pasākumā.

Par laimi, šoreiz mieru viņa un Sindijas starpā vēl varēja saglābt: sarīkojums sākās vēlu, pēc stundām divām vai — sakarā ar šīvakara laika apstākļiem — pat vēl vēlāk. Tātad viņš vēl varēja paspēt arī pēc lidlauka apskates. Mels varēja atgriezties savā kabinetā, noskūties un pārģērbties, un ierasties sarīkojumā ar nelielu nokavēšanos. Tomēr labāk būtu brīdināt Sindiju. Mels piegāja pie pilsētas telefona un uzgrieza sava dzīvokļa numuru.

Atsaucās Roberta, viņa vecākā meita.

—   Sveika, — Mels sacīja. — Runā tavs vecais.

Klausulē atskanēja Robertas mierīgā balss:

—   Jā, es zinu.

—   Kā šodien gāja skolā?

—  Vai nevar skaidrāk, tēv? Bija vairākas stundas. Kura tevi interesē?

Mels nopūtās. Gadījā dienas, kad viņam likās, ka viņa mājas dzīve pēkšņi irst. Pašlaik viņš juta, ka Roberta ir, kā Sindija mēdza teikt, «indīgā» noskaņojumā. Vai tiešām visiem tēviem, viņš nodomāja, zūd kontakts ar savām meitām, tiklīdz tās sasniegušas trīspadsmit gadu vecumu? Vēl pirms nepilna gada viņi abi bija tik draudzīgi, cik draudzīgi vien spēj būt tēvs un meita. Mels sirsnīgi mīlēja abas meitas — Robertu un viņas jaunāko māsu Libiju. Reizēm viņam šķita, ka tikai meitas vēl glābj viņa laulību no galīga sairuma. Viņš gan zināja, ka pusaudzes gados Robertai radīsies intereses, kuras viņš nespēs ne atzīt, ne arī pilnīgi izprast. Viņš uz to bija sagatavojies. Taču viņš nebija gaidījis, ka viņu pilnīgi atstums vai arī izturēsies pret viņu tik vienaldzīgi un augstprātīgi. Godīgi atzīstoties, nesaskaņas starp viņu un Sindiju tikai vel padziļināja šo plaisu. Bērni taču visu nojauš.

—   Lai paliek, — Mels sacīja. — Vai māte mājās?

—   Aizgāja. Teica — ja tu piezvanot, lai es pasakot tev, ka jūs norunājuši satikties pilsētā un lai šoreiz tu mēģinot nenokavēties.

Mels apvaldīja dusmas. Roberta neapšaubāmi atkārtoja tieši Sindijas vārdus. Viņš gandrīz vai dzirdēja, kā viņa sieva tos izrunā.

—       Ja māte piezvana, pasaki, ka es varbūt mazliet aizkavēšos, bet es tur nekā nevaru darīt. — Roberta klusēja, un viņš pajautāja: — Vai tu dzirdēji?

—       Jā, — Roberta atbildēja. — Vai vēl kaut kas, tēv? Man daudz jāmācās.

—       Ja, ir vel kaut kas, — viņš atcirta. — Tev vajadzēs mainīt toni, jaunā lēdij, un būt mazliet pieklājīgākai. Un vēl kas: mēs beigsim šo sarunu tad, kad es visu būšu pateicis.

—   Kā vēlies, tēv.

—   Un beidz saukt mani par tēvu!

—   Labi, tēv.

Mels gandrīz iesmējās, taču nolēma, ka labāk būs apvaldīties.

—  Vai mājās viss kārtībā? — viņš jautāja.

—  Jā. Tikai Libija grib parunāt ar tevi.

—       Tūlīt. Es tev gribēju pateikt — vētras dēj es varbūt nevarēšu šovakar atbraukt mājās. Lidostā viss iet juku jukām. Es droši vien atgriezīšos tur un palikšu pa nakti.

Atkal klusums, it kā Roberta apsvērtu, vai neatbildēt kaut ko dzēlīgu, piemēram: «Vai vēl kaut kas jauns?» Galu galā viņa tomēr bija nolēmusi iztikt bez asumiem. — Vai tu tagad runāsi ar Libiju?

—  Jā. Ar labu nakti, Robij!

—   Ar labu nakti.

Varēja dzirdēt, ka nepacietīga roka paņem no Robertas klausuli, tad Libija aizelsusies iesaucās:

—  Tētiņ, tētiņ! Uzmini — kas?

Libija vienmēr runāja aizelsdamās, it kā septiņu gadu vecumā viņai mūžam būtu jāskrien, lai tiktu līdzi steidzīgajai dzīvei un neatpaliktu.

—       Pag, es padomāšu, — Mels sacīja. — Es zinu: tu šodien lieliski izbradājies pa sniegu.

—  Jā, bradāju gan. Bet tas nav tas.

—   Tad es nevaru uzminēt. Tev vajadzēs man pateikt.

—       Nu redzi, skolā mis Kerzona sacīja, lai mēs mājās uzrakstot sacerējumu par visu labo, kas, pēc mūsu domām, notiks nākamajā mēnesī.

Mels aizkustināts nodomāja, ka spēj saprast Libijas prieku. Viņai gandrīz viss likās saviļņojošs un labs, un tas, kas nebija labs, tika atmests un drīz vien aizmirsts. Viņš nodomāja: diezin vai vēl ilgi turpināsies šis laimīgās vientiesības laiks.

—  Jauki, — Mels sacīja. — Man patiktu.

—   Tētiņ, tētiņi Vai tu man palīdzēsi?

—  Ja varēšu.

—   Man vajag februāra karti.

Mels pasmaidīja. Libijai bija pašai sava mutiska stenogrāfija, kas dažreiz likās daudz izteiksmīgāka nekā parastie vārdi. Taču tagad Melam ienāca prātā, ka derētu pašam papētīt februāra karti.

—   Manā kabinetā rakstāmgaldā ir kalendārs. — Mels izstāstīja Libijai, kur to atrast, un izdzirda sīkus solīšus izsteidzamies no istabas. Klausuli pakāra, ne vārda neteikusi, laikam gan Roberta.

No sava kabineta Mels devās cauri administrācijas stāvam, kas stiepās visā lidostas galvenās ēkas garumā. Biezo mēteli viņš nesa uz rokas.

Apstājies viņš pavēroja burzmu lejā uzgaidāmajās telpās, kur pēdējās pusstundas laikā, likās, ļaužu pūlis bija kļuvis vēl blīvāks. Visi krēsli uzgaidāmajā zālē bija aizņemti. Cilvēki spiedās ap laikrakstu un izziņu biroja stendiem, un drūzmā bija redzamas daudzas militāras uniformas. Pie pasažieru reģistrācijas galdiem bija rindas, dažas aizstiepās tik tālu, ka galu nevarēja saredzēt. Pie galdiem sēdēja daudz vairāk kasieru un inspektoru nekā parasti — dežurējošiem darbiniekiem palīdzēja kolēģi no< iepriekšējām maiņām, un viņiem priekšā, kā diriģentiem partitūras, bija izklāti reisu saraksti un pasažieru izvietošanas shēmas.

Vētras uzspiestā reisu aizkavēšanās un maršrutu maiņa bija smags pārbaudījums gan reisu sarakstiem, gan cilvēku pacietībai. Lejā, tieši pretī tai vietai, kur stāvēja Mels, pie sabiedrības «Braniļf» galdiņa jauns vīrietis ar gariem, gaišiem matiem un dzeltenu šalli skaļā balsi lādējās:

—   Tā ir nekaunība; jūs man liekat lidot uz Kanzassitiju, lai es nokļūtu Jaunorleānā. Ģeogrāfiju pārtaisīt gribat, vai? Kā tikai jums vara rokās, tā paliekat traki!

Kasiere, pievilcīga, gadu divdesmit veca brunete, pārvilka ar roku pār acīm, iekams atbildēja ar profesionālu pacietību:

—  Jūs varat lidot tieši, ser, tikai mēs nezinām — kad.

Sādā laikā pa garāko ceļu jūs drīzāk nokļūsiet galā, un braukšanas maksa ir tā pati.

Aiz vīrieša ar dzelteno šalli nepacietīgi gaidīja citi pasažieri, visi ar savām neatliekamajām vajadzībām.

Pie sabiedrības «United Air Lines» galdiņa tika nospēlēta īsa pantomīma. Kāds labi ģērbies biznesmenis pieliecies kaut ko klusi sacīja kasierei. Pēc vīrieša sejas izteiksmes un žestiem Mels Beikersfelds varēja uzminēt, kā risinājās saruna.

«Es ļoti gribētu izlidot ar nākamo reisu.»

«Diemžēl, ser, nav nevienas brīvas vietas. Bez tam jau daudzi pierakstījušies…» Nepabeigusi teikumu, kasiere paskatījās uz pasažieri. Tas bija nolicis uz galdiņa savu portfeli un viegli, bet izteiksmīgi uzsita pa portfeļa stūri ar plastmasas bagāžas birku. Tādas birkas «United Air Lines» izsniedza «100 000 jūdžu kluba» biedriem, saviem pastāvīgajiem pasažieriem — elitei, ko centās iegūt ikviena aviosabiedrība. Kasieres sejas izteiksme mainījās. Viņa sāka runāt tikpat klusi. «Domāju, ka varēsim kaut kā iekārtoties, ser.» Kasieres zīmulis mirkli pasvārstījās virs saraksta, tad izsvītroja kādu pasažieri — kādu, kas bija atbraucis agrāk un kam jau bija paredzēta vieta nākamajā reisā, — un ierakstīja tā vietā nule pienākušā biznesmeņa vārdu. Aiz viņa rindā stāvošie neko pat nepamanīja.

Tā notika visur, pie visiem aviosabiedrību reģistrācijas galdiņiem, Mels to zināja. Tikai naivie vai galīgi nesaprašas ticēja, ka pierakstīšanās rindā un vietu rezervēšana notiek pavisam objektīvi.

Mels ieraudzīja cilvēku grupiņu, kuri laikam nule bija ieradušies no pilsētas un pašlaik nāca iekšā lidostas ēkā. Viņi purināja sniegu no drēbēm, — spriežot pēc viņu izskata, laiks bija vēl pasliktinājies. Atnācēji drīz vien iejuka vispārējā drūzmā.

Tikai nedaudzi no tiem apmēram astoņdesmit tūkstošiem pasažieru, kas ik dienas drūzmējās lidostas ēkā, kādreiz pameta skatienu uz augšu — uz administrācijas stāvu, un vēl mazāk bija tādu, kas tovakar pamanīja Melu stāvam augšā un noraugāmies lejup uz viņiem. Vairumam cilvēku lidosta nozīmēja tikai reisus un lidmašīnas. Neapšaubāmi daudzi pat neiedomājās, ka lidosta ir darba kabineti un administrācija — šis neredzamais, bet sarežģītais aparāts, kas nemitīgi rūpējās, lai lidosta varētu darboties.

Varbūt tas ir labi, Mels domāja, braukdams ar liftu lejā. Ja cilvēki vairāk zinātu, viņi ar laiku atklātu ari to, ka lidostai ir savi trūkumi un viņiem var draudēt briesmas, un vairs tik droši nedotos lidojumos.

Nonācis centrālajā uzgaidāmajā zālē, viņš devās uz «Trans America» telpām. Kad viņš tuvojās pasažieru reģistrācijas galdiņam, kāds no inspektoriem viņam uzsauca:

—   Labvakar, mister Beikersfeld! Vai jūs meklējat misis Livingstonu?

Mels nobrīnījās: kaut ari lidostas darbinieki tik ļoti aizņemti, viņiem vienmēr atlika laika patenkot. Interesanti, vai daudzi jau saista viņa vārdu ar Taņas vārdu?

—  Jā, — Mels sacīja. — Meklēju gan.

Inspeldors parādīja uz durvīm ar uzrakstu: TIKAI SABIEDRĪBAS PERSONĀLAM.

—   Viņa ir tur, mister Beikersfeld. Mums te bija mazliet nepatikšanas. Viņa pašlaik mēģina kaut ko nokārtot.

3

Nelielā viesistabā, ko dažreiz izmantoja sevišķi svarīgu personu pieņemšanai, histēriski raudāja jauna meitene «Trans America» kasieres formas tērpā.

Taņa Livingstona apsēdināja viņu krēslā.

— Nomierinies, — Taņa lietišķi sacīja, — nav kur steigties. Vēlāk tu jutīsies labāk, tad varēsim parunāties.

Arī Taņa apsēdās, nogludinājusi savus glītos, šauros formas svārkus. Neviena cita istabā nebija, un varēja dzirdēt tikai raudas un gaisa kondicionēšanas ierīces dūkoņu.

Šīm divām sievietēm bija ap piecpadsmit gadu vecuma starpība: meitenei mazliet pāri divdesmitiem, Taņai gandrīz četrdesmit. Taču, raugoties uz meiteni, Taņai šķita, ka viņas šķir daudz lielāka gadu plaisa. Laikam tāpēc, ka Taņa bija dzīvojusi laulībā, kaut arī tikai īsu laiciņu un sen — vismaz tā likās.

Viņa nodomāja: jau otru reizi šodien viņa piemin savu vecumu. Pirmo reizi tas notika no rīta, matus sukājot; viņa ieraudzīja nodevīgus sirmus pavedienus savos īsi apgrieztajos spilgti rudajos matos. Sirmuma bija daudz vairāk nekā apmēram pirms mēneša, kad viņa pirmo reizi to ievēroja, un atkal, tāpat kā toreiz, viņa nodomāja, ka četrdesmit gadu vecums — robeža, kad sievietei vajadzētu zināt, ko viņa dara un kāpēc, — ir tuvāk, nekā viņai patiktos. Un vēl viņa nodomāja, ka pēc piecpadsmit gadiem viņas pašas meitai būs tikpat gadu kā šai meitenei, kas pašlaik šeit raudāja.

Tad meitene — Petsija Smita — noslaucīja apsarkušās acis lielā kokvilnas mutautā, ko Taņa bija viņai iedevusi. Viņa runāja ar pūlēm, tikko valdīdama asaras.

—       Viņi nekad tā nerunātu… tik rupji… mājās… ar savām sievām.

—  Tu runā par pasažieriem?

Meitene pamāja ar galvu.

—       Daži runā gan tā, — Taņa sacīja. — Kad apprecēsies, Petsij, tu to piedzīvosi, kaut arī es ceru, ka ne. Bet tev taisnība — kad vīriešiem sabrūk viņu ceļojuma plāni, viņi patiešām uzvedas kā rupji tēviņi.

—       Es tā pūlējos… Mēs visas pūlējāmies… Šodien visu dienu un vakar… aizvakar… Bet cilvēki ar mums runā tā,,.

—       Tev liekas — viņi izturas tā, it kā tu būtu sacēlusi vētru. Tieši ar nodomu sagādāt viņiem neērtības.

—       Jā,.. Un tad tas pēdējais pasažieris… Līdz tam viss bija labi…

—       Kas tad īsti notika? Mani pasauca, kad viss jau bija cauri.

Meitene pamazām nomierinājās.

Nu… viņam bija biļete uz reisu 72, un tas ir atcelts vētras dēļ. Mēs viņam rezervējām vietu 114. reisā, un to viņš nokavēja. Sacīja, ka bijis ēdamzālē un neesot dzirdējis, ka pieteikts reiss.

—       Ēdamzālē reisus nepieteic, — sacīja Taņa. — Ir izlikts liels plakāts, un tas norādīts arī uz visām ēdienkartēm.

—       Misis Livingstona, es tā paskaidroju, kad viņš atgriezās no izejas. Bet viņš tikai šķendējās. Izturējās tā, it kā būtu nokavējis lidmašīnu nevis pats savas, bet manas vainas dēļ. Teica, ka mēs visi esot nejēgas un guļavas.

—  Vai tu izsauci savu inspektoru?

—  Mēģināju, bet viņš bija aizņemts. Tāpat kā mēs visi.

—  Ko tad tu darīji?

—   Es izgādāju pasažierim vietu ekstrarelsā — 2122,

—   Un?

—       Viņš gribēja zināt, kādu filmu tur rādīs. Es noskaid« roju, bet viņš teica, ka to esot redzējis. Un atkal sāka šķendēties. Filma, ko viņš gribējis noskatīties, bijusi paredzēta atceltajā reisā. Jautāja, vai es nevarot dabūt viņam vietu citā reisā, kur rādītu to pašu filmu. Visu laiku nāca arī citi pasažieri, spiedās virsu galdiņam. Daži skaļi aizrādīja, ka es pārāk lēni strādājot. Nu, un, kad viņš sāka runāt par to filmu, tad es… — Meitene vilcinājās.

—  … tad es vairs neizturēju.

—       Un tad tu viņam sviedi ar sarakstu? — Taņa pateica priekšā.

Petsija Smita nobēdājusies pamāja ar galvu. Likās, viņa tūliņ atkal sāks raudāt.

—       Jā. Es nezinu, kas man uznāca, misis Livingstona… Es sviedu to pāri galdiņam. Pateicu, lai viņš pats iekārto sev reisu.

—   Es ceru, ka tu vismaz trāpīji viņam, — Taņa sacīja.

Meitene palūkojās uz viņu. Asaru vietā sejā atplaiksnī-

jās smaids.

—  Jā, trāpīju gan. — Viņa padomāja, tad iesmējās.

—  Jums vajadzēja redzēt viņa sejas izteiksmi. Viņš bija tā pārsteigts. — Meitene kļuva nopietna. — Un pēc tam…

—       Es zinu, kas notika pēc tam. Tu sabruki, un to ari varēja gaidīt. Tevi atsūtīja šurp izraudāties, un tagad, kad nu esi cauri, tad brauksi ar taksometru mājās.

Meitene bija pārsteigta.

—   Un tas … tas ir viss?

—   Protams. Vai tu domāji, ka mēs tevi atlaidīsim?

—   Es… jā, gandrīz.

—       Mums vajadzētu to darīt, — Taņa sacīja, — kaut ari mums tas nemaz nepatiktu, Petsij, ja tu vēlreiz tā rīkotos. Bet tu taču tā vairs nedarīsi, vai ne? Nekad.

Meitene apņēmīgi papurināja galvu.

—       Nē, nedarīšu. Es nevaru paskaidrot, bet man ir tāda sajūta, ka pietiek ar vienu reizi.

—       Nu tad tas ir nokārtots. Bet varbūt tu gribi dzirdēt, kas nolika pēc tam, kad tu biji aizgājusi?

—  Jā, lūdzu.

—       Kāds cilvēks iznāca no rindas. Sacīja, ka stāvējis tur un visu redzējis un dzirdējis. Viņam esot meita tavā vecumā, un, ja tas pasažieris būtu runājis ar viņa meitu tā kā ar tevi, viņš pats tam būtu iekrāvis pa zobiem. Tad vēl kāds cits vīrietis no rindā stāvētājiem atstāja savu uzvārdu un adresi un sacīja — ja pasažieris, ar ko tu runājusi, sākšot sūdzēties, lai paziņojot viņam, un viņš apstiprināšot, kā viss īstenībā noticis. — Taņa pasmaidīja. — Tātad, kā redzi, ir arī labi cilvēki pasaulē.

—   Es zinu, — meitene teica. — Daudz tādu nav, bet, ja gadās sastapt kādu, kas pret tevi labi izturas, tad gribas viņu vai apkampt.

—   Par nelaimi, mēs to nedrīkstam, tāpat kā nedrīkstam sviest ar sarakstiem. Mūsu pienākums ir izturēties vienādi pret visiem un būt pieklājīgiem, pat ja pasažieri tādi nav.

—   Jā, misis Livingstona.

Ar Petsiju Smitu viss kārtībā, Taņa nosprieda. Redzams, par aiziešanu no darba viņa nebija domājusi, kā to darīja dažas meitenes, kad gadījās ciest tādas pārestības. Tagad, kad viņa bija nomierinājusies, šķita, ka viņa tieši apveltīta ar izturību un iecietību, kas varēja lieti noderēt nākotnē.

Dievs vien zina, Taņa domāja, cik nepieciešama ir iecietība un zināms sīkstums, kad jāstrādā ar pasažieriem, vienalga, kādā postenī.

Kaut vai vietu rezervēšana.

Viņa zināja, ka vietu rezervēšanas pilsētas aģentūrā darbiniekiem vēl grūtāk strādāt nekā lidostā. Kopš vētras sākuma šīs nodaļas darbiniekiem nācās vairākiem tūkstošiem pasažieru zvanīt pa telefonu un paziņot par reisu aizkavēšanos vai izmaiņām. Sis pienākums nevienam darbiniekam nepatika, tāpēc ka šādi paziņojumi vienmēr izraisīja sašutumu un bieži vien vajadzēja noklausīties rupjus apvainojumus. Šķita, ka lidmašīnu kavēšanās pamodināja to pasažieros snaudošos mežonīgos instinktus. Vīrieši apvainoja telefonistes, un pat cilvēki, kas citos apstākļos bija pieklājīgi un laipni, kļuva īgni un dzēlīgi. Visgrūtāk sarunāties bija ar pasažieriem, kas lidoja uz Ņujorku. Bija gadījumi, kad vietu rezervēšanas nodaļas darbinieki atteicās zvanīt pasažieriem, kas lidoja uz Ņujorku, un ziņot par reisa aizkavēšanos vai atcelšanu — viņi labāk riskēja zaudēt darbu nekā uzņēmās noklausīties sagaidāmo lamu straumi. Taņa bieži bija domājusi par to, kāds pievilcības spēks piemīt Ņujorkai, — tie, kas brauca uz turieni, kā narkotikas apskurbināti dega drudžainā nepacietībā drīzāk nokļūt tur.

Taņa zināja, ka daudzi aviosabiedrības darbinieki — gan no vietu rezervēšanas nodaļas, gan arī no citām — iesniegs atlūgumus, kad būs pāri pašreizējais saprindzinājums. Tā vienmēr bijis. Būs arī daži nervu sabrukuma gadījumi — parasti tas notiek ar jaunām meitenēm, kas sāpīgāk uztver pasažieru rupjības un īgnumu. Pastāvīgi būt laipnam nav viegli, kaut arī īpaši tam trenētos.

Un viņa priecājās, ka Petsija Smita turpmāk pratīs savaldīties.

Pie ārējām durvīm klauvēja. Durvis atvērās, un Mels Beikersfelds ieskatījās istabā. Viņam kājās bija zābaki ar aitādas oderi un uz rokas biezs mētelis.

—       Es te gāju garām, — viņš teica Taņai. — Icnākšu vēlāk, ja esat aizņemta.

—        Lūdzu, palieciet. — Taņa priecīgi pasmaidīja. — Mēs jau esam gandrīz cauri.

Viņa vērīgi nolūkojās Melā, kad viņš gāja pāri istabai, lai apsēstos krēslā. Viņš izskatās noguris, Taņa nodomāja.

Tad viņa atkal pievērsās Petsijai, izpildīja kādu talonu un sniedza to meitenei.

—        Iedod to taksometru dispečeram, Pctsij.viņš tevi aizgādās mājās. Naktī labi izgulies, un rīt mēs gaidīsim tevi darbā jautru un možu.

Kad meitene bija aizgājusi, Taņa pagrieza savu krēslu pretī Melam un jautri sacīja:

—   Sveiki!

Viņš nolika avīzi, ko bija sācis lasīt, un uzsmaidīja.

—   Sveiki!

—  Vai zīmīti saņēmāt?

—       Es nācu pateikties par to. Kaut gan būtu atnācis arī tāpat. — Pamādams uz durvīm, pa kurām bija izgājusi meitene, viņš jautāja: — Kas noticis? Pārpūlēšanās?

—  Jā. — Viņa izstāstīja Melam, kas atgadījies.

Mels pasmējās.

—       Es arī esmu noguris. Varbūt jūs arī mani varētu iesēdināt taksometrā un aizsūtīt mājās?

Taņa paraudzījās viņā kā pārbaudot. Viņas skaidro, zilo acu skatiens it kā ielūkojās pašās dvēseles dzīlēs. Viņas galva bija viegli pieliekta, un griestu lampas gaismā sarkanīgi atvizēja mati. Slaids, tomēr apaļīgs

stāvs, kura līnijas vēl vairāk izcēla glītais formas tērps… Mels, tāpat kā vienmēr, izjuta viņas silto pievilcību.

—   Par to jāpadomā, — viņa sacīja. — Varbūt varētu, ja taksometrs brauc uz manām mājām un jūs ļaujat man pašai pagatavot pusdienas. Teiksim, sautētu jērgaļu.

Viņš vilcinājās, apsvērdams visus «par» un «pret», tad ar nožēlu papurināja galvu.

—   Man ļoti gribētos. Bet mums šeit dažādas nepatikšanas, un vēlāk man jābūt pilsētā. — Viņš piecēlās. — Tomēr kafiju mēs padzersim.

—   Labi.

Mels atvēra durvis, un viņi izgāja drūzmainajā, trokšņainajā zālē.

Ap «Trans America» galdiņu spiedās ļaužu pūlis, pat vēl lielāks nekā pirmāk, kad Mels gāja garām.

—   Es nevaru ilgi kavēties, — Taņa sacīja. — Man vēl divas stundas jāstrādā.

Viņi lauzās cauri drūzmai, apiedami bagāžas kaudzes, kas krājās arvien lielākas, un Taņa gāja lēnāk nekā citreiz, pielāgodamās Mela gausajam solim. Viņa pamanīja, ka Mels klibo stiprāk nekā parasti. Viņai radās vēlēšanās satvert Mela roku un atbalstīt viņu, taču viņa saprata, ka tā nevajag. Viņa bija «Trans America» formas tērpā. Tenkas jau tā izplatījās pārāk ātri, nevajadzēja nemaz dot īpašu iemeslu. Pēdējā laikā viņu ar Melu ļoti bieži redzēja kopā, un Taņa bija pārliecināta, ka lidostas tenku mašīna — kas darbojās kā džungļu telegrāfs ar skaitļošanas mašīnas ātrumu — to bija ņēmusi uzskaitē. Varbūt daudzi pat domāja, ka viņa guļ ar Melu, kaut ari tas nebija taisnība.

Viņi gāja uz «Mākoņu pilota kafejnīcu» centrālajā vestibilā.

—   Par to sautēto jērgaļu, — Mels sacīja. — Vai mēs to nevarētu iebaudīt citvakar? Teiksim — parīt?

Taņas pēkšņais aicinājums bija viņu pārsteidzis. Kaut gan viņi jau vairākas reizes bija satikušies — pasēdējuši pie vīna glāzes vai paēduši pusdienas, līdz šim Taņa nekad nebija aicinājusi viņu pie sevis mājās. Protams, viņš aizietu tikai pusdienās. Tomēr… varēja būt arī, ka ne tikai tāpēc.

Pēdējā laikā Melam bija radusies tāda nojauta, ka viņu atiiecības gluži dabiski varētu kļūt tuvākas, ja viņi satiktos arī ārpus darba laika. Taču viņš izturējās piesarka dzīgi, instinktīvi juzdams, ka aizraušanās ar Taņu nebūs parastais pārejošais mīlas romāns, tā cieši saistīs viņus abus. Melam vajadzēja padomāt arī par savām attiecībām ar Sindiju. Tās nokārtot nebūs viegli, ja vispār tur kaut ko izdosies nokārtot, un ne vienmēr cilvēks spēj tikt galā ar daudziem sarežģījumiem vienlaicīgi. Cik dīvaini, viņš domāja: ja laulība stipra, tad liekas vieglāk uzsākt kādu romānu nekā tad, kad laulības saites nedrošas. Tomēr Taņas aicinājums bija pārāk vilinošs, to nevarēja palaist garām.

—   Parīt ir svētdiena, — Taņa aizrādīja. — Bet es būšu brīva, un, ja tikai jūs varat iekārtoties, man būs vairāk laika.

Mels pasmaidīja.

—   Sveču gaisma un vīns?

Viņš bija aizmirsis, ka parīt svētdiena. Taču viņam lā kā tā vajadzētu būt lidostā: pat ja vētra norimtu, sekas vēl paliktu. Un Sindija pati bez kādiem paskaidrojumiem bija vairākas svētdienas pavadījusi ārpus mājas.

Uz mirkli Taņa nošķīrās no Mela, griezdama ceļu steidzīgam cilvēkam ar svaigi sārtu seju, kuram sekoja nesējs sarkanu formas cepuri galvā, stumdams piekrautus bagāžas ratiņus, kuriem pašā virsū rēgojās golfa koki un tenisa raketes. Tas lido kaut kur uz dienvidiem, Taņa ar skaudību nodomāja.

—   Lai notiek, — viņa sacīja, kad atkal bija kopā ar Melu. — Sveču gaisma un vīns.

Kad viņi iegāja kafejnīcā, glīta oficiante, pazinusi Melu, aizveda viņus pie maza galdiņa istabas galā, uz kura stāvēja uzraksts AIZŅEMTS un kuru bieži izmantoja lidostas darbinieki. Sēzdamies krēslā, Mels mazliet sagrīļojās un satvēra Taņas elkoni. Vērīgā oficiante to pamanīja un smaidīdama palūkojās viņos abos. Tenku mašīna gatavo jaunu biļetenu, Taņa nodomāja. Un sacīja:

—   Vai jūs kādreiz esat redzējis tādu burzmu? Tik trakas dienas kā šīs trīs pēdējās es vēl nebiju piedzīvojusi.

Mels pārlaida skatienu pārpildītajai kafejnīcai; cauri balsu murdoņai bija dzirdama trauku šķindoņa. Viņš pamāja uz ārējām durvīm, pa kurām viņi varēja redzēt viļņojamies ļaužu jūru.

—  Jums šķiet, ka šovakar šeit ir milzu pūlis, bet pagaidiet, kas notiks tad, kad sāks lidot C-5A.

—   Es zinu. Mēs tik tikko tiekam galā ar lidmašīnām 747, bet ja tūkstoš pasažieru reizē ieradīsies pie reģistrācijas galdiņiem … Dievs, stāvi mums klāti — Taņa nodrebinājās. — Vai jūs varat iedomāties, kas notiks, kad viņi visi sāks saņemt savu bagāžu? Man negribas pat domāt par to.

—   Tāpat daudziem citiem negribas — kaut arī viņiem vajadzētu par to domāt un tieši tagad. — Viņš uzjautrināts konstatēja, ka viņu saruna jau atkal novirzījusies uz aviāciju. Lidmašīnas un reisi valdzināja Taņu, un viņai patika runāt par tiem. Tāpat kā Melam, un tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņš tik labprāt kavējās Taņas sabiedrībā.

—   Kas tad par to nedomā?

—   Tie, kuru pārziņā ir virszemes iekārtas — lidostas un skrejceļi. Vairums no viņiem izturas tā, it kā tagadējās reaktīvās lidmašīnas tādas pašas paliks mūžīgi. Liekas, viņi ir pārliecināti — ja tikai visi būs klusi un mierīgi, jaunās lielās lidmašīnas neparādīsies un netraucēs mūs. Un virszemes iekārtas nevajadzēs pārveidot.

—   Bet visās lidostās taču notiek liela vēriena celtniecība, — Taņa domīgi sacīja. — Visur, lai lidojam kur lidodami.

Mels piedāvāja cigareti, bet Taņa noraidoši papurināja galvu. Viņš pats aizsmēķēja un tad atbildēja:

—   Lielākoties šī celtniecība ir tikai tāda izlāpīšanās — tiek pārbūvētas un paplašinātas piecdesmitajos gados vai sešdesmito gadu sākumā celtās lidostas. Ļoti maz tiek domāts par nākotni. Ir daži izņēmumi — Losandželosas lidosta ir viena no tādām, tad vēl arī Tampa Floridā un Dallasfortvorta; tās būs nedaudzās pirmās lidostas pasaulē, kas sagatavojušās pieņemt milzīgās reaktīvās lidmašīnas. Kanzassitijā, Mjūstonā un Toronto arī, liekas, stāvoklis ir gluži labs; Sanfrancisko ir izstrādāts rekonstrukcijas plāns, kaut arī politiķi varbūt to iesaldēs. Vairāk nekā ievērības cienīga Ziemeļamerikā nav.

—   Un kā ir Eiropā?

—   Eiropā ir tikai vecas lidostas, — Mels sacīja, — izņemot Parīzi. Jaunā Ziemeļu lidosta, kas stāsies Leburžē vietā, būs varbūt viena no labākajām mūsdienu lidostām. Londonas lidostā ir tāds bezjēdzīgs juceklis, kādu tikai angļi spēj radīt. — Viņš apklusa, domas nogrimis. — Toli u-r mums nevajadzētu kritizēt citas zemes, mums pašiem nav nekā slavējama. Ņujorkā ir briesmīgs stāvoklis, kaut arī Kenedija lidostā notiek kaut kādi uzlabojumi; virs Ņujorkas vairs nepietiek gaisa telpas lidojumiem, man liekas — es pats drīzumā braukšu uz turieni ar vilcienu. Vašingtona darbojas ar pūlēm — Nacionālā lidosta ir tīrā bedre; Dallasa gan bija milzu solis uz priekšu. Un Čikāga drīz vien sapratīs, ka atpalikusi par divdesmit gadiem. — Viņš brīdi klusēja pārdomādams. — Atcerieties, pirms dažiem gadiem, kad sāka lidot pirmās reaktīvās lidmašīnas, kas tad notika lidostās, kuras bija paredzētas lidmašīnām DC-4 un «Constellation».

—  Atceros, — Taņa sacīja. — Es strādāju tieši tādā lidostā. Parastajās dienās nevarēja izlauzties cauri drūzmai, kad bija lielāks pieplūdums, paelpot nevarējām.

—  Septiņdesmitajos gados, — Mels pareģoja, — būs vēl |aunāk, daudz ļaunāk. Un ne tikai cilvēku pieplūduma dēļ. Mūs žņaugs arī vel kaut kas cits.

—   Kas tad?

—   Būs grūtības ar skrejceļiem un gaisa satiksmes kontroli, bet tā jau ir cita dziesma. Pats galvenais, par ko nav domājuši gandrīz nevienas lidostas plānotāji, ir tas, ka drīz, pat ļoti drīz pienāks laiks, kad kravas pārvadājumi ar gaisa transportu krietni vien pārsniegs pasažieru pārvadājumus. Tā ir bijis visos transporta veidos, sākot ar visvienkāršāko kanu laiviņu. Sākumā pārvadā cilvēkus ar nelielu bagāžu, bet drīz vien jau kravas ir vairāk nekā cilvēku. Aviācijā mēs šai robežai esam daudz tuvāk, nekā paši apzināmies. Kad kravas pārvadājumi būs pārsvarā — un tas notiks apmēram tuvāko desmit gadu laikā —, atklāsies, ka mūsu tagadējie priekšstati par to, kādai jābūt lidostai, ir galīgi novecojuši. Ja gribat pierādījumus, pavērojiet jaunatni, kas pašlaik sāk strādāt aviācijas pārvaldes sistēmā. Vēl nesen gandrīz neviens negribēja strādāt kravas pārvadājumu nodaļās, to uzskatīja par zemāku darbu, slavu varēja iemantot vienīgi pasažieru pārvadāšanas nodaļās. Bet tagad vairs nav tā. Tagad prātīgākie jaunekļi grib tikt tieši kravas transporta nodaļās. Viņi zina, ka tieši tām pieder nākotne un tieši tur iespējams izvirzīties uz augšu.

Taņa pasmējās.

—  Es gan būšu vecmodīga un palikšu pie cilvēkiem. Kravas transports tomēr kaut kā …

Pie viņu galdiņa pienāca oficiante.

—   Silto ēdienu vairs nav, un, ja cilvēki vēl nāks klāt šovakar, tad vispār nekas vairs neatliks.

Viņi pasūtīja kafiju, Taņa grauzdēto maizīti ar kanēli. Mels — sviestmaizi ar ceptu olu.

Kad oficiante bija aizgājusi, Mels iesmējās.

—   Es laikam sāku teikt runu. Piedodiet.

—   Varbūt jums nepieciešams papraktizēties. — Viņa palūkojās Melā ar ziņkāri. — Jūs pēdējā laikā neesat sevišķi daudz uzstājies.

—   Es vairs neesmu lidostu vadītāju padomes prezidents. Netieku vairs uz Vašingtonu, ne ari uz citām vietām. — Taču tas nebija vienīgais iemesls, kāpēc viņš neuzstājās ar runām un bija kļuvis mazāk ievērojams. Viņam šķita, ka Taņa to zina.

Tas bija dīvaini, ka tieši kāda Mela runa bija viņus tuvinājusi. Vienā no aviosabiedrību kopējām apspriedēm, kādas paretam tika rīkotas, viņš runāja par aviācijas attīstību un par virszemes iekārtu atpalicību salīdzinājumā ar gaisa transporta progresu. Viņš izmantoja šo sanāksmi, lai «noslīpētu» runu, ar kuru gribēja uzstāties Visamerikas forumā kādu nedēļu vēlāk. Taņa bija starp «Trans America» pārstāvjiem un otrā dienā atsūtīja viņam vienu no savām «mazo burtu» zīmītēm.

mr. b

llska runa. mēs mazie zemes gariņi priecājamies k jūs to atzināt lidostas plānotāji tiešām aizmiguši pie rasējamiem galdiem, kādam vajadzēja to pateikt, drīkst ierosināt? būtu intersntāk ja mazāk par thnku, vairāk pr cilvēkiem… pasažieris, ja ir vēderā (lidmašnas vai vaļa, atcērt jonasu?), domā tikai par sevi, nevis par aviāciju vispār, deru orvils/vilbers tieši tā domāja kd pacēlās gaisā, kā jums šķiet?

tl

Zīmīte Melu gan uzjautrināja, gan arī piespieda padomāt. Patiešām, viņš sprieda, viņš biļa visu uzmanību veltījis skaitļiem un sistēmām, bet cilvēkus atstājis nomaļus. Viņš pārskatīja runas uzmetumu, pārvietojot uzsvērumu, ka Taņa bija ierosinājusi. Galu galā viņa uzstāšanās iznaca tik veiksmīga kā nekad. Viņam sarīkoja ovācijas, un

runu pēc tam citēja laikrakstos. Vēlāk viņš piezvanīja Taņai un pateicās. Ar to ari sākās viņu tikšanās.

Domājot par šo pirmo Taņas zīmīti, viņš atcerējās šovakar saņemto.

—   Paldies, ka pateicāt man par Sniega komisijas ziņojumu; es tikai nevaru iedomāties, kā jums izdevās to redzēt agrāk par mani.

—   Tas nav nekāds noslēpums. To pārrakstīja uz mašīnas «Trans America» birojā. Es redzēju, kapteinis Demerests to izlasīja un nosmējās.

—   Vernons jums to parādīja?

—   Nē, bet lapas bija viņam priekšā uz galda, un es protu lasīt ari ačgārni. Jā, starp citu, jūs neatbildējāt uz manu jautājumu: kāpēc jūsu svainis jūs neieredz?

Mels saviebās.

—  Jādomā, viņš nojauš, ka es sevišķi nejūsmoju par viņu.

—   Ja vēlaties, varat viņam tūlīt to pateikt, — Taņa sacīja. — Tur jau nāk šis lielais vīrs. — Viņa pamāja uz kases pusi, un Mels paskatījās.

Sabiedrības «Trans America» kapteinis Vernons Demerests skaitīja sīknaudu, maksādams kādu rēķinu. Liels, plecīgs, izskatīgs, garāks par visiem apkārtējiem. Viņš bija civilapģērbā — tvīda žaketē un nevainojami izgludinātās biksēs, taču viņa stāja pauda valdonību. Kā ģenerālis privātā apģērbā, Mels nodomāja. Viņa izteiksmīgā, aristokrātiskā seja bija nopietna, bez smaida viņš runāja ar kādu citu «Trans America» kapteini ar četrām uzšuvēm, kurš stāvēja viņam blakus. Likās, Demerests deva kaut kādus norādījumus — kapteinis māja ar galvu. Kapteinis Demerests pārlaida skatienu kafejnīcai un, pamanījis Melu un Taņu, īsi un vēsi pamāja sveicienu. Tad, paskatījies pulkstenī un vēl kaut ko pateicis otram kapteinim, izgāja no kafejnīcas. —   Laikam viņš steidzas, — Taņa sacīja. — Kaut gan uz ilgu laiku aiziet viņam nav vaļas. Kapteinis Demerests šovakar lido ar reisu «divi» uz Romu.

Mels pasmaidīja.

—   Ar «Zelta argusu»?

—  Tieši tā. Es redzu, ser, jūs lasāt mūsu reklāmu.

—   Grūti to nelasīt. — Mels zināja tāpat kā miljoniem cilvēku, kas priecājas par četrkrāsainajām, visā žurnāla atvērumā iespiestajām reklāmām žurnālos Life, Look, The

Post un citos, ka «Trans America» reiss «divi» — «Zelta arguss» — ir šīs aviosabiedrības labākais — reklāmas reiss. Tāpat viņš zināja, ka to uztic tikai augstākās klases pilotiem.

—   Liekas, visi uzskata, — Mels sacīja, — ka Vernons pašlaik ir viens no labākajiem pilotiem.

—   Jā, patiešām. Un viens no iedomīgākajiem. — Taņa pavilcinājās, tad piebilda: — Ja gribat paklausīties tenkas, varu pasacīt, ka jūs neesat vienīgais, kam nepatīk jusu svainis. Es dzirdēju — nesen kāds no mūsu mehāniķiem sacīja: žēl, ka lidmašīnām vairs neesot propelleru, ja bulu, tad varētu cerēt, ka kapteinis Demcrests kādreiz dabūtu ar to pa galvu.

—  Diezgan necilvēcīga doma, — Mels asi noteica.

—   Protams. Man pašai labāk patīk teiciens, ko piedēvē mūsu prezidentam misteram Jangkvistam. Viņš it kā esot sacījis par kapteini Demerestu tā: «Gādājiet, lai tas iedomīgais pūslis nerādās man acīs, bet lidot es gribu tikai tad, kad lidmašīnu vada viņš.»

Mels iesmējās. Pazīstot abus vīriešus, viņš bija pārliecināts, ka Jangkvists patiešām tā varējis izteikties. Viņš saprata, ka nevajadzētu ielaisties tādās sarunās par Vernonu Demerestu, taču vēsts par Sniega komisijas ziņojumu un nepatikšanas, ko tas izraisīs, tomēr viņu vēl kaitināja. Diezin kurp gan pašlaik steidzas viņa svainis, viņš rāmi domāja, varbūt atkal uz kādu satikšanos, — runāja, ka viņam esot daudz mīlas dēku. Mels palūkojās uz centrālo vestibilu, bet kapteinis Demerests jau bija nozudis |aužu drūzmā.

Taņa, sēžot viņam pretī pie galdiņa, nogludināja svārkus ar strauju kustību, ko Mels jau agrāk bija ievērojis un kas viņam patika. Tas likās tik sievišķīgi, un viņš neviļus nodomāja, ka tikai nedaudzām sievietēm piestāv uniforma, kas bieži vien padara sievieti it kā vīrišķīgāku, taču Taņa uniformā likās vēl pievilcīgāka.

Mels zināja, ka dažas aviosabiedrības ļauj savām vecākajām darbiniecēm nevalkat uniformas, taču «Trans America» vadībai patika cieņa, ko izdvesa tērpa možais zilums un zelts. Divi zelta aplīši ar baltu apmali uz Taņas piedurknes apzīmēja viņas amatu un pakāpi.

It kā nojauzdama Mela domas, Taņa sacīja:

—  Varbūt es vairs ilgi nevalkāšu šo uniformu.

—   Kāpēc?

—       Mūsu pārvadājumu da]as priekšnieku pārceļ uz Ņujorku. Palīgs tiks par priekšnieku, un es esmu iesniegusi lūgumu pieņemt mani viņa vietā.

Mels paraudzījās viņā ar apbrīnu un ziņkāri.

—       Es domāju, jūs šo posteni dabūsiet. Un iesiet vēl tālāk.

Taņa paskatījās izbrīnījusies.

—       Jtīs varbūt domājat, ka es varu kļūt pat par aviosabiedrības viceprezidentu?

—        Kāpēc gan nevarētu? Protams, ja jūs to vēlētos. Ja jūs gribētu strādāt vadošā postenī.

—       Es pati nezinu, vai es to vēlos vai ne, — Taņa klusi noteica.

Oficiante atnesa pasūtīto. Kad viņi atkal bija vieni, Taņa sacīja:

—       Mums, strādājošām sievietēm, dažreiz nav sevišķi liela izvēle. Ja negribam palikt vienā un tai pašā vietā līdz pensijai — un daudzām no mums tas nemaz nepatīk —, tad vienīgā izeja ir izsisties uz augšu.

—   Par laulībām jūs nedomājat?

Taņa paņēma kumosiņu kanēļa grauzdiņu.

—       Neteikšu, ka ne. Bet reiz jau man nelaimējās — un var nelaimēties atkal. Bez tam nav nemaz tik daudz tādu, es domāju — pieņemamu, kas gribētu precēt šķirteni ar bērnu.

—   Var gadīties izņēmumi.

—       Var jau gadīties arī lielais laimests. Spriežot pēc savas pieredzes, mīļais Mel, es varu sacīt, ka vīriešiem patīk brīvas sievietes. Pajautājiet manam bijušajam vīram. Ja tikai jūs varat viņu sameklēt; man nav izdevies.

—   Viņš jūs pameta, kad piedzima bērns?

—       Kur nu! Nē! Tad Rojani vajadzētu sešus mēnešus rūpēties par mani. Man liekas, ceturtdien es viņam pateicu, ka esmu stāvoklī, ilgāk es vairs to nevarēju slēpt. Piektdien, kad pārnācu no darba, Roja drēbes bija projām. Un Rojs arī.

—   Kopš tā laika jūs neesat viņu satikusi?

Taņa papurināja galvu.

—       Galu galā tas atviegloja šķiršanos — viņš bija mani pametis; nebija tādu sarežģījumu kā citām sievietēm. Godīgi atzīstoties, Rojs nebija gluži nelietis. Viņš nepievāca mūsu kopīgo naudu, kas bija bankā, kaut gan varēja. Es bieži vien esmu domājusi — vai viņš bija tik labs vai

vienkārši aizmirsa. Lai nu būtu kā būdams, visi astoņdesmit dolāri palika man.

—       Jūs nekad nebijāt par to man stāstījusi, — Mels saclja.

—  Vai vajadzēja?

—  Varbūt — lai es varētu just jums līdzi.

Viņa papurināja galvu.

—       Ja jūs mani labāk pazītu, tad saprastu, ka tagad stāstu jums ne jau tādēļ, ka man būtu vajadzīga līdzjūtība. Galu galā viss ir nokārtojies pavisam labi. — Taņa pasmaidīja. — Es pat varu kļūt par aviosabiedrības viceprezidentu. Jūs tikko tā teicāt.

Pie blakus galdiņa kāda sieviete iesaucās:

—  Ak tu tētīt! Paskat, cik pulkstenis!

Mels instinktīvi paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas četrdesmit piecas minūtes, kopš viņš šķīrās no Denija Ferova pie Sniega kontroles pults. Celdamies no galda, Mels sacīja Taņai:

—  Neejiet projām. Man jāpiezvana.

Netālu no kases bija telefons, un Mels uzgrieza vienu no Sniega kontroles nereģistrētajiem numuriem. Denijs Ferovs atsaucās, pateica: — Pagaidiet! — Tad brītiņu bija klusums, pēc tam Denijs atkal sāka runāt.

—       Es jau taisījos tev zvanīt. Tikko uzzināju par to iestigušo <rAereo-Mexican» lidmašīnu 707.

—   Es klausos.

—       Tu jau zini, viņi Ir pieprasījuši mūsu tehniskā dienesta palīdzību?

—  Jā.

—       Nu, tagad tur sadzītas smagās mašīnas, celtņi un viss kas. Skrejceļš un pievedceļš ir pilnīgi aizsprostoti, toiner viņiem nav izdevies izkustināt to nolādēto lidmašīnu. Nupat man ziņoja, ka tehniskais dienests aizsūtījis pēc Džo Patroni.

—       Prieks dzirdēt, — Mels atzinīgi noteica. — Tikai žēl, ka viņi to nav agrāk izdarījuši.

Džo Patroni bija tehniskā dienesta galvenais mehāniķis un pilnīgi nepārspējams, kad vajadzēja likvidēt avārijas. Viņš bija lietišķs, enerģisks cilvēks un Melam labs draugs.

—       Liekas, viņi mēģinājuši tūlīt sameklēt Patroni, — Denijs sacīja. — Bet viņš bija mājās, un tik viegli nevarēja viņu sadabūt. Vētrā cietušas daudzas telefona līnijas.

—   Bet tagad viņam paziņots? Tu skaidri zini?

—  TD apgalvo, ka viņš jau esot ce|ā uz lidostu.

Mels apsvēra. Viņš zināja, ka Džo Patroni dzīvo Glenellinā, jūdzes divdesmit piecas no lidostas, un pat ideālos apstākļos ceļā paietu četrdesmit minūtes. Šovakar, kad ceļi aizputināti un mašīnas ar pūlēm tika uz priekšu, galvenais mehāniķis varētu būt laimīgs, ja atbrauktu divreiz ilgākā laikā.

—   Ja kāds spēj šovakar izkustināt to lidmašīnu, — Mels sacīja, — tad tikai Džo. Tomēr lai neviens nedomā sēdēt, rokas salicis, un gaidīt viņu. Paziņo visiem, ka mums nepieciešams skrejceļš «trīs-nulle» — un steidzīgi. — Runādams par nepieciešamo skrejceļu, viņš reizē ari atcerējās, ka diemžēl lidmašīnas laikam vēl arvien lido pāri Medouvudai. Interesanti, vai pašlaik tur nenotiek sapulce, par kuru viņam bija stāstījis lidojumu vadītājs, Mels nodomāja.

—   Es viņiem jau teicu, — Dcnijs sacīja. — Varu vēl atkārtot. Jā, ir ari labas ziņas — mēs atradām to «United Air Lines» pārtikas mašīnu.

—  Vai šoferis sveiks un vesels?

—   Viņš bija ieputināts un bez samaņas. Motors darbojās, un bija sakrājusies tvana gāze, kā jau mēs paredzējām. Bet viņam dod skābekli, un viss būs kārtībā.

—   Labi! Es tagad braukšu uz lidlauku un pats pārbaudīšu apstākļus. Es tev ziņošu no turienes pa radio.

—  Saģērbies labi! — Denijs sacīja. — Esot draņķīgs laiks.

Taņa vēl bija pie galdiņa, kad Mels atgriezās, tomēr jau taisījās iet projām.

—   Pagaidiet, — viņš sacīja, — es arī iešu.

Viņa norādīja uz Mela neapēsto sviestmaizi.

—   Un pusdienas? Ja tās var saukt par pusdienām.

—   Pagaidām pietiks. — Mels nokoda kumosu, steigšus uzdzēra tam virsū kafiju un paņēma mēteli. — Es ēdīšu pusdienas pilsētā.

Kamēr Mels maksāja par pusdienām, kafejnīcā ienāca divi «Trans America» darbinieki. Viens no viņiem bija inspektors, ar kuru Mels jau iepriekš bija runājis. Ieraudzījis Taņu, viņš pienāca klāt.

—   Atvainojiet, mister Beikersfeld .., Misis Livingstona, jūs meklē pārvadājumu daļas priekšnieks. Atkal kādas nepatikšanas.

Mels iebēra kabatā kasiera izdoto sīknaudu.

—   Pag, es uzminēšu. Vēl kāds ir sviedis ar sarakstu.

—   Nē, ser. — Inspektors smaidīja. — Man liekas, ja vēl kāds šovakar kaut ko sviedīs, tad tas būšu es. Šoreiz tas ir «zaķis» — ar reisu 80 no Losandželosas.

—   Un tas ir viss? — Taņa likās pārsteigta. Par lidmašīnu «zaķiem» — kaut arī tie gadījās uz visām aviolīnijām — neviens sevišķi neuztraucās.

—   Kā es dzirdēju, — inspektors sacīja, — tas ir sevišķs «zaķis». Saņemta radiogramma no pilota, un sardze izsūtīta sagaidīt reisu. Lai nu tur būtu kas būdams, viņi sauc jus, misis Livingstona. — Draudzīgi pamājis ar galvu, viņš atgriezās pie sava biedra.

Mels ar Taņu izgāja no kafejnīcas centrālajā vestibilā. Viņi apstājās pie lifta, ar ko Melam vajadzēja braukt lejā pagrabstāvā uz garāžu, kur atradās viņa mašīna.

—   Brauciet uzmanīgi pa lidlauku, — Taņa brīdināja. — Nepakļūstiet zem kādas lidmašīnas.

—   Ja pakļūšu, jus noteikti par to uzzināsiet. — Viņš uzvilka silto mēteli. — Jūsu «zaķis» liekas interesants. Es mēģināšu iegriezties pirms prombraukšanas, gribas zināt, kas tur galu galā ir. — Viņš pavilcinājās, tad piebilda: — Vismaz man būs iemesls jūs šovakar vēlreiz redzēt.

Viņi stāvēja ļoti tuvu. Pēkšņi viņi sakustējās — abi reizē — un viņu rokas sastapās. Taņa klusi sacīja:

—  Vai tad ir vajadzīgs iemesls?

Liftā braukdams lejā, Mels vēl juta viņas rokas liego siltumu un dzirdēja viņas balsi.

4

Džo Patroni — kā Melam Beikersfeldam tika ziņots — patiešām bija ceļā uz lidostu no savas mājas Glenellinā. Pašapzinīgais, plecīgais pusitālietis, pusamerikānis, lidostas tehniskā dienesta galvenais mehāniķis, bija izbraucis ar automašīnu no savas rančo tipa mājas pilsētas nomalē pirms minūtēm divdesmit. Uz priekšu viņš virzījās ļoti lēni, kā jau Mels bija paredzējis.

Pašlaik Džo Patroni buiks «Meža kaķis» bija iestrēdzis mašīnu sablīvējumā un stāvēja uz vietas. Priekšā un aizmugurē, cik tālu vien varēja redzēt, stāvēja citas mašīnas. Gaidīdams Patroni priekšējās mašīnas aizmugures spuldžu gaismā aizkūpināja cigāru.

Par Džo Patroni stāstīja leģendas — gan kā par sava amata meistaru, gan kā par cilvēku.

Savas darba gaitas viņš bija sācis kā eļļotājs garāžā. Drīz vien viņš kauliņu spēlē atvinnēja garāžu tās īpašniekam, tā ka spēles beigās viņi bija mainītās lomās. Līdz ar to jaunais Džo mantoja arī vairākus lielus parādus, no kuriem vienu viņam nomaksāja ar vecu, sagrabējušu divplāksni. Ar atjautību un mehāniķa spējām viņam izdevās lidmašīnu salabot, un viņš sāka veiksmīgi lidot, kaut arī nebija pilota iemaņas apguvis — to viņš nevarēja atļauties.

Lidmašīna un lidošana Džo Patroni tā aizrāva, ka reiz viņš atkal uzsāka kauliņu spēli ar savu bijušo darba devēju un ļāva tam atvinnēt garāžu atpakaļ. Tad Džo aizgāja no darba garāžā un sāka strādāt par aviolīnijas mehāniķi. Viņš mācījās vakarskolā, kļuva par labu sava darba pratēju, pēc tam par galveno mehāniķi un bija pazīstams kā lielisks avāriju likvidētājs. Viņa komanda spēja apmainīt mašīnas motoru ātrāk, nekā lidmašīnas konstruktors to bija paredzējis, un uz viņu varēja paļauties. Vēlāk, kad vien kaut kur bija nepieciešams steidzams vai grūts remonts, mēdza sacīt: izsauciet Džo Patroni.

Viņa panākumus var izskaidrot ar to, ka viņš nekad netērēja laiku diplomātijai, bet tūdaļ sāka rīkoties — gan kārtojot attiecības ar cilvēkiem, gan remontējot lidmašīnas. Viņš arī nepiešķīra nekādas nozīmes pakāpēm un vienādi tieši un atklāti izturējās pret visiem, arī pret aviolīnijas vecākajiem darbiniekiem.

Kādu gadījumu vēl arvien pieminēja, kad runa iznāca par aviolīnijas darbiniekiem: reiz Džo Patroni aizgāja no darba, neteicis nevienam ne vārda un ne ar vienu neapspriedies, un aizlidoja ar lidmašīnu uz Ņujorku. Līdzi viņš veda kādu sainīti. Nonācis galā, viņš ar autobusu un metro aizbrauca uz aviosabiedrības «Olympian» kantori Menhetenas centrā un nepieteicies iegāja prezidenta kabinetā. Attaisījis sainīti, nolika eļļainu bojātu karboratoru uz prezidenta nevainojami spodrā rakstāmgalda.

Prezidentu, kurš nekad nebija dzirdējis par Džo Patroni un pie kura neviens nekad nebija ticis bez iepriekšējas pieteikšanās, gandrīz vai trieka ķēra, bet Džo vienā mierā paziņoja: «Ja gribat zaudēt dažas lidmašīnas avārijā lidojuma laikā, metiet mani ārā no šejienes. Ja negribat, sēdiet un klausieties.»

Prezidents apsēdās — tikmēr Džo Patroni aizsmēķēja cigāru — un klausījās. Vēlāk viņš izsauca savu viceprezidentu inženieri, kurš pēc tam lika izdarīt dažus uzlabojumus, kas ļāva karburatoru dzesināt lidojuma laikā, — uzlabojumus, ko Patroni zemākai priekšniecībai bija mēnešiem ilgi prasījis un bez panākumiem.

Vēlāk Patroni saņēma oficiālu atzinību, un šis atgadījums kļuva par vienu no leģendām Patroni slavas vainagā. Driz pēc tam Džo dabūja paaugstinājumu darbā un dažus gadus vēlāk ieņēma svarīgo galvenā mehāniķa posteni Linkolna starptautiskajā lidostā.

Par viņa personīgo dzīvi zināja stāstīt, ka Džo Patroni mīlinoties ar savu sievu Mariju parasti vakaros, tāpat kā citi vīrieši mēdz iedzert glāzīti pirms pusdienām. Tas bija taisnība. Tieši tādā brīdī viņu pārsteidza telefona zvans no lidostas un tehniskais dienests lūdza viņu izvilkt iestigušo «rAereo-Mexican» lidmašīnu.

Tenkas sniedzās vēl tālāk: Patroni, mīlinādamies ar sievu, tāpat kā visos citos darbos, bezrūpīgi iespraužot mutes kaktiņā garu, tievu cigāru. Tas nebija tiesa, vismaz ne tagad. Pirmajos laulības gados vairākas reizes ar stjuartes darbā iegūto veiklību apdzēsusi aizdegušos spilvenus, Marija bija stingri aizliegusi smēķēt gultā. Džo samierinājās ar aizliegumu, jo mīlēja savu sievu. Bija arī par ko mīlēt. Kad viņi precējās, Marija bija pati populārākā un skaistākā stjuarte visā aviācijas sistēmā un pec divpadsmit gadiem — jau triju bērnu māte — vēl varēja droši sacensties ar vairumu savu pēcteču. Daudzi nemaz neslēpa izbrīnu, kāpēc Marija — kuru dedzīgi lenkuši piloti un lidostas atbildīgie darbinieki — vispār izvēlējusies Džo Patroni. Taču Džo, kas toreiz bija jauns mehāniķis, kad sastapās ar Mariju, prata viņu savaldzināt, un Marija bija apmierināta — visādā ziņā — līdz šim laikam.

Vēl kaut kas jāpiebilst par Džo Patroni — viņš grūtībās nekad nezaudēja galvu. Gluži otrādi, viņš ātri novērtēja situāciju un izlēma, kāda rīcība nepieciešama — tūlītēja vai arī iespējams vēl iepriekš pabeigt citus iesāktos darbus. Uzzinājis par iestigušo 707, viņš instinktīvi juta, ka tas ir gadījums, kad nepieciešama samērā steidzīga rīcība, — tas nozīmēja, ka pietiek laika pabeigt to, ko viņš pašlaik darīja, vai paēst pusdienas. Tā kā abiem laika neiznāca, viņš atteicās no pusdienām. Brītiņu vēlāk Marija steigšus metās virtuvē, tāpat pusapģērbusies, sagatavoja sviestmaizes, lai Džo varētu iekost divdesmit piecas jūdzes garajā ceļā uz lidostu. Un tā viņš pašlaik skrubināja sviestmaizi.

Izsaukums uz lidostu pēc nostrādātas pilnas darba dienas viņam nebija nekas jauns, tikai šovakar laiks bija tik nejauks kā vēl nekad. Triju dienu vētras sekas darīja braukšanu grūtu un bīstamu. Milzīgas sniega kaudzes stiepās gar ielām, bija tumšs, un vēl arvien sniga. Mašīnas tikko kustējās uz priekšu vai nekustējās nemaz. Kaut arī Patroni buikam bija īpašas dubļu-sniega riepas, vilktspēja bija vāja. Vējstikla tīrītāji ar pūlēm noslaucīja biezo sniega kārtu, kas krājās ārpusē, un apsvīdumu iekšpusē, un starmeši apgaismoja tikai mazu gabaliņu mašīnas priekšā. Iestigušas mašīnas, no kurām dažās vairs nebija šoferu, pārvērta ceļus šķēršļu joslās. Bija skaidrs, ka tādā naktī ceļā dodas vienīgi tie, ko apstākļi spiež.

Patroni paskatījās pulkstenī. Viņa mašīna un vēl viena viņam priekšā stāvēja jau vairākas minūtes. Vēl tālāk priekšā varēja redzēt vairākas apstādinātas mašīnas, un otra stāvošu mašīnu virkne stiepās viņam labajā pusē. Turklāt jau labu laiku neviena mašīna nebija braukusi pretī, tātad kaut kas bija noticis un visas četras ceļa joslas nosprostotas. Ja nākamajās piecās minūtēs nekas nemainīsies, viņš nolēma, būs jākāpj ārā no mašīnas un jāpaskatās, kaut gan, vērodams kupenas un vēl arvien krītošo, vēja dzīto sniegu, viņš cerēja, ka tas nebūs vajadzīgs. Gan jau viņš izsals līdz kaulam, kad nonāks lidostā, — ka šonakt būs nejēdzīga salšana, par to nevarēja būt šaubu. Pagaidām viņš uzgrieza radio kādu staciju, kas atskaņoja rokenrolu, un smēķēja cigāru.

Pagāja piecas minūtes. Džo Patroni redzēja priekšā cilvēkus kāpjam ārā no mašīnām un ejam uz priekšu un taisījās darīt to pašu. Viņš savilka cieši līdzi paņemto aitādas kažoku un galvā uzlika kapuci. Paņēmis smago elektrisko laternu, ko vienmēr nēsāja līdzi, viņš atvēra durvis, uri vējš ar sniegu iebrāzās mašīnā. Viņš izkāpa un žigli aizcirta durvis.

Brizdams pa sniegu uz priekšu, viņš dzirdēja citu mašīnu durvis aizcērtamies un balsis saucam: — Kas nolicis? — Kāds atbildēja: — Kaut kur notikusi nelaime. Tīrais sajukums. — Vēl tālāk priekšā bija redzamas ugunis, ēnas kustējās, sagāja kopā un atkal pašķīrās, un, tuvāk piegājis, viņš ieraudzīja cilvēku pūlīti. Kāda cita balss sacīja: — Ticiet man, viņi tik drīz to lērumu neaizvāks. Mēs šeit tupēsim stundām. — Parādījās liela, tumša, izslējusies ēna, ko vietām apgaismoja šaudīga sarkana gaisma. Izrādījās — tas bija masīvs traktors ar piekabi. Neveiklā astoņpadsmit riteņu mašīna bija ieplētusies šķērsām pāri ceļam, pilnīgi aizsprostojot to. Daļa kravas — kā likās, konservu kārbas — bija izbirušas zemē, un daži uzņēmīgi cilvēki jau bradāja pa sniegu, lasīja kārbas un steigšus devās ar tām uz savām mašīnām.

Turpat stāvēja divas policijas mašīnas. Policisti izjautāja traktora šoferi, kurš, kā likās/nebija cietis.

—   Es tikai bišķīt piebremzēju, vairāk nekā, — šoferis noskaities taisnojās. — Tad šī sagrīļojās un nogāzās kā iekarsusi palaistuve.

Viens no policistiem kaut ko rakstīja piezīmju blokā, un kāda sieviete pačukstēja vīrietim, kas stāvēja viņai blakus: — Kā tev liekas, vai viņš to visu pieraksta?

Kāda cita sieviete kliedza: — Kāds no tās pratināšanas labums? — Viņas balss griezīgi sitās cauri vējam. — Butu labāk gādājuši, lai tā mašīna tiek nost no ceļa!

Viens no policistiem panācās uz priekšu. Viņa uniforma jau bija sniegaina no galvas līdz kājām. — Ja jūs mums palīdzētu, kundze, mēs būtu ļoti pateicīgi.

Daži iesmējās, un sieviete norūca: — Tīrie ēzeļi šie policisti.

No otras puses, signālugunis zibinādama, traktoram lēni tuvojās avāriju mašīna. Šoferis izmantoja brīvo ceļa joslu — normālos apstākļos tas nozīmētu braukt pa nepareizo pusi. Viņš apstājās, izkāpa no kabīnes un, ieraudzījis avāriju cietušā traktora lielumu un stāvokli, šaubīdamies purināja galvu.

Džo Patroni piebrida klāt. Smēķēdams cigāru, kas sarkanīgi kvēloja vējā, viņš uzsita policistam uz pleca.

—   Paklau, dēliņ, ar vienu vilcēju te nekas nesanāks. Tas būs tikpat kā jūgt zīlīti ķieģelim priekšā.

Policists apgriezās.

—   Kaut arī tā, mister, jūs labāk metiet to cigāru projām, te visapkārt izlaistījies benzīns.

Patroni neievēroja šo aizrādījumu, tāpat kā atstāja bez ievērības visus aizliegumus smēķēt. Viņš pamāja ar cigāru uz apgāzušos traktoru.

—   Un vēl kas, dēliņ: jūs veltīgi kavēsiet laiku, arī manu un savu, ja mēģināsiet to milzeni šovakar dabūt augšā. Paveiciet to pie malas, lai mašīnas tiek garām, un ari tam jums vajadzīgas vēl divas mašīnas — viena lai stumj no šīs puses, un divas lai velk no priekšpuses. — Viņš sāka staigāt tam apkārt, apgaismodams ar savu elektrisko laternu, un apskatīja lielo traktoru ar piekabi no visām pusēm. Kā arvien, kad vajadzēja izšķirt kādu svarīgu jautājumu, viņš bija pilnīgi aizrāvies ar to. Viņš vēlreiz pamāja ar cigāru. — Divas vilcējmašīnas jāpiestiprina trijos punktos. Vispirms jāpavelk traktors un jādabū augšā piekabe. Trešais vilcējs …

—  Pagaidiet, — policists sacīja. Tad uzsauca pārējiem: — Klau, te viens vīrs tīri prātīgi runā!

Desmit minūtes vēlāk, sadarbojoties ar policistiem, Džo Patroni jau rīkojās kā noteicējs. Pēc viņa ierosinājuma, tika pa radio izsauktas vel divas vilcējmašīnas. Gaidot tās, pirmā vilcēja šoferis piestiprināja troses pēc Patroni norādījumiem pie apkritušā traktora asīm. Notikuma vietā jau valdīja lietišķa atmosfēra — kā visur, kur enerģiskais tehniskā dienesta galvenais mehāniķis lika klāt savu roku.

Patroni gan vairākas reizes atcerējās lidostu un uzdevumu, kura dē| viņš šovakar izsaukts, kā arī to, ka viņam nu jau sen vajadzēja būt tur. Taču viņš apsvēra, ka aizsprostotā ce|a atbrīvošana pašlaik ir vienīgā iespēja vispār nokļūt lidostā. Kā redzams, ne viņa, ne arī citas mašīnas nevarēja braukt uz priekšu, iekams avarējušais traktors ar piekabi nebija novilkts no ceļa vidus. Sēsties mašīnā un mēģināt aizbraukt pa citu ceļu tāpat būtu neiespējami, jo ari aizmugurē stāvēja mašīnas — kā policisti apgalvoja — jūdzēm garā virknē.

Viņš aizgāja pie savas mašīnas parunāt pa radiotelefonu, kuru bija ierīkojis pēc savu darba devēju ierosinājuma un par kuru tiem ik mēnesi vajadzēja maksāt rēķinu. Viņš piezvanīja lidostas vadībai, pateica, ka aizkavēsies, un savukārt noklausījās Mela Beikersfelda pieprasījumu steidzīgi atbrīvot un savest lietošanas kārtībā skrejceļu «trīs-nulle».

Džo Patroni pa telefonu deva dažus norādījumus, taču saprata, ka vissvarīgākais tomēr bija pašam ierasties lidostā, cik drīz vien iespējams.

Kad viņš otrreiz izkāpa no buika, vēl arvien stipri sniga. Apiedams kupenas, kas bija sapūstas ap stāvošo mašīnu virteni, viņš pusrikšus atsteidzās avārijas vietā un atvieglots ieraudzīja, ka ieradusies pirmā no abām pieprasītajām mašīnām.

5

Atvadījies no Taņas, Mels Beikersfelds ar liftu nobrauca lejā pagrabā. Viņa dienesta mašīna — sinepju krāsā un radioficēta — stāvēja tur īpaši ierīkotā nodalījumā.

Viņš izbrauca uz lauka tajā vietā, kur pretī izejai no lidostas ēkas atradās lidmašīnu novietne. Klajumā vējš un sniega vērpetes spēcīgi triecās pret mašīnas vējstiklu. Tīrītāju bultas drudžaini mētājās šurpu turpu, taču tik tikko spēja noslaucīt nelielu laukumiņu, lai varētu redzēt uz priekšu. Pa mazliet pavērtu logu iebrāzās ledainais gaiss un sniegs. Mels steigšus aiztaisīja logu. Pārāk krasa bija pāreja no telpu siltās omulības ārā šajā negaisa naktī.

Turpat priekšā stāvēja lidmašīnas, jau sagatavotas lidojumam. īsos aizvēja mirkļos, kad lidostas ēkas aizkavēja vēja dzītās sniega brāzmas, Mels redzēja, ka vairākās apgaismotās lidmašīnās jau sēdēja pasažieri. Kā redzams, tās jau bija pilnīgi sagatavojušās reisam un tikai gaidīja lidojumu vadītāja atļauju iedarbināt motorus, — nosprostotā skrejceļa «trīs-nulle» dēļ vēl arvien kavējās reisi. Tālāk lidlaukā un uz skrejceļiem viņš saskatīja citu lidmašīnu izplūdušos apveidus un navigācijas ugunis — tās bija nule pienākušās lidmašīnas, motori vēl darbojās. Tās bija šeit aizturētas — kā piloti mēdza sacīt, «arestētas» —, kamēr atbrīvosies izejas pozīcijas. Droši vien tas pats notika ari pārējos septiņos lidostas iecirkņos.

Mela mašīnā atdzīvojās divpusīgo sakaru radio, kas bija noskaņots uztveršanai no zemes.

—   Dispečers izsauc «Easiern» septiņpadsmit, — atska« neja kāda dispečera balss, — jums atļauts pacelties no skrejceļa «divi-pieci». Noskaņojieties uztveršanai no lidojuma!

Aparātā kaut kas noknikšķēja.

—   Runā «Easiern» septiņpadsmit. Jūs sapratu.

Tad atskanēja skaļa, sašutusi balss:

—   Dispečer, runā «Pan-American» piecdesmit četri, esmu uz pievedceļa pie «divi-pieci». Priekšā privāta «Ces* sna» — divmotoru rāpulis. Visu laiku bremzēju, lai neietriektos tajā.

—   «Pan-American» piecdesmit četri — stop! — Pec īsas pauzes atkal dispečera balss: — «Cessna» septiņdesmit trīs, runā dispečers. Iegriezieties nākamajā šķērsielā pa labi un palaidiet garām «Pan-American».

Par brīnumu, atbildēja patīkama sievietes balss:

—   Dispečer, runā «Cessna» septiņdesmit trīs. Nogriežos. Laid garām, «Pan-American», lielais lamzak!

Smiekli, tad atbilde:

—  Paldies, kaķīt! Vari nokrāsot lūpas, kamēr es tieku garam.

Dispečera balss rājās:

—  Dispečers — visām lidmašīnām. Pārraidiet tikai dienesta ziņojumus!

Dispečers bija noskaities, Mels juta īgnumu laužamies cauri profesionālajai savaldībai. Bet kas gan šādā nakļī un šādos apstākļos varēja saglabāt mieru? Viņš norūpējies iedomājās par savu brāli Kītu, kas dežurēja pie radiolokatora un pieņēma lidmašīnas no rietumiem — postenī, kur bija sevišķi sasprindzināts darbs.

Sarunas starp dispečeru un lidmašīnām risinājās nepārtraukti. Nogaidījis kāda dialoga beigas, Mels ieslēdza savu raidītāju.

—   Dispečer, runā mašīna viens. Esmu pie izejas sešdesmit pieci, braucu uz skrejceļu «trīs-nulle» pie iestrēgušās 707.

Dispečers nodeva norādījumus divām tikko pienākušām lidmašīnām, tad sacīja Melarn:

—   Dispečers — mašīnai viens. Jūs sapratu. Sekojiet «Air Canada» DC-9, kas brauc ārā pa vārtiem jums pa priekšu. Apstājieties, nepiebraucot pie skrejceļa «diviviens»!

Mels apstiprināja, ka uztvēris norādījumu. Viņš labi redzēja «Air Canada» lidmašīnu, kas pašlaik izbrauca pa vārtiem, — augstu gaisā graciozi slējās tās aste.

Mels virzījās ārā uz lidlauku ļoti uzmanīgi, sargādamies no «utīm» — kā lidostas darbinieki saukāja mašīnas, kas parasti aplenca lidmašīnas uz zemes. Bez tām, kas tur braukāja ik dienas, šovakar bija arī daži «ķiršu novācēji» — smagās mašīnas ar augstām grozāmām platformām, kuras turēja tērauda stieņi. Uz platformām stāvēja apkalpes vīri, tīrīja sniegu no lidmašīnu spārniem un aplaistīja ar glikolu, lai pasargātu no apledojuma. Vīri paši, tur augšā stāvēdami, bija caurcaurēm apsniguši.

Mels steigšus nobremzēja, vairīdamies no ātri braucoša «zelta vedēja», — tas veda savā četrsimt galonu lielajā cisternā smirdīgu kravu — lidmašīnu tualešu saturu. Kravu izlēja īpaši ierīkotā savāktuvē, kurai pārējie lidostas kalpotāji tuvumā negāja, un no turienes pārsūknēja pilsētas kanalizācijā. Tā nebija sarežģīta procedūra, ja tikai pasažieri neziņoja, ka pazaudējuši kādas mantas — zobu protēzes, naudas makus, kabatas portfeļus, pat kurpes, kas iekritušas lidmašīnu tualetēs. Tad kravu vajadzēja kāst, jo zaudētājs cerēja atrast zudušo mantu.

Mels saprata, ka arī bez tādiem starpgadījumiem sanitārajai komandai šonakt būs daudz darba. Lidostas vadība no pieredzes zināja, ka sliktā laikā palielinājās vajadzības pēc atejām. Diezin vai kādam zināms, Mels nodomāja, ka lidostas sanitārais dienests ik stundas saņem laika prognožu ziņojumus un saskaņā ar tiem ieplāno papildu tīrīšanu.

«Air Canada» lidmašīna, kurai viņam bija jāseko, bija izbraukusi pa vārtiem un uzņēma ātrumu. Mels pūlējās neatpalikt. Bija drošāk redzēt priekšā DC-9 astes ugunis kā ceļvedi, jo viņa mašīnas vējstikla tīrītāji tikko spēja noraust sniegu. Spogulī viņš redzēja, ka aizmugurē brauc otra — lielāka lidmašīna. Dispečers pa radio brīdināja:

—  «Air France» četri-nulle-četri, starp jums un «Air Canada» brauc lidostas dienesta mašīna.

Pagāja piecpadsmit minūtes, kamēr Mels aizkļuva līdz vietai, kur skrejceļu «trīs-nulle» bija aizsprostojusi «AereoMexican» 707. Pirms tam viņam vēl nācās izlauzties cauri veselai virtenei lidmašīnu, kas devās uz diviem citiem brīviem skrejceļiem.

Viņš apstādināja mašīnu un izkāpa. Šeit tumsā, kur neredzēja cilvēku, vētra likās vel nevaldāmāka. Pāri pamestajam skrejceļam gaudoja vējš. Nebūtu nekāds brīnums, ja šonakt te parādītos vilki, Mels nodomāja.

No tumsas iznira kāds stāvs un uzsauca viņam:

—  Vai tas esat jūs, mister Patroni?

—   Neesmu vis. — Mels atklāja, ka arī viņam jākliedz, lai vēja brāzienos viņu sadzirdētu. — Bet Džo Patroni ir ceļā.

Vīrs pienāca tuvāk. Viņš bija ģērbies kažokā, tomēr seja aukstumā nozilējusi.

—   Mēs būsim priecīgi, kad viņš ieradīsies. Kaut gan, velns pārāvis, es nezinu, ko Patroni te iesāks. Mēs visādi esam izmēģinājušies dabūt to draņķi ārā. — Viņš parādīja uz lidmašīnu, kas rēgojās tumsā viņiem aiz muguras. — Pamatīgi iestigusi.

Mels pateica savu vārdu, tad jautāja:

—   Kas jūs esat?

—   Ingrems, ser. «Aereo-Mexican» vecākais tehniķis. Pašlaik es gan ļoti vēlētos, kaut man būtu cits darbs.

Sarunādamies abi vīrieši piegāja tuvāk pie iestigušās «Boeing» 707, instinktīvi mēģinādami patverties zem tās spārniem un fizelāžas. Zem lielā lainera vēdera ritmiski mirkšķinājās sarkana gaisma. Tās atspīdumā Mels redzēja zem sniega uzburbušu zemi, kurā bija dziļi iegrimuši lidmašīnas riteņi. Uz skrejceļa un pievedceļa, kas tam pievienojās, kā norūpējušies radinieki drūzmējās smagās mašīnas un dienesta automobiļi — degvielas tanks, bagāžas ratiņi, pasta furgons, divi apkalpes autobusi un rūcošs pārvietojamais ģenerators.

Mels savilka mēteļa apkakli ciešāk ap ausīm.

—  Mums nepieciešams šis skrejceļš — tūdaļ, šovakar. Ko jūs jau esat darījuši?

Pa šīm divām stundām, Ingrems ziņoja, no lidostas atvests senlaicīgs traps un pa to no lidmašīnas izvesti pasažieri. Tas gājis ļoti gausi, ar lielām pūlēm, jo pakāpieni, tikko notīrīti, tūliņ atkal apledojuši. Kādu vecāku sievieti nonesuši lejā divi mehāniķi. Bērni padoti lejā no rokas rokā, segās ievīstīti. Tagad visi pasažieri izvākti un autobusos kopā ar stjuartēm un otro pilotu aizvesti uz lidostu. Lidmašīnas komandieris un pirmais pilots palikuši tepat.

—  Vai esat mēģinājuši izkustināt lidmašīnu pēc pasažieru aizvešanas?

Tehniķis pamāja ar galvu.

—   Divas reizes iedarbinājām motorus. Komandieris ieslēdza vislielāko atļauto jaudu. Tomēr neizdevās izkustināt. Liekas, lidmašīna tikai iestiga vēl dziļāk.

—   Kas notiek pašlaik?

—  Vācam ārā kravu, varbūt tas palīdzēs. Izsūknēta gandrīz visa degviela, — Ingrems piebilda, — liels smagums, jo tanki bijuši piepildīti lidojumam. Iztukšoti bagāžas un kravas nodalijumi. Pasta furgonā pārkrauti maisi ar pasta sūtījumiem.

Mels pamāja. Pasts aizies tā kā tā, to viņš zināja. Lidostas pasta nodaļa sekoja, lai pārvadājumu grafiki tiktu ievēroti uz minūti. Viņi skaidri zināja, kur atrodas pasta maisi, un, ja gadījās aizkavēšanās, pasta darbinieki steigšus pārvietoja sūtījumus uz citu lidmašīnu. īstenībā par avarējušās lidmašīnas pastu gādāja vairāk nekā par pasažieriem. Augstākais, pēc pusstundas tas jau tiks nosūtīts, ja nepieciešams, pa apkārtceļu.

—  Vai jums ir visi nepieciešamie palīgspēki? — Mels jautāja.

—   Jā, ser, pagaidām pietiek. Man šeit ir gandrīz visa *Aereo-Mexican» brigāde — divpadsmit cilvēku. Pašlaik puse no viņiem sildās autobusā. Varbūt Patroni vajadzēs vairāk cilvēku atkarībā no tā, kā viņš domā rīkoties. — Ingrems apgriezās un drūmi noraudzījās uz nekustīgo lidmašīnu. — Ja gribat zināt manas domas — tas ies ilgi, būs vajadzīgi celtņi, domkrati un varbūt pneimatiskie maisi, lai varētu pacelt spārnus. Lai rīkotos ar šīm ierīcēm, mums jāgaida dienas gaisma. Varbūt paies rīt visa diena, kamēr tiksim gala.

—   Tas nedrīkst vilkties rīt visu dienu, pat ne šo nakti, — Mels asi pārtrauca. — Šim skrejceļam jābūt brīvam … — Viņš spēji apklusa, nodrebēdams pēkšņās bailēs, kas pārņēma viņu ar neaprakstāmu spēku, gandrīz kā māņticīga priekšnojauta.

Melam vēlreiz pārskrēja drebuļi. Kas tas bija? Viņš mierināja pats sevi: tikai nejaukais laiks, negantais, griezīgais vējš, kas brāzās pār lidlauku, dzīdams sniega vērpetes. Tomēr dīvaini — kopš izkāpšanas no mašīnas pagajis labs brīdis, laiks būtu bijis jau pierast pie aukstuma.

No lidlauka pretējās puses cauri vēja brāzmām varēja dzirdēt lidmašīnas motora rēkoņu. Troksnis pieņēmās spēkā, tad atkal pierima — lidmašīna pacēlās un aizlidoja. Pēc tam vēl viena un tad vēl. Cita. Tur pāri viss bija kārtībā.

Bet šeit?

Uz īsu mirkli viņu bija pārņēmusi ļauna nojauta. Pat ne nojauta, tikai mājiens, brīdinājuma sajūta, apziņa, ka iespējams kaut kas vēl ļaunāks. Protams, viņš to varēja ignorēt; intuīcijai, priekšnojautām nav vietas praktiskā darbībā. Reiz gan viņš jau bija pārdzīvojis to pašu sajūtu — pirms ilgiem laikiem — pārliecību, ka tuvojas, briest kaut kāds briesmīgs, nenovēršams atrisinājums.

Mels atcerējās, kāds bija šis atrisinājums, ko viņš nebija spējis pilnīgi novērst…

Viņš atkal paskatījās uz 707. Lidmašīna bija apsnigusi, tās aprises izplūdušas. Prātīgi apsverot — nebija taču noticis nekas briesmīgs, tikai aizsprostots skrejceļš — un lidmašīnām jāpaceļas pāri Medouvudai. Bija gadījusies kļūme, taču neviens nebija cietis, nebija nekādu materiālu zaudējumu. Nekā sevišķa.

—        Iekāpsim manā mašīnā, — Mels teica «Aereo-Mexican» tehniķim. — Noskaidrosim pa radio, kas notiek.

Pa ceļam uz mašīnu viņš atcerējās, ka Sindija drīz vien jau nepacietīgi gaidīs viņu pilsētā.

Mels bija atstājis sildītāju ieslēgtu, un mašīnā tagad bija patīkami silti. Ingrems atzinīgi nosēcās. Viņš atpogāja kažoku un paliecās uz priekšu, pastiepis rokas pretī siltā gaisa plūsmai.

Mels noskaņoja radio uz lidostas vadības frekvenci.

—       Mašīna viens izsauc Sniega pulti. Dcnij, esmu uz skrejceļa «trīs-nulle» pie iestigušās lidmašīnas. Piezvani tehniskajam dienestam un noskaidro par Džo Patroni. Kur viņš ir? Kad ieradīsies? Viss.

Iesprakstējās Denija Ferova balss.

—       Sniega pults mašīnai viens. Sveiks. Starp citu, Mel, zvanīja tava sieva.

Mels nospieda pārslēdzēja pogu.

—   Vai viņa atstāja telefona numuru?

—  Jā.

—       Mašīna viens Sniega pultij. Ludzu, piezvani viņai, Denij! Pasaki, ka man ļoti žēl, bet es mazliet nokavēšos. Bet vispirms noskaidro par Patroni.

—   Sapratu. Gaidi. — Radio apklusa.

Mels sameklēja mēteļa kabatā «Marlboro» paciņu un piedāvāja Ingremam cigareti.

—   Paldies.

Viņi aizsmēķēja, vērodami, kā vējstikla tīrītāji mētājas šurpu turpu.

Ingrems norādīja uz lidmašīnas apgaismoto kabīni.

—       Tur augšā tas draņķa kapteinis droši vien lej asaras savā sombrero. Nākamreiz viņš droši vien acis nenolaidīs no zilajām signālugunīm, tikpat kā no altāra svecēm,

—       Vai jūsu apkalpes komandā ir meksikāņi vai amerikāņi? — Mels jautāja.

—       Mēs visi esam amerikāņi. Tikai tādi teļapakauši kā mēs var strādāt šitādā draņķīgā laikā. Vai zināt, uz kurieni šai lidmašīnai vajadzēja lidot?

Mels papurināja galvu.

—       Uz Akapulko. Pirms šī atgadījuma es būtu sešus gadus no savas dzīves atdevis, lai tikai varētu lidot ar to. — Tehniķis pasmējās. — Padomājiet tikai, kā tas notika: tu iekāp, ērti apsēdies, un — še tev, rāpies atkal ārā. Jums vajadzēja dzirdēt, kā pasažieri lamājās, īpaši sievietes. Es šovakar dabūju dzirdēt dažu labu jaunu vārdu.

Radio atkal atdzīvojās.

—       Sniega pults mašīnai viens, — Denijs Ferovs sacīja. — Es runāju ar tehnisko dienestu par Džo Patroni. Viņi sazinājušies, bet viņš aizkavējies ceļā. Tur kaut kāds sastrēgums. Būšot šeit ne agrāk kā pēc stundas. Viņš devis norādījumus. Vai visu sapratāt?

—   Sapratām, — Mels sacīja. — Kādus norādījumus?

—       Patroni brīdina, ka lidmašīna varot iegrimt vēl dziļāk. Tas varot viegli notikt. Tāpēc, ja «Aereo-Mexican» komanda nav pilnīgi pārliecināta, ka rīkojas pareizi, lai viņi vairs neko nedara, kamēr ieradīsies Džo.

Mels iesānis uzmeta skatienu Ingremam.

—   Ko «Aereo-Mexican» komanda par to domā?

Tehniķis pamāja ar galvu.

—  Atstāsim visu Patroni ziņā. Gaidīsim.

Denijs Ferovs jautāja:

—  Vai jūs sapratāt? Skaidrs?

Mels nospieda pārslēdzēja pogu.

—   Skaidrs.

—       Labi. Klausies tālāk. Tehniskais dienests izsaucis palīgspēkus. Un tava sieva atkal zvanīja, Mel. Es pateicu viņai, ko tu man liki. — Mels juta, ka Denijs kaut ko noklusē, zinādams, ka viņu sarunu dzird arī citi, kuru uztvērēji noskaņoti uz lidostas vadības frekvenci.

—   Viņa nelikās sevišķi priecīga? — Mels jautāja.

—       Laikam gan ne. — Brīdi klusums. — Mēģini pats tikt pie telefona, tiklīdz iespējams.

Nav šaubu, ka Sindija runājusi ar Deniju dzēlīgāk nekā parasti, Mels nodomāja, tomēr neteica ne vārda.

Par «•Aereo-Mexican» runājot — patiešām laikam tur nekas nebija darāms līdz Džo Patroni atbraukšanai. Patroni aizradījums neiegremdēt lidmašīnu vēl dziļāk pelnīja ievērību,

Ingrems tikmēr jau pogāja ciet kažoku un vilka rokās siltos cimdus.

—   Paldies par sasildīšanu. — Viņš izkāpa no mašīnas vējā un sniegā, spēji aizcirzdams durvis. Pēc mirkļa Mels jau redzēja viņu brienam pa dziļajām kupenām pie mašīnām, kas drūzmējās uz pievedceļa.

Pa radio Sniega pults runājās ar Sniega centru. Mels pagaidīja, kamēr viņi beidz, tad pieslēdzās.

—   Runā mašīna viens, Denij. Braucu pie «Anakondas».

Viņš virzījās uz priekšu, uzmanīgi vadīdams mašīnu

cauri sniega vērpetēm un tumsai, kurā tikai vietām spīdēja gaisma uz skrejceļa.

Sniega tīrītāju komanda «Anakonda», lidostas sniega novākšanas sistēmas priekšpulks un iniciators, pašlaik atradās uz skrejceļa «viens-septiņi» pa kreisi. Pēc dažām minūtēm es pats pārliecināšos, Mels īgni domāja, vai kapteiņa Demeresta sastādītais lidostas Sniega komisijas ziņojums atbilst patiesībai vai ir tikai ļauns apmelojums.

6

Mela pārdomu objekts — «Trans America» kapteinis Vernons Demerests — tobrīd atradās jūdzes trīs no lidostas. Viņš brauca savā mersedesā, un, ja salīdzina ar braucienu pirms dažām stundām no mājas uz lidostu, šoreiz tas noritēja bez grūtībām, jo viņš izvēlējās ielas, kas nesen bija notīrītas. Tāpat kā agrāk, nāca lejā stipra vēja dzītas sniega vērpetes, taču dziļas kupenas vēl nebija saputinātās un braukšanu neapgrūtināja.

Demeresta ceļa mērķis bija četrstāvu dzīvojamo namu kvartāls netālu no lidostas, ko lidotāji dēvēja par Stjuaršu kvartālu. Seit dzīvoja daudzas Linkolna starptautiskās lidostas dažādu aviolīniju stjuartes. Parasti divas vai trīs meitenes īrēja kopēju dzīvokli, un arī šie dzīvokļi bija dabūjuši savu nosaukumu. Tos dēvēja par «stjuaršu ligzdiņām».

Sajās ligzdiņās bieži vien no darba brīvajā laikā tika rīkotas jautras dzīres un dažreiz risinājās mīlas romāni, kas regulāri aizsākās starp stjuartēm un lidmašīnu apkalpes vīriešu kārtas personālu.

Visumā «stjuaršu ligzdiņās» nevaldīja brīvāki tikumības principi, viss notika tāpat ka citos dzīvokļos, kur dzīvoja tikai neprecējušās jaunas sievietes. Starpība bija tikai tā, ka morāles pārkāpumi, kas tur atgadījās, saistījās ar aviosabiedrību personālu.

Tam bija savs pamats. Gan pavadones, gan lidmašīnu apkalpes vīriešu kārtas personāls — kapteiņi, pirmie un otrie piloti — visi bez izņēmuma bija cilvēki ar plašu vērienu. Savus posteņus, pēc kuriem daudzi citi tīkoja, viņi bija ieguvuši stingras izlases procesā, kurā mazāk spējīgie bija pilnīgi atmesti malā. Tie samērā nedaudzie, kas palika, bija paši labākie un spējīgākie. Galu galā radās apdāvinātu, izglītotu cilvēku kopa — un viņi visi vienādi alka dzīvot un prata novērtēt cits citu.

Vernons Dernerests savā laikā bija veltījis uzmanību daudzām stjuartēm, un viņas bija atbildējušas ar to pašu. Viņam bija vesela virkne romānu ar skaistām un inteliģentām jaunām sievietēm, kuru mīlestību varēja iekārot — un veltīgi — kāds monarhs vai filmu elks. Stjuartes, ar kurām Demerestam un viņa kolēģiem bija mīlas sakari, nebija ne prostitūtas, ne izlaidīgas sievietes. Viņas bija tikai jautras, sabiedriskas un sievišķīgi pievilcīgas meitenes, kuras prata novērtēt īstu vīrieti un neatteicās no tā uzmanības apliecinājumiem, ko tik viegli varēja iegūt.

Viena no tām, kas bija, tā sakot, pieņēmusi kapteiņa Vernona Demeresta uzmanības apliecinājumus un, kā likās, nemaz nedomāja ari turpmāk no tiem atteikties, bija enerģiska, pievilcīga brunete, angliete pēc tautības, Gvena Meigena. Viņa bija fermera meita un pirms desmit gadiem — deviņpadsmit gadu vecumā — atstājusi dzimteni un pārcēlusies uz Savienotajām Valstīm. Pirms iestāšanās darbā aviosabiedrībā «Trans America» viņa neilgu laiku bija strādājusi par manekeni kādā Čikāgas modeļu namā. Varbūt tieši tāpēc viņa spēja būt tik nevaldāmi ugunīga gultā, bet sabiedrībā izturēties eleganti un cēli.

Un pašlaik Vernons Dernerests brauca pie Gvenas Meigenas,

Vēlāk vakarā viņi abi lidos uz Romu ar «Trans America» reisu «divi». Kapteinis Dernerests — pilotu kabīnē kā ekipāžas komandieris, Gvena Meigena — pasažieru salonā kā vecākā stjuarte. Romā ekipāžai būs trīs dienas laika atpūsties — «pārgulēt», kamēr cita ekipāža, kas pašlaik jau atpūšas Itālijā, vadīs lidmašīnu atpakaļ uz Linkolna starptautisko lidostu.

Vārds «pārgulēt» jau sen bija oficiāli pieņemts visās aviosabiedrībās. Tas, kas šo vārdu izdomāja, kā redzams, bijis apveltīts ar humora izjūtu; šā vai tā, bet lidotāji šo vārdu bieži lietoja gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Tā arī Demerests un Gvena Meigena bija nodomājuši dot tarn savu īpašu iztulkojumu. Viņi bija nolēmuši no Romas tūlīt doties uz Neapoli divas dienas kopā «pārgulēt». Tā bija laimīga, idilliska iecere, uu Vernons Demerests apmierināts smaidīja, domājot par to. Viņš jau tuvojās Stjuaršu kvartālam un, atcerēdamies, cik labi viņam šodien viss veicies, smaidīja vēl laimīgāk.

Atvadījies no Zāras — savas sievas, kura mierīgi kā parasti novēlēja viņam patīkamu lidojumu, viņš agri ieradās lidostā. Butu Zāra dzīvojusi kādā citā — agrākā laikmetā, viņa būtu sava kunga prombūtnes laikā nodarbojusies ar izšuvumiem vai adīšanu. Taču viņa dzīvoja mūsdienās, tāpēc, tiklīdz viņš aizbrauks, viņa sēdēs savā klubā, spēlēs bridžu vai gleznos ejjas krāsās — nogremdēsies šajās nodarbībās, kas īstenībā arī bija visa viņas dzīve.

Ar Zāras Deinerestas mieru un pelēcīgumu vīrs sākumā bija samierinājies, bet vēlāk — savā samaitātībā — pat sācis to augstu vērtēt. Kad viņš starp lidojumiem un mīlas dēkām ar interesantākām sievietēm kādreiz atcerējās atgriešanos mājās, viņš domās — un reizēm arī sarunās ar draugiem — nosauca to par «novietošanos angārā». Viņa laulības dzīvei bija vēl kāda priekšrocība. Kamēr tā pastāvēja, sievietes, ar kurām viņam bija dēkas, varēja viņā iemīlēties un prasīt no viņa, ko vien gribēja, tomēr neviena nevarēja cerēt, ka viņš to precēs. Tā laulība viņu pastāvīgi pasargāja, lai viņš pats jūtu karstumā neizdarītu kaut ko pārsteidzīgu un aplamu. Paretam viņš atļāvās intīmu tuvību ar Zāru — apmēram tā, kā saimnieks reizēm paspēlējas ar vecu suni, pamezdams tam bumbu. Zāra viņu neatraidīja un izturējās, kā gultā pienākas, kaut gan viņam bija aizdomas, ka straujā elpa un viss pārējais nāk drīzāk aiz pieraduma nekā aiz kaisles un, ja viņu intīmā tuvība pavisam izbeigtos, Zāra sevišķi neuztrauktos. Viņš arī bija pārliecināts, ka Zāra kaut ko zina par viņa romāniem, ja ne tieši zina, tad vismaz nojauš. Taču Zārai raksturīgi bija tas, ka viņa uzskatīja par labāku neko nezināt, un Vernons Demerests par to tikai priecājās.

Un vēl kaut kas viņu šovakar iepriecināja — aviosabiedrības Sniega komisijas ziņojums, kurā viņš bija krietni sadevis sutu savam iedomīgajam svainim Melam Beikersfeldam.

Tā bija Demeresta ideja — sastādīt šo ziņojumu. Pārējie divi komisijas locekļi — aviosabiedrību pārstāvji — sākumā bija uzskatījuši, ka lidostas vadība dara visu, kas tādos ārkārtējos apstākļos iespējams. Kapteinis Demerests apgalvoja pretējo. Galu galā tie pārgāja viņa pusē un tika nolemts, ka Demerests pats uzrakstīs ziņojumu, un to viņš arī izdarīja, cik nesaudzīgi vien spēdams. Viņš pat nepūlējās noskaidrot, kāds īstenībā ir stāvoklis, — galu galā visur tik daudz sniega, kas tur ko pētīt. Toties viņš bija parūpējies, lai ziņojums tiktu plaši izplatīts un sagādātu pēc iespējas vairāk nepatikšanu Melam Beikersfeldam un to nokaitinātu. Pašlaik ziņojumu kopēja, un tas tiks izsūtīts visu aviolīniju viceprezidentiem un aviosabiedrību pārvaldēm Ņujorkā un citur. Zinādams, cik patīkami ir sadabūt kādu grēkāzi, kuram uzvelt vainu par visām nekārtībām, kapteinis Demerests bija pārliecināts, ka telefoni un teletaipi sāks rosīgi darboties, tiklīdz ziņojums būs saņemts.

Esmu atriebies, Vernons Demerests iepriecināts nodomāja, — kaut ari ne pārāk briesmīgi, tomēr atriebies. Tagad šis puskroplis — viņa klibais svainis varbūt divreiz padomās, iekams publiski uzstāsies pret kapteini Demerestu un civilās aviācijas pilotu asociāciju, kā Mels Beikersfelds bija iedrošinājies rīkoties pirms divām nedēļām.

Kapteinis Demerests iegrieza savu mersedesu kādā dzīvokļu rajona automašīnu stāvvietā, lēni nobremzēja un izkāpa no mašīnas. Izrādījās, ka viņš atbraucis par agru — piecpadsmit minūtes agrāk, nekā bija solījis atbraukt pakaļ Gvcnai, lai aizvestu viņu uz lidostu. Tomēr viņš nolēma iet augšā.

Atslēdzis ārdurvis ar Gvenas iedoto atslēgu, viņš iegāja mājā, kaut ko klusi dungodams savā nodabā, un, atģidies, ka dzied O sole mio, pasmaidīja. Un kāpēc gan ne? Piemērota dziesma. Neapole … silts vakars, nevis sniegains, skats uz līci zvaigžņu gaismā, klusas mandolīnu skaņas, kianti pie vakariņām un Gvena blakus viņam … tas viss būs pēc nepilnām divdesmit četrām stundām. Jā, patiešām te iederas 0 sole mio\ Un viņš dungoja vien tālāk.

Liftā braukdams augšup, viņš atcerējās vēl kaut ko patīkamu: lidojums uz Romu būs ļoti viegls.

Kaut gan kapteinis Demerests bija reisa «divi» — «Zelta Argusa» komandieris, šovakar viņam neko daudz nevajadzēs darīt. Šoreiz viņš lidos kā pilots-kontrolieris. Lidmašīnu vadīs cits pilots — Ensons Heriss, kuram bija apmēram tāda pati dienesta pakāpe kā Demerestam. Tas šoreiz sēdēs komandiera krēslā pa kreisi. Demerests sēdēs labajā pusē, kur parasti sēž pirmais pilots, novēros pilota Herisa rīcību un sniegs ziņojumu.

Kontroles lidojums bija nozīmēts tāpēc, ka pilots Heriss tika izraudzīts pārcelšanai no «Trans America» vietējām līnijām uz starptautiskajām. Taču, lai kļūtu par pilntiesīgu starptautisko līniju kapteini, viņam vajadzēja veikt divus lidojumus pāri okeānam kopā ar pilotu, kuram ir instruktora tiesības. Vernonam Demerestam tādas tiesības bija.

Pēc diviem tādiem lidojumiem — šovakar paredzētais bija otrais — kapteini Ilerisu vēl pēdējo reizi pārbaudīs vecākais instruktors un tikai tad viņam uzticēs starptautiskos reisus.

Sados lidojumos — tāpat kā regulārajos pārbaudes lidojumos, kas notika visiem aviolīniju pilotiem divreiz gadā, — lika rūpīgi pārbaudītas pilotu spējas un vadīšanas meistarība. Pārbaude notika parastajos reisos, un pasažieri to varēja nojaust tikai pēc tā, ka pilotu kabīnē sēdēja divi kapteiņi ar četrām uzšuvēm uz piedurknes.

Kaut gan piloti pārbaudīja cits citu, tiklab regulārās, kā arī speciālās pārbaudes parasti bija ļoti nopietnas un ar augstām prasībām. Piloti paši to vēlējās. No viņu meistarības tik daudz kas bija atkarīgs, ka nevarēja atļauties «pa draugam» vai aiz paviršības atstāt neievērotu kādu pārbaudāmā kļūmi. Pārbaudāmais pilots zināja, ka viņa rīcībai jāatbilst standartam visos aspektos. Ja viņš kaut kādā ziņā neatbilda standartam, par viņu tika dots nelabvēlīgs ziņojums un, ja iemesls bija pietiekami nopietns, sekoja vēl stingrāka pārbaude pie aviolīnijas galvenā pilota, pēc kuras sprieda par to, vai pārbaudāmo atstāt darbā vai atlaist.

Pārbaudot savu vecāko kolēģu darbu, jaunākie kapteiņi, nedodot pārbaudāmajam nekādas atlaides prasību ziņā, tomēr izturējās pret viņiem ar pienācīgu cieņu. Tikai ne Vernons Demerests.

Demerests pret visiem pilotiem, kurus viņš pārbaudīja, vienalga, vai tie bija jaunāki vai vecāki par viņu, izturējās vienādi — kā direktors, kas izsaucis pie sevis nogrēkojušos skolnieku. Vēl vairāk — savā skolas direktora lomā Demerests bija uzstājīgs, augstprātīgs un ass. Viņš neslēpa savu pārliecību, ka lidotāja meistarībā neviens pilots nevar līdzināties viņam. Kolēģi, kuriem nācās paciest šādu izturēšanos, grieza zobus aiz sašutuma, tomēr nekas cits viņiem neatlika, vajadzēja to paciest. Taču viņi nozvērējās izturēties pret Demerestu, kad pienāks kārta viņu pārbaudīt, tik prasīgi, nicīgi un rupji, ka viņš nekā tāda nebūs piedzīvojis. To viņi arī darīja, taču rezultāts vienmēr bija viens un tas pats — Vernons Demerests lidoja nevainojami, un viņam neko nevarēja pārmest.

Arī šoreiz Demerests palika uzticīgs saviem principiem — pirms pārbaudes piezvanīja Ensonam Herisam uz mājām.

—  Vakarā būs grūti braukt, — viņš sacīja bez kāda ievada. — Man patīk, ka mani padotie ir akurāti, tāpēc iesaku jums laikus izbraukt uz lidostu.

Ensons Heriss, kas divdesmit divus gadus bija nevainojami strādājis aviosabiedrībā «Trans America» un nebija ne reizi nokavējies, gandrīz slāpa aiz niknuma. Par laimi, viņš nepaspēja pateikt ne vārda, kad kapteinis Demerests jau bija nolicis klausuli.

Dusmās vārīdamies, taču negribēdams dot Demerestam iemeslu viņam kaut ko pārmest, kapteinis Heriss ieradās lidostā nevis stundu, kā noteikumos paredzēts, bet trīs stundas agrāk. Kapteini Demerestu viņš satika «Mākoņu pilota kafejnīcā», kur tas bija iegājis tūlīt pēc darba Sniega komisijā. Demerestam mugurā bija sporta uzvalks; uniforma glabājās viņa skapī lidostā, un viņš bija nodomājis vēlāk pārģērbties. Kapteinis Heriss, pilots veterāns jau iesirmiem matiem, kuru daudzi jaunākie kolēģi uzrunāja ar «ser», bija «Trans America» uniformā.

—  Sveiks, Enson! — Vernons Demerests piemetās uz blakus sēdekļa pie letes. — Redzu, jūs esat paklausījis manam labajam padomam.

Kapteiņa īlerisa pirksti mazliet ciešāk sažņaudzās ap kafijas tasi, taču viņš mierīgi teica:

—   Labvakar, Vernon!

—   Sāksim gatavoties lidojumam divdesmit minūtes agrāk nekā parasti, — Demerests sacīja. — Gribu ieskatīties jūsu lidojuma instrukcijās.

Paldies dievam, Hcriss nodomāja: sieva vakar bija pārbaudījusi viņa instrukcijas un ierakstījusi pēdējos labojumus. Tomēr vajadzēja vēl paskatīties pastā. Sis nekauņa noteikti pārmestu viņam, ja viņš nebūtu ievērojis labojumus, kas publicēti tikai šodien. Lai kaut kā nodarbinātu rokas, kuras niezēt niezēja, kapteinis Heriss piebāza pīpi un aizsmēķēja.

Viņš juta, ka Vernons Demerests kritiski viņu aplūko.

—  Jums nav formas krekla.

Mirkli kapteinis Heriss nespēja ticēt, ka kolēģis runā nopietni. Kad viņš aptvēra, ka tas tomēr nejoko, viņš pietvīka tumši sarkans kā pārgatava plūme.

«Trans America» un arī visu citu aviolīniju piloti necieta formas kreklus. Tos varēja dabūt pie aviosabiedrību piegādātājiem, tie maksāja deviņi dolāri gabalā, bieži vien bija nelāgā pašūti no apšaubāmas kvalitātes auduma. Kaut arī tas bija pretēji noteikumiem, daudz labāku kreklu varēja nopirkt katrs pats par vairākiem dolāriem lētāk, un izskatā tie daudz neatšķīrās no formas krekliem. Vairums pilotu pirka un valkāja šādus kreklus. Arī Vernons Demerests. Ensons Heriss vairākkārt bija dzirdējis, ka' Demerests nicīgi izsakās par krekliem, ko piegādāja aviosabiedrība, un slavē savus kreklus.

Demerests lika oficiantei atnest kafiju, tad mierinoši sacīja Herisam:

—   Nekas. Es neziņošu, ka jums šeit nebija formas krekla. Pietiks, ja jūs to apmainīsiet pirms lidojuma,

Turies! Ensons Heriss teica pats sev. Augstais dievs debesis, dod man spēku izturēt, lai es nesāku kauties, varbūt tas draņķis to vien gaida. Bet kāpēc? Ķāpēc?

Labi. Labi, viņš nolēma: viņš norīs apvainojumu un uzvilks formas kreklu. Viņš nesagādās Demercstam to prieku aizrādīt viņam, kaut arī tas būtu par visniecīgāko sīkumu. Tikai būs grūti šovakar sameklēt formas kreklu. Droši vien vajadzēs aizņemties — apmainīties krekliem ar kādu kapteini vai pirmo pilotu. Kad pateiks tiem, kāpēc viņam tas vajadzīgs, tie neticēs. Viņš pats gandrīz nespēja ticēt.

Bet, kad Demerestam būs kontroles lidojums… nakamais un visi citi no ši brīža… lai tad viņš piesargās. Ensonam Herisam bija labi draugi starp vecākajiem pilotiem.

Tad Demerestam būs jāvalkā formas krekls, tad viņam vajadzēs ievērot instrukcijas visos sīkumos… citādi… Tad Heriss drūmi nodomāja: tas viltīgais nelietis neko neaizmirst, par visu parūpējas.

—   Ei, Enson! — Demerests iesmējās. — Jūs esat nokodis pīpei galu.

Tā arī bija.

Atcerēdamies šo sastapšanos, Vernons Demerests iesmējās. Jā, patiešām šovakar būs viegls lidojums — viņam.

Viņa domas atgriezās tagadnē, kad lifts apstājās ceturtajā stāvā. Viņš izgāja no kabīnes tepiķiem izklātā gaitenī un nogriezās pa kreisi uz dzīvokli, ko Gvena Meigena īrēja kopā ar «United Air Lines» stjuarti. Sīs meitenes nebija mājās, to Demerests zināja, jo Gvena bija viņam pateikusi, ka tā aizlidojusi nakts reisā. Ar durvju zvanu viņš noskandināja parasto signālu — savus iniciāļus pēc Morzes ābeces… punkts-punkts-punkts-svītra svītra-punkts-punkts… tad gāja iekšā, atslēdzis durvis ar to pašu ārdurvju atslēgu.

Gvena bija duša. Viņš dzirdēja ūdens šļakstus. Kad viņš piegāja pie guļamistabas durvīm, Gvena uzsauca: — Vernon, vai tas esi tu? — Pat cauri ūdens plīkšķiem viņas balss — ar nevainojamu angļu akcentu, kas Demerestam tā patika, — skanēja maigi un glāsaini. Nav brīnums, Demerests nodomāja, ka viņai tāda piekrišana. Viņš pats bija redzējis, ka pasažieri vai kūst — īpaši vīrieši —, kad viņa tiem veltī savu apburošo smaidu.

—  Jā, mīļumiņ, — viņš atsaucās.

Viņas smalkā veļa bija izlikta uz gultas — neilona biksītes, caurspīdīgs krūšturis miesas krāsā un tāda paša auduma zeķturis, franču zīda kombinē ar izšuvumiem. Gvena valkāja uniformu, taču uzskatīja, ka veļai jābūt dārgai un tieši pēc viņas gaumes. Demerests juta asinis saviļņojamies un negribīgi novērsās.

—   Cik labi, ka tu atnāci agrāk! — viņa atkal uzsauca. — Man ar tevi jāparunā pirms lidojuma.

—   Protams, laika mums pietiek.

—  Ja gribi, uzlej tēju.

—   Lai notiek.

Viņa bija pieradinājusi Demerestu dzert tēju pēc angļu paraduma jebkura dienas laikā, kaut gan pirms iepazīšanās ar Gvenu viņš vispār nemēdza dzert tēju. Bet tagad viņš bieži pieprasīja tēju mājās, un Zāra par to brīnījās, it īpaši kad viņš lika vārīt to pēc visiem noteikumiem — vispirms sasildīt tējkannu, kā Gvena mācījusi, tad apliet tēju ar verdošu ūdeni.

Viņš iegāja mazītiņajā virtuvītē, kur viss viņam bija zināms, un uzlika ūdeni vārīties. Tad izņēma no ledusskapja kartona kārbu ar pienu, ielēja pienu krūzē, pats padzērās un atlika kārbu atpakaļ ledusskapī. Viņam gan labāk būtu paticis viskijs ar zelteri, taču, tāpat kā vairums pilotu, viņš divdesmit četras stundas pirms lidojuma nelietoja reibinošus dzērienus. Aiz paraduma viņš paskatījās pulkstenī — bija bez dažām minūtēm astoņi. Viņš nodomāja, ka pašlaik lidostā jau gatavo reisam eleganto tālsatiksmes Boeing 707, ar kuru viņš dosies piectūkstoš jūdžu garajā lidojumā uz Romu.

Viņš dzirdēja, ka ūdens šalkšana vannas istabā mitējas. Klusumā viņš atkal sāka dungot. Aiz prieka. 0 sole mio.

7

Aukainais, dzeldīgais vējš joprojām brāzās pāri lidostai, vēl arvien stipri sniga.

Mašīnā sēžot, Melam Beikersfeldain pārskrēja drebuļi. Apskatījis skrejceļu «tris-nulle» un iestigušo «AereoMexican» lidmašinu, viņš brauca uz skrejceļu «viens-septiņi» kreiso, no kura pašlaik vāca nost sniegu. Kāpēc tādi drebuļi? Mels nezināja, vai no aukstuma vai no nelaimes nojausmas, kas viņam pirms brīža bija uzvēdījusi, vai no sāpēm sen ievainotajā kājā, kuras atgādināja viņam, ka tādas nojausmas var piepildīties.

Kāja Melam bija savainota pirms sešpadsmit gadiem pie Korejas krastiem, kad viņš dienēja jūras aviācijā un lidoja no lidmašīnu bāzes kuģa «Essex». Divpadsmit stundas pirms lidojuma (viņš vēl tagad to skaidri atcerējās) viņu sāka mākt tuvas nelaimes nojauta. Tās nebija bailes — tāpat kā pārējie, viņš ar tām bija apradis; drīzāk tā bija pārliecība, ka nenovēršami tuvojas kaut kas liktenīgs, varbūt pat bojāeja. Nākamajā dienā kaujā ar M1G-15 Mela F9F-5 tika sašauts virs jūras.

Viņam izdevās nolaisties uz ūdens, ievainots viņš nebija, bet kreisā kāja bija pakļuvusi zem iesprūduša stūres pedāļa, un viņš nevarēja to atbrīvot. Lidmašīna strauji grima (F9F-5 ūdenī «peldēja» tikpat kā ķieģelis), un Mels ķērās pie pēdējā līdzekļa — izrāva medību dunci un izmisīgi uz labu laimi trieca pa kāju un pedāli. Jau zem ūdens viņam kaut kā izdevās atbrīvot kāju. Sarijies ūdeni, viņš uznira, ciezdams briesmīgas sāpes.

Astoņas stundas viņš vēl palika jūrā, iekams viņu atrada — bezsamaņā. Vēlāk viņš uzzināja, ka pārgriezis cīpslas pēdas locītavas priekšpusē, un pēda ļengani nokarājās.

Ar laiku flotes ārsti kāju saglāba, taču lidojis — kā pilots — viņš kopš tā laika vairs netika. Sāpes kājā laiku pa laikam atjaunojās, atgādinot viņam, ka pirms daudziem gadiem, tāpat dažreiz arī pēc tam viņa nelaimes nojauta izrādījusies pareiza. Tāda pati nojauta viņam bija arī pašlaik.

Uzmanīgi vadīdams mašīnu, lai tumsas un vājās redzamības dēļ nenomaldītos, A'lels tuvojās skrejceļam «viens-septiņi» kreisā pusē. Tas bija skrejceļš, kuru, kā lidojumu vadītājs bija norādījis, dispečeri mēģinās izmantot, tiklīdz būs mainījies vēja virziens, un, spriežot pēc laika prognožu ziņām, tam drīz vien vajadzēja notikt.

Pašlaik lidostā darbojās divi skrejceļi — «viens-septiņi» labajā pusē un «divi-pieci».

Linkolna starptautiskajai lidostai pavisam bija pieci skrejceļi. Sī vieta jau trīs dienas un naktis bija frontes līnija, kur risinājās kauja starp lidostu un vētru.

Garākais un platākais no visiem pieciem bija skrejceļš «trīs-nulle», ko pašlaik aizsprostoja «Aereo-Mexican» lidmašīna. (Ja mainījās vēja virziens un lidmašīna nāca no pretējās puses, to sauca par skrejceļu «viens-divi». Cipari apzīmēja kompasa grādus — 300 un 120.) Sis skrejceļš bija gandrīz divas jūdzes garš un tik plats kā neliels pilsētas kvartāls; lidostā jokoja, ka no viena gala otru nevarot redzēt, tāpēc ka zeme apaļa.

Pārējie četri skrejceļi bija ap pusjūdzi īsāki un mazliet šaurāki.

Kopš vētras sākuma šīs skrejceļu jūdzes tika nepārtraukti tīrītas, slaucītas un kaisītas ar smiltīm. Motorizētās vienības — rēcoši dīzeļi vairāku miljonu vērtībā —■ bija šad tad apstājušies tikai uz īsu brītiņu, lai uzņemtu degvielu vai nomainītu apkalpojošo personālu. So darbu lidmašīnu pasažieri nekad neredzēja, jo lidmašīnas laida uz skrejceļa tikai pēc tam, kad tas pēc notīrīšanas vēl bija pārbaudīts un atzīts par derīgu. Prasības bija ļoti augstas. Puscolla kūstoša sniega vai trīs collas tikko uzkrituša, irdena — tas bija lielākais, kas drīkstēja but uz skrejceļa, kuru izmantoja reaktīvās lidmašīnas. Ja sniegs būtu biezākā slānī, motori varētu to iesūkt un noslāpēt.

Cik žēl, Mels Beikersfelds nodomāja, ka pasažieri neredz sniega novācēju komandas darbā. Tas bija varens un aizraujošs skats. Pat tagad — vētrā un tumsā, kad Mels tuvojās mašīnām no aizmugures, tās izskatījas iespaidīgi. Milzīgas sniega kaskādes puslokos gāzās no simt piecdesmit pēdu augstuma. Sniegs mirguļoja gaismā, ko pāri kaskādēm lēja mašīnu starmeši un kādi divdesmit grozāmie prožektori — pa vienam uz katras mašīnas jumta.

Lidostā sniega vācēju komandu dēvēja par «Anakondu».

Tai bija galva, aste, ķermenis un viss pārējais kā čūskai, un tā virzījās uz priekšu pa skrejceļu, izlocīdamās kā dejā.

Priekšgalā bija «galva» — lidostas vecākais tehniķis dienesta mašīnā, spilgti dzeltenā, tāpat kā visas pārējās komandas mašīnas. «Galva» noteica «Anakondas» ātrumu, kas parasti bija diezgan liels. Viņa rīcībā bija divas rācijas, un viņš pastāvīgi sazinājās ar Sniega pulti un dispečeriem. Mašīnām, kas sekoja, viņš raidīja gaismas signālus: zaļš nozīmēja — «ātrāk», dzeltens — «ātrums pareizs», sarkans — «lēnāk», atkārtots sarkanais signāls — «stāt». Viņam bija ļoti labi jāpazīst lidlauks un jāprot orientēties pat vistumšākajā naktī — kā pašlaik.

Kā orķestrī pirmā vijole ir nākamā pakāpe pēc diriģenta, tā šeit «galvai» sekoja pirmais sniega arkls — šovakar gigantiskais «Oshkosh» ar lielu galveno lemesi priekšā un spārna lemesi sānos. Aiz pirmā sniega arkla mazliet pa labi gāja otrs sniega arkls. Pirmais aizgrūda sniegu sānis, otrais savāca pirmā sagrābto sniegu un arī savējo un aizstūma visu vēl tālāk sānis.

Aiz sniega arkliem gāja sniega izpūtējs — sešsimt rēcošu zirgspēku. Sniega izpūtējs maksāja sešdesmittūkstoš dolāru, tas bija sniega vācēju komandas kadiljaks. Ar spēcīgiem sūkņiem tas iesūca sniegu, ko bija sagrābuši abi sniega arkli, un varenā strūklā aizpūta pāri skrejceļa malai.

Otrajā ešelonā — vairāk pa labi — bija vēl divi sniegā arkli un otrs sniega izpūtējs.

Arkliem un izpūtējiem sekoja greideri — pieci vienā rindā — un ar lemešiem notīrīja visus grumbuļus, ko bija atstājuši priekšējie arkli. Greideri vilka tauvā riņķojošas sukas sešpadsmit pēdu diametrā, kuras darbināja atsevišķi motori. Sukas noslaucīja skrejceļa virsu kā milzīgas slotas.

Pēc tam nāca smilšu kaisītāji. Vienpadsmit mašīnu notīrīto ceļa gabalu vienmērīgi nokaisīja ar smiltīm trīs smagnēji pašizkrāvēji, katrs četrpadsmit kubikjardu tilpumā.

Scit lietoja īpašas smiltis. Visur aiz lidostas robežām — uz šosejām, ielām un laukumiem — smiltīm piejauca sāli, lai kausētu ledu. Bet uz lidlauka to nekad nedarīja. Sāls saēd metālu, saīsina tā mūžu, un lidmašīnas tiek vairāk saudzētas nekā automobiļi.

Pēdējais «Anakondā» brauca «astes Cārlijs» — jaunākais tehniķis otrā vieglajā mašīnā. Viņa pienākums bija uzmanīt, lai mašīnas virzītos vienmērīgi, un paskubināt atpalicējus. Viņam bija radiosakari ar priekšgala mašīnu, kas sniega vērpetēs un tumsā bieži vien nebija saredzama.

Pašās beigās sekoja «pavadoņi» — rezerves arkls gadījumam, ja kāds sabojātos, remonta mašīna ar mehāniķiem, cisternas ar dīzeļdegvielu un benzīnu — un laiku pa laikam pa radio izsaucamais pikaps ar kafiju un pīrādziņiem.

Mels apdzina «pavadoņus» un brauca blakus jaunākā tehniķa mašīnai. Viņa ierašanos tūlīt pamanīja. Viņš dzirdēja, ka pa radio ziņo «galvai»: «Pie mums ieradies misters Beikersfelds.»

«Anakonda» virzījās uz priekšu ātri — ar ātrumu gandrīz četrdesmit jūdžu stundā parasto divdesmit piecu vietā. «Galva» droši vien steidzās tāpēc, ka bija paredzama vēja virziena maiņa un vajadzēja drīzāk atbrīvot skrejceļu.

Pārslēdzis savu radio uz virszemes dienesta frekvenci, Mels dzirdēja, ka «galva» ziņo dispečeram:

— …pa «viens-septiņi» kreisā pusē tuvojamies krustojumam ar skrejceļu «divi-pieci». Lūdzu atļauju šķērsot krustojumu.

Skrejceļš «divi-pieci» darbojās, pieņēma lidmašīnas.

Dispečers «Anakondai»: — Apstāties pie krustojuma. Divas lidmašīnas jāpieņem. Jūs nedrīkstat, atkārtoju, nedrīkstat šķērsot krustojumu. Apstipriniet, ka dzirdējāt.

Dispečera balsī skanēja nožēla. Tur, augšā, saprata, cik grūti ir apstādināt «Anakondu» un to atkal iekustināt. Tuvojošās lidmašīnas aklā lidojumā bija ar grūtībām nolaidušās, un tām tūlīt vajadzēja nosēsties — vienai pec otras. Šādos laika apstākļos tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā dispečers varētu prasīt, lai tās no jauna paceļas gaisa un met lokus pār lidostu.

Priekšā sāka mirkšķināiies sarkanie «stop» signāli, «Anakonda» palēnināja gaitu un apstājās.

Jaunākais tehniķis, jauns, jautrs nēģeris, izlēca no savas mašīnas un piegāja pie Mela. Kad viņš atvēra durvis, vējš iebrāzās mašīnā, un Mels to juta, bet neko nedzirdēja, visu nomāca tukšgaitā darbojošos dīzeļu rēkoņa. Jaunākais tehniķis pielika muti Melam tieši pie auss.

—   Paklau, mister Beikersfeld, vai negribat nākt pie mums? Kāds no puišiem paņems jūsu mašīnu.

Mels pasmaidīja. Visā lidostā bija zināms, ar kādu prieku viņš brīvā brīdī pasēdēja pie smagās mašīnas stūres. Kāpēc ne? — Mels nodomāja. Viņš taču bija izbraucis uz lidlauka, lai pārbaudītu sniega komandas darbu un līdz ar to Vernona Demeresta ziņojumu. Skaidrs, ka ziņojums bija netaisns, viss veicās labi. Bet varbūt pavērot vēl kādu brīdi «no augšas»?

Viņš pamāja, ka piekrīt, un uzsauca:

—   Lai notiek, iešu uz otro sniega izpūtēju.

—  Jā, seri

Jaunākais tehniķis ar rokas laternu, saliecies pret vēju, gāja Melam pa priekšu garām apklusušajām smilšu mašīnām un sukām. Mels ievēroja, ka uz nule notīrītā skrejceļa jau klājās jauna sniega kārta. Aizmugurē no remonta mašīnas nolēca kāds tumšs stāvs un skrēja pie Mela mašīnas.

—   Pasteigsimies, mister Beikersfeld. Ilgi te nestāvēsim. — Jaunais nēģeris pazibsnīja pret sniega izpūtēja kabīni ar laternu, tad turēja to paceltu, lai Mels redzētu iekāpt. Augšā sniega pūtēja vadītājs atvēra kabīnes durvis un pieturēja, kamēr Mels tika iekšā. Kaut kur pusceļā Mels juta stipras sāpes savainotajā kājā, taču kavēties nebija laika. Priekšā mirkšķīgās sarkanās gaismas vietā jau iedegās zaļā: acīmredzot abas lidmašīnas nosēdušās un pabraukušas garām krustojumam. «Anakondai» jāpasteidzas un jātiek pāri līdz nākamajai lidmašīnai, kas varbūt nosēdīsies pēc dažām minūtēm. Paskatījies atpakaļ,

Mels redzēja, ka jaunākais tehniķis skrien atpakaļ uz savu «astes Čārlija» mašīnu.

Sniega izpūtējs jau virzījās uz priekšu, ar dobju rūkoņu uzņemdams ātrumu. Vadītājs pameta skatienu sānis uz Melu, kas atlaidās viņam blakus mīkstajā sēdeklī.

—  Sveicināti, mister Beikersfeld!

—   Kā klājas, Vil? — Mels pazina šoferi, kurš tikai sniega vētras laikā sēdēja pie stūres, bet parasti strādāja lidostā par algu grāmatvedi.

—   Labi, ser. Tikai esmu mazliet noguris.

Viņš rūpīgi turējās pienācīgā atstatumā aiz trešā un ceturtā sniega arkla, to prožektori bija tikko redzami. Sniega izpūtēja milzīgās, ieapaļās lāpstas jau rauša sniegu, virzīja to izpūtējā. Un atkal nepārtraukta balta strūkla, izliekdamās slaidā lokā, lējās pāri skrejceļa malai.

Seit, augšā, bija tikpat kā uz kuģa kapteiņa tiltiņa. Šoferis, gluži kā kuģa stūrmanis, viegli turēja galveno stūres ratu. Viņam priekšā uz paneļa tumsā mirgoja daudz dažādu skalu, sviru un pogu. Zibenīgi ātri vējstikla tīrītāji — tāpat kā uz kuģa — noslaucīja apaļus laukumiņus uz apsnigušā stikla, lai būtu laba redzamība.

—   Protams, visi ir noguruši, — Mels sacīja. — Vienīgais mierinājums — ka tas nevilksies mūžīgi.

Viņš vēroja, kā ātruma rādītājs virzās — no divdesmit pieci uz trīsdesmit, no trīsdesmit uz trīsdesmit pieci. Apgriezies sēdeklī, Mels paskatījās ārā. No šīs vietas — «Anakondas» vidus — viņš varēja redzēt citu mašīnu prožektorus un apveidus. Un apmierināts konstatēja, ka visas mašīnas virzās noteiktā, kārtīgā ierindā.

Pirms dažiem gadiem šādā sniega vētrā lidosta droši vien būtu slēgta. Tagad tā varēja darboties galvenokārt tāpēc, ka virszemes tehnika — šai vienā jomā — neatpalika no gaisa tehnikas. Bet vai daudz bija tādu labu paraugu? Diemžēl ļoti maz, Mels nodomāja.

—   Nekas, — šoferis sacīja, — ir gluži labi kādreiz apmainīt skaitļojamo mašīnu pret šo, un, jo ilgāk būs šāds laiks, jo vairāk es saņemšu par virsstundām. — Viņš nospieda kādu sviru, un kabīne sasvērās uz priekšu, tā ka viņš varēja apskatīt lāpstas. Nospiedis kādu pogu, viņš noregulēja lāpstas, pēc tam atgrieza kabīni atpakaļ. — Es neesmu spiests te strādāt. Jūs taču zināt, mister Beikersfeld, es pats pieteicos. Man šeit patīk. Te it kā … — Viņš sastomījās. — Pats nezinu.

<— Tuvāk dabai? — Mels ieminējās.

—   Jā, laikam. — Šoferis pasmējās. — Varbūt man ļoti patīk sniegs.

—   Nē, Vil, es gan tā nedomāju, — Mels pagriezās un sāka raudzīties uz priekšu, «Anakondas» kustības virzienā. Jā, šeit varēja just dabas stihiju. Pareizāk izsakoties, te, lidlauka plašumos, cilvēks jutās tuvāks aviācijai, tieši lidojumam, ko var uzskatīt par cilvēka cīņu ar dabas spēkiem. So sajūtu cilvēks zaudē, ja ilgi sēž lidostā vai aviosabiedrības kantorī — tur viņu nomāc nebūtiski sīkumi. Varbūt mums, aviācijas darbiniekiem, Mels domāja, visiem vajadzētu šad tad pastāvēt skrejceļa viņā galā un just vēju cērtamies sejā. Tad mums būtu vieglāk atšķirt nesvarīgo no galvenā. Un arī galvas izvēdinātos.

Jau agrāk Mels reizēm bija izgājis uz lidlauka, ja vajadzēja padomāt, mierīgi kaut ko apsvērt vienatnē. Šovakar viņš to nebija gribējis, taču atklāja, ka gluži neviļus sācis domāt, spriest — tāpat kā daudzreiz pēdējā laikā — par lidostas nākotni, par savu nākotni.

8

Pirms gadiem pieciem šo lidostu uzskatīja par vienu no labākajām un modernākajām pasaulē. Veselas delegācijas brauca un jūsmīgi to aplūkoja. Vietējie politiķi dižojās un plātījās par «vadību gaisā» un «reaktīvo lidmašīnu laikmeta simbolu». Politiķi tāpat plātījās arī tagad, bet nu jau bez droša pamata. Vairums no viņiem nespēja aptvert, ka Linkolna starptautiskā lidosta, tāpat kā ļoti daudzas citas lielākās lidostas, gandrīz jau pārvērtusies tārpainā ābolā.

Braukdams pa tumšo skrejceļu «viens-septiņi», Mels Beikersfclds domāja par šo apzīmējumu — «tārpains ābols». Trāpīgi pateikts, viņš nosprieda. Lidostai bija nopietni, būtiski trūkumi, taču no ārpuses neviens tos nemanīja — tārps vēl grauza tikai ābola serdi.

Ceļotāji un apmeklētāji Linkolna starptautiskajā lidostā redzēja galvenokārt galveno pasažieru staciju — mirdzošas gaismas un kondicionēta gaisa templi. Iespaidīgi plašā pasažieru stacija dzirkstīja stiklā un hromā, drūzmainajai uzgaidāmajai zālei līdzās bija elegantas atpūtas telpas. Pasažieriem bija visas iespējamās ērtības. Seši restorāni — sākot ar dārgākajiem, kur izmeklētus ēdienus pasniedza porcelāna traukos ar zeltītām maliņām, un beidzot ar leti, kur steigā varēja apēst sviestmaizi ar karstu desiņu. Bāru — gan omulīgi krēslainu, gan neonā mirdzošu — bija tikpat daudz kā tualetes telpu. Gaidot lidojumu, pasažieris varēja, neizejot no stacijas telpām, iepirkties, noīrēt istabu un gultu, dabūt tvaika peldi ar masāžu, nogriezt matus, likt izgludināt uzvalku un nospodrināt kurpes vai pat nomirt un tikt apglabāts — stacijas apakšstāvā bija apbedīšanas birojs «Svētā gara piemiņas dārzi».

Pēc pasažieru stacijas vien spriežot, lidosta vēl tagad likās iespaidīga. Trūkumi bija lidlauka darbības jomā, īpaši to varēja sacīt par skrejceļiem un pievedceļiem.

Tikai nedaudzi no tiem astoņdesmit tūkstošiem pasažieru, kas ik dienas te nolaidās vai aizlidoja no šejienes, zināja, cik nepiemērota prasībām — tātad ari bīstama — kļuvusi skrejceļu sistēma. Vēl pirms gada skrejceļu un pievedceļu tikko pietika, tagad tie bija bīstami pārslogoti. Normālas kustības laikā uz diviem galvenajiem skrejceļiem lidmašīnas nolaidās vai cēlās ik pa trīsdesmit sekundēm. Medouvudas iedzīvotāju sūdzības un lidostas vadības vēlēšanās viņus netraucēt spieda maksimālās slodzes laikā izmantot skrejceļu, kas šķērsoja vienu no abiem minētajiem. Tad gaisa satiksmes dispečeriem atlika \ienīgi aizturēt elpu un lūgt dievu, lai krustojumā lidmašīnas nesadurtos. Nupat pirms nedēļas Kīts Beikersfelds, Mela brālis, drūmi pareģoja: — Nu labi, mēs, dispečeri, lienam vai no ādas ārā un kaut kā tiekam galā — līdz šim vēl lidmašīnas tajā krustojumā nav sadūrušās. Bet reiz kāds no mums var uz mirklīti novērst uzmanību vai kaut ko nepareizi aprēķināt, un tad sadursme nenovēršama. Es tikai ceru, ka tas nenotiks manas dežūras laikā, jo tas butu tāpat kā toreiz Lielajā Kanjonā.

Tieši šo Kīta pieminēto krustojumu pašlaik šķērsoja «Anakonda». No sniega izpūtēja kabīnes Mels paskatījās uz aizmuguri. «Anakonda» jau bija pāri krustojumam, un cauri sniega vērpetēm, kas uz mirkli bija kļuvušas retākas, Mels redzēja, ka uz skrejceļa pazib navigācijas ugunis: tur pacēlās lidmašīna. Un tikai dažus jardus tālāk — Mels savām acīm negribēja ticēt — pazibēja otras lidmašīnas ugunis, likās, tā bija nolaidusies tieši tajā pašā mirklī.

Sniega izpūtēja šoferis arī bija atskatījies. Viņš iesvilpās.

— Tik tikko nesadūrās!

Mels pamāja. Sadursme bija tik tuvu, ka Melam pārskrēja auksti drebu|i. Jādomā, dispečers, kas deva abu lidmašīnu pilotiem norādījumus pa radio, bija precīzi aprēķinājis nosēšanās un pacelšanās laiku. Kā parasti, pieredzējušais dispečers nebija kļūdījies, tomēr tas bija riskanti. Šoreiz abas lidmašīnas bija drošībā — viena gaisā, otra uz zemes. Taču tas, ka dispečeriem ļoti bieži nācās pieņemt tādus lēmumus, radīja nemitīgu briesmu atmosfēru.

Mels vairākkārt bija brīdinājis lidostas pilnvaroto padomi un municipalitāti, kas parzināja lidostas finansēšanu. Viņš pieprasīja, lai tiktu ierīkoti jauni skrejceļi un pievedceļi, kā ari pirkta zeme pie lidostas, lai to pakāpeniski varētu paplašināt. Izcēlās plašas diskusijas, reizēm pat nikni strīdi. Daži lidostas padomes un municipalitātes locekļi atzina Mela prasības, citi asi nostājās pret tām. Bija grūti pārliecināt cilvēkus, ka moderns lidlauks, kas ierīkots piecdesmito gadu beigās tieši reaktīvajām lidmašīnām, īsā laikā kļuvis tik nepiemerots, ka tā izmantošana apdraud dzīvību. Kas par to, ka tas pats notiek citās lielajās lidostās — Ņujorkā, Sanfrancisko, Čikāgā un citur; dažos gadījumos politiķi atzina par labāku neko neredzēt.

Mels nodomāja, ka Kīlam droši vien taisnība. Lai modinātu publikas uzmanību, laikam atkal vajadzīga kāda briesmīga katastrofa, kā Lielā Kanjona katastrofa 1956. gadā, kas pamudināja prezidentu Eizenhaueru un astoņdesmit ceturto kongresu sakt satiksmes aviolīniju rekonstrukciju. Lai cik tas dīvaini — bez kādām grūtībām varēja dabūt naudu mazsvarīgiem uzlabojumiem. Ierosinājums celt trīsstāvu garažas bija municipalitātē pieņemts vienprātīgi. Tas bija kaut kas tāds, ko publika — tātad arī vēlētāji — varēja redzēt un aptaustīt. Ar skrejceļiem un pievedceļiem bija citādi. Viens vienīgs jauns skrejceļš maksāja vairākus miljonus dolāru, un pagāja divi gadi, kamēr to uzbūvēja, bet novērtēt, cik laba vai slikta ir lidlauka ceļu sistēma, spēja vienīgi lidostas vadība, piloti un dispečeri.

Taču Linkolna starptautiskajai lidostai tuvojās izšķirošais mirklis. Tam vajadzēja tuvoties. Mels jau sen juta simptomus, un, kad šis mirklis pienāks, vajadzēs izšķirties — vai nu uzlabojumi uz zemes, kas atbilstu progresam gaisā, vai nenovēršama atpalicība. Aviācijā nevarēja bīit status quo.

Bija vel kāds apstāklis.

Ar lidostas nākotni bija saistīta Mela paša nākotne. Kāda būs lidosta, tāds būs Mela prestižs to acīs, kuru uzskati Melam bija svarīgi.

Vēl nesen Mels Beikersfelds bija plaši pazīstams kā cilvēks, kas cīnījās par virszemes ierīkojumu loģisku attīstību lidostās, viņu cildināja kā daudzsološu jaunu talantu aviācijas vadībā. Tad pēkšņi notika nelaime un viss mainījās. Tagad pagājuši četri gadi, un viņa nākotne vairs nav skaidra, par Melu Beikersfeldu sākuši šaubīties citi, un viņš pats šaubās par sevi.

Notikums, kas tik krasi ietekmēja Mela Beikcrsfelda dzīvi, bija Džona F. Kenedija noslepkavošana.

—   Esam skrejceļa galā, mister Beikersfeld. Brauksiet atpakaļ ar mums vai paliksiet šeit? — sniega izpūtēja šofera balss pārtrauca Mela pārdomas.

—  Kā, lūdzu?

Šoferis atkārtoja savu jautājumu. Priekšā atkal mirkšķinājās sarkanas ugunis, «Anakonda» apstājās. Puse skrejceļa platuma bija notīrīta. Tagad «Anakonda» griezīsies apkārt un brauks atpakaļ, tīrot otru ceļa malu. Kopā ar stavēšanu bija vajadzīgas četrdesmit piecas minūtes vai stunda, lai notīrītu un nokaisītu ar smiltīm vienu skrejceļu.

—  Nē, — Mels sacīja. — Es kāpšu ārā šeit.

—   Labi, ser. — Šoferis signalizēja ar gaismu jaunākajam tehniķim, un tas tūlīt brauca šurp. Kad Mels nokāpa lejā, viņa mašīna jau gaidīja. No sniega arkliem un smagajām mašīnām kāpa ārā cilvēki un steidzās uz «kafijas pikapu».

Braukdams atpakaļ uz pasažieru staciju, Mels pa radio izsauca Sniega pulti un pateica Denijam Ferovam, ka skrejceļš «viens-septiņi» pa labi drīz būs kartībā. Tad pārslēdza radio uz dispečeru vilni, nogrieza klusāk, lai sarunas viņu netraucētu, un atkal iegrima domās.

Sniega izpūtēja kabīnē viņš bija atcerējies notikumu, kas vairāk par visu citu ietekmējis viņa likteni.

Tas bija pirms četriem gadiem.

Vai tiešām tas bija tik sen? — Mels izbrīnījies nodomāja. Četri gadi pagājuši kopš tās pelēcīgās novembra dienas, kad viņš apjucis pievilka tuvāk uz galda stāvošo pārnesamo mikrofonu — mikrofonu, kas reti lika lietots un skanēja pāri visiem citiem lidostas mikrofoniem, — un, pārtraukdams kādu ziņojumu par lidmašīnas pienākšanu, paziņoja pēkšņi noklusušai lidostai briesmīgo vēsti, ko tikai pirms mirkļa bija saņēmis no Dallasas.

Viņš runāja, nenovērsdams acis no fotogrāfijas, kas karājās viņa kabinetā pie pretējās sienas, — fotogrāfijas ar uzrakstu: Manam draugam Melam Beikersļeldam, kurš, tāpat kā es, alkst paplašināt zemes šaurās robežas. Džons F. Kenedijs.

Fotogrāfija bija saglabājusies tāpat kā daudzas atmiņas.

Atmiņas sākās ar to dienu, kad Mels uzstājās ar runu Vašingtonā.

Tai laikā Mels bija lidostas direktors un arī Lidostu vadības padomes prezidents — pats jaunākais no visiem, kas kādreiz bijis priekšgalā šai nelielajai, bet ietekmīgajai organizācijai, kura vienoja lielāko pasaules lidostu administrācijas. Padomes centrs bija Vašingtona, un Mels bieži lidoja uz turieni.

Ar runu viņš uzstājās Visamerikas kongresā, kas bija veltīts plānošanas jautājumiem.

Aviācija, Mels Beikersfelds toreiz norādīja, ir vienīgā sfēra, kur sekmīgi var attīst'īties starptautiska sadarbība. Tā iet pāri ne tikai ģeogrāfiskajām, bet arī ideoloģiskajām robežām. Aviācija, kas par arvien zemāku maksu ļauj uzturēt saiknes starp dažādām tautām, ir labākais cilvēku izgudrotais līdzeklis, kā panākt vienošanos visā pasaulē.

Ļoti nozīmīga vieta aviācijai ir starptautiskajā tirdzniecībā. Kravas pārvadājumi pa gaisu, kas jau tagad notiek milzu apmēros, vēl pieaugs. Jaunās, milzīgās reaktīvās lidmašīnas, kas sāks lidot septiņdesmito gadu sākumā, būs visātrākais un lētākais kravas pārvadāšanas līdzeklis cilvēces vēsturē; pēc gadiem desmit okeāna tvaikoņus novietos dokos un tie kļūs par muzeja eksponātiem: tos izspiedīs kravas lidmašīnas, tāpat kā savā laikā pasažieru lidmašīnas izspieda «Queen Mary» un «Elizabeth». Sekos tirdzniecības uzplaukums visā pasaulē, un celsies nabadzīgo tautu labklājības līmenis. Tehniskā ziņā, Mels toreiz sacīja saviem klausītājiem, aviācija spēj sasniegt to un vēl vairāk jau šīsdienas pusmūža cilvēku dzīves laikā.

Taču, viņš turpināja, kamēr lidmašīnu konstruktori auž no sapņu dzijām īstenības audumu, virszemes ierīču būvē

G9

valda lielākoties tuvredzība vai bezjēdzīga steiga. Lidostas, skrejceļu sistēmas, pasažieru stacijas paredzētas vakardienas prasībām, visai maz — vai pat nemaz — nedomājot par rītdienu; aviācijas attīstības straujie tempi vai nu nav pamanīti, vai arī ignorēti. Lidostas būvē pa daļām, kā pagadās, bieži vien to cēlējiem ir visai šaurs redzesloks. Parasti pārāk daudz līdzekļu izlieto greznu pasažieru staciju celšanai, lai būtu ar ko padižoties, un pārāk maz atliek operatīvajai zonai. Nav ne nacionālas, ne starptautiskas saskaņotas un augsti attīstītas plānošanas.

Tikpat sliktā vai vēl sliktākā stāvoklī vietējo varas vīru nolaidības dēļ ir ceļi, kas ved uz lidostu.

«Mēs esam pārrāvuši skaņu barjeru,» Mels toreiz sacīja, «bet ne zemes barjeru.»

Viņš norādīja jomas, kas jāizpētī, un ierosināja nodibināt starptautisko organizāciju, kas — Amerikas Savienoto Valstu vadībā — plānotu lidostas.

Viņa runu klausītāji uzņēma ar aplausiem, kājās piecēlušies, un par to daudz rakstīja avīzēs. Atzinīgi izteicās tadi atšķirīgi izdevumi kā Londonas «The Times», «Pravda» un «The Wall Street Journal».

Nākamajā dienā Melu ielūdza Baltajā namā.

Prezidents uzņēma viņu ļoti sirsnīgi. Tā bija nepiespiesta, patīkama saruna prezidenta privātajā kabineta Balta nama otrajā stāvā. Mels atklāja, ka Džonam F. Kenedijam daudzos jautājumos ir tādi paši uzskati kā viņam.

Sekoja citas sastapšanās, dažreiz kopā ar «smadzeņu trestu» — Kenedija palīgiem, parasti tādos gadījumos, kad bija paredzēts izskatīt ar aviāciju saistītus jautājumus. Pēc vairākām šādām apspriedēm, kurām sekoja neoficiālas sarunas ar prezidentu, Mels Baltajā namā jau jutās kā savs cilvēks un pats par to nemaz nebija sevišķi pārsteigts, katrā ziņā mazāk nekā pirmajā reizē. Ar laiku viņam radās īŠti draudzīgas attiecības ar Džonu F. Kenediju, kuram patika pulcināt ap sevi gudrus cilvēkus.

Apmēram gadu pec viņu pirmās sastapšanās prezidents apjautājās, vai Mels negribētu vadīt Federālo aviācijas aģentūru. (Toreiz tā bija aģentūra, vēlāk tika pārveidota par pārvaldi.) Pēc pārvēlēšanas — ko visi uzskatīja par drošu — Kenedijs bija nolēmis pārcelt pašreizējo FAA vadītāju Helebiju citā postenī. Vai Mels būtu ar mieru realizēt tos ierosinājumus, kurus viņš izvirzījis, nebūdams vadītājs? Mels atbildēja, ka ļoti vēlētos. Ja tāds priekšlikums būtu, viņš neatteiktos.

Sī ziņa strauji izplatījās, kaut ari Mels nevienam neko netika teicis, par to parūpējās citi. Mels bija atzīts par piederīgu pašām augstākajām virsotnēm. Viņa prestižs, kas jau tā bija augsts, vēl pieauga. Lidostu vadītaju padome no jauna ievēlēja viņu par prezidentu. Viņa paša lidostas pilnvaroto padome krietni palielināja viņam algu. Vārdu sakot, viņš nepilnu četrdesmit gadu vecumā jau bija kļuvis par īstu aviācijas varoni.

Pusgadu vēlāk Džons F. Kenedijs devās savā liktenīgajā braucienā uz Teksasu.

Tāpat kā citi, Mels sākumā bija apstulbis, saņemot nelaimes ziņu, tad sāka raudāt. Tikai vēlāk viņš atskārta, ka slepkavas lodes atsitienā trāpījušas vēl citus cilvēkus, arī viņu. Viņš atklaja, ka vairs nav «savējais» Vašingtonā. Nedžibs Helebijs patiešām aizgāja no FAA — par «Pan American» pirmo viceprezidentu, taču Melu neiecēla viņa vietā. Tai laikā vara un ietekme jau bija citu cilvēku rokās. Mela vārds, kā viņš vēlāk uzzināja, pat nebija prezidentam Džonsonam iesniegtajā FAA vadītāju kandidātu sarakstā.

Melu ari neievēlēja trešo reizi par lidostu vadītāju padomes prezidentu, viņa vietā nāca cits spējīgs cilvēks. Mela braucieni uz Vašingtonu izbeidzās. Viņa pienākumu loks kļuva šaurāks, taču viņš to uzņēma ar atvieglojumu. Sakarā ar gaisa transporta apjoma milzīgu pieaugumu bija vairāk darba lidostā. Viņš daudz plānoja, turklāt vajadzēja krietni nopūlēties, lai pārliecinātu lidostas pilnvaroto padomi par savu uzskatu pareizību. Bija par ko padomāt gan darbā, gan mājās. Dienām, nedēļām, mēnešiem ilgi nebija neviena brīva brītiņa.

Tomēr viņam bija tāda sajūta, ka viņa laiks pagājis. To juta arī citi. Mels nojauta — ja nenotiks kaut kas sevišķs, viņa karjera beigsies turpat, kur sākusies.

— Dispečeru dienests mašīnai viens — kur jūs atrodaties? —Balss pa radio iztraucēja Mela pārdomas un spēji atgrieza viņu īstenībā.

Viņš pārslēdzās un atbildēja. Pašlaik viņš tuvojās galvenajai pasažieru stacijai — tās ugunis jau kļuva redzamas cauri vēl arvien krītošajam sniegam. Viņš ievēroja, ka lidmašīnu stāvvietas joprojām pilnas un pie vārtiem gaida rindā no jauna pienākušās lidmašīnas.

—       Mašīna viens, pagaidiet, kamēr paiet garām «Lake Central Norā», pēc tam sekojiet tai.

—   Runā mašīna viens. Sapratu.

Pēc dažām minūtēm Mels iebrauca garāžā zem pasažieru stacijas.

Blakus viņa mašīnas novietnei atradās aizslēgta kabīne ar lidostas iekšējo telefonu. Mels atvēra to ar savu atslēgu un uzgrieza Sniega pults numuru. Atbildēja Denijs Ferovs. Mels jautāja, vai ir zināms kaut kas jauns par iestigušo «Aereo-Mexican» lidmašīnu.

—       Nekā jauna nav, — Denijs atbildēja. — Lidojumu vadītājs lika pateikt, ka nelietojamais «trīs-nulle» kavē satiksmi par piecdesmit procentiem. Bez tam viņam ienākot jaunas sūdzības no Medouvudas, tiklīdz kāda lidmašīna pacēlusies pāri tai.

—       Medouvudai būs vien jāpaciešas, — Mels drūmi sacīja. Pašlaik nebija iespejams klusināt troksni, vienalga, lai tur notiktu, kādas sanaksmes notikdamas. Šobrīd pats svarīgākais bija samazināt kavējumus. — Kur pašlaik ir Džo Patroni?

—  Turpat. Netiek ārā no sastrēguma.

—  Vai viņš ieradīsies?

—       Tehniskais dienests tā domā. Viņi ir sazinājušies, viņam mašīnā ir radio.

—       Paziņo man, tiklīdz Džo atbrauc, — Mels norīkoja. — Lai es būtu kur būdams.

—   Droši vien būsi pilsētā.

Mels brītiņu klusēja. Patiesībā viņam nebija nekāda iemesla vēl ilgāk palikt lidostā. Tomēr viņu neatstāja neizskaidrojamā nelaimes nojauta, kas viņu bija pārņēmusi jau lidlaukā. Viņš atcerējās sarunu ar lidojumu vadītāju, atcerējās lidmašīnas, kas gaidīja savu kārtu pie stāvvietām. Un pēkšņi izlēma:

—       Nē, es nebraukšu uz pilsētu. Mums briesmīgi vajadzīgs tas skrejceļš, un es nebraukšu projām, kamēr skaidri nezināšu, ka Patroni ieradies un sācis rīkoties.

—       Tādā gadījumā, — Denijs sacīja, — es ieteiktu tev tūlīt piezvanīt sievai. Te ir numurs.

Me?s pierakstīja numuru, nospieda pārslēgu un piezvanīja uz pilsētu. Viņš lūdza pasaukt Sindiju un pēc brītiņa izdzirda viņas griezīgo balsi.

—  Mel, kāpēc tu vēl neesi šeit?

—  Piedod, esmu aizkavējies. Lidostā tik daudz visādu darīšanu. Tāda vētra ..,

—   Pie velna! Taisies, ka tiec ātrāk šurp/

Mels noprata, ka sieva nav viena, tāpēc ka viņa runāja klusinātā balsī. Tomēr viņai izdevās nedaudz vārdos izpaust savu niknumu.

Klausīdamies sievas balsī, Mels reizēm mēģināja atcerēties Sindiju pirms kāzām, pirms piecpadsmit gadiem. Viņam šķita, ka toreiz Sindija bijusi daudz maigāka. Īstenībā tieši viņas maigums bija Melu savaldzinājis, kad viņi pirmoreiz satikās Sanfrancisko, kur viņš bija aizbraucis atvaļinājumā no dienesta jūras kara aviācijā Korejā. Sindija toreiz bija aktrise, kaut gan pavisam neievērojama — cerētos panākumus mākslā viņa nebija guvusi, un nebija vairs arī cerību kaut ko sasniegt. Viņai deva arvien mazākas un mazākas lomas vasaras programmā un televīzijā, un vēlāk kādā vaļsirdības brīdī viņa atzinās, ka laulības sagādājušas viņai izeju no šī nepatīkamā stāvokļa.

Ar gadiem radās mazliet citāda versija — Sindija sāka apgalvot, ka Mela dēļ upurējusi savu karjeru un izredzes kļūt par slavenību. Taču pēdējā laikā Sindija nemaz negribēja pieminēt savas aktrises gaitas, jo bija izlasījusi žurnālā «Pilsēta un Lauki», ka aktrises pavisam reti iekļūstot almanahā «Ievērojamie cilvēki», kur Sindija vairāk par visu pasaulē vēlējās redzēt savu vārdu.

—   Es braukšu pie tevis, tikko varēšu, — Mels sacīja.

—   Nemēģini izlocīties, — Sindija atcirta. — Tev jau sen vajadzēja būt šeit. Tu ļoti labi zini, cik svarīgs man šis vakars, un pirms nedēļas tu man cieši apsolīji.

—   Pirms nedēļas es nezināju, ka būs tāda vētra, kāda nav piedzīvota pēdējos sešos gados. Mums te ir aizsprostots skrejceļš, var notikt nelaime …

—   Tev taču tur ir cilvēki, tavi padotie. Vai varbūt tu esi savācis tik nespējīgus palīgus, ka nevar atstāt tos vienus?

—   Cilvēki man ir labi, — Mels noskaities sacīja. — Bet man maksā algu par to, ka arī es kaut ko daru.

—   Ļoti žēl, ka manā labā tu nekā negribi darīt. Cik reizes jau nav gadījies, ka man ir kāds svarīgs sarīkojums, bet tu visu sabojā.

Klausīdamies šajos vārdu plūdos, Mels juta, ka Sindija sāk zaudēt savaldīšanos. Viņš skaidri iztēlojās, kā Sindija tur stāv, valdonīgi izslējusies, uz augstiem papēžiem, zilās acis met zibeņus, gaišmatainā, rūpīgi frizētā galva atpakaļ atmesta — viņa bija velnišķīgi pievilcīga, kad dusmojās. Laikam tāpēc pirmajos laulības gados sievas dusmu izvirdumi Melu nemaz neuztrauca. Likās — jo vairāk viņa iekaisa, jo vairāk valdzināja. Tādos brīžos Mels ļāva skatienam slīdēt, sākot ar viņas potītēm — nesteidzīgi, jo Sindijai bija sevišķi skaistas potītes un kājas, skaistākas nekā vairumam sieviešu, ko Mels pazina, — un ietverot visu viņas labi veidoto, valdzinošo augumu.

Viņa skatiens tā slīdēja un rada atbalsi — kaut kas strāvoja viņos abos, lika viņiem kā izslāpušiem tiekties vienam pie otra, vienam otra skavās. Tā vienmēr beidzas. Sindijas niknumu aizskaloja kaisles vilnis, kas aizrāva viņus abus. Mīlā Sindija bija ugunīga, nesātīga, prasīga: «Es gribu, lai man sāp, tu, nolādētais, lai man sāp!» Un tad viņi bija paguruši un atslābuši, nebija vairs ne vēlēšanās, ne spēka šķetināt tālāk strīda samezglojumus.

Protams, tā viņi neatrisināja, tikai uz laiku noklusināja savas domstarpības, kas — to Mels jau tūliņ sākumā saprata — bija visai dziļas. Kad, gadiem ritot, kaisle aprima, sakrājušās domstarpības kļuva vēl asāk jūtamas.

Galu galā viņi vairs nemeklēja glābiņu kaisles uzplūdos, un pēdējā gada laikā intīmas tuvības brīži viņiem kļuva arvien retāki. Tieši Sindija, kuras negausība arvien alka apmierinājuma, vienalga, kādas bija viņu attiecības, pēdējos mēnešos likās pavisam vienaldzīga. Melu tas pārsteidza. Vai viņa sievai gadījies mīļākais? Pilnīgi iespējams, un Melam vajadzētu kaut kā reaģēt. Bēdīgi, bet viņam ērtāk likās neko nemanīt.

Tomēr bija vēl brīži, kad, redzot sadusmoto Sindiju vai dzirdot viņas valdonīgo balsi, viņam asinis saviļņojās kā senāk, modās iekāre. Tā arī tagad, klausīdamies, kā Sindija pa telefonu viņu strostē, viņš juta senās alkas.

Kad Melam beidzot izdevās tikt pie vārda, viņš sacīja:

—   Nav tiesa, man nav nekādas patikas izjaukt tavus nodomus. Es vienmēr eju, kur tu vēlies, kaut arī uzskatu, ka tu noņemies ar niekiem. Man daudz labāk patiktu pavadīt vakarus mājās ar bērniem.

—   Tukšas izrunas, — Sindija teica. — Tu pats to labi zini.

Mels juta, ka saspringst un roka ciešāk sažņaudz klausuli. Tad nodomāja: varbūt viņai taisnība — zināmā mērā.

Šovakar viņš pats jau bija atcerējies, ka dažreiz palicis lidostā, kad varēja iet mājās, — palicis tikai tāpēc, lai izbēgtu no kārtējā strīda ar Sindiju. Par Robertu un Libiju viņš toreiz nemaz nebija iedomājies — tā parasti tiek aizmirsti bērni, kad ģimene sāk irt. Nevajadzēja tagad ieminēties par to.

Taču šovakar patiešām bija pavisam citādi. Viņam vajadzēja palikt lidostā, vismaz tik ilgi, kamēr būs skaidri zināms, kas notiek ar aizsprostoto skrejceļu.

—   Paklausies, — Mels sacīja, — noskaidrosim šo vienu punktu. Es tev neesmu to stāstījis, bet pagājušā gadā es visu pierakstīju. Tu gribēji, lai es eju tev līdzi uz piecdesmit septiņiem taviem labdarības vakariem. Es biju uz četrdesmit pieciem — krietni vairāk, nekā es būtu vēlējies, tātad daudz punktu manā labā.

—  Nelieti! Neskaiti punktus, es tev neesmu beisbols. Es esmu tava sieva.

—   Nomierinies! — Mels asi sacīja. Viņš pats arī bija saniknots. — Starp citu, atļauj aizrādīt, ka tu sāc pacelt balsi. Vai tu gribi, lai visi tic jaukie cilvēki, kas tur apkārt, uzzina, cik tev nelietīgs vīrs?

—  Man vienalga! — Viņa to pateica klusi.

—   Es zinu, ka tu esi mana sieva, tāpēc jau es gribu braukt pie tevis, tiklīdz būs iespējams. — Kas notiktu, Mels domāja, ja es tagad varētu izstiept rokas un apskaut Sindiju? Vai senā burvība atgrieztos? Noteikti ne, viņš nosprieda. — Aizņem man vietu un pasaki oficiantam, lai paglabā man zupu siltu. Bez tam atvainojies un paskaidro, kāpēc esmu aizkavējies. Ceru, kāds no tiem cilvēkiem būs dzirdējis, ka ir tāda lidosta. — Viņam kaut kas iešāvās prātā. — Starp citu, kas šodien tur ir par sarīkojumu?

—  Es jau tev paskaidroju pagājušā nedēļā.

—   Pasaki vēlreiz.

—   Tās ir vakariņas ar kokteiļiem, lai reklamētu masku balli, kas notiks nākamajā mēnesī par labu Arčidonas Bērnu palīdzības fondam. Te ir žurnālisti. Viņi fotografēs.

Tagad Mels saprata, kāpēc Sindija gribēja, lai viņš pasteidzas. Ar vīru blakām viņai būtu lielākas izredzes tikt uz fotogrāfijas un līdz ar to rītdienas avīzes sabiedriskas dzīves lappusē.

—   Gandrīz visām komitejas loceklēm vīri jau ieradušies, — Sindija apgalvoja.

p— Bet ne visām?

—   Es teicu — gandrīz,

—       Un tu teici — par labu Arčidonas Bērnu palīdzības fondam?

—  Jā.

—       Kuras Arčidonas? Ir divas. Viena Ekvadorā, otra Spānijā. — Koledžā Melu bija aizrāvusi ģeogrāfija, un viņam bija laba atmiņa.

Pirmoreiz Sindija neatbildēja bez vilcināšanās. Beidzot īgni noteica:

—       Kāda tam nozīme? Nekavē laiku ar muļķīgiem Jautājumiem!

Melam gribējās skaļi iesmieties. Sindija nezināja! Kā parasti, viņu interesēja, kas rīko šo labdarības pasākumu, nevis kā labā.

Viņš dzēlīgi pajautāja»

—   Cik vēstules tu ceri dabūt pēc šī sarīkojuma?

—   Es tevi nesaprotu.

—   Nu, nu, saproti gan.

Lai iekļūtu «Ievērojamu cilvēku almanahā», vajadzēja iesniegt astoņas ieteikuma vēstules no personām, kas jau tajā bija uzņemtas. Mels bija dzirdējis, ka Sindija jau sadabūjusi četras.

—        Dieva dēļ, Mel, ja tu sacīsi kaut ko tādu .,, šovakar vai kādu citu reizi…

—       Vai šīs vēstules būs par velti, vai tu taisies maksāt par tām, tāpat kā par divām iepriekšējām? — Viņš juta, ka ņem virsroku. Tas gadījās ļoti reti.

—       Kas tie par pretīgiem mājieniem? — Sindija sašuta. — N.9V iespējams par maksu …

Nieki! — Mels sacīja. — Mums taču ir kopīgs rēķins bankā, un man piesūta visus apmaksātos čekus. Vai tu neatceries?

Brītiņu valdīja klusums. Tad Sindija teica klusi, nik« nt.ma aizžņaugtā balsī:

—< Paklausies! Taisies, ka tiec šurp un drīz! Ja tu ne« atbrauksi vai ari atbrauksi un atkal sāksi runāt ar mani tā kā nupat, tad starp mums visam beigas. Saprati?

—-t Ne gluži. — Mels runāja mierīgi. Viņš instinktīvi jutaj ka šis ir svarīgs bridis viņiem abiem. — Varbūt tu man tomēr paskaidrosi, ko tu ar to gribi sacīt.

—* Padomā pats, — Sindija atcirta. Un nolika klausuli.

Kamēr Mels gāja no garāžas uz savu kabinetu, viņa

dtisinas augtin auga. Viņš parasti nekad tik ātri neiekaisa kā Sindija. Viņa niknums tikai gruzdēja. Bet tagad viņš kvēloja liesmās.

Viņš pats īsti nezināja, kas izraisījis viņa dusmas. Galvenokārt jau nu Sindija, taču bija arī citi iemesli: tas, ka viņš nebija spējis pienācīgi sagatavoties jaunajai ērai aviācijā; tas, ka viņš nespēja iedvest savu pārliecību citiem; tas, ka nebija piepildījušās viņa cerības. Ir iznācis tā, Mels domāja, ka es nekā neesmu sasniedzis ne savā dzīvē, ne darbā. Ģimenes dzīve iziruši vai vismaz tuvojas izirumam, un, ja tā, tad viņš zaudēs arī bērnus. Lidosta, kurai cauri ik dienas plūda tūkstošiem cilvēku, uzticēdami viņam savas dzīvības, iet postā, un visi viņa pūliņi to novērst ir bijuši veltīgi. Augstais līmenis, ko viņš bija nodomājis sasniegt, neglābjami slīdēja uz leju.

Pa ceļam uz administrācijas stāvu viņš nesatika nevienu no lidostas personāla. Un tas bija labi. Ja viņu kāds uzrunātu, vienalga, ko pajautātu, viņš noteikti atcirstu kaut ko asu. Kabinetā viņš novilka siltās virsdrēbes un pameta tās guļam uz grīdas. Un aizsmēķēja cigareti. Tā garšoja sīvi, un viņš tūdaļ to nodzēsa. Iedams pie galda, viņš no jauna juta sāpes kājā — vēl stiprākas.

Bija laiks — tas likās tik sen —, kad viņš šādos vakaros, ja sāpēja savainotā kāja, gāja mājās un Sindija uzstaja, lai viņš liekas atpūsties. Vispirms viņš gāja karstā vannā, pēc tam gulēja uz mutes gultā un Sindija masēja viņam muguru un kaklu ar vēsiem, spēcīgiem pirkstiem, kamēr sāpes norima. Tagad bija grūti iedomāties, ka viņa to darītu, un, ja arī darītu, diezin vai tas tagad līdzētu. Starp viņiem bija sarautas visas saites, ne tikai tā saprašanās, ko panāk ar vārdiem.

Apsēdies pie galda, Mels nolaida galvu uz rokām.

Un atkal, tāpat kā jau agrāk — uz lidlauka, viņam parskrēja trīsas. Tad kabineta klusumu spēji iztraucēja telefona zvans. Mels tūdaļ nepacēla klausuli. Zvanīja atkal, un tad Mels atģidās, ka tas ir sarkanais trauksmes telefons, kas stāvēja uz galdiņa blakus viņa rakstāmgaldam. Divos lēcienos viņš bija pie tā.

—   Beikcrsfelds klausās.

Viņš dzirdēja sprakstus un balsis — bija izsaukti arī citi, tad:

—  Runā galvenais dispečers. Ārkārtējs stāvoklis gaisā. Trešā kategorija.

Kīts Beikcrsfelds, Mela brālis, jau bija nostrādājis trešo daļu sava astoņu stundu darba laika radiolokatoru telpā.

Radiolokatoru telpā cilvēki smagi izjuta šīsdienas vētru, kaut arī fiziski tā viņus neskāra. No malas vērotājam, Kīts domāja, kurš nezina, ko vēstī daudzie ekrāni, var likties, ka vētra trako tūkstoš jūdžu attālumā, nevis tepat apkart.

Radiolokatoru zāle atradās tornī, tieši zem stiklotā stāva — torņa kabīnes, no kurienes galvenais dispečers deva norādījumus par lidmašīnu kustību uz zemes, pacelšanos un nolaišanos. Radiolokācijas pārziņā bija ne tikai lidlauks, tās darbinieki atbildēja par lidmašīnu kustību gaisā ārpus vietējo dispečeru un tuvāko rajona dispečeru punktu uzraudzības sfēras. Rajona dispečeru punkti, kas parasti atradās jūdzēm tālu no lidostām, kontrolēja galvenās aviolīnijas un lidmašīnas, kas devās uz tām vai izlidoja no tām.

Pretstatā augšējām torņa telpām radaru zālei nebija logu. Dienu un nakti Linkolna starptautiskās lidostas desmit radaru kontrolieri un uzraugi strādāja pastāvīgā puskrēslā, ekrānu blavajā mēnesnīcas gaismā. Gar visām četrām sienām stiepās ekrāni, kontrolierīces, radiosakaru paneļi. Kontrolieri parasti strādāja, kreklos izmetušies, jo temperatūra gan ziemā, gan vasarā tur tika uzturēta vienāda — divdesmit viens grāds, lai pasargātu no bojāšanās jutīgās elektroniskās iekārtas.

Radaru zālē parasti valdīja klusums un miers. Taču zem šī ārējā miera vienmēr slēpās sasprindzinājums. Šovakar sasprindzinājumu pastiprināja vētra, un pēdējās minūtēs tas bija kļuvis vēl vairāk jūtams. Iespaids bija tāds, it kā līdz pēdējam uzvilktu stīgu kāds vilktu vēl un vēl.

Saspīlējuma iemesls bija uz ekrāna parādījies signāls, kas savukārt lika iemirdzēties sarkanajai gaismai un dūkt trauksmes zummeram dispečeru telpā. Zummeru apklusināja, bet īpatnējais radara signāls palika. Uz pustumšā ekrāna trīsuļoja kā zaļš neļķes zieds, un tas nozīmēja, ka avarējusi lidmašīna. Šoreiz tā bija kara lidmašīna ĶC-J35, tā riņķoja augstu virs lidlauka un lūdza atļauju tūdaļ nolaisties. Pie ekrāna, uz kura bija parāclījies avārijas signāls, strādāja Kīts Beikersfelds un tūdaļ pieslēdzās grupas vecākais. Abi sāka steidzīgi dot rīkojumus — pa iekšējo telefonu attiecīgajiem dispečeriem, pa radio citām lidmašīnām.

Lidojumu vadītājam augšējā stāvā tūdaļ bija paziņots par nelaimes signālu. Viņš savukārt bija pasludinājis trešās kategorijas ārkārtējo stāvokli gaisā un paziņojis par to visiem lidostas virszemes dienestiem.

Ekrāns, kas pašlaik atradās visu uzmanības centrā, bija stikla aplis velosipēda riteņa lielumā, horizontāli iemontēts galda virsā. Stikls bija tumši zaļš, un uz tā mirgoja spilgti zaļi punktiņi — tic apzīmēja gaisā riņķojošās lidmašīnas četrdesmit jūdžu rādiusā. Punktiņu virzīšanās parādīja lidmašīnu kustību gaisā. Katram gaismas punktam atbilda īpaša plastmasas plāksnīte ar apzīmējumu. Sarunās šīs plāksnītes sauca par «kuģīšiem», un kontrolieri pārbīdīja tās ar rokām atbilstoši lidmašīnu kustībai gaisā un gaismas punktiņu stāvokļa maiņai uz ekrāna. Kad parādījās vairāk lidmašīnu, tās pieteica pa radio. Jaunā radaru sistēma atmeta «kuģīšus»; to vietā tieši uz ekrāna parādījās burtu-ciparu šifrs (arī augstuma apzīmējums). Taču šo jauno metodi vēl visai plaši nelietoja un, kā visām jaunām sistēmām, tai vēl bija trūkumi, ko vajadzēja novērst.

Šovakar uz ekrāna bija neparasti daudz lidmašīnu, un kāds jau bija izteicies, ka zaļie punktiņi vairojoties tik ātri kā skudras.

Kīts sēdēja pie paša ekrāna pelēkā metāla krēslā, garo, kalsno augumu uz priekšu noliecis. Viņa stāvā bija jaušams sasprindzinājums, zem krēsla sakrustotās kājas likās sastingušas. Seja, kas pēdējos mēnešos bija novājējusi, pauda koncentrētu uzmanību. Ekrāna zaļais atspīdums vēl padziļināja tumšos lokus zem acīm. Ikviens, kas labi pazina Kītu, bet nebija viņu redzējis kādu gadu, būtu nepatīkami pārsteigts — tik stipri bija mainījies gan viņa izskats, gan izturēšanās. No agrākās nepiespiestās sirsnības un labsirdības vairs nebija ne vēsts. Kīts bija sešus gadus jaunāks par savu brāli Melu, bet tagad izskatījās krietni vecāks.

Ar Kītu Beikersfeldu notikušo pārmaiņu bija ievērojuši visi viņa kolēģi, no kuriem daži arī šovakar strādāja radaru zālē. Viņi zināja arī šīs pārmaiņas iemeslu un no sirds juta līdzi. Taču viņi bija praktiski noskaņoti cilvēki un viņu darbā bija nepieciešama precizitāte, un tieši tāpēc galvenais dispečers Veins Teviss jau labu laiku slepus vēroja Kītu un redzēja, ka viņa sasprindzinājums pastiprinās. Teviss, garš un tievs teksasielis ar īpatnēju stieptu izrunu, sēdēja radaru zāles vidū uz augsta krēsla, tā ka pāri dispečeru pleciem varēja redzēt, kas noliek uz katra no daudzajiem ekrāniem. Teviss pats bija pierikojis krēsla kājām ritenīšus un, atsperdamies ar saviem teksasiešu zābakiem, kā uz zirga aizjāja ar to, kur vien tai brīdī vajadzēja.

Pēdējās stundas laikā Veins Teviss nebija ne mirkli izlaidis Kītu no acīm. Viņš gribēja būt tuvumā, ja vajadzētu nomainīt Kītu, jo instinktīvi juta, ka tāda vajadzība var rasties.

Galvenais dispečers bija labs cilvēks, kaut arī mazliet ārišķīgs. Doma, ka Kītu vajadzēs nomainīt, viņu biedēja, jo viņš zināja, cik smagi tas ietekmēs Kītu. Tomēr viņš bija nolēmis to darīt, ja vajadzēs.

Nenolaizdams acis no Kita ekrāna, Teviss sacīja savā stieptajā izrunā:

— Kīt, veco zēn, tur tas «Branifs» var sadurties ar «īsternu». Vajadzētu pavirzīt «Branifu» pa labi, tad «īsternam» nebūtu jāmaina kurss. — Kītam to pašam būtu vajadzējis pamanīt, taču viņš nebija pamanījis.

Galvenais uzdevums, ko pašlaik steidzīgi vajadzēja atrisināt dispečeru grupai, bija pašķirt ceļu kara lidmašīnai KC-135, kas jau bija sākusi aklajā lidojumā laisties lejā no tūkstoš pēdu augstuma. Tas bija grūts uzdevums, tāpēc ka zem lielās kara lidmašīnas riņķoja piecas pasažieru lidmašīnas tūkstoš pēdu atstatumā cita no citas ierobežotā gaisa telpā. Visas gaidīja savu kārtu, lai nosēstos. Abās pusēs dažu jūdžu attālumā no šīm gaidīja vel citas lidmašīnas, un vēl zemāk trīs laineri jau laidās lejā. Arī pacelšanas joslas starp tām bija pilnas lidmašīnām. Kara lidmašīnu vajadzēja kaut kā izvadīt cauri šīm aizkavētajām pasažieru lidmašīnām, lai nenotiktu sadursme. Arī normālos apstākļos tas būtu grūts pārbaudījums pat stipriem nerviem. Pašlaik stāvokli sarežģīja vēl tas, ka lidmašīnai KC-135 nedarbojās radio un bija pārtrūkuši sakari ar pilotu.

Kīts Beikersfelds ieslēdza mikrofonu.

«Branif» astoņi simti divdesmit deviņi, tūlīt nogriezieties pa labi, virziens nulle-deviņi-nulle. — Šādos brl-

80 j žos, lai cik spēcīgs būtu sasprindzinājums, balsij vajadzēja skanēt mierīgi. Kita balss bija spalga un liecināja, ka viņš nervozē. Viņš manīja, ka Veins Teviss uzmet viņam bažīgu skatienu. Bet uz ekrāna uguntiņas, kas jau bija bīstami tuvu kopā, sāka attālināties — «Branifa» kapteinis izpildīja rīkojumu. Gadījās mirkļi — un šis bija tieši tāds —, kad gaisa satiksmes dispečeri pateicās dievam par to, ka piloti tik ātri un precīzi izpildīja pavēles. Piloti varēja būt sašutuši — un bieži vien arī vēlāk lika manīt savu sašutumu — par pēkšņo virziena maiņu, kas spieda viņus tik strauji pagriezt lidmašīnu, ka pasažieri krita cits citam virsū, taču, kad dispečers pavēlēja — «tūlīt», viņi paklausīja un strīdējās pēc tam.

Pēc dažām minūtēm «Branifam» atkal vajadzēs mainīt virzienu, tāpat arī «īsternain», kas lidoja tai pašā augstumā. Bet pirms tam rīkojumus mainīt kursu saņems divas «TWA» — viena lidoja augstāk, otra zemāk, — bez tam vēl «Lake Central», «Air Canada» un «Swissair» lidmašīnas, kuras nule bija parādījušās uz ekrāna. Kamēr KC-135 nebūs nosēdusies, šīm lidmašīnām liks lidot līčločus ierobežotā gaisa telpā, jo neviena no tām nedrīkstēja ieiet citā zonā. Tas viss mazliet atgādināja sarežģītu šaha spēli, tikai šeit figūras atradās dažādos līmeņos un pārvietojās ar ātrumu simtiem judžu stundā. Spēles gaitā figūras vajadzēja ne tikai virzīt uz priekšu, bet arī pacelt augstāk vai nolaist zemāk, turklāt tām vajadzēja palikt vismaz trīs jūdzes citai no citas horizontālā virzienā un tūkstoš pēdu vertikālā un neviena nedrīkstēja pāriet pari galdiņa malai. Un, kamēr risinājās šī spele, tūkstošiem pasažieru sēdēja savos gaisa krēslos un nepacietīgi gaidīja, kad beigsies viņu lidojums.

Kad sasprindzinājums uz mirkli atslāba, Kīts domāja, kā gan jūtas šis kara lidotājs, lauzdamies cauri vētrai un lidmašīnu pieblīvētajai gaisa telpai. Varbūt vientuļš. Tikpat vientuļš kā Kīts, kā visi cilvēki jutas vientuļi, kaut arī apkārt ir citi. Pilotam ir otrais pilots un komanda, tāpat kā Kītam ir kolēģi — tikai roka jāpastiepj un var tiem pieskarties. Bet ne jau tāds tuvums ir svarīgs. Tāds tuvums neko nenozīmē, ia cilvēks ir viens savā iekšējā pasaule, kur neviens cits nespēj iekļūt un kur viņš dzīvo viens ar savām atmiņām, ar apkārt notiekošā uztveri un atziņu, ar savām bailēm. No dzimšanas līdz nāves stundai viens. Vienmēr, mūžam viens.

Kits Beikersfelds zināja, cik vientuļš var būt cilvēks.

Kits citai pēc citas nodeva rīkojumus «Swissair», vienai no «TWA», «Lake Central» un «Eastern» lidmašīnām. Viņš dzirdēja, ka Veins Teviss viņam aiz muguras atkal mēģina pa radio izsaukt KC-135. Tāpat kā iepriekš, atbildes nebija, tikai pilota raidītais nelaimes signāls vēl arvien plauka uz ekrāna. Zaļās uguntiņas virzīšanās apliecināja, ka pilots rīkojas pareizi — precīzi izpilda norādījumus, ko saņēmis, kad radio vēl darbojās. Tā rīkodamies, viņš bija pārliecināts, ka dispečeri paredzēs viņa lidojuma virzienu. Viņš arī zināja, ka viņa atrašanās vieta ir redzama uz ekrāna un dispečeri liks citām lidmašīnām atbrīvot viņam ceļu.

Kīts zināja, ka lidmašīnas KC-135 reiss sācies Havajā un ta lido bez nolaišanās, tikai gaisā uzņemot degvielu, uz Endrjū kara lidmašīnu bāzi netālu no Vašingtonas. Rietumos no Ūdensšķirtnes sabojājies motors, vēlāk radušies kaut kādi traucējumi elektrības apgādē, un lidmašīnas komandieris nolēmis nolaisties Smokihilā, Kanzasā. Taču tur vēl skrejceļi nav bijuši notīrīti un KC-135 novirzīta uz Linkolna starptautisko lidostu. Centrālās gaisa satiksmes dispečeri pavadījuši kara lidotāju uz ziemeļaustrumiem, pāri Misuri un Ilinoisas štatam. Tad — trīsdesmit jūdzes no Linkolna starptautiskās — to pārņēma savā ziņā Kīts Beikersfelds pie rietumu radara. Drīz pēc tam, it kā pilotam rūpju vēl nebūtu diezgan, pārtrūka radiosakari.

Parasti normālos lidojuma apstākļos militārās lidmašīnas nekad nenosēdās civilās lidostās. Taču tādā vētrā kā šovakar palīdzība, protams, tika lūgta — un sniegta.

Patumšajā, šaurajā radaru zālē dispečeri, tāpat kā Kīts, mirka sviedros. Taču, kad viņi runāja ar tuvojošos lidmašīnu pilotiem, viņu balsī nedrīkstēja izskanēt ne pagurums, ne sasprindzinājums. Pilotiem jau tā bija rūpju diezgan. Šovakar, kad viņi, vētras mētāti, neko neredzēja ārpus savām kabīnēm, bija vajadzīga daudzkārt lielāka prasme. Vairumam pilotu jau kādreiz bija gadījies lidot ilgāk par paredzēto laiku, bet tagad aizkavēšanās varēja būt vēl ilgāka.

No katra dispečeru posteņa nepārtrauktā straumē plūda norādījumi pa radio, lai atturētu lidmašīnas no bīstamās zonas. Lidmašīnas gaidīja, kad tām atļaus nosēsties, un to skaits vēl arvien pieauga. Kāds dispečers klusi, bet neatlaidīgi sauca pāri plecam: «Klau, man te iet karsti. Vai tu nevari paņemt «Deltu» septiņi-tris?» Tā dispečers mēdza rīkoties, kad radās tāds sastrēgums, ka viens pats nevarēja tikt galā. Otra balss: «Velns! Man pašam savu pietiek… Pugaidi!… Labi, es ņemu.» Sekundi ilga pauze. ««Delta» septiņi-tris, runā Linkolna dispečers. Griezieties pa labi, virziens viens-divi-nulle. Augstums iepriekšējais — četri tūkstoši.» Dispečeri palīdzēja cits citam, kad varēja. Pēc brīža varbūt palīdzētājam pašam noderēs palīdzība. «Ei, uzmani to «Nortvestu», tas nāk no otras puses. Ak dievs, te jau ir tikpat kā sastrēgumsiundā uz pārblīvētas ielas…» — ««American» četri-četri, virziens iepriekšējais, kāds jums augstums?» — «Tur tas «Lufthansa» paceļas nepareizā virzienā. Dabū to ātrāk projām no nolaišanās zonas!» … Lidmašīnas, kas pacēlās, bija vieglāk pasargāt no bīstamās zonas, bet pienākošās tika aizkavētas, un sajuka nosēšanās grafiks. Pat vēlāk, kad briesmas jau bija garām, pagāja stunda un pat vairāk, kamēr atšķetināja lidmašīnu maršrutu samudžiriājumu.

Kīts Beikersfelds izmisīgi pūlējās koncentrēties, lai paturētu prātā savu sektoru ar visām lidmašīnām, kas tajā atradās. Vajadzēja acumirklī iegaumēt lidmašīnu atrašanās vietu, pazīšanas zīmes, tipu, ātrumu, augstumu, nolaišanās secību — sarežģītu diagrammu, kurā pastāvīgi notika izmaiņas, apveidu, kas ne mirkli nepalika mierā. Pat klusākā laikā ne mirkli nedrīkstēja atslābt uzmanība; šovakar tā tika sasprindzināta līdz pēdējam. Dispečeram visbriesmīgākais bija zaudēt pārskatu, bet tas varēja notikt — ja pārpūlētās smadzenes sadumpojās un viss it kā izgaisa. Tas dažreiz gadījās — pat vislabākajiem dispečeriem.

Kīts kādreiz bija viens no labākajiem. Vēl pirms gada tieši viņu kolēģi lūdza palīgā, kad pārmērīga sasprindzinājuma dēļ nespēja strādāt. «Kit, es esmu pagalam. Vai nevari paglābt uz dažām minūtēm?» Viņš vienmēr paglāba.

Pēdējā laikā gan lomas bija mainījušās. Tagad kolēģi palīdzēja viņam, cik vien varēja, kaut gan ir robežas palīdzībai, ko viens cilvēks var sniegt otram, reizē darot arī savu darbu.

Atkal vajadzēja dot pa radio rīkojumus. Kīts bija palicis viens; Teviss ar savu augsto sēdekli bija aizīries uz telpas otru galu pārbaudīt kādu citu dispečeru. Kīta smadzenes veidoja risinājumus. Pagriezt «Branifu» pa kreisi, «Air Canada» pa labi, «Eastern» mainīt kursu par simt astoņdesmit grādiem. Rīkojumi tika izpildīti; uz radara ekrāna mirgojošie punktiņi mainīja virzienu. Lēnā «Lake Central» lidmašīna vēl var pagaidīt. «Swissair» gan ne, citādi sadursies ar «Eastern». Tai tūlīt jādod cits kurss. Bet kāds? Domā ātrāk! Četrdesmit pieci grādi pa labi, bet tikai uz minūti, tad atkal pa labi. Paturēt acīs «TWA» un «Northwest»! Parādās jauna lidmašīna — nāk no rietumiem liela ātrumā — identificēt to, atrast tai vietu. Domāt, domāt!

Kīts drūmā apņēmībā domāja: Tikai nezaudēt pārskatu, tikai ne šovakar, ne tagacl!

Viņam bija iemesls tā vēlēties; tas bija noslēpums, kuru viņš nebija uzticējis nevienam, pat Natālijai, savai sievai. Tikai Kīts Beikersfelds — vienīgi Kīts zināja, ka šodien viņš pēdējo reizi sēž pie radara ekrāna, ka šī ir viņa pēdējā dežūra. Šodien ir viņa pēdējā darba diena gaisa satiksmes dispečera dienestā, un šī diena drīz beigsies.

Tā ir arī pēdējā viņa dzīves diena.

—  Atpūtieties, Kīt! — atskanēja lidojumu vadītāja balss.

Kīts nebija manījis viņu ienākam. Viņš bija ieradies

klusītēm un stāvēja blakus Veinam Tevisam, galvenajam dispečeram.

Pirms brītiņa Tcviss bija klusu pateicis lidojumu vadītājam:

—   Man liekas, ar Kītu viss kārtībā. Pirmīt gan es jau sāku uztraukties, bet tad viņš tā kā saņēmās. — Teviss priecājās, ka nevajadzēs ķerties pie krasākiem līdzekļiem, par ko viņš jau bija domājis, bet lidojumu vadītājs pačukstēja: — Tomēr vajag ļaut viņam mazliet atpūsties, — un padomājis piebilda: — Es viņam pateikšu.

Paskatījies uz šiem abiem vīriem blakus, Kīts saprata, kāpēc viņam liek atpūsties. Vēl arvien bija sarežģīts stāvoklis gaisā, un viņi baidījās, ka viņš netiks galā. Tāpēc bija nolēmuši nomainīt viņu pirms laika — atpūta viņam pienācās tikai pēc pusstundas. Varbūt atteikties? Dispečeram ar tik lielu stāžu ka viņam tas bija apvainojums, un kolēģi to tūlīt ievēros. Tad viņš nodomāja: kāpēc celt troksni? Nav vērts. Bez tam desmit minūšu pārtraukums viņu uzmundrinās. Kad kritiskais stāvoklis būs likvidēts, viņš atgriezīsies un nostrādās savu maiņu.

Veins Teviss pieliecās pie viņa.

— Lī jūs nomainīs, Kīt. — Viņš pamāja kadam dispečeram, kas tikko bija atgriezies no grafikā paredzētās atpūtas.

Kīts klusēdams pameta ar galvu, bet palika savā vietā dot pa radio norādījumus lidmašīnām, kamēr nomainītājs gūs pārskatu. Šādai dispečeru maiņai parasti bija nepieciešamas vairākas minūtes. Nomainītājam vajadzēja iepazīties ar stāvokli uz ekrāna un iegaumēt to. Turklāt vajadzēja iekšēji sasprindzināties,

Sī prasme sasprindzināties — apzināti un mērķtiecīgi — piederēja pie dispečera darba. Dispečeri mēdza sacīt — «vajag saasināties», un piecpadsmit darba gados Kīls pastāvīgi tika redzējis, kā tas notiek gan ar citiem, gan ar viņu pašu. «Saasināties» bija nepieciešams, citādi nevarēja strādāt. Reizēm tas jau notika neapzināti — darbojās reflekss, piemēram, kad daži kontrolieri reizē brauca uz darbu dienesta autobusos. Brauciena sākumā viņi sarunājās mierīgi un nepiespiesti. Nejauši izmestam jautājumam: «Vai tu sestdien iesi uz basketbolu?» — sekoja tikpat nevērīga atbilde: «Protams, iešu,» — vai: «Nē, šonedēļ es nevaru.» Taču, jo tuvāk lidostai, jo lielāks sasprindzinājums bija jūtams sarunās, un ceturtdaļjūdzes attālumā no lidostas uz to pašu jautājumu jau atbildēja īsi — «jā» vai «nē» un vairāk neko.

Turklāt šim garīgajam spraigumam un saasinājumam vajadzēja būt apvienotam ar apzinātu savaldību un mieru dežūras laikā. Šīs abas prasības, tik grūti saskaņojamas cilvēka raksturā, parpūlēja nervu sistēmu un galu galā stipri ietekmēja veselību. Daudzi dispečeri dabūja kuņģa čūlu, ko rūpīgi slēpa, baidīdamies zaudēt darbu. Slēpdami savu kaiti, viņi ārstējās pie privātārstiem, kam maksāja paši, kaut gan lidostas darbiniekiem pienācās medicīniskā palīdzība par brīvu. Darbā viņi turēja savos skapīšos pudelītes ar maaloksu — «līdzekli pret paaugstinātu skābumu» — un slepus iedzēra pa malciņam baltā, saldenā šķidruma.

Kaitīgā ietekme izpaudās arī vēl citādi. Daži dispečeri — Kīts zināja vairākus — bija sīkumaini un viegli aizkaitināmi mājās vai arī rīkoja tračus. Tas bija it kā atslogojums pēc savaldības darbā. Turklāt, strādājot maiņās, bija grūti iekārtot normālu mājas dzīvi — un tad gala iznākums viegli paredzams. Gaisa satiksmes dispečeru laulības bieži vien izira, daudzi šķīrās.

—   Labi, — sacīja Kīta aizstājējs, — Pārskats ir.

Kits piecēlās un noņēma austiņas, nomainītājs stājās viņa vietā. Un, vēl nepaspējis apsēsties, sāka dot rīkojumus zemākajai «TWA».

Lidojumu vadītājs sacīja Kītain:

—  Jūsu brālis solījās vēlāk pienākt.

Kīts pamāja ar galvu un izgāja no radaru zāles. Viņš nedusmojās uz lidojumu vadītāju — galu galā tas bija atbildīgs par visu — un pat priecājās, ka nav atteicies no priekšlaikus piedāvātās atpūtas. Vairāk par visu pasaulē viņam pašlaik gribējās aizsmēķēt cigareti, iedzert kafiju un pabūt vienam. Viņš arī priecājās — ja jau citi izlēmuši viņa vietā —, ka ārkārtējais stāvoklis tiks likvidēts bez viņa. Pārāk daudz viņš tos bija pieredzējis un nenožēloja, ka šoreiz tas viņam ies garām.

Dažāda veida ārkārtējie gaisa satiksmes stāvokļi Linkolna starptautiskajā lidostā, tāpat kā jebkurā citā lielākā lidostā, radās vairākas reizes dienā. Tas varēja gadīties jebkuros laika apstākļos — ne tikai tādā vētrā kā šovakar, bet arī visskaidrākajā dienā. Parasti par to zināja tikai daži cilvēki, tāpēc ka gandrīz vienmēr viss beidzās labi, un pat pilotiem gaisā reti paskaidroja, kāpēc jākavējas vai pēkšņi jāmaina kurss. Pirmkārt, viņiem io nemaz nevajadzēja zināt, otrkārt, nebija laika pa radio dot garus paskaidrojumus. Bet virszemes dienesti — avāriju komanda, ātrā palīdzība un policija, kā arī lidostas vadība — vienmēr tika brīdināti un rīkojās atkarībā no tā, kādas kategorijas ārkārtējais stāvoklis bija izsludināts. Pirmā kategorija bija visnopietnākā, bet ari visretākā, jo tā nozīmēja lidmašīnas nogāšanos. Otrā kategorija nozīmēja dzīvības briesmas. Trešā kategorija — kā pašlaik — bija vispārējs brīdinājums lidostas attiecīgajiem dienestiem būt gatavībā: palīdzība varēja būt vajadzīga vai arī nebūt. Taču dispečeriem jebkura kategorija nozīmēja papildu slodzi un sasprindzinājumu ar visām tā sekām.

Kīts iegāja dispečeru ģērbtuvē, kas atradās līdzās radaru zālei. Tagad, kad viņam bija dažas minūtes laika mierīgi padomāt, viņš no sirds vēlējās, lai KC-135 pilots un arī visi pārējie piloti, kas šovakar ir gaisā, laimīgi nosēstos, par spīti vētrai.

Ģērbtuvē, mazā istabiņā ar vienu vienīgu logu, gar trim sienām bija metāla skapīši un vidū stāvēja koka sols. Uz ziņojumu dēļa blakus logam bija šā tā piespraudīti oficiālie biļeteni un dažādu lidostas organizāciju ziņojumi. Pie griestiem karājās lampa bez abažūra, un tās gaisma pēc radaru zāles mijkrēšļa žilbināja acis. Neviena cita ģērbtuvē nebija, un Kīts pasniecās un pagrieza slēdzi. Pietika ar to gaismu, kas ieplūda ģērbtuvē no torņa prožektoriem.

Viņš aizsmēķēja cigareti. Tad, atvēris savu skapīti, izņēma azaida sainīti, ko Natālija viņam bija sagatavojusi pirms došanās uz darbu. Liedams no termosa kafiju, viņš domāja: diezin vai Natālija ielikusi viņam pie sviestmaizēm zīmīti un, ja ne zīmīti, tad kaut kādu nenozīmīgu izgriezumu no avīzes vai žurnāla. Viņa bieži vien ielika vai nu vienu, vai otru, laikam cerēdama viņu izklaidēt. Viņa bija daudz pūlējusies kopš viņa nelaimes sākuma. Viņas mēģinājumi bija nepārprotami, un Kīts tūdaļ atskārta — it kā no malas vērodams, it kā tas neattiektos uz viņu —, ko Natālija dara un ko mēģina panākt. Bet pēdējā laikā zīmītes un izgriezumi parādījās arvien retāk.

Varbūt arī Natālija galu galā jau uzdevusi. Pēdējā laikā viņa mazāk runāja ar Kītu, un pēc apsarkušajām acīm viņš noprata, ka viņa reizēm raud.

Kad Kīts to pamanīja, viņam gribējās sievai palīdzēt. Bet kā — ja viņš pats sev nespēja palīdzēt?

Pie skapīša durvīm iekšpusē bija piestiprināta Natālijas fotogrāfija — krāsās, Kīta paša uzņēmums. Viņš bija to atnesis šurp pirms trim gadiem. Tagad gaisma no ārienes tikai vāji apspīdēja uzņēmumu, taču viņš tik labi to pazina, ka nemaz nevajadzēja spožas gaismas.

Uz fotogrāfijas Natālija bija peldkostīmā. Viņa sēdēja uz klints un smējās, slaido roku pacēlusi pie acīm, lai pasargātu no saules. Gaišbrūnie mati atpakaļ atmesti, sīkā, šķelmīgā sejiņa nosēta vasaras raibumiņiem, kas parādījās ik vasaras. Natālijai Beikersfeldai piemita meža laumiņas draiskulība, taču viņā jautās arī gribasspēks, un fotoaparātam bija izdevies uztvert gan vienu, gan otru. Viņai aizmugurē bija redzami ezera zilie ūdeņi, lielas egles un klintis. Toreiz viņi mašīnā bija devušies uz Kanādu un atvaļinājumu pavadījuši pie Helibertonas ezeriem, bet bērni, Braiens un Teo, bija atstāti Ilinoisā pie Mela un Slndijas. Sīs atvaļinājuma dienas gan Kītam, gan Natālijai bija laimīgākais laiks viņu mūžā.

Varbūt, Kīts domāja, ir labi tieši šovakar to atcerēties.

Aiz fotogrāfijas rēgojās salocīts papīra gabaliņš. Tā bija viena no šīm zīmītēm, par kurām viņš nule bija iedomājies — kuras Natālija mēdza ielikt viņa azaida sainītī. So viņš bija atradis pirms dažiem mēnešiem un diezin kāpēc nolēmis paglabāt. Kaut arī Kīts zināja, kas tur rakstīts, viņš izvilka zīmīti un piegāja pie loga to izlasīt. Tas bija izgriezums no žurnāla, bet apakšā dažas rindas Natālijas rokrakstā.

Natalijas interešu loks bija visai plašs, un viņa lajā pūlējās ievilkt ari Kītu un zēnus. Sajā izgriezumā bija rakstīts par Amerikas Savienoto Valstu ģenētiķu eksperimentiem. Esot izpētīts, ka cilvēka spermu var sasaldēt. Zemā temperatūrā uzglabāta, tā nezaudē savas īpašības. Ar atkausētu spermu var apaugļot sievieti jebkurā laikā-— gan tagad, gan dažas paaudzes vēlāk.

Natalija bija pierakstījusi klat:

Par spermu saldēto ja vecais Noāss zinājis, Uz pusi mazāku viņš šķirstu taisīt būtu varējis. Kā rādās, tikai ledusskapis mājās vajadzīgs, Lai bērnu pulciņš rastos pienācīgs. Es tomēr priecājos, ka mūsu dēli Ir radīti ar mīlas kvēli.

Toreiz viņa vēl pūlējās, izmisīgi pūlējās glābt viņu dzīvi… viņus abus .,. Lai ģimenē viss būtu kā agrāk. Ar milas kvēli.

Arī Mels bija palīdzējis, mēģinājis kopā ar Natāliju uzmundrināt brāli, lai tas spētu izrauties no izmisuma un depresijas.

Kaut kas Kītā toreiz bija pamodies, atsaucies. Kaut kur apziņas dzīlēs bija izšķīlusies gribasspēka dzirksts, viņš bija mēģinājis rast sevī spēku, atbildēt uz mīlestību ar mīlestību. Taču neizdevās. Neizdevās — kā viņš jau bija paredzējis — tāpēc, ka viņā vairs nebija nekādu jūtu. Ne siltuma, ne mīlestības, pat dusmās iedegties viņš nespēja. Bija tikai tukšums, pašpārmetumi un bezgalīgs izmisums.

Tagad jau Natālija saprata, ka visas pūles bijušas veltīgas, — viņš par to bija pārliecināts. Droši vien tāpēc viņa slepus raudāja.

Un Mels? Varbūt ari Mels uzdevis. Kaut gan vēl ne gluži. Kīts atcerējās, ko lidojumu vadītājs bija sacījis. «Jūsu brālis solījās pienākt…»

Labāk būtu, ja Mels neatnāktu. Kīts juta, ka tā viņam būtu smaga sastapšanās, kaut arī viņi vienmēr bijuši tik tuvi, cik tuvi vien var būt brāļi. Mela atnākšana varēja visu sarežģīt.

Kīts bija pārāk nomocījies, pārāk noguris, nekādus sarežģījumus viņš vairs negribēja.

Un viņš atkal nodomāja: diezin vai Natālija šodien ielikusi zīmīti pie sviestmaizēm? Viņš sāka rūpīgi ņemt visu ārā cerībā, ka zīmīte būs.

Tur bija sviestmaizes ar šķiņķi un salātiem, kārbiņa ar lauku sieru, bumbieris un ietinamais papīrs. Vairāk nekā.

Tagad, kad viņš zināja, ka zīmītes nav, viņš izmisīgi vēlējās, kaut tā būtu bijusi, vienalga, kāda, kaut visniecīgākā. Tad viņš saprata, ka pats vainīgs, — Natālijai nebija laika uzrakstīt. Viņam šodien vajadzēja kaut ko nokārtot, tāpēc viņš no mājām aizgāja agrāk nekā parasti. Natāliju viņš iepriekš nebija brīdinājis, un viņai vajadzēja steigā gatavot sviestmaizes. Viņš pat bija sacījis, ka nemaz neņemšot līdzi azaidu, paēdīšot kādā no lidostas kafejnīcām. Taču Natālija, zinādama, ka parasti kafejnīcas ir pārpildītas un trokšņainas un Kītam tas nepatīk, sacīja: «Nē,» — un steidzās cik varēdama viņam kaut ko sagatavot. Viņa nejautāja, kāpēc viņš iet projām agrāk, kaut gan varēja redzēt, ka viņai gribējās zināt. Kīts jutās atvieglots, ka viņa neko nejautāja. Ja viņa būtu jautājusi, vajadzētu kaut ko izgudrot, un viņš negribēja, ka pēdējā mirklī būtu melojis.

Laika viņam pietika. Viņš bija aizbraucis uz lidostas rajonu un noīrējis viesnīcā istabu, ko jau iepriekš bija pasūtījis pa telefonu. Viņš visu bija rūpīgi izplānojis jau pirms vairākām nedēļām, tikai vs l nogaidīja, vēl visu pārdomāja. Uz brītiņu iegriezies Sc.vā istabā, viņš izgāja no viesnīcas un ieradās lidostā tieši laikā, lai sāktu dežūru.

Viesnīca atradās dažu minūšu brauciena attālumā no lidostas. Pēc dažām stundām, kad Kīta dežūra būs beigusies, viņš tūlīt brauks turp. Istabas atslēga bija viņam kabatā. Lai būtu pilnīgi drošs, viņš izvilka to un apskatīja.

Ziņa, ko Mels Beikersfelds bija saņēmis no lidojumu vadītāja — par Medouvudas iedzīvotāju pulcēšanos mītiņā, — atbilda patiesībai.

Mītiņš Medouvudas pirmās baptistu baznīcas svētdienas skolas zālē — piecpadsmit sekunžu lidojumā ar reaktīvo lidmašīnu no skrejceļa «divi-pieci» — bija sācies jau pirms pusstundas. Gan vēlāk, nekā nodomāts, jo vairumam no sešsimt tā dalībniekiem bija nācies ar lielām grūtībām mašīnās vai kājām izcīnīt ceļu pa dziļo sniegu. Tomēr ieradušies viņi bija.

Publika bija visai dažāda, kā parasti tādās vietās, kur dzīvo vidēji iztikuši ļaudis — sīki ierēdņi, amatnieki, vietējie tirgotāji. Vīrieši un sievietes apmēram vienādā skaitā. Tā kā bija piektdiena — nedēļas pēdējā darbdiena, vairums bija darba drēbēs, atšķīrās tikai pieci seši iebraucēji no citurienes un daži žurnālisti.

Svētdienas skolas zāle bija stāvgrūdām pilna, gaiss smacīgs un stipri piesmēķēts. Visi krēsli bija aizņemti, vismaz simt cilvēku stāvēja kājās.

Jau tas vien, ka tik daudz cilvēku tādā vētrainā vakarā bija atstājuši savus siltos mājokļus un devušies šurp, skaidri apliecināja, cik visi ieinteresēti un satraukti. Pašlaik viņi visi kā viens bija noskaitušies.

Viņu niknumam — kas bija gandrīz tikpat jūtams kā tabakas dūmi gaisā — bija divi iemesli. Pirmkārt, jau ilgi krājies sašutums pret lidostu, kuras lidmašīnas dienu un nakti ar savu dārdoņu tricināja Medouvudas jumtus un iedzīvotāju bungādiņas, neļaujot ne mierīgi gulēt, ne atpūsties. Otrkārt, šī lidmašīnu rēkoņa tracināja viņus arī pašlaik, jo visā mītiņa laikā viņi tikai pa brītiņam varēja sadzirdēt cits citu.

Ka troksnis traucēs dzirdamību, tas jau bija paredzēts. Tieši tāpēc jau tika sasaukta sapulce un no baznīcas bija noīrēts pārnesamais mikrofons. Taču neviens nebija paredzējis, ka šovakar lidmašīnas lidos tieši pāri viņu galvām, padarot cilvēku ausis nedzirdīgas un mikrofonu nederīgu. Tam bija nopietni iemesli, kurus sapulcējušies gan nezināja un arī negribeja zināt: skrejceļu «trīs-nulle» bija aizsprostojusi iestigusi «Aereo-Mexican 707», tāpēc citām lidmašīnām vajadzēja pacelties no skrejceļa «aivipieci». Sis skrejceļš kā bulta rādīja tieši uz Medouvudu, kamēr skrejceļš «trīs-nulle», kad bija lietojams, vismaz novirzīja lidmašīnas mazliet sānis.

īsā klusuma mirkli priekšsēdētājs, gluži sarkans pietvīcis, kliedza:

—   Lēdijas un džentlmeņi, jau gadiem ilgi mēs esam pūlējušies panākt vienošanos ar lidostas vadību un aviosabiedrībām. Mēs esam ziņojuši, ka lidmašīnas traucē mūsu mieru. Mēs esam pierādījuši ar objektīviem lieciniekiem, ka nav iespējams normāli dzīvot tādā troksnī, kādu esam spiesti paciest. Mēs esam žēlojušies, ka mūsu veselība ir apdraudēta, ka mūsu sievas, mūsu bērni un mēs paši esam tuvu nervu sabrukumam un viens otrs jau ir patiešām slims.

Priekšsēdētājs bija plikpaurains vīrs ar stūrainiem žokļiem, vārdā Floids Zaneta, Medouvudas namīpašnieks un spiestuves direktors. Viņš bija ap sešdesmit gadu vecs, redzams sabiedrisks darbinieks, un pie viņa sporta žaketes atloka bija nozīmīte par ilgu dienestu.

Priekšsēdētājs stāvēja uz neliela paaugstinājuma zāles galā, un viņam blakus sēdēja nevainojami ģērbies jaunaks vīrietis. Tas bija Eliots Frīmantls, advokāts. Viņam līdzās rēgojās vaļā attaisīts melns ādas portfelis.

Floids Zaneta uzplāja ar plaukstu pa galdiņu, pie kura stāvēja.

—   Ko dara lidosta un aviosabiedrības? Es jums pateikšu, ko tās dara. Izliekas. Izliekas, ka uzklausa mūs. Tāpat izlikdamās apsola gan šo, gan to, bet ir nedomā savus solījumus pildīt. Lidostas vadība un Federālā aviācijas pārvalde, un aviosabiedrības ir krāpnieki un meļi…

Vārdu «meļi» neviens vairs nedzirdēja.

Vārds pazuda dārdoņā, kas pieņemās neaptveramā spēkā, it kā drausmīgs, rēcošs milzis būtu satvēris ēku un kratītu to. Daži klausītāji kā sargādami aizspieda ausis. Citi iztrūkušies skatījās apkārt, citi dusmās zibošām acīm kaut ko iekaisuši stāstija saviem kaimiņiem, kaut gan viņus saprast varētu, tikai nolasot no lūpām,— vārdi nebija dzirdami. Ūdens karafe uz priekšsēdētāja galdiņa sagrīļojās. Ja Zaneta nebūtu to veikli saķēris, tā būtu nokritusi uz grīdas un saplīsusi.

Tikpat strauji, kā sācies un pieņēmies, troksnis norima un izzuda tālumā. «Pan American» lidmašīna, reiss 58, jau bija jūdzēm tālu vairākus tukstošus pēdu augstuma un cēlās arvien augstāk cauri vētrai un tumsai pretī skaidrākiem plašumiem, lai dotos uz Frankfurti Vācijā. Un «Continental Air Lines» lidmašīna, reiss 23, kas lidoja uz Denveru Kolorādo štatā, jau ieņēma vietu uz atbrīvotā skrejce|a «divi-pieci», lai paceltos — atkal pāri Medouvudai. Un citas lidmašīnas jau gaidīja savu kārtu rindā uz blakus ceļa.

Tā tas bija gājis visu vakaru, jau pirms Medouvudas mītiņa sākuma. Un, kad tas bija sācies, apspriesties varēja tikai īsajos starpbrīžos starp lidmašīnu dārdiem.

—   Es teicu, viņi ir krāpnieki un meļi, — Zaneta steigšus turpināja. — Tas, kas pašlaik te notiek, ir pārliecinošs pierādījums. Viņiem vajadzētu vismaz izpildīt vienošanos par trokšņu slāpēšanu, bet šovakar pat tas …

—   Priekšsēdētāja kungs, — no zāles atskanēja sievietes balss, — to visu mēs esam jau dzirdējuši. Mēs visi to zinām, un nekāda labuma nebūs, ja mēs vēlreiz to atkārtosim. — Visu skatieni bija pievērsti sievietei, kura tagad stāvēja kājās. Viņai bija enerģiska, gudra seja, brūnie, garie mati krita uz pieres, un viņa nepacietīgi atglauda tos atpakaļ. — Bet es un tāpat visi pārejie gribam zināt, ko mēs vēl varam darīt un kas būs tālāk.

Uzšalca aplausi, un atskanēja atzinīgi izsaucieni.

—  Esiet tik laipni, ļaujiet man pabeigt… — sapīcis iesāka Zaneta.

Pabeigt viņam neizdevās.

Atkal apdullinoša dārdoņa satricināja svētdienas skolas zāli.

Sī sagadīšanās, kad troksnis neļāva pabeigt sakāmo, vienīgo reizi pa visu vakaru izraisīja smieklus. Pat priekšsēdētājs bēdīgi pasmīnēja, bezcerīgi pacēlis rokas.

Kāda vīrieša balss īgni uzsauca:

—  Turpiniet taču!

Zaneta pamāja ar galvu. Viņš runāja tālāk, izmantodams klusuma brīžus starp dārdiem gaisā, gluži kā alpīnists, kas rāpjas klintī. Medouvudas iedzīvotājiem, viņš norādīja, jāatmet pieklājība un mēģinājumi vienoties ar iidostas vadību. Tagad jāsāk uzbrukums, balstoties uz likumiem. Ir aizskartas Medouvudas iedzīvotāju pilsoņu tiesības. Pilsoņu tiesību aizsargāšanai pastāv tiesas; viņiem jābūt gataviem cīnīties tiesā — nelokāmi un pat nežēlīgi, ja nepieciešams. Ir tikai jāzina, kādu cīņas taktiku izvēlēties, tāpēc ir labi, ka pazīstamais advokāts misters Eliots Frīmantls, kura kantoris atrodas citā pilsētas rajonā, bija ar mieru piedalīties sapulcē. Misters Frīmantls rūpīgi iepazinies ar likumiem par pārmērīgu troksni, miera traucēšanu un gaisa telpas izmantošanu, un drīz vien tiem, kas nav nobaidījušies no nejaukā laika un ieradušies šeit, būs tas prieks noklausīties šo cienījamo džentlmeni. īstenībā viņš ieradies šeit ar gatavu priekšlikumu …

Klausīdamies šīs standartfrāzes, Eliots Frīmantls nervozi trinās uz krēsla. Vieglītēm pārlaida roku pār glīti apgrieztajiem iesirmajiem matiem, pataustīja, vai zods un vaigi gludi, — viņš bija skuvies stundu pirms sapulces, — un viņa asā oža apstiprināja, ka dārgais sejas ūdens, ko viņš arvien lietoja pēc skūšanās un apstarošanas ar kalnusauli, vēl smaržo. Viņš parkrustoja kājas, pārliecinājās, ka krokodilādas kurpes divsimt dolāru vērtība spīd kā spogulis, un uzmanīja, lai nesaburzās pēc pasūtījuma šūtā elegantā uzvalka rūpīgi iegludinātās bikšu vīles. Eliots Frīmantls jau sen bija atklājis, ka ļaudīm patīk redzēt savus advokātus — pretēji saviem ārstiem — turīgus. Ja advokāts izskatījās pārticis, tas nozīmēja, ka viņam būs panākumi tiesā, — tieši tas, ko vēlas cilvēki, ierosinādami prāvu.

Eliots Frīmantls cerēja, ka vairums no klātesošajiem drīz vien kļūs par sūdzētājiem un viņš aizstāvēs to intereses tiesā. Bet pagaidām viņš nepacietīgi gaidīja, kad priekšsēdētājs beigs kladzināt kā veca vista un viņš, Frīmantls, tiks pie vārda. Visvieglāk zaudēt auditorijas vai zvērināto uzticību, ja ļauj tiem domāt un atminēt, ko tu teiksi, iekams pats esi sācis runāt. Frīmantls ar savu smalko intuīciju nojauta, ka tieši tas pašlaik notiek. Tas nozīmēja, ka viņam vajadzēs pūlēties daudz vairāk nekā parasti, lai apliecinātu savu kompetenci un izcilās prāta spējas.

Viens otrs no Eliota Frīmantla kolēģiem gan apšaubīja viņa prāta spējas. Viņi varbūt pat būtu iebilduši, kad priekšsēdētājs nosauca Frīmantlu par džentlmeni.

Viņa kolēģi juristi dažreiz uzskatīja Frīmantlu par veiklu cilvēku, kas dabū lielus honorārus galvenokārt ar savu prasmi parādīt sevi un pievilkt uzmanību. Tomēr visi bija vienis prātis, ka viņam ir apskaužamas spējas sameklēt tieši tās prāvas, kas sacēla lielu troksni un deva lielus ienākumus.

Situācija Medouvudā likās tieši kā Frīmantlam radīta.

Viņš kaut kur bija izlasījis par pilsētiņas iedzīvotāju sarežģījumiem un palūdzis paziņām ieteikt viņu vairākiem namīpašniekiem kā advokātu, kas noteikti varēs viņiem palīdzēt. Galu galā namīpašnieku delegācija ieradās pie viņa, un tas, ka nāca pie viņa, nevis viņam pašam vajadzēja pieteikties, deva viņam to psiholoģisko priekšrocību, uz ko viņš jau pašā sākumā bija cerējis. Gatavodamies uz šo tikšanos, viņš bija mazliet iepazinies ar likumiem un pēdējiem tiesas lēmumiem prāvās par troksni un miera traucēšanu, jo šis jautājums viņam bija pilnīgi svešs, un, kad ieradās delegācija, viņš jau runāja ar pārliecību — kā cilvēks, kas visu mūžu ar tādiem jautājumiem nodarbojies.

Pēc kāda laika viņš bija izteicis savus ierosinājumus, un saskaņā ar tiem notika šīvakara sapulce ar viņa piedalīšanos.

Paldies dievam! Liekas, Zaneta, priekšsēdētājs, beidz savu frāžaino ievadrunu. Palikdams banāls līdz pēdējam, viņš noskandināja:

—  … un tā man ir tas gods un prieks iepazīstināt jūs …

Nemaz nenogaidījis, līdz tiek nosaukts viņa vārds, Eliots Frīmantls pielēca kājās. Un sāka runāt, iekams Zaneta bija paspējis novietot savu pēcpusi krēslā. Kā parasti, viņš sāka bez kāda ievada.

—  Ja jūs gaidāt no manis līdzjūtību, varat iet tūlīt projām, tāpēc ka līdzjūtības nebūs. Jūs nedzirdēsiet mierinājuma vārdus ne šajā sapulcē, ne arī citās, ja tādas mums būs. Es nedomāju pasniegt jums mutautiņus, kur noslaucīt asaras, tā ka, ja jums tādi vajadzīgi, sadabūjiet paši vai pagādājiet cits citam. Mans darbības lauks ir likums. Likums un nekas cits.

Viņš tīši bija runājis asi, griezīgā balsī un zināja, ka satriecis klausītājus, jo tieši tāds bija viņa nolūks.

Viņš ari manīja, ka reportieri pie preses pārstāvju galdiņa paskatās uz viņu un uzmanīgi klausās. Viņi bija trīs — divi jauni vīrieši no lielajiem dienas laikrakstiem un vecāka sieviete no vietējā nedēļas izdevuma. Visi trīs bija viņam vajadzīgi, un viņš bija papūlējies pirms sapulces sākuma uzzināt viņu vārdus un aprunāties. Tagad viņu zīmuļi jau skrēja pa papīru. Lieliski! Sadarbībai ar presi vienmēr bijusi liela loma ikvienā Eliota Frīmatitla pasākumā, un viņš no pieredzes zināja, ka žurnālistu labvēlību visvieglāk iegūt, sagādājot tiem interesantu materiālu neparastā apgaismojumā. Parasti viņam tas izdevās. Preses ļaudis prata to novērtēt — daudz augstāk nekā pacienāšanu pie bagātīgi klāta galda, un, jo dzīvāks un krāsaināks bija materiāls, jo labvēlīgāka viņu reportāža.

Viņš atkal pievērsās klausītājiem. Mazliet apvaldījis skarbumu, viņš turpināja:

—   Ja mēs nolemsim, ka es aizstāvēšu jūsu intereses, man vajadzēs uzdot jums jautājumus par lidostas trokšņu ietekmi uz jūsu mājas dzīvi, ģimeni, uz jūsu fizisko un garīgo stāvokli. Tikai nedomājiet, it kā es jautāju tāpēc, ka esmu norūpējies par jūsu likteni. Godīgi atzīšos, ka nemaz ne. Jums jāzina, ka esmu ārkārtīgi egoistisks cilvēks. Ja es jautāju, tad tikai tāpēc, lai noskaidrotu, cik liels ļaunums no likuma viedokļa jums nodarīts. Es jau tagad esmu pārliecināts, ka ļaunums jums ir nodarīts — un varbūt diezgan liels, tātad jums ir tiesības uz atlīdzību. Jums jāzina arī, ka tas, ko jūs man pateiksiet, nebūt nelaupīs man miegu: manu klientu labklājība mani neinteresē ārpus mana kantora un tiesas nama sienām. Bet… — Frīmantls ar teatrālu pauzi un uz priekšu pastieptu pirkstu it kā gribēja pasvītrot savu sakāmo. — Bet manā kantorī un tiesā jūs kā mani klienti saņemsiet visu manu uzmanību un prasmi jautājumos, kas saistīti ar likumu. Un tādā ziņā, ja mēs sadarbosimies, es apsolu, jūs būsiet priecīgi, ka esmu jūsu pusē, nevis pret jums.

Tagad Frīmantlam jau piederēja visas zāles uzmanība. Daži, gan vīrieši, gan sievietes, bija paliekušies uz priekšu, lai nepalaistu garām ne vārda, kad beidzās pauzes, kurās virs galvām trokšņoja lidmašīnas. Dažās sejās viņa runas laikā bija parādījies naidīgums, taču tādu nebija daudz. Tomēr viņš juta, ka laiks kļūt mazliet pielaidīgākam. Viņš apveltīja klausītājus ar ašu, acumirkligu smaidu un tad nopietni turpināja:

—   Es jums visu to stāstu tādēļ, lai mēs labāk saprastos. Daži man saka — es esot sīkumains, strīdīgs cilvēks. Varbūt viņiem taisnība, bet, ja man pašam kādreiz būtu vajadzīgs advokāts, es gan izvēlētos tieši tādu, kas ir sīkumains un strīdīgs — manā labā. — Daži atzinīgi pamāja ar galvu un pasmaidīja.

—   Protams, ja jūs vēlaties patīkamāku cilvēku, kas jums vairāk jutīs līdzi, kaut arī varbūt tik labi nezinās likunitis … — Eliots Frīmantls paraustīja plecus — … tā ir jūsu darīšana.

Viņš uzmanīgi vēroja klausītājus un redzēja, ka cienījama izskata vīrs ar brillēm platā ietvarā pieliecas un kaut ko pačukst kādai sievietei. No viņu sejas izteiksmes Frīmantls sprieda, ko vīrs varētu sacīt. «Tas jau ir labāk. Tieši to mēs gribējām dzirdēt.» Sieviete, droši vien runātāja sieva, piekrizdama pamāja ar galvu. Citas sejas zāle pauda tādas pašas domas.

Kā parasti šādos gadījumos, Eliots Frīmantls bija pratis novērtēt klausītāju noskaņojumu un rīkoties atbilstoši tarn. Viņš tūlīt nojauta, ka šiem cilvēkiem apnikušas nodrāztas frāzes un līdzjūtības apliecinājumi — tie bija labi domāti, bet neko nelīdzēja. Toties viņa vārdi, asi un parupji, iedarbojās kā auksta, atveldzējoša duša. Tagad, neļaujot viņiem attapties un uzmanībai atslābt, vajadzēja mesties jaunā uzbrukumā. Pienācis laiks runāt lietišķi — par troksni un attiecīgajiem likuma pantiem. Eliotam Frīmantlam bija izcili labs paņēmiens, kā noturēt klausītāju uzmanību, — stāvēt garīgā plāksnē pussoli tiem priekšā, pussoli, ne vairāk, lai klausītāji spētu izsekot viņa domu gaitai, tomēr būtu spiesti klausīties ļoti uzmanīgi.

—  Lūdzu uzmanību, — viņš aizrādīja, — tagad es runāšu tieši par jūsu grūtībām.

Likums par troksni, viņš paziņoja, ir pastāvīgi visu Amerikas tiesu uzmanības centrā. Vecie priekšstati mainās. Saskaņā ar jauniem tiesas lēmumiem pārmērīgu troksni var uzskatīt par miera traucējumu, tātad par tikpat smagu pārkāpumu kā īpašuma tiesību aizskaršana. Vēl vairāk, tiesas mēdz piespriest aizliegumus un naudas sodus gadījumos, kad tādu tiesību aizskaršanu — ieskaitot arī lidmašīnu trokšņu nodarīto ļaunmu — var pierādīt.

Eliots Frīmantls klusēja, kamēr norima lidmašīnas dārdoņa, tad parādīja uz augšu.

—  Es domāju, jums nebūs grūti pierādīt to šajā gadījumā.

Pie preses galdiņa visi trīs reportieri kaut ko pierakstīja.

Savienoto Valstu augstākajā tiesā, Frīmantls turpināja, jau bijuši līdzīgi gadījumi. Kādam Ziemeļkarolinas putnu fermas īpašniekam piespriesta kompensācija par to, ka militārās lidmašīnas lidojušas zemu pāri viņa mājai. Ties

nesis Viljams O. Duglass, pasludinot spriedumu, sacīja: «… lai zemes īpašnieks visā pilnībā varētu baudīt tos jaukumus, ko viņam sniedz viņa zeme, nepieciešams, lai arī atmosfēra virs viņa īpašuma būtu vienīgi viņa rīcībā.» Tāds pats princips tika ievērots kādā citā augstākās tiesas prāvā. Orcgonā un Vašingtonā tiesa piespriedusi aviosabiedrībām maksāt kompensāciju par pārmērīgu troksni, kaut arī lidmašīnas nav gājušas tieši pāri sūdzētāju īpašumiem. Arī citu pilsētu iedzīvotāji uzsākuši vai taisās uzsākt līdzīgas prāvas, un daži izmantojot kā pierādījumu skaņu pierakstus magnetofona lentēs un filmās. Bieži vien izrādās, ka troksnis ir lielāks un augstums zemāks, nekā apgalvo aviosabiedrības un lidostu vadība. Losandželosā kāds namīpašnieks iesūdzējis tiesā l.osandželosas starptautisko lidostu, kas nelikumīgi aizskārusi viņa īpašuma tiesības, atļaudama lidmašīnām pacelties no kāda nesen ierīkota skrejceļa netālu no viņa mājas. Namīpašnieks pieprasīja atlīdzību desmittukstoš dolāru apjomā, uzskatot, ka par lādu summu samazinājusies viņa majas vērtība. Ari citur tiesās tiek izspriestas līdzīgas sūdzības.

Sis uzskaitījums bija kodolīgs un iespaidīgs. Pieminētā noteiktā summa — desmittūkstoš dolāri — izraisīja dzīvu interesi, tieši kā Frīmantls bija paredzējis. Visa viņa runa izskanēja autoritatīvi, pārliecinoši un likās balstāmies uz gadiem ilgu pieredzi. Vienīgi Frīmantls pats zināja, ka šie «fakti» savākti nevis ilgās tiesas lēmumu studijās, bet no avīžu izgriezumiem kādā pilsētas laikrakstu arhīvā, kur viņš iepriekšējā dienā pavadījis divas stundas.

Dažus faktus viņš bija noklusējis. Putnu fermas īpašnieka prāva bija notikusi pirms vairāk nekā divdesmit gadiem un piespriestā atlīdzība tīrais sīkums — trīs simti septiņdesmit pieci dolāri — dažu beigto cāļu vērtība. Losandželosas prāva pagaidām bija tikai ierosināta prasība, kura vēl nebija un varbūt arī nekad netiks iztiesāta. Eliotam Frīmanllam bija zināma daudz nozīmīgāka prāva, kas izspriesta Savienoto Valstu augstākajā tiesā 1963. gadā, taču to viņš nepieminēja. Sinī gadījumā tiesa bija nospriedusi, ka vienīgi «fizisks uzbrukums» uzliek atbildību, bet troksnis vien ne. Tā kā Medouvudā tāda uzbrukuma nebija, tad šis precedents nozīmēja tikai vienu: ja ierosinātu prasību, to varēja uzskatīt par zaudētu bez kādas tiesas prāvas.

Taču advokāts Frfmantls nevēlējās, ka tas kļūtu zināms, vismaz pagaidām vēl ne; viņu vispār neinteresēja, vai viņš šo prāvu, ja to ierosinātu tiesā, vinnētu vai zaudētu. Viņam vajadzēja tikai vienu — lai šie Medouvudas namīpašnieki kļūtu viņa klienti, turklāt par milzu honorāru.

Domājot par ienākumiem, viņš jau bija saskaitījis klātesošos un šo to aprēķinājis. Rezultāts viņu iepriecināja.

No sešsimt cilvēkiem, kas atradās zālē, pieci simti — varbūt pat vairāk — bija Medouvudas namīpašnieki. Ja pieņem, ka ieradušies vīri ar sievām, — tas nozīmē, ka tomēr paredzami vismaz divsimt piecdesmit klienti. Ja katru no šiem divsimt piecdesmit varētu pārliecināt, lai paraksta pilnvaru, apņemoties maksāt simt dolārus, — un Eliots Frīmantls cerēja, ka šovakar viņš to panāks, — tad honorārs divdesmit pieci tūkstoši dolāru apmērā viņam nodrošināts.

Līdzīgos gadījumos viņam tas bija izdevies. Tieši jābrīnās, ko var panākt ar nekautrīgu uzstājību, īpaši tad, ja cilvēki iedegušies vēlmē aizstāvēt savas tiesības. Krietns žūksnis iespiestu līguma blanku glabājās viņam portfelī. Sī vienošanās starp… turpmāk sauktu (-iem) par prasītāju, un Frimantlu un Saii, juristiem… kuri uzņemas aizstāvēt prasītāja (-u) likumīgās intereses prasībā pret Linkolna starptautisko lidostu par zaudējumiem, kas cēlušies no lidmašīnu trokšņiem … Prasītājs (-i) apņemas maksāt minētajiem Frimantlam un Saiem simt dolārus četros paņēmienos ik pa divdesmit pieciem dolāriem, iemaksājot pirmo iemaksu tūlīt, atlikušo summu pa ceturkšņiem… Tālāk, ja prāva beigsies labvēlīgi, Frīmantls un Saie saņem desmit procentus no kopējās soda naudas summas …

Uz šiem desmit procentiem cerības bija mazas, tāpēc ka vispār nebija sevišķu izredžu uz zaudējumu atmaksu. Tomēr tieslietās reizēm gadījās diezgan daudz dīvainību, un Eliots Frīmantls mēdza paredzēt visu.

— Esmu iepazīstinājis jūs ar pastāvošajiem likumiem, — viņš sacija. — Tagad gribu dot jums padomu.— Viņš pameta klausītājiem vienu no saviem retajiem, acumirklīgajiem smaidiem. — Šis padoms bus par velti, bet — tāpat kā tas ir ar reklāmas zobu pastu — par katru nakamo tūbiņu jāmaksā.

Par atbildi atskanēja smiekli, ko viņš aprāva ar strauju

žestu.

—  Mans padoms ir šāds: laika maz, jāsāk darboties. Tūlīt.

Tas izraisīja aplausus un vēl vairāk atzinīgu mājienu ar galvu.

Pastāv tendence, viņš turpināja, uzskatīt, ka tiesu procesi arvien ir gausi un garlaicīgi. Bieži vien tā arī ir, taču ar apņēmību un jurista prasmi var panākt šo procesu paātrināšanu. Šinī gadījumā tiesas procesu vajadzētu ierosināt nekavējoties, citādi aviosabiedrības un lidosta, gadiem ilgi jaujot lidmašīnām trokšņot virs jūsu galvām, var apgalvot, ka tas jau ir iegājies un pierasts. It kā lai pasvītrotu teikto, atkal atskanēja lidmašīnas rēkoņa. Iekams troksnis paspēja norimt, Frīmantls iekliedzās: — Es atkārtoju — mans padoms jums ir vairs ilgāk negaidīt! Jums jāsāk rīkoties šovakar! Tūlīt!

Pirmajās rindās pietrūkās kājās pajauns vīrietis alpakas jakā un sporta biksēs.

—   Dieva dēļ — sakiet, kā mums sākt!

—   Sāciet — ja gribat — ar to, ka nolīgstiet mani par likumīgo savu interešu aizstāvi.

Tūlīt kori atsaucās vairāki simti balsu:

—   Jā, mēs gribam!

Tagad kājās bija piecēlies priekšsēdētājs Floids Zaneta un gaidīja, kamēr apklusīs saucieni. Viņš likās apmierināts. Divi reportieri, kaklus staipīdami, vēroja sajūsminātos klausītājus. Trešais reportieris — paveca sieviete no vietējā nedēļas žurnāla — raudzījās uz paaugstinājuma stāvošajos ar draudzīgu smaidu.

Darīts — tieši tā, kā Eliots Frīmantls paredzējis. Pārējais, viņš saprata, nokārtosies pats no sevis. Nākamās pusstundas laikā vairums līguma blanku, kas atradās viņa portfelī, tiks parakstītas, pārējās aiznesīs mājās, apspriedīsies, un tās droši vien rīt atsūtīs viņam pa pastu. Sie cilvēki nebaidījās parakstīt papīrus, ne arī tiesāties; viņi pie visa tā pieraduši, pirkdami savas mājas. Arī simt dolāri viņiem nelikās pārāk liela summa; varbūt daži pat bija pārsteigti, ka tā ir tik maza. Tikai nedaudziem ienāks prātā aprēķināt galvā kopējo summu, kā to bija darījis Eliots Frīmantls, un, pat ja viņi iebilstu pret to, viņš varētu paskaidrot, ka tik lielu honorāru attaisno viņa aizstāvāmo lielais skaits.

Turklāt par šo naudu viņš sarīkos viņiem lielisku izrādi ar uguņošanu — gan tiesā, gan visur citur. Viņš paskatījās pulkstenī: jāpasteidzas. Nodrošinājis savas saistības, viņš gribēja tās nostiprināt, parādot drāmas pirmo cēlienu. Kā viss pārējais līdz šim notikušais, arī tas bija jau iepriekš izplānots, kā arī paredzēts, ka tas pievilks rītdienas laikrakstu lasītāju uzmanību krietni vairāk nekā šī_ sapulce. Tas arī apliecinās šiem cilvēkiem, ka viņa vārdi par laika nekavēšanu nav bijuši tukši solījumi.

Aktieri šajā drāmā būs Medouvudas iedzīvotāji, kas sapulcējušies šeit, un Frīmantls cerēja, ka visi būs ar mieru pamest šo zāli un tik ātri neatgriezties mājās.

Darbības vieta būs lidosta.

Darbības laiks — šis vakars.

11

Apmēram tai pašā laikā, kad Eliots Frīmantls tīksminājās par saviem panākumiem, kāds sarūgtināts neveiksminieks — bijušais būvuzņēmējs D. O. Gerero bija nolēmis padoties un beigt dzīves cīniņus.

Gerero pašlaik bija ap piecpadsmit jūdžu no lidostas, iesledzies istabā kādā nolaistā īres namā pilsētas dienvidu nomalē. Dzīvoklis atradas virs trokšņainas, netīras ēdnīcas 51. ielā, netālu no noliktavām.

D. O. Gerero bija garš, vājš, mazliet uzkumpis plecos, neveselīgi bālu seju un šauru, uz priekšu pastieptu zodu. Acis dziļi iegrimušas, lūpas plānas un bezkrāsainas, ūsas pašķidras, rūsganas. Uz tievā kakla izspiedās liels ādamābols. Mati atkāpušies tālu no pieres. Viņam bija nervozas rokas, pirksti nekad nestāvēja mierā. Viņš nepārtraukti smēķēja, aizdedzinot jaunu cigareti pie tikko izsmēķētās. Pašlaik viņam būtu bijis vēlams noskūties un uzvilkt tīru kreklu, jo viņš visu laiku svīda, kaut gan istaba, kurā viņš bija ieslēdzies, bija auksta. Viņš bija piecdesmit gadus vecs, bet izskatījās krietni vecāks.

Gerero bija precējies jau astoņpadsmit gadu. Pēc zināmiem standartiem vērtējot, viņa laulību varēja uzskatīt par laimīgu, kaut arī ne sevišķi spožu. D. O. (visu mūžu viņu parasti sauca iniciāļos) un Inese Gerero satika labi, un, kā likās, viņiem ne prātā nebija nācis kārot pēc cita dzīvesbiedra. Vismaz D. 0. Gercro nekad nebija interesējies par sievietēm, viņa domas vairāk nodarbināja būves un finanšu jautājumi. Taču pēdējā gadā laulāto draugu vidū bija radusies plaisa, ko Inese gan pūlējās novērst, tomēr nespēja. Cēlonis bija vairākas neveiksmes darbā, kuru dēļ viņi no pārticības nonāca gandrīz vai nabadzībā un bija spiesti vairākkārt mainīt dzīves vietu — no labi iekārtotas, plašās, kaut arī par lielu summu ieķīlātās piepilsētas mājas uz pieticīgāku dzīvokli, pēc tam uz šo nožēlojamo, tarakānu apsēsto divistabu dzīvoklīti, kur vējš vilka cauri sienām.

Kaut arī Inesei Gerero šāds stāvoklis nepavisam nepatika, viņa būtu mierīgi to pacietuši, ja vien vīrs nebūtu kļuvis arvien drūmāks, bieži iededzies niknumā, tā ka reizēm nebija pat iespējams ar viņu parunāties. Pirms dažam nedēļām viņš dusmās bija iesitis Inesei, stipri savainojot viņai seju, un, kaut ari viņa būtu vīram piedevusi, viņš pat neatvainojās un vēlāk šo gadījumu nekad nepieminēja. Baidīdamās, ka tādas niknuma lēkmes var atkārtoties, Inese drīz pēc tam aizsūtīja abus viņu pusaugu bērnus — zēnu un meiteni — pie savas precētās māsas Klīvlendā. Inese pati palika pie vīra un sāka strādāt kafejnīcā par oficianti, un, kaut gan darbs bija grūts un atalgojums niecīgs, vismaz nopelnīja iztiku. Vīrs, ka likās, pat nemanīja ne bērnu, ne viņas prombūtni; pēdējā laikā viņš bija noslēdzies sevī un stipri nomākts.

Inese pašlaik bija darbā. D. O. Gerero bija dzīvoklī viens. Nebija nekādas vajadzības ieslēgties nelielajā guļamistabā, tomēr viņš bija aizslēdzis durvis, lai butu drošs, ka neviens viņu netraucēs, lai gan nedomaja ilgi tur uzkavēties.

Tāpat kā daudziem citiem tovakar, D. O. Gerero drīz vajadzēja braukt uz lidostu. Viņam bija rezervēta vieta «Trans America» lidmašīnā, kas izlidoja šovakar ar reisu «divi» uz Romu. Pašlaik biļete atradās viņa mēteļa kabatā, mētelis tai pašā aizslēgtajā istabā bija pārmests pār ļodzīga koka krēsla atzveltni.

Inesei nebija ne jausmas par šo biļeti uz Romu, ne arī par iemesliem, kas spieduši viņas vīru to iegādāties.

Sī «Trans America» biļete bija paredzēta lidojumam turp un atpakaļ un maksāja četrsimt septiņdesmit četrus dolārus. Taču D. O. Gcrero ar krāpšanu bija izdevies dabūt kredītu. Skaidrā naudā viņš bija samaksājis četrdesmit septiņus dolārus, ko dabūjis, ieķīlājot sievas vienīgo vēl saglabājušos dārglietu — no mātes mantoto gredzenu (Inese vēl nebija pamanījusi, ka tas pazudis), un apņemies pārējo summu līdz ar procentiem nomaksāt pa daļām divu gadu laikā. Maz ticams, ka šī apņemšanās kādreiz tiks izpildīta.

Neviena cienījama finanšu organizācija vai banka nebūtu aizdevusi D. 0. Gcrero ne tik, cik maksā autobusa biļete līdz Peorijai, nemaz nerunājot par biļeti lidojumam uz Romu. Viņi būtu iepriekš rūpīgi izpētījuši viņa mantas stāvokli un atklājuši, ka viņš jau sen ir maksātnespējīgs, ka viņam ir vesela kaudze ieilgušu parādu un ka viņa būvuzņēmums «Gerero Contracting Inc.» jau pirms gada bankrotējis.

Vēl rūpīgāk papētījot Gerero finansiālo stāvokli, būtu atklājies, ka pēdējo astoņu mēnešu laikā viņš, izmantojot sievas vārdu, mēģinājis savākt kapitālu spekulācijai ar zemi, taču cietis neveiksmi. Līdz ar to iekritis vēl lielākos parādos. Ja atklātos daži viltojumi, kuros viņš ielaidies, kā arī tas, ka viņš bankrotējis, viņam draudēja kriminālizmeklēšana un droši vien cietums. Vēl otrs, kaut arī ne tik nopietns, tomēr draudīgs apstāklis bija tas, ka viņš jau trīs nedēļas nebija maksājis īri par šo nožēlojamo mitekli un saimnieks bija piedraudējis rīt viņus izlikt Tad viņam ar Inesi nebūtu kur palikt.

D. O. Gerero bija izmisumā. Viņa finansiālais stāvoklis bija katastrofāls.

Taču aviosabiedrības, kā zināms, kredītus piešķir vieglāk un, ja nomaksa ilgi aizkavējas, nepiedzen tik stingri kā citas organizācijas. Gerero bija visu labi apdomājis. Daudzos gados bija pierādījies, ka lidmašīnu pasažieri ir neparasti godīga ļaužu grupa un zaudējumus parādu nenomaksāšanas dēļ aviosabiedrības cieta visai reti. Tādi neveiksminieki kā Gerero pie viņiem palīdzību nemekleja, tāpēc aviosabiedrībām nebija izstrādāti paņemieni, kā pieķert Gerero blēdībā, jo nebija tādas vajadzības.

Viņš pavisam vienkārši bija novērsis jebkuru iespēju pārbaudīt viņa finansiālo stāvokli. Pirmkārt, viņš pats bija izrakstījis sev «darba vietas izziņu», izmantodams kādas likvidētas firmas blanku (ne bankrotējušās, bet kādas citas, kur viņš labi sen bija strādājis par darbu vadītāju), par firmas adresi uzrādot savu pasta adresi. Otrkārt, rakstot uz mašīnas savu uzvārdu, viņš tīši bija burta «G» vietā uzsitis «B», tā ka šā «Berero» maksātspējas pārbaude neko nedotu. Personas apliecināšanai viņš bija uzrādījis sociālās nodrošināšanas karti un šofera apliecību, abās iepriekš pārlabojis iniciāļus — un pēc tam atkal ierakstījis pareizos. Bez tam, parakstot parādzīmi, viņš savu uzvārdu bija uzrakstījis tik neskaidri, ka nekā nevarēja saprast — vai tas sākas ar «G» vai «B».

Šo kļūdu atkārtoja kasieris: iepriekšējā dienā izsniegdams viņam lidmašīnas biļeti, uzrakstīja uz tās «D. O. Berero», — un D. O. Gerero rūpīgi apsvēra, kā tas varētu ietekmēt viņa nodomus. Viņš nolēma, ka nav ko uztraukties. Ja vēlāk būs izmeklēšana, vienu nepareizu burtu gan uz darba vietas izziņas, gan uz biļetes var izskaidrot ar vienkāršu kļūdīšanos. Nebija nekādas iespējas pierādīt, ka viņš tīšām to darījis. Tomēr viņš nolēma, reģistrējoties lidostā, likt, lai šo kļūdu izlabo —gan lidmašīnas pasažieru sarakstā, gan uz biļetes. Viņam bija svarīgi lidot ar savu īsto vārdu, lai tur nebūtu nekādu pārpratumu. Tas bija paredzēts viņa plānā.

Vēl D. O. Gerero plānā bija paredzēts uzspridzināt lidmašīnu. Ka līdz ar to viņš pats ies bojā, tas viņu nespēja atturēt, jo viņš bija nospriedis, ka no viņa dzīves vairs nav labuma ne viņam pašam, ne citiem.

Toties viņa nāve varēja nākt par labu, un viņš bija nolēmis rīkoties, lai tas tiešām notiktu.

Pirms iekāpšanas lidmašīnā viņš gribēja apdrošināt dzīvību par septiņdesmit pieciem tūkstošiem dolāru sievas un bērnu labā. Viņš sprieda tā: līdz šim viņš ir maz darījis viņu labā, lai tad šis pēdējais solis būtu atmaksa par visu. Viņš bija pārliecināts, ka šāda rīcība būs upuris mīlestības vārdā.

Viņa izmocītajās, izmisuma sakropļotajās smadzenēs pat nepazibēja doma par citiem pasažieriem, kas lidos ar reisu «divi», ne arī par lidmašīnas apkalpi, kura ies bojā līdz ar viņu. Kā visi psihopāti, viņš nepazina sirdsapziņas pārmetumus un par citiem cilvēkiem domāja vienīgi kā par varbūtējiem sava plāna traucētājiem.

Viņš bija pārliecināts, ka paredzējis visas iespējamās nejaušības.

Kā viņš ieguvis biļeti, tam vairs nebūs nozīmes, kad lidmašina jau būs ceļā. Neviens nevarēja pierādīt, ka viņš nav domājis maksāt savu parādu; pat ja atklātos, ka viņš viltojis «darba vietas izziņu» — un tas varbūt atklāsies, — tas tikai pierādīs, ka viņš nelikumīgi saņēmis kredītu. Taču tas nevarēja ietekmēt apdrošināšanas prēmijas izmaksu, šie abi apstākļi nebija juridiski saistīti.

Viņš arī bija ar nodomu pircis biļeti turp un atpakaļ, lai radītu iespaidu, ka viņš nolēmis ne tikai lidot uz turieni, bet arī atgriezties atpakaļ. Lidojumu uz Romu viņš bija izvēlējies tāpēc, ka Itālijā viņam dzīvoja brālēns, kuru viņš nekad nebija redzējis, taču šad tad ieminējies, ka gribētu apciemot, un Inese to zināja. Tā vismaz šim lidojumam bija kaut cik jēgas.

D. O. Gcrero savu plānu bija lolojis vairākus mēnešus — kopš viņa apstākļi arvien vairāk pasliktinājās. Tikmēr viņš bija rūpīgi izpētījis lidmašīnu katastrofas, tos gadījumus, kad lidmašīnas bija uzspridzinājuši cilvēki, kārodami saņemt apdrošināšanas naudu. Tādu gadījumu bija apbrīnojami daudz. Vienmēr izmeklēšanā pēc avārijas bija atklāti iemesli un vainīgos, ja tie palika dzīvi, tiesāja kā slepkavas. Apdrošināšanas polises tādos gadījumos atzina par nederīgām.

Protams, tajos gadījumos, kad avārijas iemesli palika nenoskaidroti, nevarēja arī zināt, kuros no tiem lidmašīnas kritušas par upuri sabotāžai. Katastrofas iemeslus varēja noskaidrot pēc lidmašīnas atliekām. Ja tās atrada, pieredzējuši eksperti savāca tās kopā un pūlējās izzināt avārijas cēloni. Parasti viņiem tas izdevās. Ja sprādziens notika, kad lidmašīna lidoja pāri zemei, tad atliekas varēja atrast uz zemes un noteikt eksplozijas cēloni. Tāpēc D. O. Gerero bija nolēmis rīkoties tā, lai lidmašīnas atliekas nebūtu atrodamas.

Aiz šī iemesla viņš bija izvēlējies «Trans America» reisu uz Romu bez nolaišanās.

Reisa «divi» — «Zelta Argusa» maršruta lielākā daļa gāja virs okeāna, kur avarējušas lidmašīnas atliekas nebūtu iespējams sameklēt.

Izmantodams kādu aviosabiedrības brošūru, kur pasažieru zināšanai bija uzrādītas gaisa trases, lidojumu ātrums un bija pat īpaša nodaļa ar nosaukumu «Nosakiet savu atrašanās vietu», Gerero aprēķināja, ka pēc četru stundu lidojuma — ja bfis labvēlīgs vējš — lidmašīna atradīsies apmēram virs Atlantijas okeāna vidus. Viņš bija nolēmis ceļā pārbaudīt savus aprēķinus un, ja vajadzēs, labot. Vispirms uzņems precīzu izlidošanas laiku un tad uzmanīgi klausīsies ziņojumus par lidojuma gaitu, ko lidmašīnas komandieris arvien sniedz pa radio. Pēc šīs informācijas viņam bus viegli konstatēt, vai lidmašīna kavējas vai lido ātrāk un par cik. Un tad jau iepriekš nolemtā vietā — astoņsimt jūdžu uz austrumiem no Ņūfaundlendas — viņš uzspridzinās lidmašīnu. Tad tā vai arī tās atliekas iekritīs jūrā.

Un neviens neko neatradīs.

Lidmašīnas atliekas mūžīgi paliks noslēptas Atlantijas okeāna dzīlēs. Nebūs nekādas izmeklēšanas, un avārijas cēlonis neliks konstatēts. Dzīvie domās, prātos, minēs, varbūt pat nojautis patiesību, taču nekad neko droši nezinās.

Tā kā nebūs nekādu pierādījumu, ka notikusi ļaunprātība, apdrošināšanas naudu izmaksās pilnā apmērā.

Viss bija atkarīgs vienīgi no sprādziena. Tātad tam jābūt pietiekami spēcīgam, lai iznīcinātu lidmašīnu, un — otrs tikpat svarīgs noteikums — tam jānotiek īstajā brīdī. Tāpēc D. 0. Gerero bija nolēmis pats ienest spridzināmo ierīci lidmašīnā un iedarbināt. Pašlaik, ieslēdzies guļamistabā, viņš gatavoja spridzekli un, kaut gan kā celtnieks labi pazina spridzināmos materiālus, jau piecpadsmit minūtes noņēmās ap to vienos sviedros.

Bija piecas galvenās sastāvdaļas — trīs dinamīta patronas, neliels detonators ar piestiprinātiem vadiem un tranzistoru radio baterija. Dinamīta patronas bija mazas — colla ar ceturtdaļu diametrā un astoņas collas garumā —, bet ārkārtīgi spēcīgas: tās saturēja četrdesmit procentus nitroglicerīna. Tās bija savienotas kopā ar melnu izolācijas lenti un maskēšanās labad ievietotas rudzu pārslu kārbiņā, kam viens gals atstāts vaļā.

Gultā, kur strādāja Gerero, uz noskrandušās segas bija rūpīgi izlikti vēl citi piederumi — koka veļas knaģis, divas piespraudes, kvadrātcollu liela plastmasas plāksnīte un īss auklas galiņš. Visa ši ierīce, ar ko bija paredzēts iznīcināt lidmašīnu sešarpus miljonu vērtībā, maksāja mazāk par pieciem dolāriem. To visu, arī dinamītu — atliekas no D. O. Gerero būvuzņēmēja godības — viņš bija iegādājies dzelzspreču veikaliņā.

Turpat uz gultas stāvēja arī neliela, plakana dokumentu mape, kādās biznesmeņi glabā savus papīrus un grāmatas, ceļojot lidmašīnā. Tajā Gerero tagad ievietoja savu spridzināmo ierīci. Ar to pie rokas viņš bija nolēmis kāpt lidmašīnā.

Ierīce bija neiedomājami vienkārša. Patiešām tik vienkārša, Gerero nodomāja, ka. vairums cilvēku, kas neko nezina par spridzekļiem, neticētu tās iedarbībai. Un tomēr tā darbosies un iznīcinās visu lidmašīnu.

Kārbiņu ar dinamīta patronām viņš ar līmlenti piestiprināja mapes iekšpusē. Tad blakus piestiprināja koka veļas knaģi un bateriju. Baterija aizdedzinās lādiņu. Veļas knaģis bija slēdzis, kas noteiktā laikā pievienos dinamītam strāvu no baterijas.

Rokas viņam drebēja. Viņš juta sviedrus straumītēm plūstam zem krekla. Tagad, kad detonators jau bija iemontēts, pietika vienas kļūdīšanās, vienas nepareizas kustības — un viņš uzietu gaisā ar visu istabu un lielāko daļu mājas.

Aizturējis elpu, viņš pievienoja vadu no detonatora un dinamīta pie veļas knaģa vienas puses.

Viņš brītiņu nogaidīja strauji pukstošu sirdi, tad ar kabatas lakatiņu noberza mitrās rokas. Viņa nervi, jutekļi bija saspīlēti līdz pēdējam. Sēžot uz gultas, viņš juta apakšā plāno, kūkuinaino matraci. Vecais dzelzs rāmis žēli iečīkstējās, viņam sakustoties.

Viņš atsāka strādāt. Ar vislielāko piesardzību viņš pievienoja otru vadiņu. Tagad tikai plastmasas kvadrātiņš aizkavēja strāvas plūsmu un līdz ar to sprādzienu.

Plastmasas kvadrātiņam, kura biezums nesasniedza ne sešpadsmito daļu collas, bija mazs caurumiņš pie ārējas malas. D. O. Gerero paņēma pēdējo uz gultas atlikušo sastāvdaļu — auklu, izvēra vienu galu cauri plastmasas caurumiņam un rūpīgi sasēja, sargādamies izkustināt plastmasas četrstūrīti. Otru auklas galu viņš izvēra pa iepriekš izurbto caurumu mapes augšmalā zem roktura, kur tas gandrīz nebija manāms. Ļaujot auklai brīvi nokarāties mapes iekšpusē, viņš ārpusē uzsēja mezglu, lai ārējais auklas gals neslīdētu iekšā. Beidzot viņš ārēja auklas galā iesēja cilpiņu, tik lielu, ka tajā varēja iebāzt pirkstu, — it kā miniatūru karātavu cilpu —un lieko auklu nogrieza nost.

Un gatavs bija.

Pietika iebāzt pirkstu cilpiņā un paraut aukliņu! Elektriskā strāva sāks plūst, un atskanēs sprādziens — tas izpostīs, iznīcinās visu un visus, kas būs tuvumā.

Tagad, kad viss bija pabeigts, Gercro atvieglots uzelpoja un aizsmēķēja cigareti. Viņš ironiski pasmaidīja, domādams, cik sarežģītu cilvēki — arī detektīvromānu autori — iztēlojas bumbas uzbūvi. Viņš bija lasījis par smalkiem mehānismiem, Bikforda auklām, pulksteņiem, kuri tikšķ, šņāc vai sprakšķ un kurus var apturēt, ja iemērc ūdenī. īstenībā nevajadzēja nekādu sarežģītu mehānismu, pietika ar tiem vienkāršajiem, parastajiem priekšmetiem, ko viņš tikko bija salicis kopā. Turklāt, ja bija parauta aukla, šīs bumbas sprādzienu nekas vairs nespēja aizkavēt — ne ūdens, ne lodes, ne drosme.

Turēdams cigareti zobos un piemiegtām acīm lūkodamies cauri dūmiem, D. O. Gerero uzmanīgi ielika mapē papīrus, aizsedzot dinamītu, veļas knaģi, bateriju un auklu. Viņš tos ievietoja tā, lai papīri mapē nevarētu slīdēt, bet aukla zem tiem varētu brīvi kustēties. Pat ja viņam kaut kāda iemesla dēļ vajadzētu atvērt mapi, tās saturs nemodinātu aizdomas. Viņš aizvēra mapi un aizslēdza.

Tad paskatījās lētajā modinātājā pie gultas. Bija dažas minūtes pāri astoņiem, nepilnas divas stundas vēl atlikušas līdz lidojumam. Laiks braukt. Viņš brauks ar metro līdz pilsētas gaisa stacijai un tur sēdīsies lidostas autobusā. Viņam bija atlicis tieši tik naudas, cik nepieciešams braucienam un apdrošināšanas polisei. Iedomājies par to, viņš atģidās, ka jāpasteidzas, lai lidostā vēl paspētu nokārtot apdrošināšanos. Viņš ātri uzrāva mēteli un pārbaudīja, vai biļete uz Romu vēl atrodas iekškabatā.

Tad atslēdza guļamistabas durvis un, piesardzīgi nesdams mapi, izgāja trūcīgi iekārtotajā, nožēlojamā dzīvojamā istabā.

Vēl pēdējais darbs. Zīmīte Inesei. Viņš sameklēja papīra lapiņu un zīmuli un, brītiņu padomājis, uzrakstīja:

Dažas dienas nebūšu mājās. Braucu projām. Ceru drīzumā pārsteigt tevi ar labām ziņām.

Un parakstījās: «D. 0.»

Viņš brīdi vilcinājās siltu jūtu uzplūdā. Pārāk niecīga atvadu vēstule pēc astoņpadsmit laulībā pavadītiem gadiem. Tad viņš nolēma, ka ar to pietiek; nebūtu pareizi pateikt pārāk daudz. Pat ja no lidmašīnas nekas pāri nepaliktu, izmeklēšanā tās bijušie pasažieri tiktu pārbaudīti tikpat kā zem mikroskopa. Tad šo zīmīti un arī visus citus papīrus, kas viņam palikuši, izpētītu sīki jo sīki.

Viņš nolika zīmīti uz galda, kur Inese to varēja ieraudzīt.

Iedams lejā, D. O. Gerero dzirdēja balsis un mūzikas automātu skanam netīrajā ēdnīcā. Viņš uzslēja mēleļa apkakli, otrā rokā cieši turēdams dokumentu mapi. Karātavu cilpai līdzīgais aukliņas līkums bija jūtams zem viņa saliektajiem, ap rokturi sažņaugtajiem pirkstiem.

Kad viņš izgāja no mājas pilsētas dienvidu nomalē un devās uz metro, vēl arvien sniga.

OTRĀ DAĻA 20.30—23.00

Džo Patroni, TD galvenais mehāniķis, atkal atgriezās siltajā mašīnā un piezvanīja uz lidostu. Viņš ziņoja, ka ceļu uz lidostu vēl arvien nosprosto avarējušais traktors, bet ir izredzes, ka drīz varēs braukt. Kā ir ar «AereoMexican 707», viņš apjautājās, vai tas vēl nav izvilkts? Viņam atbildēja, ka vēl neesot Izvilkts un katru minūti kāds zvanot uz TD un jautājot, kur Džo un vai vēl ilgi viņš jāgaida, jo viņa palīdzība nepieciešama tūlīt.

Nemaz nepaspējis lāgā apsildīties, Patroni izlēca no mašīnas un cauri sniega vērpetēm, pa kupenām brizdams, steidzās atpakaļ uz avārijas vietu.

Pašlaik ceļš ap avarējušo traktoru izskatījās kā platekrāna filmas uzņemšanai sagatavots. Milzīgais traktors ar piekabi vēl arvien gulēja uz sāniem, nosprostodams visas četras ceļa joslas. Tagad tas viss jau bija apsnidzis un ar gaisā saslietajiem riteņiem atgādināja uz muguras apvēlušos beigtu dinozauru. Prožektoru un signāluguņu gaisma atstarojās baltajā sniegā, un visapkārt bija gaišs

kā dienā. Starmeši atradās uz trim mašīnām, kuras Patroni bija pieprasījis traktora aizvilkšanai un kuras nule bija ieradušās. Spilgti sarkanās signālugunis bija uzstādījuši policisti — to skaits bija vēl palielinājies, un likās — ja kādain policistam nebija ko darīt, viņš aizdedza jaunu signāluguni. Galu galā iznāca grandioza uguņošana, gluži kā Ceturtā jūlija svētkos.

Pirms dažām minūtēm bija ieradušies televīzijas operatori, un notikuma vieta vēl vairāk atgādināja skatuvi. Iedomīgie operatori bija atbraukuši, skaļi taurēdami, tumšbrūnā televīzijas autobusā, kuram uz jumta bija neatļauti uzstādīts gaismas signālu aparāts. Raksturīgi, ka uzņemšanas grupa — četri jauni vīrieši — izturējās tā, it kā viss notikušais būtu īpaši iekārtots viņu labā un turpmāk visam jānorisinās tā, kā viņiem patīk. Vairāki policisti, nepievērsdami uzmanību nelikumīgi uzstādītajam gaismas signālu aparātam, pašlaik lika divām smagajām mašīnām pārbraukt uz citu vietu pēc televīzijas operatoru norādījumiem.

Pirms aiziešanas zvanīt pa telefonu Džo Patroni bija rūpīgi nostādījis divas smagās mašīnas tā, lai tām abām kopā būtu vieglāk pavilkt avarējušo traktoru. Kad viņš gāja projām, šoferiem ar palīgiem vajadzēja vēl dažas minūtes pastrādāt — piestiprināt smagās ķēdes. Policisti bija priecīgi par viņa palīdzību, un drukns leitnants, grupas komandieris, lika smago mašīnu šoferiem izpildīt Patroni rīkojumus. Tagad Patroni negribēja ticēt savām acīm: ķēdes bija noņemtas, atstāta tikai viena, ap to rīkojās smaidošs šoferis, un visi prožektori un televīzijas kamera biia pievērsta viņam.

Aiz kameras un prožektoriem stāvēja ļaužu pūlis, vēl lielāks nekā agrāk, — tie bija sanākuši no citām aizturētajām mašīnām. Vairums ar interesi noraudzījās filmēšanā, uz brīdi aizmirsuši savu pirmītējo steigu, tumsu, nakti, visas nepatikšanas.

Pēkšņi vēja brāziens ietrieca ledaino sniegu Džo Patroni sejā. Viņš pat nepaspēja uzsliet un saturēt mēteļa apkakli. Sniegs izkusa uz krūtīm, krekls kļuva slapjš. Nepievērsdams uzmanību nepatīkamajai sajūtai, viņš piegāja pie policista un jautāja:

— Pie velna, kas pārvietoja mašīnas? Tā, kā tās tagad ir nostādītas, jūs nepakustināsiet ne suņa s… . Tās tikai vilks viena otru.

— Es zinu, cienītais. — Garais, plecīgais leitnants stāvēja pretī mazajam, druknajam Patroni, it kā mazliet apjucis. — Bet televīzija;» puiši gribēja, lai labāk izskatās. Viņi ir no vietējās studijas, uzņem reportāžu šīvakara pārraidei — par vētru. Atvainojiet!

Kāds no operatoriem — biezā kažokā saģērbies — aicināja leitnantu filmēties. Leitnants, galvu pacēlis, par spīti sniega vērpetēm, žigli aizsoļoja pie smagās mašīnas, kas pašlaik bija uzņemšanas centrā: Divi policisti sekoja viņam. Leitnants, turēdamies ar seju pret kameru, ar žestiem sāka izrīkot smagās mašīnas šoferi — tie bija bezjēdzīgi rīkojumi, taču uz ekrāna izskatīsies iespaidīgi.

Galvenais mehāniķis, atģidies, ka jāsteidzas uz lidostu, juta mostamies dusmas. Viņam gribējās mesties virsū televīzijas kamerai un prožektoriem, sadauzīt visu. Viņš būtu spējīgs to izdarīt; viņa muskuļi instinktīvi savilkās, elpa kļuva straujāka. Taču viņš saņēmās, savaldījās.

Džo Patroni palaikam bija mežonīgi nesavaldīgs dusmās; par laimi, viņš tik viegli nesadusmojās, bet, ja kādreiz gadījās, tad nespēja vairs loģiski spriest, domāt. Gadiem ilgi viņš bija pūlējies ar prātu, apzināti apvaldīt savu straujumu. Ne vienmēr viņam tas bija izdevies, taču tagad palīdzēja atmiņas par kādu gadījumu.

Reiz viņš nebija spējis savaldīties. Gala iznākums bija tāds, ka līdz šai dienai viņš to nespēja aizmirst.

Otrā pasaules kara laikā gaisa kara flotē Džo Patroni bija bokseris amatieris, bīstams pretinieks. Viņš cīnījās vidējā svarā un reizēm piedalījās gaisa kara spēku meistarsacīkstēs savā divīzijā Eiropas frontē.

Kādā mačā Anglijā īsi pirms invāzijas Normandijā viņa pretinieks bija Terijs OTIeils, spēcīgs, rupjš bostonietis, kurš bija pazīstams ar savu zemisko izturēšanos gan ringā, gan ārpus tā. Džo Patroni, toreiz jauns aviācijas mehāniķis, pazina O'Heilu un neieredzēja viņu. Sai nepatikai nebūtu nekādas nozīmes, ja O'Heils kā īpašu ringa cīņas paņēmienu nebūtu izmantojis lamas. Viņš visu laiku čukstēja: «Ak tu, neķītrais izdzimteni… Kāpēc tu nekaro otrā pusē, tu, mātes piegulētāj?… Tu tak priecājies, kad viņi gremdē mūsu kuģus, nekrielneli?» — un tā tālāk tādā pašā garā. Patroni saprata, kādā nolūkā tas tiek darīts — lai viņu satracinātu, — un nepievērsa tam uzmanību, līdz O'Heils divas reizes pēc kārtas iesita viņam zem jostas, gandrīz pa cirkšņiem, bet tiesnesis, kas tajā mirklī atradās aizmugurē, to neredzēja.

Neķītrie apvainojumi, negodīgie sitieni un briesmīgās sāpes saniknoja Patroni, un tieši to pretinieks arī bija gaidījis. Taču tas nebija gaidījis, ka Džo Patroni uzbruks tik strauji, mežonīgi un nežēlīgi, ka O'Heils uz vietas bija zemē un pagalam.

Patroni tika attaisnots. Tiesnesis gan nebija redzējis zemos sitienus, bet citi bija redzējuši. Un galu galā Patroni bija darījis tikai to, ko no viņa sagaidīja, — cīnījies, cik ļāva viņa veiklība un spēks. Tikai viņš pats zināja, ka dažas sekundes bijis apmāts, prātu zaudējis. Vēlāk, vienatnē visu pārdomādams, viņš saprata, ka nebūtu spējis savaldīties, ja arī zinājis, ka O'Heils mirst.

Tomēr viņš tūliņ nepameta boksu, «nepakāra cimdus», kā mēdz sacīt. Viņš cīnījās tālāk, ringā ļaudams neierobežotu vaļu savam spēkam un prasmei, taču reizē arī pārbaudīja savas spējas apvaldīties, lai nepārkāptu šauro robežu starp saprātu un apmātību, mežonīgumu. Viņam tas izdevās, un viņš apzinājās, ka izdevies, jo gadījās niknuma lēkmes, kad saprāts viņā cīnījās ar mežonīgu zvēru un saprāts uzvarēja. Un tikai tad Džo Patroni pamela ringu uz visiem laikiem.

Taču apvaldīt dusmas nenozīmē nemaz nedusmoties. Kad policijas leitnants atgriezās no filmēšanās, Patroni iekaisis uzkliedza:

—  Jūsu dēļ ceļa atbrīvošana aizkavējās par divdesmit minūtēm. Pagāja desmit minūtes, kamēr mašīnas nostādījām, kur tām jābūt; tagad atkal desmit minūtes vajadzēs noņemties, kamēr dabūsim tās atpakaļ.

Jau atkal ierūcās lidmašīna, atgādinādama, kāpēc Džo Patroni jāsteidzas.

—   Paklausieties, cienītais! — Leitnanta seja pietvīka vēl sarkanāka, nekā tā jau bija no sala un vēja. — Neaizmirstiet, ka es šeit esmu noteicējs. Mēs priecājamies par palīdzību, arī par jūsējo. Bet kaut ko izlemt man vienīgajam ir tiesības.

—  Nu tad lemiet!

—   Es domāju …

—   Nē! Jūs klausieties, ko es jums teikšu! — Džo Patroni bija saniknots, policista iespaidīgais izskats viņu nemaz nemulsināja. Galvenā mehāniķa apvaldītajās dusmās bija kaut kas tāds, kas lika leitnantam ieklausīties.

—   Lidostā ir sastrēgums. Es jau jums paskaidroju, jūs zināt, kāpēc es tur esmu vajadzīgs. — Uzsvara labad viņš bakstīja gaisā ar savu kvēlojošo cigāru. — Varbūt arī citiem ir savi iemesli steigties projām no šejienes, bet pilnīgi pietiek jau ar to, ka man jāsteidzas. Man mašīnā ir telefons. Es varu piezvanīt savai priekšniecībai, tā piezvanīs jūsējai, un jūs nepaspēsiet ne apgriezties, kad būsiet izsaukts pa radio un jums noprasīs, kāpēc jūs smaidāt televīzijas kamerai un nedarāt to, kādēļ šeit esat atsūtīts. Tāpēc izlemiet drīzāk! Vai nu es tūlīt zvanīšu, vai mēs sāksim rīkoties!

Leitnants nikni blenza uz Džo Patroni. Likās, viņš tūlīt ļaus vaļu dusmām, taču beidzot pārdomāja. Viņš pagriezās pret operatoriem.

—   Taisieties, ka tiekat projām no šejienes! Diezgan esat te noņēmušies! «

Viens no grupas uzsauca pāri plecam;

—  Vēl tikai dažas minūtes, šef!

Divos soļos leitnants bija viņam blakus.

—   Dzirdējāt, ko es teicu! Tūlīt projām!

Policists pieliecās, viņa seja vēl arvien kvēloja niknumā no saķeršanās ar Patroni, un televīzijas operators nobijās.

—   Labi, labi. — Viņš pamāja pārējiem, un prožektori apdzisa.

—   Aizbrauciet abas mašīnas atpakaļ, kur tās bija! — Leitnants sāka izrīkot policistus, un tie steigšus izpildīja viņa pavēles. Tad viņš pamāja Džo Patroni, lai iet pie apgāztā traktora; acīmredzot viņš bija nospriedis, ka labāk sadarboties ar Patroni kā ar sabiedrolo, nevis pretinieku. — Cienītais, vai jūs vēl tāpat domājat, ka mums šis te jāvelk malā? Vai tiešām mēs to nevaram dabūt uz riteņiem?

—   Varam, tikai tad sastrēgums uz ceļa paliks līdz dienas gaismai. Tad jums vispirms vajadzētu izkraut piekabi un ja jūs …

—   Zinu, zinu! Lai paliek! Vispirms aizvilksim un tad redzēsim, ko tur varēs labot. — Leitnants parādīja uz apstājušos mašīnu virteni. — Ja jūs gribat tikt projām, tiklīdz ceļš būs brīvs, tad labāk tūlīt izbrauciet savu mašīnu te priekšā. Varbūt aizvadīt jūs līdz lidostai?

Patroni pamāja ar galvu. — Paldies,

Desmit minūtes vēlāk visi sagatavošanās darbi bija pabeigti. No vienas mašīnas resnas ķēdes stiepās uz avarējušā traktora asīm; stipra stiepļu trose savienoja ķēdes ar vinču. Otra mašīna bija pievienota apgāztajai piekabei. Trešā novietota aiz piekabes gatavībā stumt.

Avarējušā traktora šoferis, kura milzenis apgāzdamies nebija pārāk daudz cietis, sūkstījās vien, skatīdamies, kas notiek.

—  Mana priekšniecība gan to nepieļautu! Gandrīz jauna mašīna. Jūs to salauzīsiet.

—  Ja salauzīsim, — jauns policists sacīja viņam, — tad tikai būsim pabeiguši to, ko jūs esat iesācis.

—   Vai jums kāda bēda? Jums jau nekas, ja es zaudēju labu vietu, — šoferis pukojās. — Varbūt pameklēt ko labāku — par draņķa kruķi, vai?

Policists pasmīnēja.

—   Kāpēc ne? Draņķīgs šoferis jūs jau esat.

—   Ka jums liekas — vai esam gatavi? — leitnants jautāja Patroni.

Džo Patroni pamāja. Pietupies viņš pārbaudīja, vai ķēdes un troses labi piestiprinātās. Tad nobrīdināja:

—  Velciet lēnām un mierīgi! Vispirms iekustiniet traktora priekšgalu!

Pirmā mašīna sāka griezt vinču; tās riteņi sāka buksēt, un šoferis piedeva gāzi, lai ķēde neatslābtu. Apgāztā traktora priekšgals žvarkstot paslīdēja dažas pēdas uz priekšu, tad apstājas.

Patroni pamāja ar roku.

—  Velciet! Un mēģiniet iekustināt piekabi.

Ķēdes un troses starp piekabes asīm un otro mašīnu nostiepās. Trešā mašīna stūma piekabi no aizmugures. Visām trim mašīnām riteņi buksēja mitrajā, saplacinātajā sniegā. Traktors un piekabe tāpat kopā, kā apgāzušies, pašļūca vēl dažas pēdas sānis pa šoseju, skatītāju uzmundrinošo saucienu pavadībā. Televīzijas kamera atkal darbojās, prožektori apgaismoja notikuma vietu.

Plata, dziļa ieplaka kā briice rēgojās sniegā uz ceļa, norādot vietu, kur stāvējusi apgāztā mašīna. Traktora kabīne un piekabes jumts sāka šķiebties no tās puses, kas vilkās pa zemi. Diezgan dārgi būs jāsamaksā — bez šaubām, apdrošināšanas iestādēm — par ātru ceļa atbrīvošanu.

Sastrēguma vietā jau strādāja divi sniega tīrītāji, katrs savā pusē — kā divi cīkstoņi — pūlējās novākt sniegu, kas bija sadzīts kopš avārijas. Viss un visi. bija caurcaurēm apsniguši, ari Patroni, leitnants, policisti un pārējie, kas bija izkāpuši no savām mašīnām.

Vilcējmašīnu motori rēca atkal. Riteņi kūpēja, buksēdami mitrajā, izdangātajā sniegā. Lēni, smagi apgāztais traktors pakustējās dažas collas, dažas pēdas uz priekšu un beidzot tika aizvilkts pašā ceļa malā. Tikai mirklis — un no četrām aizsprostotām ceļa joslām trīs bija atbrīvotas. Tagad trīs mašīnas varēja bez lielām pūlēm novākt traktoru ar piekabi pavisam nost no šosejas.

Policisti jau rīkojās ar signālugunīin, pamazām šķetinādami vaļā milzu sastrēgumu. Droši vien paies vairākas stundas, kamēr atjaunosies normāla satiksme. Ierūcās lidmašīna, atgādinot Džo Patroni, ka viņa galvenais šīvakara uzdevums vēl priekšā.

Policijas leitnants noņēma cepuri un nopurināja no tās sniegu. Tad pamāja Patroni.

—   Nu varat braukt, cienītais!

Policijas mašīna, kas bija stāvējusi ceļa malā, uzbrauca uz šosejas. Leitnants parādīja uz to.

—  Turieties aiz tās mašīnas. Es viņiem pateicu, ka jūs brauksiet nopakaļ, un liku pēc iespējas ātrāk nogādāt jūs lidostā.

Džo Patroni pamāja ar galvu. Kad viņš jau sēdās savā buikā, leitnants viņam uzsauca:

—   Un, cienītais… paldies!

2

Kapteinis Vernons Demerests sastinga pie bufetes durvīm, ko tikko bija atvēris, un gari nosvilpās.

Viņš vēl arvien bija Gvenas Meigenas virtuvē Stjuaršu kvartāla namā. Gvena vēl nebija iznākusi no dušas, un viņš gaidīdams vārīja tēju, kā Gvena bija likusi. Meklēdams tasītes tējai, viņš bija atvēris bufetes durvis.

Četri plaukti bija cieši piekrauti ar pudelēm. Tās bija ļoti mazas pudelītes — pusotras unces —, kādas aviosabiedrības izsniedz pasažieriem lidojuma laikā. Vairumam virs etiķetēm ar dzēriena nosaukumu bija mazas aviosabiedrības zīmītes, un neviena nebija vajā taisīta. Atri apsvēris, Demerests nosprieda, ka vajag būt ap trīssimt gabalu.

Viņš jau agrāk bija redzējis aviosabiedrības dzērienus stjuaršu dzīvok|os, taču nekad tik lielā daudzumā.

—   Mums ir vēl noglabātas gu|amistabā, — Gvena jautri sacīja, pienākusi viņam no aizmugures. — Mēs krajam viesībām. Man liekas, tagad pietiks, vai ne?

Gvena bija klusām ienākusi virtuvē, un Demerests tikai tagad apgriezās. Un — kā arvien kopš viņu romāna sākuma — nodomāja: cik viņa svaiga un valdzinoša. Bija savādi, ka viņš, parasti tik pašpārliecināts attiecībās ar sievietēm, šādos brīžos gandrīz nespēja ticēt, ka Gvena viņam kādreiz piederējusi. Viņa bija ģērbusies glītos formas svārkos un blūzē, kas vērta viņu vēl jaunāku, nekā viņa bija. Viņas dzīvā seja ar augstiem vaigukauliem bija augšup pavērsta, kuplie, melnie mati mirdzēja virtuves spuldzes gaismā. Gvenas tumšās, dziļās acis smaidot raudzījās viņā ar neslēptu jūsmu.

—   Tu vari mani cieši noskūpstīt, — viņa sacīja. — Es vēl neesmu uzkrasojusies.

Viņš smaidīja, Gvenas skaidrā, melodiskā balss ar angļu akcentu viņu apbūra no jauna. Kā daudzas meitenes, kas mācījušās labākajās angļu privātajās skolās, Gvena bija apguvusi vienīgi to, kas bija vislabākais angļu intonācijā. Reizēm Vernons Demerests tīši iesaistīja Gvenu sarunā tikai tādēļ, lai ar prieku klausītos viņas balsī.

Taču pašlaik viņi nerunāja, bet stāvēja, cieši apskāvušies, un viņas lūpas kaisli atbildēja uz viņa skūpstu.

Pēc brītiņa Gvena pēkšņi atbrīvojās no skavām.

—   Nē! — viņa uzstājīgi teica. — Nē, Vernon, mīļais. Tagad ne.

—   Kāpēc ne? Mums laika diezgan. — Demeresta balss skanēja dobji, tanī jautās parupja nepacietība.

—   Es jau tev teicu man jāparunā ar tevi, un mums neiznāks laika gan tam, gan sarunai. — Gvena sakārtoja blūzi, kas bija izrāvusies no svārkiem.

—  Velns! — viņš īgņojās. — Tu mani satracini un tad . . . Nu, nekas, pagaidīšu līdz Neapolei. — Viņš maigi noskūpstīja Gvenu. — Kamēr lidosim uz Eiropu, tu vari domāt, kā es tur sēžu kabīnē — tikko remdens,

—        Es tevi atkal sakarsēšu. To es apsolu. — Viņa iesmējās un, piespiedusies cieši klāt, izlaida garos, slaidos pirkstus caur viņa matiem un noglauda seju.

—   Ak dievs! — viņš nopūtās. — Tu jau tagad to dari.

—       Tad pietiks. — Gvena strauji atgrūda viņa rokas no sava vidukļa, tad apgriežas un gāja aizvērt bufeti, kurā viņš bija ieskatījies.

—       Ei, pagaidi! Pasaki man, ko tas nozīmē! — Demerests rādīja uz mazajām dzērienu pudelītēm ar aviosabiedrības etiķetēm.

—       Tās? — Gvena pārlaida skatienu pudeļu pilnajiem plauktiem, uzacis saraukusi, tad viņas sejā parādījās netaisni apvainota cilvēka izteiksme. — Tikai atlikumi, ko pasažieri nav izdzēruši. Jūs taču neziņosiet, kaptein, ka esmu piesavinājusies atlikumus?

—   Tik daudz? — Demerests neticīgi novilka.

—        Protams. — Gvena pacilāja džina «Beefeater» pudelīti, tad nolika to un paņēma viskiju «Canadian Club». — Vienu gan var sacīt par godu aviosabiedrībām — tās vienmēr iegādājas vislabāko marku dzērienus. Vai negribi iedzert?

Viņš papurināja galvu.

—   Tev gan to vajadzētu zināt.

—   Zinu, zinu. Bet tev nevajadzētu runāt tik nosodoši.

—   Es negribu, ka tu iekriti.

— Neviena nav iekritusi, un gandrīz visas tā dara. Padomā tikai — katram pirmās klases pasažierim pienākas divas pudelītes, bet daži izdzer tikai vienu, un vienmēr gadās tādi, kas nemaz nedzer.

—       Pēc noteikumiem visas neattaisītās pudeles jānodod atpakaļ.

—        Ak, dieva dēļ! Tā mēs arī darām — izskata pēc dažas atdodam, bet pārējās meitenes sadala savā starpā. Tāpat vīnu, kas paliek pari. — Gvena iespurcās. — Mums ļoti patīk pasažieri, kas lūdz pasniegt vīnu pašās lidojuma beigās. Tad mums ir iemesls attaisīt jaunu pudeli, ieliet pasažierim vienu glāzi…

—   Protams. Un atlikušo nest mājās,

—       Gribi paskatīties? — Gvena atvēra bufetes otrās durvis. Plauktā stāvēja kāds ducis pilnu vīna pudeļu.

—   Ko tu neteiksi! — Demerests pasmējās.

—       Tās visas nav manas. Mana istabas biedrene un meitene, kas dzīvo blakus, — mēs visas kopā taupām

viesībām. — Viņa saņēma Demeresta roku. — Tu taču arī atnāksi?

—  Ja mani aicināsiet, droši vien atnākšu,

Gvena aizvēra abas bufetes durvis.

—  Aicināsim.

Viņi apsēdās virtuvē, un Gvena ielēja viņa vārīto tēju. Viņš jūsmīgi vēroja meitenes kustības. Gvenai piemita īpašas spējas pat šādu vienkāršu notikumu kā tējas dzeršana pārvērst svētkos.

Kad Gvena no citas bufetes izņēma tējas tases, viņš ieraudzīja, ka tām visām ir «Trans America» zīmes, bet tikai uzjautrināts pasmējās. Tādas tases aviosabiedrība lietoja lidojuma laikā. Viņš nodomāja, ka pirmīt veltīgi pukojies par dzērienu pudelītēm ar aviosabiedrības zīmēm; galu gala stjuaršu «blakus peļņa» nebija nekas jauns. Viņu tikai bija pārsteidzis neparasti lielais daudzums.

Viņš zināja — visas pavadones, tikko sākušas strādāt, jau atklāja, ka var ietaupīt, lidmašīnu pasažierus apkalpojot, un tā jūtami samazināt savus mājas izdevumus. Viņas iemanījās ņemt līdzi lidojumā gandrīz tukšas somas, kurās paslēpt produktus — vienmēr visaugstākā labuma, jo aviosabiedrības iegādājās tikai vislabāko. Līdzi paņemtā tukšā termosa pudelē varēja ērti pārnest mājās ietaupītos šķidrumus — krējumu vai pat šampanieti. Kāds Demerestam reiz bija apgalvojis, ka uzņēmīga stjuarte spējot uz pusi samazināt savu rēķinu pārtikas veikalā. Tikai starptautiskajos lidojumos, kur bija noteikts, ka visa pārtika tūlīt pēc nolaišanās jāsadedzina, meitenes bija piesardzīgākas.

Sāda pavadoņu rīcība, protams, visās aviosabiedrībās bija stingri aizliegta, tomēr tas neko nelīdzēja.

Tāpat stjuartes zināja, ka pēc lidojuma netiek izdarīta nekāda inventarizācija. Pirmkārt, aviosabiedrībām nebija laika, otrkārt, iznāca lētāk segt nelielus zaudējumus nekā noņemties ar to meklēšanu. To izmantojot, daudzas stjuartes apgādājās ar dažādiem mājturības priekšmetiem — segām, spilveniem, dvieļiem, linu salvetēm, glāzēm, sudrablietām — taisni neticamā daudzumā, un Vernonam Demerestam bija gadījies būt stjuaršu dzīvokļos, kur gandrīz vai visi ikdienā lietojamie priekšmeti likās nākuši no aviosabiedrību krājumiem.

Gvenas balss iztraucēja viņa pārdomas.

—   Es tev gribēju pateikt, Vernon, ka esmu stāvoklī.

Viņa to pateica tik nevērīgi, ka sākumā Demerests pat neaptvēra šo vārdu jēgu. Un apjucis jautāja:

—   Kas ir ar tevi?

—   Esmu stāvokli — s-t-ā-v-o-k…

—        Saprotu, saprotu, — viņš asi aprāva. Vēl arvien viņam negribējās ticēt dzirdētajam. — Vai tu skaidri zini?

Gvena iesmējās savus valdzinošos, sudrabainos smieklus un iedzēra malciņu tējas. Demerests juta, ka Gvena priecājas par viņa apmulsumu. Bet viņam šķita, ka viņa nekad nav izskatījusies tik jauka un iekārojama kā šajā brīdī.

—   Tas, ko tu nupat teici, mīļais, — viņa apgalvoja,

—   ir vecs citāts. Visās grāmatās, ko vien esmu lasījusi, vīrietis šādos gadījumos jautā: «Vai tu skaidri zini?»

—       Velns parāvis, Gvena! — Viņa balsī ieskanējās dusmas. — Bet vai tu zini?

—        Protams. Citādi es tev nebūtu sacījusi, — Viņa pastiepa roku pēc Deineresta tasītes. — Ieliet vēl tēju?

—   Nē!

—   Viss ir pavisam vienkārši, — Gvena mierīgi sacīja.

—  Tas notika tajā naktī Sanfrancisko … atceries? … Mēs apmetāmies tajā lepnajā viesnīcā Nobhilā, kur bija tik lielisks skats pa logiem. Kā to sauca?

—   «Fairmont». Jā, es atceros. Turpini.

—       Es laikam biju nepiesardzīga. Es biju pārtraukusi dzert tabletes, tāpēc ka no tām sāku kļūt pilnīga, bez tam man likās, ka tajā dienā man nevajag sargāties, bet izrādījās, ka esmu maldījusies. Un nu manas bezrūpības dēļ manī ir radies mazmazītiņš Vernons Demerests, kas augs arvien lielāks un lielāks.

Brītiņu valdīja klusums, tad viņš izgrūda nepatīkamos vārdus:

—   Man laikam nevajadzētu tā jautāt…

—        Nē, vajag, — Gvena pārtrauca. — Tev ir tiesības jautāt. — Gvenas tumšās acis atklāti un godīgi raudzījās viņā. — Tu gribi zināt, vai ir bijis vēl kāds cits un vai es esmu pārliecināta, ka bērns ir tavs. Vai tā ir?

—   Redzi, Gvena …

Viņa pasniecās un pieskārās viņa rokai.

—       Tev nav ko kaunēties par šo jautājumu. Es tavā vietā arī būtu jautājusi.

Demerests nelaimīgs atvairījās.

—  Aizmirsti to. Un piedod man.

—   Bet es gribu tev pateikt. — Viņa runāja steidzīgāk, it ka nemiera dzīta. — Neviena cita nebija, nevarēja būt. Redzi… tāpēc ka es tevi mīlu. — Pirmo reizi viņa bija nolaidusi acis. — Es domāju … es zinu, ka mīlēju tevi jau pirms brauciena uz Sanfrancisko. Tagad, kad atceros to, man ir prieks, tāpēc ka vajag mīlēt cilvēku, no kura būs bērns. Vai tu tā nedomā?

—   Paklausies, Gvcna! — Viņš uzlika savas rokas uz viņējam. Vernona Demcresta rokas bija stipras un jutīgas, radušas vadīt un pavēlēt, taču tās prata arī saudzēt un apmīļot. Pašlaik tās liegi glāstīja. Viņš vienmēr bija maigs pret sievietēm, ko mīlēja, kaut gan pret vīriešiem izturējās asi un parupji. — Mums nopietni jāaprunājas un viss jāapspriež. — Pārvarējis pirmo pārsteigumu, viņš varēja domāt mierīgi. Bija pilnīgi skaidrs, kas tagad jādara.

—   Tev nekas nav jādara. — Gvena pacēla galvu, viņas balss skanēja apvaldīti. — Un neraizējies — es tev neko nepārmetīšu un neradīšu sarežģījumus tavā dzīvē. Es to nedarīšu. Es zināju, ko daru, zināju, ka tas var notikt. Patiesībā es to negribēju, bet nu tas ir noticis. Man šķita, ka jāpasaka tev šovakar, tāpēc ka tas ir tavs bērns, tas ir daļa no tevis un tev jāzina. Tagad, kad tu to zini, es tev apgalvoju, ka tev nav ko uztraukties. Es pati ar visu tikšu galā.

—   Nerunā niekus! Protams, es palīdzēšu. Tu taču nedomā, ka es tevi pametīšu un nelikšos par to visu ne zinis. — Galvenais, viņš saprata, ka nedrīkst vilcināties; jo drīzāk viņa atbrīvosies no šī negribētā mazuļa, jo labāk. Viņam ienāca prātā, ka Gvena varbūt ir ticīga un neatzīst abortu. Viņa nekad par reliģiju nebija runājusi, taču dažreiz gadījās, ka cilvēki, par kuriem neviens to nebūtu domājis, izrādījās dedzīgi ticīgie. Viņš jautāja Gvenai: — Vai tu esi katoļticīga?

—   Nē.

Nu, tas ir labi, viņš nodomāja. Tad varbūt vislabākais būs pēc iespējas drīzāk lidot uz Zviedriju; Gvenai tur jāuzkavējas tikai dažas dienas. «Trans America» palīdzēs — aviosabiedrības parasti palīdzēja tādos gadījumos ar_ noteikumu, ka oficiāli tām nekas nav zināms, — vārdu «aborts» nedrīkstēja minēt, pietika ar mājienu. Gvena varēja par brīvu lidot ar «Trans America» lidmašīnu uz

Parīzi, no turienes ar «Air France» uz Stokholmu — ar dienesta biļeti apmaiņas kārtībā. Protams, kaut ari viņa aizlidos par brīvu, par operāciju Zviedrijā būs jāmaksā milzu nauda; aviosabiedrības darbinieki jokoja, ka zviedri savām aizjūras pacientēm iztīrot ne tikai iekšas, bet arī naudas makus. Japānā tas, protams, būtu daudz lētāk. Daudzas stjuartes lidoja uz Tokio, tur par abortu bija jāmaksā tikai piecdesmit dolāru. Un operācija notiekot piemērotos apstākļos. Taču Dcmeresls par to šaubījās. Zviedrijā vai Šveicē bija drošāk. Viņš reiz bija izteicies: ja kāda stjuarte no viņa palikšot stāvoklī, tad viņš pirmšķirīgi to likvidēšot.

No viņa viedokļa bija pavisam nejēdzīgi, ka Gvenai tas gadījies tieši tagad, kad viņš paplašina savu māju urr, kā viņš īgni nodomāja, jau tā izdevis vairāk, nekā paredzēts. Neko darīt, vajadzēs pārdot dažas akcijas, varbūt «General Dynamics»-, viņš uz tām bija labi nopelnījis, tagad varēja šo peļņu likt lietā. Viņš nolēma piezvanīt savam māklerim tūlīt pēc atgriešanās no Romas un Neapoles.

Viņš jautāja:

—   Tu tomēr brauksi man līdzi uz Neapoli?

—       Protams. Es tik ilgi esmu to gaidījusi. Bez tam es nopirku jaunu negližē. Rītvakar tu to redzēsi.

Viņš piecēlās no galda un pasmējās.

—   Tu esi nekaunīga palaistuve.

—       Nekaunīga palaistuve stāvoklī, kas nekaunīgi mīl tevi. Vai tu mani mīli?

Viņa pienāca klāt, un viņš skūpstīja viņas lūpas, vaigus, ar mēles galiņu pieskārās viņas ausij, juta, ka viņas rokas atbildot ciešāk skauj viņu, un čukstēja:

—       Jā, es mīlu tevi. — Sajā brīdī, viņš nodomāja, tas ir tiesa.

—  Vernon, mīļais!

—  Jā?

Viņas vaigs bija maigi piekļauts pie viņējā. Viņas balss skanēja apslāpēti, kaut kur no viņa pleca.

—       Tā būs, kā es sacīju. Tev nevajadzēs man palīdzēt. Bet, ja tu patiesi gribi, tad tas ir citādi.

—       Es gribu. — Viņš nolēma pa ceļam uz lidostu izpētīt, kādi ir viņas ieskati par abortu.

Gvena atraisījas no viņa skavām un paskatījās pulkstenī: bija divdesmit minūtes pāri astoņiem.

—   Ir laiks, kaptein. Mums jābrauc.

—   Es domāju, tu pati saproti, ka tev patiešām nav ko uztraukties, — Dcmeresls sacīja Gvenai, braucot uz lidostu. — Aviosabiedrības ir pieradušas, ka to neprecetajām stjuartēm gadās grūtniecība. Tas notiek bieži. Pēdējā pārskatā es lasīju, ka ik gadu desmit procentu no visām stjuartēm esot stāvoklī.

Demerests apmierināts konstatēja, ka viņu saruna kļūst arvien lietišķāka. Lieliski! Bija ļoti svarīgi novirzīt Gvenu no sentimentāliem niekiem par šo viņas bērnu. Demerests zināja — ja viņa kļūs sentimentālā, tad vairs nespēs prātīgi spriest, un tad varēja notikt diezin kādas muļķības.

Viņš uzmanīgi vadīja mersedesu ar saudzīgu, bet ciešu tvērienu, kas jau bija kļuvis par viņa otru dabu, rīkojoties ar mašīnam, vienalga, vai tā bija lidmašīna, automobilis vai kas cits. Nomales ielas, kas bija tikko notīrītas, kad viņš no lidostas brauca pie Gvenas, jau atkal klāja bieza sniega kārta. Visu laiku vēl nepārtraukti sniga, un vietās, ko ēkas neaizsargāja pret vēju, bija sapūstas dziļas kupenas. Kapteinis Demerests piesardzīgi apbrauca lielākās kupenas. Viņam negribējās iestigt, negribējās arī kāpt ārā no mašīnas, iekams viņi nebūs tikuši zem «Trans America» garāžas jumta.

Ieritinājusies mīkstajā ādas sēdeklī viņam blakus, Gvena neticīgi jautāja:

—   Vai tas tiešām ir tā… ka ik gadu desmit no katrām simt stjuartēm paliek stāvoklī?

—   Sis skaitlis katru gadu ir mazliet citāds, bet apmēram tā ir, — Demerests apgalvoja. — Tabletes šo stāvokli ir mazliet mainījušas, taču, cik esmu dzirdējis, ne sevišķi jūtami. Kā valdes loceklim man ir iespēja iepazīties ar šādām ziņām.

Viņš gaidīja, ko Gvena sacīs. Tā kā viņa klusēja, viņš turpināja:

—  Jāpatur prātā, ka stjuartes galvenokārt ir jaunas meitenes no laukiem vai arī no vienkāršām pilsētnieku ģimenēm. Viņas uzaugušas un dzīvojušas visai pieticīgos apstākļos. Pēkšņi viņas sāk strādāt tik aizraujošu darbu: ceļo, satiek interesantus cilvēkus, dzīvo vislepnākajās viesnīcās. Tā viņas pirmoreiz nobauda la dolce vita. — Viņš pasmīnēja. — Un dažreiz gadās, ka pēc šīs nobaudīšanas glāze palikušas mieles.

—   Cik nejēdzīgi tu runā! — Pirmo reizi viņu pazīšanas laikā Gvena iedegās dusmās. — Ar tādu pārākuma ap-.

ziņu, — viņa sašutusi sacīja, — kā jau vīrietis. Ja manā glazē ir kaut kas palicis vai arī manī, tad atļauj man atgādināt, ka tas ir no tevis, un, kaut arī mēs neko nebijām domājuši atstāt, es gan būtu izvēlējusies tam labāku apzīmējumu. Bez tam man nemaz nepatīk, ka tu mani samet vienā kaudzē ar visām tām meitenēm no laukiem un vienkāršām pilsētnieku ģimenēm.

Gvenas vaigi kvēloja, acis zibšņoja dusmās.

—   Ei! — viņš sacīja. — Man patīk, ka tu dusmojies.

—   Tad tikai runā tālāk tādā pašā garā, un tu dabūsi redzēt vēl vairāk dusmu.

—  Vai es tik briesmīgi izteicos?

—   Neciešami!

—   Piedod! — Demerests samazināja ātrumu un apstājās pie gaismas signāla, kas cauri krītošajam sniegam mirdzinaja neskaitāmus sarkanus punktiņus. Viņi klusēdami gaidīja, līdz atspīdēja zaļa gaisma — gluži kā uz ziemsvētku kartītes. Kad viņi jau brauca tālāk, viņš mierinoši sacīja: — Es nemaz nedomāju tevi mest vienā kaudzē ar visām citām, tāpēc ka tu esi izņēmums. Tu esi gudra meitene, tikai biji nepiesardzīga. Tu pati tā sacīji. Man liekas, mēs abi bijām nepiesardzīgi.

—   Labi, lai paliek. — Gvenas dusmas sāka norimt. — Tikai nekad nejauc mani kopā ar citām. Es esmu es, tikai es.

Viņi brītiņu klusēja, tad Gvena domīgi sacījaj

—  Man liekas, mēs varētu viņu nosaukt tā.

—   Ko nosaukt un kā?

—   Es nupat atcerējos, ko toreiz teicu — par mazo Vernonu Demerestu, kas ir manī. Ja mums būs zēns, mēs varētu saukt viņu par Vernonu Demerestu, jaunāko, ka amerikāņi mēdz.

Viņam nekad nebija sevišķi paticis savs vārds. Viņš iesāka:

—   Es negribētu, ka mans dēls… — tad aprāvās. Tas bija bīstams temats. — Es tev gribēju sacīt, Gvena, ka aviosabiedrības pie tā ir pieradušas. Tu zini «Trīspunktus par grūtniecību»?

—  Jā, — Gvena īsi atteica.

Gluži dabiski, ka Gvena to zināja. Vairumam stjuaršu bija skaidrs, ko aviosabiedrība darītu viņu labā, ja viņas būtu stāvoklī, tikai stjuartei pašai vajadzēja pakļauties zināmiem noteikumiem. «Trans America» sistēmā to saīsināti sauca par «Trīs punktiem». Citas aviosabiedrības to apzīmēja citādi, arī noteikumi varēja būt mazliet citādi, taču princips palika tas pats.

—   Es pazīstu meitenes, kas izmantoja šos «Trīs punktus», — Gvena sacīja. — Tikai nebiju domājusi, ka man kādreiz tas būs vajadzīgs.

—   Droši vien tās citas arī nedomāja. — Un viņš vēl piebilda: — Bet tev nav ko uztraukties. Aviosabiedrības nemēdz to afišēt, viss notiek klusībā. Vai mums nav jāpasteidzas?

Gvena pacēla roku ar pulksteni tuvāk apgaismotajam vadības ierīču panelim.

—   Būsim tieši laikā.

Viņš uzmanīgi iegrieza mersedesu vidējā joslā, uzminēdams tās robežas zem mitrā sniega, un pabrauca garām neveiklai smagajai mašīnai. Vairāki cilvēki, droši vien avārijas komanda, stāvēja uz kāpšļiem, turēdamies pie mašīnas sāniem. Viņi bija izmirkuši, izskatījās noguruši un nelaimīgi. Demerests nodomāja: diezin ko viņi teiktu, ja uzzinātu, ka viņš ar Gvenu pēc dažām stundām baudīs Neapoles silto sauli.

—  Es nezinu, — Gvena sacīja. — Nezinu, vai es to varēšu.

Tāpat kā Demerests, Gvena zināja, ar kādiem apsvērumiem bija sastādīti šie noteikumi par stjuaršu grūtniecību. Neviena aviosabiedrība negribēja zaudēt savas stjuartes. Viņu apmācīšana dārgi izmaksāja; kvalificēta stjuarte bija īsts kapitāla ieguldījums. Turklāt bija grūti sameklēt piemērotas meitenes — ar labām manierēm, glītas un pievilcīgas.

Palīdzības programma bija praktiski un vienkārši pielietojama. Ja stjuarte kļuva grūta un nedomāja precēties, varēja paredzēt, ka viņa atgriezīsies darbā, kad grūtniecība būs pāri, un parasti aviosabiedrība priecājās par viņas atgriešanos. Tāpēc saskaņā ar noteikumiem viņai piešķīra oficiālu atvaļinājumu, ļaujot pēc tam atgriezties iepriekšējā darbā. Aviosabiedrības personāla nodaļā bija īpaša sekcija, kuras uzdevums bija rūpēties par šīm meitenēm, palīdzēt tām iekārtoties slimnīcā, pēc tam ievietot bērnu audzināšanas iestādē vai nu meitenes dzīves vietā, vai kaut kur tālāk — pēc viņas vēlēšanās. Tas bija arī psiholoģisks atbalsts: meitene zināja, ka par viņu kāds rūpējas un aizstāv viņas intereses. Dažreiz piešķīra arī naudas pabalstu. Vēlāk, pēc dzemdībām, ja stjuartei nepatika atgriezties iepriekšējā bāzē, viņu pavisam mierīgi pārcēla uz citu pēc viņas pašas izvēles.

Par visu to stjuartēm vajadzēja pildīt trīs noteikumus — tā bija radies apzīmējums «Trīs punktu programma».

Pirmkārt, meitenei vajadzēja ziņot aviosabiedrības personālā nodaļai par savu atrašanās vietu visā grūtniecības laikā.

Otrkārt, viņai vajadzēja piekrist, ka viņas bērnu tūlīt pēc dzemdībām nodos adoptēšanai. Meitenei neteica, kas adoptējis viņas bērnu, — ta bērns pilnīgi pazuda no viņas dzīves. Aviosabiedrība gan garantēja attiecīgo adoptācijas procedūru ievērošanu un gādāja par to, lai bērns nokļūtu labos apstākļos.

Treškārt, ja stjuarte gribēja izmantot «Trīs punktu programmu», viņai vajadzēja paziņot aviosabiedrībai, kas ir bērna tēvs. Tad personāla nodaļas pārstāvis — tādos jautājumos pieredzējis cilvēks — tūlīt izsauca tēvu, lai izkārtotu meitenei finansiālu atbalstu. Personāla nodaļas pārstāvis mēģināja dabūt no bērna tēva rakstisku solījumu segt izdevumus par medicīnisko palīdzību meitenei un par bērna kopšanu un, ja iespējams, atmaksāt stjuartei grūtniecības laikā zaudēto algu — visu vai daļu no tās. Aviosabiedrībām patika, ja šāda vienošanās tika noslēgta labprātīgi un bez lieka trokšņa. Ja radās nepieciešamība, viņi varēja, izmantojot ietekmi sabiedrībā, arī piespiest negribīgos tēvus pildīt savu pienākumu.

Ļoti reti nācās lietot spaidus, ja stjuartes bērna tēvs bija kads no ekipāžas locekļiem — kapteinis, pirmais vai otrais pilots. Tādos gadījumos parasti pietika ar pārliecināšanu un tēva vēlēšanos, lai viss notiktu klusi. Aviosabiedrība patiešām arī klusēja. Maksājumus varēja kārtot, ka vien tēvs vēlējās, vai arī aviosabiedrība regulāri atvilka zināmu summu no sava darbinieka algas. Tāpat, lai izvairītos no nepatīkamiem jautājumiem mājās, tādus atvilkumus ierakstīja ailē: «Person. atv.»

Visu tā saņemto naudu izmaksāja grūtniecei. Aviosabiedrība neko neieturēja.

— Labākais šajā programmā ir tas, — Demerests sacīja, — ka tu neesi viena un tev ir visa nepieciešamā palīdzība.

Līdz šim viņš bija sargājies ieminēties par abortu. Tas bija pavisam kas cits — neviena aviosabiedrība nevarēja un negribēja atklāti saistīties ar tādiem pasākumiem. Tādus padomus vajadzības gadījumā neoficiāli deva personāla nodaļas inspektores, kuras no citām stjuartēm bija uzzinājušas, kā tādas operācijas notiek. Ja meitene vēlējās abortu, inspektores uzdevums bija gādāt, lai tas notiktu labos medicīniskos apstākļos un izmisumā nonākusi meitene nemeklētu šaubīgu personu pakalpojumus, kā tas dažkārt gadās.

Gvena ar ziņkāri uzlūkoja savu ceļabiedru.

—   Pasaki man vienu: kā tu tik labi zini par to visu?

—   Es tev sacīju — kā valdes loceklim…

—       Tu esi pilotu asociācijā. Gar stjuartēm tev nav nekādas daļas — vismaz tādā ziņā.

—   Tieši varbūt nav.

—       Vernon, tātad tev jau ir gadījies kaut kas tāds… kāda stjuarte bija stāvoklī no tevis … Vernon, vai tā bija?

Viņš negribīgi pamāja ar galvu.

—   Jā.

—       Tev laikam nemaz nevajadzēja sevišķi pulēties, lai stjuartes gulētu ar tevi — šīs, kā tu izteicies, lētticīgās meitenes no laukiem. Vai varbūt tās galvenokārt bija no «vienkāršām pilsētnieku ģimenēm»? — Gvenas balsī skanēja rūgtums. — Cik tad viņu pavisam ir bijis? Divi duči, ducis? Pasaki kaut apmēram.

Viņš nopūtās.

—  Viena. Tikai viena.

Viņam, protams, bija gluži neticami laimējies. Varēja būt daudz vairāk, taču viņš bija teicis patiesību. Nu… gandrīz patiesību; vēl bija kāds gadījums un aborts, bet tas nebija vērā ņemams.

Uz ceļa mašīnu straume kļuva blīvāka, kad viņi tuvojās lidostai. Pašlaik vēl bija atlikusi kāda ceturtdaļjūdze. Lielās pasažieru stacijas gaišās ugunis pat cauri krītošā sniega autam jau apgaismoja debesis.

Gvena sacīja:

—       Tā meitene, kura bija stāvoklī… es negribu zināt viņas vārdu.,r

—   Es tev to arī nesacītu.

—  Vai vina izmantoja to… trīs punktu programmu?.

—   Jā.

—   Vai tu viņai palīdzēji?

—        Es jau tev reiz sacīju — par ko tu mani turi? — Viņš kļuva nepacietīgs. — Protams, es viņai palīdzēju. Ja jau tev tieši jāzina, tad zini: aviosabiedrība atvilka zināmas summas no manas algas. Tāpēc es zinu, kā tas notiek.

Gvena pasmaidīja.

—   «Person. atv.»?

—  Jā.

—   Vai tava sieva zināja?

Viņš brītiņu vilcinājās, tad atbildēja:

—   Nē.

—   Kas notika ar bērnu?

—   To adoptēja.

—   Kas tas bija?

—   Nu — bērns.

—       Tu ļoti labi saproti, ko es domāju. Puisītis vai meitenīte?

—   Laikam meitenīte.

—   Laikam?

—   Es zinu. Meitenīte.

Gvenas jautājumi lika viņam justies neērti. Tie uzvandīja atmiņas, ko viņš labprāt negribēja cilāt.

Viņi abi klusēja, kad Vernons Demeresls Iegrieza mersedesu lidostas plašajā, iespaidīgajā galvenajā ieejā. Augstu pār ieeju prožektoru gaismā slējās futūristiskās parabolas — starptautiskā dizaineru konkursa uzvarētāja darinājums — simbolizējot, kā apgalvoja, aviācijas cēlos sapņus. Priekšā bija sarežģīts ceļu, krustojumu, viaduktu un tuneļu komplekss, ieprojektēts tā, lai mašīnas varētu nemitīgi braukt lielā ātrumā, kaut gan šovakar, pēc trīs dienu ilgās sniega vētras, tās brauca lēnāk nekā parasti. Lielas kupenas bija sadzītas pat ceļa braucamajā daļā. Sniega tīrītāji un smagās mašīnas, kas pūlējās uzturēt kārtībā kaut vai nule no sniega atbrīvotos ceļus, drūzmu vēl palielināja.

Vēl vairākas reizes uz brītiņu apstājies, Demerests beidzot iegriezās dienesta ceļā, kas veda uz «Trans America» galveno angāru, kur viņiem bija paredzēts nolikt mašīnu un sēsties autobusā, kurš veda lidmašīnu apkalpes uz pasažieru staciju.

Gvena sarosījās.

—   Vernonl

—  Jā?

— Paldies, ka tu biji atklāts pret mani. — Viņa pasniedzās un vieglā glāstā pieskārās Demeresta rokai, kas turēja stūri. — Par mani neuztraucies, viss būs kārtībā. Tas tikai tā sanāca — par daudz uz reizi. Un es gribu ar tevi braukt uz Neapoli.

Viņš pamāja, pasmaidīja, tad noņēma roku no stūres un cieši satvēra Gvenas roku.

*— Mēs tur lieliski pavadīsim laiku, un es apsolu, ka mēs abi ilgi atcerēsimies šo braucienu.

Demerests apņēmās papūlēties, lai izpildītu šo solījumu. Un viņam tas nemaz nebūs grūti. Neviena sieviete nebija viņu tā valdzinājusi kā Gvena, neviena viņam nebija likusies tik mīļa un garīgi tuva. Ja viņš nebūtu precējies… Un atkal, tāpat kā jau dažu labu reizi agrāk, viņam pazibēja doma — šķirties no Zāras un apprecēt Gvenu. Taču viņš tūdaļ atvairīja šo domu. Daudzi viņa kolēģi bija pārdzīvojuši to pašu — piloti pēc daudziem laulībā pavadītiem gadiem bija pametuši savas sievas jaunāku sieviešu dēļ. Un gandrīz vai visos gadījumos gala iznākums bija sagrautas cerības un smaga alimentu nasta.

Tomēr kaut kad lidojuma laikā — vai nu Romā, vai Neapolē — viņam vajadzēs vēlreiz nopietni parunāt ar Gvenu. Līdz šim viņu saruna bija ievirzījusies mazliet citādā gultnē, nekā viņam būtu paticis, un jautājums par abortu bija palicis necilāts.

Pieminēdams Romu, viņš līdz ar to atskārta — svarīgāks par visu pašlaik bija tas, ka viņam vajadzēja vadīt «Trans America» reisu «divi».

3

Tā bija O'Heigena viesnīcas 224. istabas atslēga.

Patumšajā ģērbtuvē, kas atradās blakus radaru zālei, Kīts Beikersfelds atskārta, ka stingi raugās uz šo atslēgu ar piekārto plastmasas numuriņu jau vairākas minūtes. Bet varbūt tikai sekundes? Varēja būt arī tā. Pēdējā laikā — līdz ar daudz ko citu — viņš bija zaudējis laika rituma izjūtu. Dažreiz mājās Natālija bija ieraudzījusi viņu nekustīgi stāvam un sastingušu skatienu raugāmies kaut kur tālumā. Un tikai tad, kad viņa norūpējusies jau

tā ja: «Ko tu te dari?» — viņš atmodās no sastinguma un atkal spēja rīkoties un domāt.

Laikam gan toreiz un ari tagad, pirms brītiņa, viņa pārgurušās, izmocītās smadzenes bija uz mirkli izslēgušās. Varbūt kaut kur smadzeņu sarežģītajos labirintos, kur krājās domas un jūtas, ir kāds sīciņš slēdzis, pašaizsardzības mehānisms — tāpat kā motoram, kas automātiski izslēdzas, lai paglābtos no sadegšanas, kad sāk pārkarst. Tomēr starp motoru un cilvēka smadzenēm bija atšķirība — motors varēja arī pavisam nedarboties, ja nebija vajadzības.

Bet smadzenes nevarēja.

No prožektoriem tornī pa ģērbtuves vienīgo logu ieplūda pieliekami daudz gaismas, lai Kīts varētu redzēt. Taču viņam nekā nevajadzēja redzēt. Viņš sēdēja uz viena no koka soliem, Natalijas sagatavotās sviestmaizes neaiztiktas nolicis blakus, O'Ileigena viesnīcas atslēgu rokā turēdams, un domāja par to, cik dīvaini iekārtotas cilvēka smadzenes.

Cilvēka smadzenes varēja ļaut vaļu iztēles lidojumam, radīt dzeju un radarus, radīt Siksta kapelu un virsskaņas lidmašīnu. Un tai pašā laikā smadzenes — tā kā tām piemita spēja saglabāt atmiņas un apzināt notikušo — varēja mocīt, spīdzināt, ne mirkli neatstājot mierā; un tikai nāve varēja to visu izbeigt.

Nāve… kas izdzēš visu, kas nes aizmirstību un mieru.

Tāpēc Kīts Beikersfelds bija nolēmis šovakar izdarīt pašnāvību.

Drīz vajadzēja atgriezties radaru zālē. Līdz maiņas beigām atlikušas vēl dažas stundas, un viņš bija apņēmies nostrādāt līdz galam. Viņš nebūtu varējis pateikt — kāpēc, taču viņš uzskatīja, ka tas ir pareizi, un viņš vienmēr bija pūlējies rīkoties pareizi, pēc sirdsapziņas. Varbūt apzinīgums viņam bija iedzimts; viņam un brālim Melam abiem piemita šī rakstura īpašība.

Lai nu būtu kā būdams, kad maiņa būs beigusies, kad viņš būs izpildījis savu pēdējo pienākumu, viņš būs brīvs un varēs doties uz O'Heigena viesnīcu, kur jau dienā bija noīrējis sev istabu. Tur viņš, velti laiku nekavēdams, tūlīt ieņems četrdesmit tabletes — gandrīz četrus gramus — nembutāla, kas glabājās viņam kabatā aptiekas kārbiņā. Viņš bija tās pamazām sakrājis pēdējo mēnešu laikā. Nembutālu viņam parakstīja kā miegazāles, un no katras devas, ko Natālija atnesa no aptiekas, viņš slepus bija pievācis pusi un noglabājis. Pirms dažām dienām viņš bija aizgājis uz bibliotēku un kādā klīniskās toksikoloģijas mācību grāmatā pārliecinājies, ka viņa nembutāla krājums jau pārsniedz liktenīgo devu.

Viņa maiņa beidzas pusnaktī. Drīz pēc tam, ieņēmis tabletes, viņš ātri aizmigs mūža miegā.

Viņš paskatījas pulkstenī, pagriezis ciparnīcu pret gaismu, kas krita no ara. Bija gandrīz deviņi. Vai atgriezties tūlīt radaru zālē? Nē, jāpaliek vēl bridi. Viņam gribējās ieiet tur pavisam mierīgam, lai viņa nervi būtu gatavi jebkurai nejaušībai, kas var gadīties šajās pēdējās viņa dežūras stundās.

Kīts Bcikersfelds atkal pagrozīja pirkstos O'Heigena viesnīcas atslēgu. 224. istaba.

Dīvaina sagadīšanās: viņa noīrētās istabas numurs beidzās ar «24». Bija cilvēki, kas ticēja skaitļu okultām nozīmēm. -Kīts neticēja; šie divi pēdējie cipari, atmetot iepriekšējo 2, bija 24 — skaitlis, kas liktenīgi atkārtojās viņa mūžā jau otru reizi.

Pirmo reizi tas bija datums pirms pusotra gada. Kītam acīs sakāpa valgums kā jau daudzas reizes, kad vien viņš to atminējās. Sis datums viņa atmiņā saistījās ar sirdsapziņas pārmetumiem un sāpēm. Tas bija viņa dvēseles aptumsuma un izmisuma cēlonis. Tas bija iemesls viņa lēmumam šonakt beigt savu dzīvi.

Vasaras rīts. Ceturtdiena. Divdesmit ceturtais jūnijs.

Tā bija diena, it kā īpaši radīta dzejniekiem, mīlētājiem un krāsu fotogrāfiju uzņemšanai, viena no tām dienām, kuras cilvēki saglabā atmiņā, lai pārlapotu kā senu albumu, kad pēc gadiem gribēsies atcerēties kaut ko labu un skaistu. Lisburgā, Virdžīnijas štatā, debesis rītausmā bija skaidras, GURN — ziņoja laika prognožu birojs, lidotajiem tas nozīmēja: «griesti un redzamība neierobežota»; visu dienu bija skaidrs, tikai pievakarē parādījās daži atsevišķi gubu mākoņi kā izkaisīti vates kušķīši. Saule bija silta, bet ne spiedīga. Viegla vēsma nesa no Zilajiem kalniem sausseržu smaržu.

Torīt braukdams uz darbu — Vašingtonas aviocentru Līsburgā, Kīts Beikersfelds redzēja mežrozes ziedam. Viņam ienāca prātā Kitsa dzejolis, ko viņš bija mācījies

skolā, — «Plūst pāri malām vasara…». Tas likās piemērots šādai dienai.

Viņš brauca kā parasti pāri Virdžīnijas robežai no Adamstaunas, Merilendā, kur viņš ar Natāliju un abiem zēniem īrēja jauku mājiņu. Folksvāgena jumts bija nolaists, Kits brauca nesteigdamies, baudot svaigo gaisu un silto sauli, un, kad priekšā parādījās pazīstamās zemās, modernās aviocentra ēkas, viņš nejuta parasto pirmsdarba sasprindzinājumu. Vēlāk viņš bieži jautāja pats sev, vai tikai tas nav bijis cēlonis visam turpmākajam tajā dienā.

Pat dispečeru telpās — ar biezām bezlogu sienām, kur nekad neiespīdēja dienas gaisma, — Kītam bija tāda sajūta, it kā krāšņā vasaras diena būtu iespiedusies arī tur. Visus septiņdesmit vai vairāk dispečerus, kuri, kreklos izmetušies, dežurēja, likās, bija pārņēmusi viegluma sajūta, tieši pretēja smagajai nopietnībai, kas valdīja darba laikā citās dienās. Viens iemesls varbūt bija tas, ka tik skaidrā laikā bija vieglāk strādāt. Daudzas privātas, kara un pat dažas pasažieru lidmašīnas vadījās pēc redzamības jeb, citādi izsakoties, pēc metodes «Es redzu, un mani redz», kad piloti paši seko savam maršrutam gaisā un nav vajadzības saistīties pa radio ar dispečeriem, lai koriģē viņu gaitu.

Vašingtonas aviocentrs Līsburgā bija svarīgs kontrolpunkts. No tā galvenās zāles tika novērota un koriģēta sešu piekrastes štatu gaisa satiksme. Novērošanas zonas platība pārsniedza simttūkstoš kvadrātjūdžu. Tiklīdz lidmašīna atstāja lidostu šajā zonā, Līsburga uzņēmās tās novērošanu un kontroli un turpināja to, kamēr reiss beidzās vai arī lidmašīna izgāja no šīs zonas. Ja nāca lidmašīnas no citām zonām, tūlīt tika saņemtas ziņas par tām no citiem līdzīgiem centriem, kuru Savienotajās Valstīs bija pavisam divdesmit. Līsburgas centrs bija visvairāk noslogotais. Tajā ietilpa arī «ziemeļaustrumu koridora» dienvidu gals, kas ieņēma pirmo vietu pasaulē pēc dienā izlidojušo lidmašīnu skaita.

Dīvaini, ka Līsburgas tuvumā nebija nevienas lidostas, tā atradās četrdesmit jūdžu no Vašingtonas, kuras vārdā bija nosaukts aviocentrs. Centrs — zemu modernu ēku puduris ar laukumu mašīnu novietošanai — atradās Virdžīnijā, no trim pusēm to apņēma paugurainie fermu tīrumi. Netālu no centra tecēja nelielā Vēršupīte, kas bija uz mūžu iegājusi vēsturē ar divām Pilsoņu kara kaujām. Kits Beikersfelds reiz pēc darba bija aizgājis pie Vēršupītes, domādams par dīvaino un kraso pretstatu starp Līsburgas pagātni un tagadni.

Torīt, par spīti vasaras dienai aiz sienām, plašajā, katedrālei līdzīgajā dispečeru zālē darbs ritēja kā parasti. Dispečeru zāle — lielāka par futbollaukumu — kā arvien, bija tikai mazliet apgaismota, lai labāk būtu saskatāmi divdesmit trīsdesmit radaru ekrāni, kas vairākās rindas un kārtās mirgoja gar sienām. Ienācējs vispirms ievēroja dispečeru zāles troksni. No telpas, kur saplūda ziņas par lidojumiem, kur stāvēja lielas skaitļojamās mašīnas, dažādas elektroniskās ierīces un automātiskie teletaipi, nāca nerimtīga mašīnu dūkoņa un klikstoņa. Apkārt dispečeriem, kuri deva norādījumus lidmašīnām, nemitīgā jūklī viļņojās balsis, kas pa radio sazinājās dažādos viļņu garumos. Mašīnu troksnis un cilvēku balsis sajaucās kopā vienmērīgā dūkoņā, kas piepildīja visu telpu, taču tās pārmērīgo skaļumu apslāpēja akustiskie materiāli telpas sienas un griestos.

Apmēram griestu augstumā pāri zālei visā tās platumā stiepās novērošanas tiltiņš, kur reizēm veda apmeklētājus paskatīties, ka strādā lejā. No šī augstuma dispečeru zāle atgādināja biržu. Dispečeri reti lūkojās augšup uz tiltiņu, viņi bija pieraduši nekam nepievērst uzmanību, lai neatrautos no darba, un, tā kā tikai reizēm īpaši privileģēti apmeklētāji tika ievesti dispečeru zaiē, dispečeri reti tikās ar cilvēkiem no ārpuses. Tā šis darbs norisa ne vien stiprā sasprindzinājumā, bet arī gluži ka klosterī — te nebija nevienas sievietes.

Blakusistabā novilcis jaku, Kīts iegāja dispečeru zālē spodri baltā kreklā, kas bija tikpat kā dispečeru uniforma. Neviens nezināja, kāpēc dispečeri strādā baltos kreklos, — tādu noteikumu nebija, taču gandrīz visi tā darīja. Kamēr viņš gāja uz savu vietu, daži kolēģi draudzīgi novēlēja viņam «labu rītu», un arī tas bija neparasti. Citreiz, ieejot dispečeru zālē, tūlīt bija jūtams tāds sasprindzinājums, ka cilvēki tikai steiga pamāja vai uzsauca «sveiki», bet reizēm iztika pat bez ta.

Sektors, kurā strādāja Kīts, bija daļa no Pitsburgas— Baltimoras apgabala. Sektoru pārzināja trīs cilvēku grupa. Kīts bija radara dispečers, viņa pienākums bija uzturēt sakarus ar lidmašīnām un dot tām pa radio norādījumus.

Divi jaunākie dispečeri savāca datus par lidojumiem un sazinājās ar lidostām; grupas vecākais koordinēja šo triju darbību. Todien viņu grupā vēl strādāja praktikants, kuru Kīts apmācīja jau vairākas nedējas.

Citi grupas vīri ieradās reizē ar Kītu Beikersfeldu un nostājās aiz tiem, kurus viņi nomainīja, — vajadzēja dažas minūtes paskatīties, lai iegaumētu «ainu». Tāda pati rīcība bija vērojama visā lielajā radaru zālē, citos dispečeru posteņos.

Stāvēdams pie sava sektora aiz dispečera, kas beidza maiņu, Kīts jau juta, ka viņa uztvere saasinās, domāšana paātrinās. Tā viņa smadzenēm vajadzēs darboties nākamas astoņas stundas ar diviem īsiem pārtraukumiem.

Viņš ievēroja, ka lidmašīnu gaisā ir apmēram tikpat, cik parasti šādā skaidrā laikā. Uz ekrāna tumšās virsas mirgujoja ap piecpadsmit spilgti zaļu punktiņu — «objektu», kā radarieši tos dēvēja, — norādot lidmašīnas ceļu gaisā. Astoņi tūkstoši pēdu augstumā Pitsburgai tuvojās «Allegheny» lidmašīna «Convair» 440. Aiz tās dažādos augstumos bija «National» DC-8, «American Air Lines» 727, divas privātas lidmašīnas — «Lear» un «Fairchild» F-27, vēl viena «National» lidmašīna «Electra». Kīts redzēja, ka uz ekrāna kuru katru mirkli var parādīties vel dažas citas lidmašīnas no citiem sektoriem, kuras izlidojušas no Baltiinoras lidostas. Pretējā virzienā — uz Baltimoru — lidoja «Delta» DC-9, to drīz vajadzēja pārņemt Baltimoras lidostas dispečeriem; aiz tās bija «TWA», Pjemontas aviosabiedrības lidmašīna «Martin», kāda privāta lidmašīna, divas «United» lidmašīnas un viena «Mohawk». Kits konstatēja, ka visas lido drošā atstatumā cita no citas augstuma un attāluma ziņā, vienīgi abas «United» lidmašīnas, kas lidoja ui. Baltimoru, bija mazliet par tuvu kopā. It kā nolasījis Kīta domas, dispečers, kuru viņš nomainīja, deva otrajai «United» lidmašīnai rīkojumu mazliet samazināt ātrumu.

— «Ainu» esmu iegaumējis, — Kīts klusi sacīja. Otrs dispečers pamāja un aizgāja.

Kīta grupas vecākais — Perijs Jants — ieslēdza austiņas un, noliecies pie Kīta ekrāna, novērtēja situāciju. Perijs bija garš, kalsns nēģeris, dažus gadus jaunāks par Kītu. Viņš spēja ātri ie.gaumēt un saglabāt atmiņā milzumu datu un pēc tam izmantot tos visus vai pa daļām ar skaitļojamās mašīnas precizitāti. Grūtos brīžos apziņa, ka blakus ir Perijs, bija liels mierinājums.

Kīts jau bija pieņēmis vairākas lidmašīnas un dažas nodevis citiem centriem, kad grupas vecākais uzlika roku viņam uz pleca.

—   Kīt, es šodien strādāju par diviem — tavā grupā un blakus. Mums viena cilvēka trūkst. Tev pašlaik viss kārtībā?

Kīts pamāja ar galvu.

—   Sapratu. — Viņš nodeva pa radio rīkojumu mainīt kursu kādai «•Eastern» 727, tad norādīja uz praktikantu Džordžu Vollesu, kas bija apsēdies viņam blakus. — Džordžs man palīdzēs.

—   Labi. — Perijs Jants izslēdza austiņas un pārgāja pie blakus grupas. Jau agrāk bija kādreiz gadījies tā strādāt, un nekādi sarežģījumi nebija radušies. Perijs Jants un Kīts jau vairākus gadus strādāja kopā; abi zināja, ka var uzticēties viens otram.

Kīts teica praktikantam:

—   Džordž, iegaumē «ainu»!

Džordžs Volless pamāja un pievirzījās tuvāk pie ekrāna. Viņš bija ap divdesmit pieci gadi vecs un jau gandrīz divus gadus strādāja par praktikantu; pirms tam viņš bija dienējis Savienoto Valstu aviācijā. Volless jau bija pierādījis, ka spēj ātri aptvert, strauji reaģēt un sarežģītā situācijā neapjukt. Pēc nedēļas viņam vajadzēja kļūt par pilntiesīgu dispečeru, kaut gan praktiski viņš jau tagad varēja izpildīt šos pienākumus.

Kīts tīšām ļāva satuvināties «•American Air Lines» BAC-400 un «National» 727 lidmašīnām vairāk, nekā paredzēts; viņš bija pārliecināts, ka spēs tās attālināt, ja radīsies kritisks stāvoklis. Taču Džordžs Volless uzreiz pamanīja bīstamo novirzi un brīdināja Kītu, kurš tūdaļ deva attiecīgos rīkojumus.

Tas bija vienīgais drošais paņēmiens, kā pārbaudīt jauna dispečera spējas. Tāpat, ja radās sarežģījumi, kad praktikants viens pats bija pie ekrāna, viņam deva iespēju parādīt savu atjautību un patstāvīgi novērst briesmas. Tādos brīžos dispečeram instruktoram nācās sēdēt mierīgi, sažņaugtām rokām un liet sviedrus. Kāds reiz bija izteicies, ka tas esot tikpat kā «karāties gaisā, ar nagiem turoties pie sienas». Bija ļoti svarīgi iejaukties vai pārņemt atbildību īstajā brīdī — ne par agru un ne par vēlu.

Instruktora iejaukšanās varēja uz visiem laikiem iedragāt praktikanta ticību saviem spēkiem, un tad no viņa labs dispečers nekad neiznāktu. Bet, ja instruktors neiejaucās, kad tas bija nepieciešams, gaisā varēja notikt briesmīga katastrofa.

Risks un nervu saspīlējums šādās apmācībās bija tik liels, ka daudzi dispečeri atteicās pieņemt praktikantus. Viņi atrunājās ar to, ka par šo apmācību darbu nesaņem ne oficiālu pateicību, ne papildu atlīdzību. Turklāt, ja notika katastrofa, instruktors bija atbildīgs. Kāpēc ciest lieku sasprindzinājumu un uzņemties atbildību par neko?

Taču Kīts bija izrādījies spējīgs instruktors un pacietīgi apmācīja praktikantus. Un, kaut arī viņš reizēm tāpat uztraucās un svīda, viņš uzņēmās šo darbu, jo uzskatīja, ka tas nepieciešams. Šobrīd viņš lepojās ar to, ka Džordžs Volless k]uvis par labu dispečeru.

Voiless klusi sacīja:

—  Vajadzētu novirzīt *United» 284 pa labi, kamēr «Mohawk» uzņem augstumu.

Kīts pamāja par zīmi, ka piekrīt, un nospieda mikrofona pogu.

—  «United» 284, runā Vašingtonas centrs. Pagriezieties pa labi, virziens nulle-seši-nulle.

Tūlīt atskanēja atbilde:

—  Vašingtonas centram, runā «United» 284. Jūs sapratu. Virziens nulle-seši-nulle. — Jūdzēm tālu, augstu gaisā spožajos saules staros, pasažieriem snaužot vai lasot, spēcīgā, skaistā reaktīvā lidmašīna viegli un līgani pagriezās norādītajā virzienā. Uz radiolokatora ekrāna spoži zaļš punkts puscollu diametrā, kas apzīmēja «United» 284, sāka kustēties citā virzienā.

Zem radaru zāles, telpā, ko aizņēma vienīgi magnetofoni, saruna starp zemi un gaisu tika ierakstīta lentē, lai vēlāk vajadzības gadījumā to varētu atskaņot. Ikviena saruna no ikviena dispečeru posteņa tika ierakstīta magnetofona lentē un saglabāta. Laiku palaikam dažas lentes atskaņoja un noklausījās grupu vecākie. Ja kaut kas nebija pareizi, dispečeram aizrādīja; taču neviens dispečers nezināja, kad viņa sarunas pierakstu izvēlēsies apspriešanai. Uz magnetofonu istabas durvīm bija ironisks, bet bargs atgādinājums: «Lielais brālis klausās.»

Rīta cēliens jau bija pusē.

Ik pēc laiciņa pienāca Perijs Jants. Viņš vēl arvien strādāja abas grupās un pie Kīta arvien pakavējās pietiekami ilgi, lai spētu novērtēt situāciju. Redzētais viņu, kā liekas, apmierināja, un viņš vairāk uzturējās otrajā grupā, kur laikam bija kaut kādi sarežģījumi. Patlaban gaisā bija samēra maz lidmašīnu; pirms pusdienlaika to skaits atkal palielinājās. Drīz pēc pusvienpadsmitiem Kīts Beikersfelds un Džordžs Vollcss mainījās vietām. Praktikants tagad sēdēja pie ekrāna un Kits viņu pārbaudīja. Kīts redzēja, ka iejaukties nav vajadzības, jaunais Volless viegli tika ar visu galā. Cik nu šādos apstākļos bija iespējams, Kīts atpūtās.

Desmit minūtes pirms vienpadsmitiem Kīts juta vajadzību aiziet uz tualeti. Pēdējo mēnešu iaikā viņš bija vairākas reizes pārcietis vēdera gripu; viņam modās aizdomas, ka tā atkal sākas. Viņš paaicināja Periju Jantu un lūdza atļauju aiziet.

Grupas vecākais pamāja.

—  Vai Džordžs tiek galā?

—  Tikpat labi kā vecie. — Kīts to pateica tik skaļi, lai Džordžs dzirdētu.

—   Es uzmanīšu, — Perijs sacīja. — Vari iet, Kīt.

—   Paldies.

Kīts atzīmēja sava sektora žurnālā aiziešanas laiku. Perijs uzvilka savus iniciāļus nākamajā rindā, uzņemdamies atbildību par Vollcsu. Pēc dažām minūtēm, kad Kits naks atpakaļ, šī procedūra tiks atkārtota.

Kītam Beikersfeldam izejot no radaru zāles, grupas vecākais palika vērojam ekrānu, uzlicis roku Džordžam Vollesain uz pleca.

Tualetes telpa, kur devās Kits, atradās stāvu augstāk; cauri matēta stikla logam tomēr lauzās spoža dienas gaisma. Atvieglojies un atsvaidzinājies ar aukstu ūdeni, viņš piegāja pie loga un atvēra to. Viņam gribējās redzēt, vai laiks vēl tikpat jauks kā no rīta. Nekas nebija mainījies.

Aiz sienas, kurā atradās logs, bija aviocentra pagalms, pāri tam viņš varēja redzēt kokus, zaļas pļavas vienos ziedos. Gaisa bija jūtama tveice. Varēja dzirdēt kukaiņu vienmuļo sīkšanu.

Kīts stāvēja un lūkojās ārā — tā negribējās pamest saules gaismu un atgriezties tumšajā radaru zalē. Atskārtis, ka pēdējā laikā jau pārdzīvojis (.ādu sajūtu — varbūt pat pārāk bieži, viņš nodomāja, ka, godīgi atzīstoties, baidas ne tik daudz no tumsas kā no garīgā saspīlējuma. Agrāk šis nenovēršamais saspīlējums, ar ko bija saistīts viņa darbs, viņu nemaz neuztrauca. Tagad bija citādi, tagad viņš reizēm ar piespiešanos gāja uz darbu.

Kamēr Kits Beikersfelds stāvēja pie loga un domāja, sabiedrības «Northwest Orient» lidmašīna 727 no Mineapolisas tuvojās Vašingtonai. Lidmašīnas salonā stjuarte bija noliekusies pie kāda pasažiera, vecāka vīrieša. Viņa seja bija lika bāla, viņš nevarēja parunāt. Stjuarte domāja, ka viņam droši vien ir sirds lēkme. Viņa steidzās uz pilotu kabīni, lai paziņotu par to kapteinim. Pēc mirkļa pirmais pilots pēc kapteiņa pavēles lūdza Vašingtonas aviocentram speciālu atļauju steidzami nolaisties Vašingtonas lidosta.

K.īts jau reizēm bija domājis un domāja arī pašlaik: cik ilgi vēl viņš spēs piespiest savas nogurušās smadzenes darboties. Viņš jau piecpadsmit gadu bija nostrādājis par dispečeru. Viņam bija trīsdesmit astoņi.

Visbēdīgākais bija tas, ka šajā darbā cilvēks jūtas garīgi izsmelts un vecs jau četrdesmit piecu vai piecdesmit gadu vecumā, taču līdz aiziešanai pensijā vajadzēja strā-« dāt vēl desmit, piecpadsmit gadus. Daudziem aviocentru dispečeriem tas bija pārāk smagi, un viņi neizturēja līdz galam.

Kits zināja, tāpat kā vairums dispečeru, ka sen jau ir atzīta viņu darba kaitīgā ietekme uz organismu. Ārstiem, kas rūpējās par aviācijas darbinieku veselības stāvokli, bija kaudzēm sakrājušies materiāli, kas to pierādīja. Tieši dispečeri visbiežāk slimoja ar hipertoniju, sirdslēkmēm, kuņģa čūlu, tahikardiju, nervu sabrukumu un arī daudzām citām vieglākām kaitēm. Ievērojami mediķi bija zinātniski pārbaudījuši un apstiprinājuši šos datus. Kāds no viņiem bija izteicies: «Dispečers ik nakti pavada vairākas stundas nomodā, nervozēdams un domādams, kā gan viņam izdevies panākt, lai daudzās lidmašīnas neuzskrietu cita citai virsū. Šodien viņam izdevies izbēgt no nelaimes, bet vai tāda laime viņam smaidīs arī rīt? Pēc kāda laika viņš nenovēršami sabrūk — fiziski vai garīgi, bieži vien reizē fiziski un garīgi.»

Bruņojusies ar šiem datiem — un ne tikai ar tiem —, Federālā aviācijas pārvalde bija iesniegusi Kongresam lūgumu, lai atļauj gaisa satiksmes dispečeriem iet pensija piecdesmit gadu vecumā vai pēc nostrādātiem divdesmit gadiem. Ārsti apgalvoja, ka divdesmit gadi dispečeru darbā pielīdzināmi četrdesmit gadiem vairumā citu darbu. Federālā aviācijas pārvalde brīdināja likumdevējus: no šī darba atkarīga pasažieru drošība; uz dispečeriem, kas nostrādājuši vairāk par divdesmit gadiem, vairs nevar paļauties. Kīts atcerējās, ka Kongress bija ignorējis šo brīdinājumu un atteicies izdot attiecīgu likumu.

Pēc tam arī speciāla — prezidenta iecelta komisija nostājās pret ierosinājumu piešķirt dispečeriem agrāk pensiju un ieteica Federālajai aviācijas pārvaldei izbeigt savas prasības. Oficiāli tā arī bija izbeiguši. Tomēr, kā Kītam un arī citiem bija zināms, īstenībā cilvēki, kas darbojās Federālajā aviācijas pārvaldē, bija pārliecināti par savu taisnību un izteicās, ka šis jautājums tiks no jauna ierosināts, kaut arī tikai pēc tam, kad pārgurušu dispečeru vainas dēļ būs notikusi kāda lidmašīnu katastrofa — vai pat vairākas — un prese un sabiedrība sacels traci.

Kīta domas atkal atgriezās pie ainavas aiz loga. Bija patiešām brīnišķīga diena; pat no tualetes telpas loga skatīti, lauki aicināt aicināja. Kīts labprāt būtu izgājis ārā un regulējis saulē. Taču tas nebija iespējams, neko darīt. Vajadzēja atgriezties radaru zālē. Jāiet — tikai mirklīti viņš vēl pakavēsies šeit.

«Northwest Orient» 727, saņēmusi atļauju no Vašingtonas centra, jau sāka laisties lejā. Citām lidmašīnām, kas lidoja zemāk, tika steidzīgi doti rīkojumi mainīt kursu vai riņķot drošā atstatumā. Lidmašīnu straumē, kas ap pusdienlaiku arvien pieauga, bija izveidota stīpa brīva josla, pa kuru «Northwest» laidās lejup. Jau bija brīdināti Vašingtonas lidostas dispečeri, kuriem vajadzēja pārņemt lidmašīnu no Vašingtonas centra. Pagaidām par šis un ari visu pārējo ši sektora lidmašīnu drošību atbildēja dispečeru grupa, kura atradās Ķilam kaimiņos, — ta pati, kuru papildus saviem tiešajiem pienākumiem pārraudzīja jaunais nēģeris Perijs Jants.

Dažas kvadrātjūdzes lielā gaisa telpā atradās piecpadsmit lidmašīnas, kas lidoja dažādā ātrumā, kopā septiņi tūkstoši pieci simti jūdžu stundā. Visām lidmašīnām vajadzēja palikt zināmā atstatumā citai no citas. «Northwest» lidmašīnu vajadzēja droši izvadīt tām visām cauri.

Tādas situācijas gadījās vairākas reizes dienā, sliktā laikā pat vairākas reizes stundā. Reizēm pat tik tuvu kopā, ka dispečeri tās numurēja — pirmais kritiskais stāvoklis, otrais kritiskais stāvoklis, trešais kritiskais stāvoklis.

Pašlaik Perijs Jānis — kā arvien mierīgs, nosvērts un pašpārliecināts — lietišķi deva rīkojumus lidmašīnām. Sadarbojoties ar pārējiem sektora dispečeriem, viņš saskaņoja norādījumus mierīgi, balsi nepaceļot, tā ka, no malas klausoties, pēc viņa intonacijas nevarēja spriest, ka radies kritisks stāvoklis. Citas lidmašīnas nevarēja dzirdēt «Northwest» lidmašīnai domātos rīkojumus, tāpēc ka tai bija dots norādījums pārslēgties uz īpašu — atsevišķu vilni.

Viss gāja labi. «Northwest» lidmašīna mierīgi laidās lejā pa norādīto kursu. Pēc dažām minūtēm kritiskajam stāvoklim vajadzēja būt likvidētam.

Ķaut arī saspīlējums bija liels, Perijs Jants rada iespeju pārslēgties uz kaimiņu grupu — kurai istenibā pienācās viņa nedalīta uzmanība —, lai pārbaudītu, kā strādā Džordžs Volless. Viss likās labi, tomēr Perijs apzinājās, ka varētu justies mierīgāks, ja Kits Beikersfelds būtu atpakaļ. Viņš pameta skatienu uz radaru zāles durvīm. Kits vēl nenāca.

Kīts, vēl arvien stāvēdams pie atvērtā loga un raudzīdamies Virdžīnijas ainavā, atcerējās Natāliju. Viņš nopūtās. Pēdējā laikā viņi bieži bija strīdējušies viņa darba dēj. Dažos jautājumos sieva nespēja vai arī negribēja viņu saprast. Natālija bija nobažījusies par Kīta veselību. Viņa gribēja, lai viņš pamet gaisa satiksmes dispečera darbu un sameklē kādu citu nodarbošanos, kamēr vēl jauns un nav pilnīgi sapostījis savu veselību. Tagad viņš saprata, ka nevajadzēja dalīties ar Natāliju savās pārdomās, stāstīt viņai, kas noticis ar dažiem dispečeriem, kurus darbs padarījis pāragri vecus un slimus. Natālija bija uztraukusies un varbūt gluži pamatoti. Tomēr nevarēja tik viegli pamest darbu, atstāt novārtā ilgos gados iegūtās iemaņas un pieredzi; tie bija apsvērumi, ko Natālijai — un, kā viņam likās, vispār sievietei — grūti aptvert.

Virs Martinsburgas Rietumvirdžinijas štatā, jūdzes trīsdesmit uz ziemeļrietumiem no Vašingtonas centra, četrvietīga privāta lidmašīna «Beech Bonanza», kas lidoja septiņi tūkstoši pēdu augstumā, nogriezās no aviotrases V-166 uz aviotrasi V-44. Mazā <rBeech Bonanza» ar tauriņam līdzīgu asti lidoja ar ātrumu 175 jūdzes stundā, tās ceļa mērķis bija Baltimora. Tā veda Redfernu ģimeni: Ervingu Redfernu, konsultējošo inženieri ekonomistu, viņa sievu Meriju un divus bērnus — desmit gadus veco Džeremiju un deviņus gadus veco Valēriju.

Ervings Redferns bija apdomīgs, piesardzīgs cilvēks. Todien tik labvēlīgos laika apstākļos būtu iespējams vizuālais lidojums. Tomēr viņš bija izšķiries par aklo lidojumu un kopš izlidošanas no dzimtās Čarlstonas Rietumvirdžinijas štatā visu laiku sazinājies ar attiecīgajiem dispečeru punktiem. Pirms brīža Vašingtonas centrs bija licis viņam mainīt kursu, nogriezties uz aviotrasi V-44. Viņš jau bija nogriezies, un viņa magnētiskā kompasa šautriņa, sākumā viegli sasvārstījusies, tagad nostājas mierā.

Redferni devās uz Baltimoru gan kārtot Ervitiga Redferna darīšanas, gan izklaidēties — tovakar visa ģimene bija paredzējusi iet uz teātri. Kamēr tēvs uzmanīgi vadīja lidmašīnu, bērni un Mērija jautri tērzēja, apspriezdamies, ko ēdis brokastis Vašingtonas lidostā.

Redfernam rīkojumus bija devis Vašingtonas centra praktikants Džordžs Volless, topošais dispečers, kas vēl arvien aizstāja Kitu Beikersfeldu. Džordžs tūlīt bija ievērojis Redferna lidmašīnu, tiklīdz uz ekrāna parādījās spilgti zaļš punktiņš, kas bija mazāks un kustējās lenak nekā pārējās lidmašīnas — tobrīd galvenokārt aviosabiedrību pasažieru lidmašīnas. Nevienas cilās lidmašīnas «•Beech Bonanza» tuvumā nebija, tā varēja brīvi lidot tālāk. Perijs Jants, grupas vecākais, lajā mirkli bija atgriezies kaimiņu grupā. Viņš palīdzēja likvidēt kritiskā stāvņkļa sekas, kad «Northwest Orient» 727 bija laimīgi nodots Vašingtonas lidostas dispečeriem. Sad tad Perijs paldkoļās uz Džordžu un reiz uzsauca: «Viss kārtībā?» Džofdzs Volless pamāja, kaut gan viņam jau lija sviedri aiz Sasprindzinājuma. Skila, ka todien agrāk nekā parasti radosies pārslodze gaisa.

Nģ Džordžs Volless, ne Perijs Jants, ne Ervings Redfernu nezināja, ka dažas jūdzes uz ziemeļiem no aviotrases V-44 lido — tobrīd lēni riņķodama — Nacionālās gvardes gaisa spēku treniņa lidmašīna T-33. Tā bija no Martina lidostas, netālu no Baltimoras, un to vadīja Nacionālās gvardes pilots Henks Nils, kas parastā dzīvē nodarbojas ar automašīnu pārdošanu.

Leitnantam Nilam pašlaik līdztekus darbam bija militārās apmācības un viņš bija norīkots viens pats treniņa lidojumā pēc redzes. Tā kā viņam bija pavēlēts lidot stingri noteiktā zonā uz ziemeļrietumiem no Baltimoras, par šo lidojumu nevienam nebija ziņots, tāpēc Vašingtonas centram nebija zināms, ka T-33 atrodas gaisā. Tam nebūtu nekādas nozīmes, ja Nilam neapnicis pildīt savu uzdevumu un ja viņš nebūtu pārgalvīgs lidotājs. Laiski riņķodams savā treniņu lidmašīnā, viņš nejauši palūkojas aru un konstatēja, ka manevredams mazliet novirzījies uz dienvidiem, bet īstenībā viņš bija novirzījies daudz vairāk, neka domāja. Viņš bija tik tālu uz dienvidiem, ka pirms dažām minūtēm bija ielidojis rajonā, ko kontrolēja Džordžs Volless Lisburgā, un viņa lidmašīna parādijas uz Vollesa ekrāna ka zaļš punktiņš, mazliet lielāks nekā Redfernu ģimenes «Beech Bonanza». Pieredzējis dispečers tūlīt būtu zinājis, ko nozīmē šis punktiņš, bet Džordžs, aizņemts ar citām lidmašīnām, pat nebija pamanījis, ka uz ekrāna parādījies jauns signāls.

Leitnants Nils, lidodams piecpadsmit tūkstošu pēdu augstumā, nolēma beigt savu treniņa lidojumu ar augstākas pilotāžas demonstrējumu — divām nāves cilpām un dažiem lēniem dubultapgriezieniem ap spārnu — un tad atgriezties bazē. Viņš strauji sagrieza savu T-33 un atkal apmeta loku, lai pēc noteikumiem pārliecinātos, vai citas lidmašīnas virs vai zem viņa. Tagad viņš bija vēl tuvāk aviotrasei V-44 nekā iepriekš.

Sieva nesaprot, Kīts Beikersfelds domāja, ka nevar tik bezatbildīgi, kaut kādas iedomas dēļ pamest darbu, pat ja viņš pats gribētu. īpaši, ja cilvēkam ir ģimene, kas jāatbalsta, bērni, kam jāmācās,īpaši, ja viņš savā darbā ir pacietīgi krājis zināšanas un pieredzi, kas neder nevienā citā darbā. Ir dažas nozares valsts dienestā, kuru darbinieki var pāriet uz citu vietu un tur izmantot savas spējas. Gaisa satiksmes dispečers to nevar. Viņa darbs privātā rūpniecībā nav vajadzīgs; vispār viņš nekur citur nav vajadzīgs.

Apziņa, ka esi strupceļā — tā tas bija, Kjts to saprata —, nāca līdz ar citu ilūziju zaudēšanu. Kaut vai algas ziņā. Kad cilvēks ir jauns, entuziasma pilns un kaisli vēlas strādāt aviācijā, dispečeru algu tabula liekas pilnīgi piemērota vai pat ļoti laba. Tikai vēlāk kļūst skaidrs, ka tā nepavisam neatbilst tai briesmīgajai atbildībai, ko uzliek dispečera darbs. Pašlaik aviācijā ir divas grupas speciālistu, kuriem jābūt sevišķi spējīgiem — tie ir piloti un dispečeri. Taču piloti pelnīja trīsdesmit tūkstošus dolāru gadā, bet vecākais dispečers ne vairāk par desmit tūkstošiem. Neviens nedomāja, ka pilotu atalgojumam vajadzētu būt mazākam. Taču pat piloti, kas pazīstami ar savām egoistiskajām tieksmēm pēc sava labuma, uzskatīja, ka gaisa satiksmes dispečeriem vajadzētu pelnīt vairāk.

Ari uz paaugstinājumu darbā — kā citās profesijās — gaisa satiksmes dispečeriem sevišķu izredžu nebija. Grupas vecākā posteņu bija maz, tikai dažiem laimīgajiem izdevās to dabūt.

Un tomēr aiziet no darba nevarēja, ja vien cilvēks nebija bezrūpīgs vai vienaldzīgs, un dispečeri savā darbā bija raduši tādi nebūt. Tātad jāpaliek vien būs turpat, Kīts nosprieda. Vēlreiz jāparunā ar Natāliju; viņai laiks saprast, ka jāsamierinās ar to, nekādas pārmaiņas vairs nav iespējamas. Viņš savā vecumā vairs nedomāja meklēt jaunu ceļu dzīvē.

Tagad patiešām jāiet atpakaļ. Paskatījies pulkstenī, viņš, vainīgs juzdamies, konstatēja, ka pagājušas jau piecpadsmit minūtes, kopš viņš atstājis dispečeru zāli. Daļu no šī laika viņš bija pavadījis kaut kādā miegainā apstulbumā — tas viņam gadījās reti, laikam tveicīgā vasaras diena viņu apskurbinājusi. Kīts aizvēra tualetes logu. Tad izgāja gaitenī un steidzās lejā uz galveno dispečeru zāli.

Augstu virs Frederikas apgabala Merilendas štatā leitnants Nils izlīdzināja savu T-33 un tālāk lidoja taisni. Viņš bija diezgan pavirši paskatījies visapkārt un nevienas lidmašīnas nebija redzējis. Tad, sākdams savu pirmo nāves cilpu un lēno dubulto apgriezienu ap spārnu, viņš strauji drāzās lejup.

Iegājis dispečeru zālē, Klts Beikersfelds tūdaj juta, ka darba teinps paātrinājies. Balsu dūkoņa bija kļuvusi skaļāka. Visi dispečeri bija tik aizņemti, ka nepacēla acis, tāpat kā no rita, kad viņš gāja tiem garām uz savu vietu. Kīts uzšņāpa savu parakstu sektora žurnālā un atzīmēja ierašanās laiku, tad nostājās Džordžam Vollesam aiz muguras, iegaumēdams «ainu», pieradinādams acis pie dispečeru zāles puskrēslas, kas krasi bija jūtama pēc spožās saules gaismas ārā. Kītam pienākot, Džordžs nomurmināja: «Sveiki!» — un turpināja norādījumus pa radio lidmašīnām. Pēc dažām minūtēm, iegaumējis «ainu», Kīts nomainīs Džordžu un apsēdīsies viņa vietā. Džordžam droši vien bija ļoti noderīgi uz laiciņu palikt vienam, Kīts nosprieda, viņš tagad vairāk paļausies uz savām spējām. No blakus sektora Perijs Jants bija pamanījis, ka Kīts atgriezies.

Kīts izpētīja radiolokatora ekrānu un gaismas punktus, kas pārvietojās pa to, — Džordža identificētos «objektus», tad pievērsa uzmanību nelieliem kustīgiem kursa rādītājiem. Pēkšņi viņš pamanīja spoži zaļu punktiņu, ko Džordžs nebija identificējis. Un tūlīt jautāja Džordžam:

— Kas tā par lidmašīnu blakus «Beech Bonanza» 403?

Leitnants Nils bija pabeidzis pirmo nāves cilpu un lēno apgriezienu ap spārnu. Viņš atkal bija pacēlies piecpadsmit tūkstošu pēdu augstumā un vēl arvien atradās virs Frederikas apgabala, tikai mazliet tālāk uz dienvidiem. Viņš izlīdzināja savu T-33, tad strauji pagrieza ar priekšgalu uz leju un metās otrajā nāves cilpā.

—   Kāda lidmašīna?… — Džordža Vollesa skatiens sekoja Kīta skatienam pa ekrānu. Viņš ievaidējās, tad aizžņaugtā balsī izdvesa:

—  Ak dievs!

Ar ašu kustību Kīts norāva Džordžam radio austiņas un ar plecu pabīdīja viņu sānis. Tad ieslēdza vajadzīgo frekvenci un nospieda pārraides pogu.

—   «Beech Bonanza» NC-403, runā Vašingtonas centrs. Pa kreisi no jums ir nezināma lidmašīna. Griezieties pa labi nekavējoties!

T-33 bija nāves cilpas zemākajā punktā. Leitnants Nils parāva augstuma stūri un ar pilnu ātrumu šāvās augšup. Tieši virs viņa pa aviotrasi V-44 mierigi lidoja sīciņā (Beech Bonanza» ar Ervingu Redfernu un viņa ģimeni.

Dispečeru zālē,,, aizturētu elpu… klusi lūgdamies… visi vēroja, kā spoži zaļie punktiņi tuvojās viens otram. Radio iesprakstējās — acīmredzot atmosfēras traucējumi.

— Vašingtonas centram, runā «Beech.,.» — Un sakari pārtrūka.

Ervings Redjerns bija konsultējošs inženieris ekonomists. Viņš bija pieredzējis pilots amatieris, tomēr ne profesionāls lidotājs,

Aviosabiedrības pilots, saņēmis Vašingtonas centra rīkojumus, tūlīt būtu spēji pagriezis lidmašīnu pa labi. Viņš pēc Kita intonācijas būtu jutis, ka tas nepieciešams, un būtu rīkojies, neko neprātojot un nenoskaidrojot — pagaidām. Profesionāls pilots nebūtu domājis par pēkšņās kursa maiņas sekām, lai tikai izglābtos no avārijas, jo vienīgi to varēja nozīmēt aviocenlra rīkojums. Viņam aizmugurē, pasažieru salonā, varēja izlīt verdoša kafija, brokastu trauki aizlidot uz visām pusēm, varēja gadīties pat viegli ievainojumi. Vēlāk būtu žēlošanās, atvainošanās, sūdzības, varbūt Civilās aeronautikas padome pat ierosinātu izmeklēšanu. Tomēr, ja vien kaut cik laimētos, visi būtu palikuši dzīvi. Vajadzēja tikai asi reaģēt. Tad ari Redfernu ģimene būtu izglābusies.

Profesionāliem pilotiem treniņos un ilgos darba gados bija izstrādājušies ātri un precīzi refleksi. Ervingam Redfernam to trūka. Viņš bija pedantisks cilvēks, zinātnieka tips, pieradis vispirms domāt, pēc tam rīkoties, turklāt rīkoties pēc visiem likumiem. Tāpēc viņš nolēma vispirms apstiprināt Vašingtonas centra rīkojuma saņemšanu. Tā viņš izlietoja divas vai trīs sekundes — visu laiku, kas bija viņa rīcībā. T-33, iziedams no cilpas, šāvās augšup Un Ietriecās Redferna mašīnai kreisajos sānos — nožvarksteja fūetāls, uti privātajai sporta lidmašīnai nolūza kreisais Spārns, T-33, pati neglābjami bojāta, pēc inerces vēl mirkli cēlās augšup, tad tās priekšgals izjuka gabalgabalos, Nemaz īsti neaptverdams, kas noticis, — viņš tikai īsu mirkli bija pamanījis otru lidmašīnu, — leitnants Nils metās ārā un galdija parašutu atveramies. Tālu lejā, zaudējusi vadību, bezjēdzīgi griezdamās, krita «Beech Bonanza» ar Redfernu ģimeni.

Trīcošām rokām Kīls vēlreiz nospieda mikrofona pogu.

—   «Beech Bonanza» NC-403, runā Vašingtonas centrs. Vai jūs mani dzirdat?

Blakus Kītam stāvēja Džordžs Volless, viņa lūpas klusi kustējās. Sejā nebija ne asins piliena.

Kamēr viņi, šausmu pārņemti, raudzījās ekrānā, zaļie punkti bija satikušies, pēkšņi uzliesmojuši un apdzisuši.

Perijs Jants, nojauzdams kaut ko nelāgu, bija pienācis pie viņiem.

—   Kas noticis?

—   Laikam sadursme gaisā, — Kits ar sausu muti atbildēja.

Un tad tas notika —* atskanēja šī balss, kā murgainā sapnī izkliegti vārdi, un visi, kas tos dzirdēja, vēlējās, kaut nebūtu dzirdējuši, tomēr tie vairs nemūžam nebija izdzēšami no atmiņas.

Bojāejai nolemtajā «Beech Bonanza», kas griezdamās krita lejā, Ervings Redferns — varbūt nejauši, varbūt izmisīgās pūlēs kaut ko darīt — bija nospiedis mikrofona pārraides pogu. Radio sāka darboties.

Vašingtonas centrā tas bija dzirdams pa konsoles skaļruni, ko Kīts bija ieslēdzis, kad radās kritiskais stāvoklis. Sākumā atskanēja atmosfēras trokšņi, tad griezīgi, izmisīgi kliedzieni, no kuriem asinis stinga dzīslās. Dispečeru zālē visas galvas pagriezās uz konsoles pusi. Sejas nobālēja. Džordžs Volless histēriski šņukstēja. Grupu vecākie no citiem sektoriem metās pie Kīta.

Piepeši cauri kliedzieniem skaidri atskanēja balss — izbiedēta, izmisusi, lūdzoša. Sākumā visus vārdus nevarēja saprast. Tikai vēlāk, kad atkal un atkal no jauna tika atskaņots magnetofona ieraksts, izdevās saklausīt visus vārdus, pazīt balsi — tā piederēja deviņus gadus vecajai Valērijai Redferna'V

— ,.. Māmiņ! Tētiņ!.., Dariet kaut ko! Es negribu mirt k ,. Miļo dieviņ, es vienmēr esmu bijusi laba … Lūdzu, es negribu,,,

Par laimi, pārraide aprāvās.

«Beech Bonanza» nogāzās un sadega netālu no Lisabonas ciemata Merilcndas štatā. Visi četri pasažieri bija sakropļoti un apdeguši līdz nepazīšanai un tika apglabāti kopējā kapā.

Leitnants Nīls laimīgi nolaidās ar parašutu piecas jūdzes no katastrofas vietas.

Visus trīs dispečerus, kas bija saistīti ar traģēdiju, — Džordžu Vollesu, Kītu Beikersfeldu, Periju Jantu tūlīt atlaida no darba līdz izmeklēšanas beigām.

Praktikantu Džordžu Vollesu attaisnoja, jo viņš katastrofas laikā vēl nebija pilntiesīgs dispečers. Tomēr viņu atlaida no valsts dienesta un aizliedza viņam jebkad strādāt par dispečeru.

Visu atbildību uzvēla jaunajam nēģerim Perijam Jantam, grupas vecākajam. Izmeklēšanas komisija dienām un nedēļām ilgi atskaņoja magnetofona lenti, pētīja liecības un pārbaudīja lēmumus, ko Jantam bija nācies pieņemt dažās sekundes un lielā sasprindzinājumā, un nolēma, ka viņš varējis mazāk uzmanības veltīt sarežģījumiem ar <rNorthwest Orient» 727 un vairāk Džordža Vollesa uzraudzīšanai I<īta Beikersfelda prombūtnes laikā. Tas apstāklis, ka Perijs Jants bija uzņēmies dubultu slodzi, no kuras būtu varējis atteikties, netika ievērots. Jants dabūja rājienu un pazeminājumu amatā.

Kīts Beikersfelds tika pilnīgi attaisnots. Izmeklēšanas komisija īpaši uzsvēra, ka Kits lūdzis uz laiku atbrīvot viņu no dežūras, ka viņa lūgums bijis pamatots un aiziedams un atgriezdamies viņš pēc noteikumiem parakstījies žurnālā. Vēl vairāk — tikko atgriezies, viņš pamanījis, ka var notikt sadursme gaisā, un mēģinājis to novērst. Par ātru orientēšanos un rīcību — kaut arī šis mēģinājums nebija izdevies — viņam izteica pateicību.

Jautājums — cik ilgi Kīts bijis projām no dispečeru zāles — sākumā nemaz neradās. Uz izmeklēšanas beigārn — juzdams, kas draud Pcrijam Jantam, — Kīts mēģināja pats to ierosināt un uzņemties lielāko daļu vainas. Viņu uzklausīja laipni, taču bija skaidrs, ka izmeklēšanas komisija to uzskata par bruņniecisku žestu un neko vairāk. Tiklīdz komisija saprata, ko Kīts grib panākt, viņa liecību vispār neņēma vērā. Komisijas galīgajā ziņojumā šis viņa mēģinājums iejaukties nemaz netika pieminēts.

Nacionālās gvardes gaisa spēki uzsāka īpašu izmeklēšanu, kurā noskaidrojās, ka leitnants Henrijs Nīls aiz nevērības pārkāpis norādījumu palikt Midltaunas aviobāzes rajonā un ar savu T-33 atradies pārāk tuvu aviotrasei V-44. Tomēr nebija iespējams pierādīt, kur tieši viņš atradies, tāpēc nekādu sūdzību pret viņu neierosināja. Leitnants joprojām pārdeva automašīnas un nedēļas nogalēs lidoja.

Uzzinājis izmeklēšanas komisijas lēmumu, grupas vecākais Perijs Jants dabūja nervu sabrukumu. Viņu ievietoja slimnīcā, psihiatriskajā nodaļā. Viņš jau sāka atveseļoties, kad saņēma pa pastu anonīmu vēstuli — tipogrāfijā iespiestu biļetenu, ko izdevusi kāda Kalifornijaš labējo grupa, kura — starp citu — uzstājās pret pilsoņu tiesību piešķiršanu nēģeriem. Biļetenā bija ļaunprātīgi sagrozīts apraksts par Redfernu ģimenes traģēdiju. Perijs Jants tur bija attēlots ka nejēga un stulbenis, kas nav spējis aptvert, kāda atbildība viņam uzlikta, un bijis vienaldzīgs par Redfernu ģimenes bojāeju. Sis gadījums, biļetens apgalvoja, lai būtu brīdinājums «mīkstsirdīgajiem liberāļiem», kuri palīdz nēģeriem tikt atbildīgos posteņos, kam viņu garīgās spējas nav pietiekamas. Biļetens aicināja izdarīt «tīrīšanu» — padzīt visus nēģerus, kas strādā par gaisa satiksmes dispečeriem, «lai tādi gadījumi vairs neatkārtotos».

Jebkurā citā laikā cilvēks ar Pcrija Janla saprātu būtu uzskatījis biļetenu par maniaka sacerējumu, kas īstenībā tāds arī bija, un nebūtu pievērsis tam uzmanību. Taču Jants vēl nebija pilnīgi vesels un, izlasījis biļetenu, sabruka no jauna un būtu ilgi ārstējies slimnīcā, ja valsts revīzijas komisija nebūtu atteikusies samaksāt slimnīcas rēķinu, aizbildinoties ar to, ka viņa slimība neesot iegūta valsts dienestā. Jantu izrakstīja no slimnīcas, bet dispečera darbā viņš neatgriezās. Pēdējās ziņas, ko Kīts Beikersfelds par viņu bija dzirdējis, — viņš strādājot Ballimorā ostas bārā un stipri dzerot»

Džordžs Volless pavisam pazuda no redzes loka. Klīda baumas, ka bijušais praktikants iestājies armijā — kājniekos, nevis aviacijā — un pašlaik viņam esot nopietnas nepatikšanas ar kara policiju. Runāja, ka Volless bieži uzsākot kautiņus un tračus un pie tam darot visu iespējamo, lai viņu piekautu. Sīm baumām gan nekāda apstiprinājuma nebija.

Kīta Bcikersfelda turpmākā dzīve likās ritam kā parasti. Kad izmeklēšana bija beigusies, viņam atļāva atgriezties darbā — tai pašā postenī un ar to pašu atalgojumu. Viņš atkal sāka strādāt Līsburgā. Kolēģi, apzinādamies, ka tas, kas noticis ar Kītu, viegli varēja gadīties arī viņiem pašiem, izturējās draudzīgi un līdzjūtīgi. Darbs viņam sākumā veicās labi.

Pēc tam kad viņam nebija izdevies pievērst izmeklēšanas komisijas uzmanību apstāklim, ka viņš tajā liktenīgajā dienā tik ilgi uzkavējies tualetē, Kīts vairs ne ar vienu par to nerunāja, pat ar Natāliju ne. Taču slepenā vainas apziņa palika.

Natālija bija gudra un mīloša sieva. Viņa juta, ka Kīts pārcietis traumu, ka paies ilgs laiks, kamēr viņš atgūsies, un centās pielāgoties viņa noskaņojumam — tērzēja un rosījās, kad viņš bija možs, un klusēja, kad viņš klusēja. Palikusi vienatnē ar dēliem Braienu un Teo, viņa zēniem paskaidroja, kāpēc viņiem saudzīgi jāizturas pret tēvu.

Kīts saprata un cienīja Natālijas pūles. Viņas rīcībai galu galā varētu būt panākumi, ja nebijis viens apstāklis— gaisa satiksmes dispečeram nepieciešams miegs. Kīts gulēja maz, un gadījās naktis, kad negulēja nemaz.

Kad viņš aizmiga, viņam rādījās viens un tas pats sapnis: Vašingtonas centra dispečeru zāle mirkli pirms katastrofas gaisā … saplūstošie gaisa punkti uz radiolokatora ekrāna… Kīta pēdējais izmisīgais rīkojums… kliedzieni, mazās Valērijas Redfernas balss.

Dažreiz sapnis bija mazliet citāds. Viņš mēģināja pieiet pie ekrāna, lai norautu Džordžam Vollesam radioaustiņas un pārraidītu brīdinājumu, bet kājas neklausīja un kustības bija bezcerīgi gausas, it kā gaiss visapkārt būtu pārvērties smagās dūņās. Ar prātu viņš apzinājās izmisīgi skaidri: ja tikai viņš spētu brīvi kustēties, traģēdiju varētu novērst… Kaut gan viņš pūlējās un cīnījās visiem spēkiem, viņš vienmēr par vēlu satvēra austiņas. Citreiz viņš dabūja austiņas, bet balss neklausīja. Viņš zināja — ja varētu parunāt, viņš brīdinātu un izglābtu. Viņš domās veidoja brīdinājuma vārdus, sasprindzināja plaušas un balss saites, taču ne skaņa nenāca pār viņa lūpām.

Vienalga, kāds bija sapnis, tas beidzās vienmēr vienādi — ar pēdējiem vārdiem no «Beech Bonanza» pa radio, kurus viņš tik bieži tika dzirdējis magnetofona lentē izmeklēšanas laikā. Un vēlāk — blakus aizmigušajai Natālijai — viņš gulēja nomodā, domādams, atcerēdamies, alkdams neiespējamo — padarīt notikušo par nebijušu. Vēl vēlāk viņš baidījās iemigt, tīši palika nomodā, lai nebūtu atkal jāpacieš mokošais murgs.

Un tad šajā nakts vientulībā sirdsapziņa sāka atgādināt viņam nokrāptās minūtes, ko viņš dīki bija pavadījis tualetē, liktenīgās minūtes, kad viņš jau varēja un viņam vajadzēja but darbā, bet viņš, paļaudamies laiskumam un domām par sevi, nebija atgriezies. Kīts zināja to, ko citi nezināja: ka īstais vainīgais Rcdfernu traģēdijā bija viņš, nevis Perijs Jants. Perijs bija sagadīšanās, apstākļu upuris. Perijs bija Kita draugs, viņš bija paļāvies uz Kīta apzinīgumu, ticējis, ka Kīts atgriezīsies dispečeru zālē, cik drīz vien iespējams. Taču Kīts, labi zinādams, ka draugs dara divkāršu darbu, ka viņam ir divkārša slodze, tomēr bija kavējies divtik ilgi, nekā vajadzēja, bija pievīlis Periju; galu galā Perijs Jants tika apvainots un nosodīts Kīta vietā.

Perijs — upura jērs Kīta labā.

Tomēr Perijs, kaut arī cieta pārestības, bija dzīvs. Redfernu ģimene bija mirusi. Mirusi tāpēc, ka Kīts bija domājis par niekiem, tīksminājies par sauli, atstājot ne visai pieredzējušu praktikantu pārāk ilgi vienu darbā, kas īstenībā bija jādara Kītam un ko viņš būtu labāk veicis. Nevarēja būt šaubu par to, ka viņš, ja tikai agrāk atgriezies, būtu ieraudzījis T-33 jau ilgi pirms tam, kad tas tuvojās Redfernu lidmašīnai. Pierādījums bija tas, ka viņš patiešām bija to ieraudzījis, tiklīdz atgriezies, — tikai pārāk vēlu, kad neko vairs nevarēja līdzēt.

Atkal un atkal.,. vēl un vēlreiz visu nakti n ■ kā dzirnakmenim pieķēdēta … Ķīla apziņa cieta, mocījās sāpīgās atmiņās, pašpārmetumos. Galu galā viņš aizmiga no pārguruma, parasti tad sākās tie paši murgi, un viņš atkal atmodās.

Ari dienā, japat kā naktī, viņu neatstāja atmiņas par Redferniein. Ervings Redferns, viņa sieva, bērni — kaut gan Kits tos nekad nebija redzējis — vienmēr stāvēja viņam acu priekšā. Kīta paša bērni Braiens un Teo — dzīvi un veseli — šķita kā tiešs pārmetums. Tas, ka Kīts pats dzīvoja, elpoja, viņam likās kā vainas atgādinājums.

Negulētās naktis, dvēseles nemiers drīz vien sāka ietekmēt viņa darbu. Viņš vairs nespēja ātri reaģēt, vilcinājās, kad vajadzēja kaut ko izlemt. Vairākas reizes viņš aiz pārmērīga saspīlējuma «pazaudēja ainu» un viņam vajadzēja citu palīdzības. Vēlāk viņš atklāja, ka viņu cieši novērojuši. Priekšniecība no pieredzes zināja, kas var notikt, un gandrīz vai paredzēja, ka parādīsies tādas pārpūlēšanās sekas.

Aviocentra vadība izsauca viņu uz neoficiālām, draudzīgām pārrunām, taču tās neko nelīdzēja. Vēlāk pēc Vašingtonas ieteikuma ar Kīta paša piekrišanu viņu pārcēla no Austrumu piekrastes uz Vidējiem Rietumiem — uz Linkolna starptautisko lidostu par galveno dispečeru. Cerēja, ka vietas maiņa viņam nāks par labu. Priekšnieki rīkojās sevišķi gādīgi: viņi zināja, ka Kīta vecākais brālis Mels ir Linkolna lidostas priekšnieks, un cerēja arī uz brāļa labvēlīgo ietekmi. Natālija, kaut arī viņai ļoti patika Merilenda, bez žēlošanās pārcēlās uz jauno vietu.

Izdomāts bija labi, tomēr arī tas neko nelīdzēja.

Vainas apziņa neatstāja Kītu, tāpat kā nakts murgi, kas tikai auga un pletās, parādīdamies arvien citā veidā, bet būtība palika tā pati. Viņš vairs gulēja tikai ar miega zālēm, ko parakstīja kāds ārsts — Mela draugs.

Mels saprata, kas notiek ar brāli, tomēr ne gluži visu; Kīts ne vārda nebija bildis par savu pārāk ilgo aizkavēšanos Līsburgas aviocentra tualetē. Vēlāk, redzēdams, ka Kīta veselības stāvoklis arvien pasliktinās, Mels uzstāja, lai viņš iet pie psihiatra, bet Kīts atteicās. Viņš sprieda ļoti vienkārši. Kāda jēga mēģināt ar zālēm vai buramiem vārdiem atbrīvoties no vainas apziņas, ja vaina paliek un nekas ne debesīs, ne virs zemes, nekāda psihiatrija nespēj padarīt to par nebijušu?

Kīta nomāktība arvien padziļinājās, līdz beidzot pat Natālija ar savu mierīgo raksturu un pielāgošanās spējām vairs neizturēja. Natālija gan zināja, ka vīru moka bezr miegs, taču viņa nekā nezināja par murgiem. Kādu dienu viņa, pacietību zaudējusi, dusmās jautāja:

—   Vai tad mums līdz mūža beigām būs jāģērbjas maisaudeklā un jākaisa pelni uz galvas? Vai mēs nekad vairs nevarēsim priecāties, smieties kā agrāk? Ja tu domā arī turpmāk tā dzīvot, tad zini — es tā negribu dzīvot, un es nepieļaušu, ka Braienam un Teo jāaug tādā drūmā atmosfērā.

Kad Kīts neko neatbildēja, Natālija turpināja:

—   Es jau tev esmu teikusi: mūsu dzīve, mūsu laulība, bērni ir daudz svarīgāki par tavu darbu. Ja tāds darbs tev vairs nav pa spēkam, ja tas tevi tā nomoka, pamet to un strādā kaut ko citu. Es zinu, tu vienmēr saki: būs mazāk naudas, zaudēsi pensiju. Bet tas vēl nav viss, gan kaut kā iztiksim. Es uzņemšos visas grūtības, Kīt Beikersfckl, un varbūt mazliet paželošos, bet ne pārāk daudz, tāpēc ka sliktāk neka tagad vairs nevar būt. — Viņa ar pūlēm apvaldīja asaras un pabeidza: — Brīdinu tevi, ilgi es vairs neizturēšu. Ja tu tapat turpināsi, tad tev būs jādzīvo vienam.

Tā bija vienīgā reize, kad Natālija ieminējās par iespēju šķirties. Un pirmā reize, kad Kīts sāka domāt par pašnāvību.

Vēlāk šī iedoma nostiprinājās un kļuva par apņemšanos.

Tumšās ģērbtuves durvis atvērās. Noklikstēja slēdzis. Kīts bija atkal Linkolna starptautiskās lidostas novērošanas tornī — spilgtā gaisma virs galvas žilbināja acis.

Ienāca kāds cits dispečers, ari viņam bija darba pārtraukums. Kīts nolika sviestmaizes, kurām nebija pieskāries, aizvēra skapīti un gāja atpakaļ uz radaru zāli. Otrs dispečers ar ziņkāri palūkojās viņā. Ne viens, ne otrs neteica ne vārda.

Diezin vai tā kara lidmašīna KC-135, kam sabojājies raidītājs, būs laimīgi nolaidusies, Kīts domāja. Jādomā gan, kā viss kārtībā un lidmašīna un tās apkalpe drošībā. Viņš tā cerēja. Viņš ļoti vēlējās, lai kādam šonakt kaut kas labi izdotos.

Iedams iekšā radaru zālē, viņš aptaustīja kabatā O'Heigena viesnīcas istabas atslēgu, lai vēlreiz pārliecinātos, ka tā ir tur. Drīz viņam tā būs vajadzīga.

Bija pagājusi gandrīz stunda, kopš Taņa Livingstona un Mels Beikersfclds šķirās pasažieru stacijas centrālajā vestibilā. Pat vēl tagad — kaut arī daudz kas bija noticis pa šo laiku — Taņa atcerējās, kā viņu rokas saskārās pie lifta un kādā tonī viņš sacīja: «Vismaz man būs iemesls jūs šovakar vēlreiz redzēt.»

Taņa ļoti cerēja, ka arī Mels to atminēsies un atradīs iespēju iegriezties pie viņas, kaut gan zināja, ka viņam jābūt pilsētā.

Mela pieminētais «iemesls» — it kā viņam tas būtu vajadzīgs — bija ziņa, ko Taņa bija saņēmusi kafejnīcā. «Ar reisu 80 brauc «zaķis»,» «Trans America» inspektors viņai sacīja. «Jūs izsauc.» Un paskaidroja: «Kā es dzirdēju, tas esot sevišķs «zaķis».»

Inspektoram bija taisnība.

Taņa atkal sēdēja mazajā viesistabā aiz «Trans America» kasēm, kur šovakar jau bija mierinājusi satraukto jauno kasieri Pet^iju Smitu. Tikai tagad Petsijas vietā viņai pretī sēdēja sīciņa veca dāma no Sandjēgo.

—   Šī jums nav pirmā reize, — Taņa sacīja. — Vai ne?

—   Nav, nav, mīļā. Ir bijušas vairākas.

Vecā dāma bija ērti atlaidusies krēslā, glīti klēpī saliktajās rokās bija redzams mežģīņots mutautiņš. Ģērbusies melnā, vecmodigā blūzē ar augstu apkaklīti, viņa izskatījās kā solīda vecvecmāmiņa, kas saposusies uz baznīcu. īstenībā viņa bija pieķerta kaut kur starp Losandželosu un Ņujorku braucam bez biļetes.

Taņa atcerējās kaut kur lasījusi, ka bezbiļetnieki gadījušies jau 700. gada pirms Kristus dzimšanas uz feniķiešu kuģiem, kas braukāja pa Vidusjūras austrumdaļu. Tajos laikos pieķertos «zaķus» gaidīja nāves sods — pieaugušajiem izšķetināja zarnas, bērnus dzīvus sadedzināja uz upuru sārtiem.

Kopš tiem laikiem sodu bargums bija mīkstinājies, bet «zaķu» skaits nebija gājis mazumā.

Taņa nodomāja: diezin vai kāds — ārpus šaurā aviosabiedrību darbinieku loka — zina, ka lidošana par «zaķi» kļuvusi par īstu epidēmiju, kopš parādījušās reaktīvās lidmašīnas un palielinājies lidojuma ātrums un pasažieru skaits. Droši vien ne. Aviosabiedrības cik spēdamas pūlējās saglabāt to noslēpumā, baidīdamās, ka, uzzinājuši šos datus, vēl daudzi citi pasažieri gribēs lidot bez maksas. Tomēr bija cilvēki, kas aptvēra, cik viegli lidot bez biļetes, — starp šiem apķērīgajiem bija arī vecā dāma no Sandjēgo.

Viņu sauca Ada Kvonseta. Taņa to bija pārbaudījusi pēc sociālās nodrošināšanas kartītes. Un misis Kvonseta, bez šaubām, būtu nemanīta aizlidojusi līdz Ņujorkai, ja nebūtu pieļāvusi kļūdu. Viņa bija uzticējusi savam blakussēdētājam, ka lido bez biļetes, un tas pateicis stjuartei. Stjuarte ziņoja kapteinim, tas pa radio paziņoja lidostai, un kasieris ar sargu gaidīja Linkolna starptautiskajā lidostā, lai izsēdinātu veco dāmu no lidmašīnas. Viņa tika aizvesta pie Taņas, kuras pienākums bija arī nodarboties ar «zaķiem», kad aviosabiedrībai laimējās kādu noķert.

Taņa ar pierastu žestu nogludināja savus šauros, glītos formas svārkus.

—   Nu labi, — viņa sacīja, — es domāju, būs labāk, ja jūs pati man visu izstāstīsiet.

Vecā sieviete atlaida vaļā sažņaugtās rokas, un mežģīņotais mutautiņš mazliet pārvietojās.

—   Redzat, es esmu atraitne, un man ir meita, viņa ir precējusies un dzīvo Ņujorkā. Reizēm man kļūst vientulīgi un gribas apciemot viņu. Un tad es braucu uz Losandželosu un sēžos lidmašīnā, kas lido uz Ņujorku.

—  Tapat vien? Bez biļetes?

Misis Kvonseta likās gandrīz vai sašutusi.

—  Ak, mīļā, man nav naudas biļetei! Tik vien ir kā pašas pensija un tas mazumiņš, ko saņemu par savu nelaiķa vīru. Es varu samaksat tikai par autobusa biļeti no Sandjēgo uz Losandželosu.

—  Autobusā jūs tātad pērkat biļeti?

—   Kā tad. Autobusos ir ļoti stingra kontrole. Es reiz mēģināju nopirkt biļeti līdz pirmajai pieturai un braukt tālāk. Bet viņi katrā pilsētā kontrolē biļetes, un šoferis atklāja, ka mana biļete vairs nav derīga. Viņi bija diezgan bargi. Pavisam citādi nekā lidmašīnās.

—  Man gribētos zināt, — Taņa sacīja, — kāpēc jūs nelidojat no Sandjēgo lidostas.

—   Man liekas, mīļā, tur mani jau pazīst.

—  Tas nozīmē — Sandjēgo lidostā jūs jau esat pieķerta?

Vecā dāma nolaida acis.

—   Jā.

—       Vai jūs esat lidojusi par «zaķi» ari ar citu sabiedrību lidmašīnām? Ne tikai ar mūsējām?

—  Jā. Bet «Trans America» man patīk vislabāk.

Taņa pūlējās izturēties nopietni, taču tas bija ļoti grūti: izklausījās, it kā runa būtu par pastaigu tepat iīdz stūra veikalam. Pūlēdamās saglabāt mierīgu sejas izteiksmi, viņa jautāja:

—   Kāpēc jums patīk «Trans America», misis Kvonseta?

—       Redzat, Ņujorkā ir tik prātīgi cilvēki. Kad esmu paciemojusies pie meitas kādu nedēļu vai divas un taisos braukt mājās, tad eju uz jūsu aviosabiedrības kantori un visu izstāstu.

—       Izstāstāt viņiem patiesību? Ka esat par «zaķi» atbraukusi uz Ņujorku?

—       Nu, protams, mīļā. Viņi man prasa datumu un reisa numuru — es vienmēr pierakstu, lai neaizmirstu. Tad viņi paskatās kaut kādos papīros.

—       Reisa žurnālā, — Taņa pateica. Viņa nodomāja: «Vai tiešām šī saruna notiek, vai arī tas ir tikai māns?»

—   Jā, mīļā, tā laikam to sauc.

—   Lūdzu, turpiniet.

Vecā dāma likās izbrīnījusies.

—       Vairāk nekā nav ko stāstīt. Pēc tam viņi mani aizsūta mājās. Parasti tai pašā dienā ar kādu no jūsu lidmašīnām.

—   Un tas ir viss? Neko vairāk jums nesaka?

Misis Kvonseta mīļi pasmaidīja — gluži tā, it kā mācītājmājā pēcpusdienas tēju dzerdama.

—       Nu, dažreiz mani mazliet parāj. Saka, es esot nelabi rīkojusies, lai nekad tā vairs nedarot. Bet tas jau nav nekas, vai ne?

—   Nē, — Taņa sacīja. — Protams, itin nekas.

Neticami, nodomāja Taņa, bet tas patiešām tā ir. Aviosabiedrības zināja, ka tas notiek bieži. Cilvēks bez biļetes gluži mierīgi iekāpa lidmašīnā — bija daudz paņēmienu, kā to izdarīt, — un klusi sēdēja, gaidot aizlidošanu. Noķert «zaķi» nebija viegli, ja tikai tas neiekļuva pirmās klases salonā, kur lieks pasažieris tūlīt pamanāms, un ja lidmašīna nebija pārpildīta. Stjuartes gan izskaitīja pasažierus, un to skaits varēja nesaskanēt ar pasažieru sarakstā minēto. Tad radās aizdomas, ka viens no pasažieriem ir bez biļetes, un kontrolierim tādā gadījumā jāizšķiras, ko darīt: vai nu ļaut lidmašīnai pacelties un atzīmēt žurnālā, ka faktiskais pasažieru skaits nesakrīt ar bi|ešu skaitu, vai ari pārbaudīt biļetes visiem, kas atrodas lidmašīnā.

Tada biļešu pārbaude vilktos gandrīz pusstundu, bet lidmašīnas aizkavēšanās uz zemes maksātu milzu naudu. Bez tam tiktu izjaukts kustības grafiks — gan pacelšanās, gan ierašanās citos punktos. Pasažieri, kas lido ar pārsēšanos vai kam jābūt kaut kur noteiktā laikā, kļūtu nepacietīgi un nikni, un kapteinis, norūpējies par savu precīza lidotāja slavu, dusmotos uz kontrolieri. Kontrolieris sāktu domāt, ka varbūt kļūdījies skaitot. Turklāt, ja viņam neizdotos pierādīt, ka aizkavēšanās iemesls pietiekami svarīgs, viņš dabūtu sutu no pārvadājumu nodaļas priekšnieka. Galu galā, pat ja bezbiļetnieku atrastu, zaudējumi dolāros un firmas labās slavas ziņā krietni pārsniegtu maksu par viena cilvēka biļeti.

Tāpēc aviosabiedrībai vienīgā prātīgā izeja tādos gadījumos bija — aizvērt durvis un ļaut lidmašīnai lidot.

Ar to parasti viss arī beidzās. Lidojuma laikā stjuartēm jau tā bija darba pilnas rokas, lai vēl kontrolētu biļetes, un lidojuma beigās pasažieri nepieļautu, ka viņus aiizkavē ar biļešu kontroli. Tāpēc bezbiļetnieks mierīgi izkāpa no lidmašīnas un neviens viņu neizjautāja un neaizkavēja.

Arī tas, ko vecā dāma bija stāstījusi Taņai par atgriešanos mājās, bija taisnība. Aviosabiedrības uzskatīja, ka bezbiļetnieku nedrīkst būt un, ja tie bija, tad vainīga pati aviosabiedrība, kas nav spējusi to novērst. Aiz tādiem pašiem motīviem aviosabiedrības arī gādāja, lai «zaķi» atgrieztos tur, no kurienes atlidojuši, un — tā kā citas iespejas nebija — vainīgie lidoja atpakaļ kā pilntiesīgi pasažieri ar visu apkalpošanu un ēdināšanu ceļā.

—   Jūs gan esat jauka, — misis Kvonseta sacīja. — Es uzreiz pazīstu jaukus cilvēkus, tikko ieraugu. Bet jūs esat daudz jaunāka nekā pārējie aviosabiedrības darbinieki — tas ir, tie, ko man gadījies sastapt. i-»

—  Jūs gribat sacīt — tie, kas nodarbojas ar biežiem un bezbiļetniekiem?

—   Pareizi. — Vecā dāma nebija apmulsinama. Viņa atzinīgi aplūkoja Taņu. — Manuprāt, jums varētu būt tā ap divdesmit astoņiem.

—  Trīsdesmit septiņi, — Taņa īsi atteica.

—   Jūs izskatāties jauna, kaut arī redzams, ka esat nobriedusi sieviete. Varbūt tāpēc, ka esat precējusies. ,

—   Beidziet, — Taņa teica. — Tas Jums nelīdzēs,

—• Bet jūs esat precējusies.

—   Biju. Vairs neesmu.

—       Zēl. Jums varētu būt skaisti bērni. Ar rudiem matiem, tāpat kā jums.

Ar rudiem varbūt, tikai bez sirmuma, Taņa domāja, — šorīt viņa atkal bija pamanījusi sirmus matus. Bet, par bērniem runājot, viņa būtu varējusi paskaidrot, ka viņai ir bērns, kas pašlaik ir mājās un, cerams, guļ. Taču to viņa nestāstīja, tikai bargi noteica;

—       Jūs esat rīkojusies negodīgi, misis Ada Kvonseta. Jūs esat krāpusi, pārkāpusi likumu. Es domāju jūs zināt, ka jūs var nodot tiesai.

Pirmoreiz vecās sievietes naivajā sejā pavīdēja uzvarētājas smaids.

—       Bet to taču nedarīs, vai ne? Viņi nevienu nenodod tiesai.

Patiešām — turpināt nav vērts, Taņa domāja. Viņa ļoti labi zināja — un acīmredzot arī misis Kvonseta zināja *—, ka aviosabiedrības nekad nesūdzēja tiesā bezbiļetniekus, uzskatot, ka saceltais troksnis drīzāk kaitētu nekā dotu kādu labumu.

Vienīgi varēja izmantot izdevību un, izprašņājot veco dāmu, uzzināt šo to noderīgu priekšdienām.

—       Misis Kvonseta, — Taņa sacīja, — jūs tik daudz reižu esat par brīvu lidojusi ar «Trans America» lidmašīnām, par to jūs tagad varētu mums mazliet palīdzēt.

—   Labprāt, ja vien varēšu.

—   Es gribētu zināt, kā jūs tiekat lidmašīnā.

Vecā dāma pasmaidīja.

—       Redziet, mīļā, ir dažādi paņēmieni. Es pūlos katrreiz rīkoties citādi.

—   Lūdzu, pastāstiet, kā jūs to darāt.

—       Nu, parasti es cenšos ierasties lidostā agrāk, lai da« būtu iekāpšanas talonu.

Vai tas nav grūti?

Dabūt iekāpšanas talonu? Nē, tas ir vieglāk par vieglu. Tagad aviosabiedrības izmanto biļešu aploksnītes kā iekāpšanas talonus. Es pieeju pie kāda galdiņa un saku, ka esmu pazaudējusi biļetes aploksnīti, vai nevarētu iedot rhan citu. Es izraugos galdiņu, kur apkārt daudz cilvēku gaida un kasieri aizņemti. Viņi vienmēr man iedod.

Protams, ka iedod, Taņa nodomāja. Tas ir gluži dabisks lūgums, ko bieži dzird. Tikai atšķirībā no misis Kvonsetas vairums cilvēku grib jaunu biļetes aploksnīli bez kādiem ļauniem nolūkiem.

—     Bet jūs dabūjat tukšu aploksnīti, — Taņa aizrādīja. — Tā neder par iekāpšanas talonu.

—     Es pati to izpildu — dāmu istabā. Man vienmēr ir līdzi daži veci taloni, tā ka es zinu, kas jāraksta. Un vienmēr turu somiņā resnu, melnu zīmuli. — Nolikusi mežģīņu mutautiņu klēpī, misis Kvonseta attaisīja melno, pērlēm izšūto somiņu. — Redzat?

—     Redzu, — Taņa sacīja. Viņa pasniecās un paņēma zīmuli. — Vai jums nebūs iebildumu, ja es to paturēšu sev?

Misis Kvonseta likās mazliet sašutusi.

—    Tas ir mans. Bet, ja jums tas vajadzīgs, es varu nopirkt citu.

—    Turpiniet, — Taņa sacīja. — Tātad jums ir iekāpšanas talons. Kas notiek pēc tam?

—   Es eju tur, kur laiž uz lidmašīnām.

—   Uz izeju?

—     Pareizi. Nogaidu tādu brīdi, kad jaunais cilvēks, kas kontrolē biļetes, ir aizņemts — viņš vienmēr ir aizņemts, kad nāk reizē daudz cilvēku. Tad es aizmanos viņam garam un projām uz lidmašīnu.

—   Bet ja kāds mēģina jūs aizturēt?

—  Neviens mani neaiztur, ja man ir talons.

—   Pat stjuartes nepārbauda?

—    Tās ir jaunas meitenes, mīļā. Parasti viņas pļāpā savā starpā un vairāk interesējas par vīriešiem. Viņas paskatās tikai reisa numuru, un to es vienmēr uzrakstu pareizi.

—    Bet jūs teicāt, ka ne vienmēr izmantojat Iekāpšanas talonu.

Misis Kvonseta nosarka.

—    Nu, tad man ir jāpamānās. Dažreiz saku, ka eju atvadīties no meitas, — zināt, gandrīz visi to ļauj. Vai arī, ja lidmašīna tur ir nolaidusies tikai pa ceļam, es saku, ka eju atpakaļ uz savu vietu, bet biļeti esmu atstājusi lidmašīnā. Vai arī ka mans dēls tikko iekapa lidmašīnā, un aizmirsa savu kabatas portfeli un es gribu viņam to atdot. Tad es turu rokā kabatas portfeli, tā ir visdrošāk.

—       Jā, — Taņa sacīja. — Es domāju gan. Kā liekas, jūs visu rūpīgi esat pārdomājusi. — Tagad pietiks materiāla veselam biļetenam biļešu kontrolieriem un stjuartēm, viņa nosprieda. Taču tūlīt sāka šaubīties: vai tas daudz līdzēs?

—       Mans nelaiķa vīrs man to iemācīja. Viņš bija ģeometrijas skolotājs un vienmēr teica, ka vajagot padomāt par katru leņķi.

Taņa cieši palūkojās misis Kvonsetā. Vai viņa nezobojās?

Taču vecā dāma no Sandjēgo bija pavisam nopietna.

—   Ir vēl kaut kas svarīgs, ko es neesmu pateikusi.

Istabas otrā galā zvanīja telefons. Taņa piegāja un

nocēla klausuli.

—       Vai tā vecā vista vēl ir pie jums? — atskanēja pārvadājumu nodaļas priekšnieka balss. Viņš bija atbildīgs par visām «Trans America» operācijām Linkolna starptautiskajā lidostā. Parasti mierīgais, labsirdīgais priekšnieks šovakar likās kašķīgs. Skaidrs, ja trīs dienas un naktis kavējās lidojumi, vajadzēja pārlikt uz citiem reisiem nelaimīgos pasažierus, turklāt pastāvīgi saņemt dzēlīgus aizrādījumus no augstākās priekšniecības — tas viss nevarēja palikt bez sekām.

—  Jā, — Taņa atbildēja.

—  Vai izdabūjāt no viņas kaut ko noderīgu?

—   Daudz. Aizsūtīšu jums ziņojumu.

—       Kad rakstīsiet, lieciet kaut šoreiz lielos burtus, lai es varu izlasīt.

—  Jā, ser.

Viņa pateica «ser» diezgan uzsvērti, un vada otrā galā uz brīdi iestājās klusums. Tad pārvadājumu nodaļas priekšnieks norūca:

—       Piedodiet, Taņa! Liekas, sāku jums atdarīt par to, ko pats dabūju no Ņujorkas. Kā tas kuģa puika, kurš iespēris kuģa kaķim, tikai jūs neesat kaķis. Vai varu kaut ko darīt jūsu labā?

—       Man vajadzīga šovakar biļete uz Losandželosu misis Adai Kvonsetai,

—   Vai tai vecajai vistai?

—   Tai pašai.

—       Droši vien uz sabiedrības rēķina, — pārvadājumu podaļas priekšnieks īgni sacīja.

—   Diemžēl.

—       Visnejēdzīgākais ir tas, ka mums jāgādā, lai viņa var aizbraukt pirms godīgiem cilvēkiem, kas kārtīgi samaksājuši par savām biļetēm un jau gaidījuši stundām ilgi. Bet, man liekas, jums taisnība: jo ātrāk mēs viņu dabūjam nost no kakla, jo labāk mums pašiem.

—   Es arī tā domāju.

—       Es likšu, lai rezervē biļeti. Varat saņemt to biļešu kasē. Tikai neaizmirstiet brīdināt Losandželosu, lai viņi paaicina lidostas policiju un aizvada to veceni projām no lidostas teritorijas.

—  Viņa varētu būt Vistlera māte, — Taņa klusi sacīja.

—       Nu, tad lai Vistlers pērk viņai biļeti, — pārvadājumu nodaļas priekšnieks norūca.

Taņa pasmaidīja un pakāra klausuli. Un atgriezās pie misis Kvonsetas.

—       Jūs teicāt, ka neesot man izstāstījusi vēl kaut ko svarīgu — par iekļūšanu lidmašīnās.

Vecā dāma vilcinājās. Viņa bija izteiksmīgi sakniebusi lūpas, kad Taņa, runādama pa telefonu, pieminēja lidojumu atpakaļ uz Losandželosu.

—       Jūs jau gandrīz visu man izstāstījāt, — Taņa mudināja. — Tad pabeidziet arī. Ja ir vēl kaut kas, ko sacīt.

—       Protams, ir. — Misis Kvonseta apstiprinādama pamāja ar galvu. — Es gribēju sacīt, ka labāk neizvēlēties tālos reisus — nu, tos svarīgos, bez apstāšanās cauri visai valstij. Tie bieži vien ir pārpildīti, un tur pasažieriem dod vietu numurus — pat tūristu klasē. Tad ir sarežģītāk, kaut gan reiz es lidoju arī ar tādu, jo citu reisu nebija.

—       Tātad jūs neizvēlaties tiešos maršrutus. Bet vai jūs neatklāj apstāšanās vietās?

—   Es izliekos aizmigusi. Parasti viņi mani netraucē.

—   Bet šoreiz traucēja.

Misis Kvonseta saknieba lūpas klusā pārmetumā.

—       Tikai tā mana blakussēdētāja dēļ. Tas nu gan bija nelietīgs cilvēks. Es viņam uzticējos, bet viņš nodeva mani stjuartei. Tā iet, kad uzticas cilvēkiem.

—       Misis Kvonseta, — Taņa sacīja. — Man liekas, jūs dzirdējāt — mēs sūtīsim jūs atpakaļ uz Losandželosu.

Vecīgās, pelēkās acis it kā iezibējās.

—       Ja, mana mīļā. Es jau baidījos, ka tā iznāks. Bet es gribētu iedzert tasi tējas. Tad es tagad iešu, un jūs man pateiksiet, cikos jābūt atpakaļ.

—   Nē, nē! — Taņa apņēmīgi papurināja galvu.—Viena pati jūs nekur neiesiet. Tēju padzert jūs varat, tikai mūsu darbinieks ies jums līdzi. Es tūlīt izsaukšu kādu, kas paliks kopā ar jums līdz aizlidošanai uz Losandželosu. Ja es jūs palaidīšu vienu — es zinu, kas notiks. Neviens nepaspēs ne atjēgties, kad jūs jau sēdēsiet lidmašīnā un lidosiet uz Ņujorku.

No naidīgā skatiena, ko misis Kvonseta uzmeta Taņai, viņa saprata, ka uzminējusi.

Desmit minūtes vēlāk viss bija nokārtots. Bija rezervēta biļete uz Losandželosu ar reisu 103, izlidošana pēc pusotras stundas. Reiss bija bez apstāšanās, tā ka misis Kvonseta nevarēja izkāpt pa ceļam un lidot atpakaļ. Losandželosas pārvadājumu nodaļas priekšniekam bija ziņots pa teletaipu, attiecīgs norādījums sagatavots reisa 103 apkalpei.

Sīciņā vecā dāma no Sandjēgo tika nodota kāda «Trans America» darbinieka gādībā — tas bija nesen pieņemts jauneklis, kas pēc saviem gadiem varēja būt viņas mazdēls.

Taņa deva stingrus norādījumus šim jauneklim — Pīteram Koklijam:

—   Jūs paliksiet pie misis Kvonsetas līdz izlidošanai. Viņa sacīja, ka gribot padzert tēju. Aizvediet viņu uz kafejnīcu, lai viņa padzer tēju; un lai paēd, ja vēlas, kaut gan lidmašīnā dos vakariņas. Lai viņa dara ko darīdama, palieciet pie viņas. Ja viņai ievajagas iet uz tualeti, pagaidiet ārpusē; vārdu sakot, neizlaidiet viņu no acīm. Kad pienāks lidojuma laiks, aizvediet viņu, iekāpiet viņai līdzi lidmašīnā un nododiet viņu vecākajai pavadonei. Piekodiniet, lai nekādā gadījumā neļauj viņai kāpt ārā no lidmašīnas. Viņa ir stiķu pilna un prot visādi izmeloties, tāpēc uzmaniet viņu cieši.

Iedama ārā no istabas, vecā dāma ieķērās jauneklim elkonī.

—   Es ēēru, ka jums nebūs iebildumu, jaunais cilvēk. Vecai sievietei vajadzīgs atbalsts, un jūs esat tik līdzīgs manam mīļajam znotam. Viņš arī bija skaists jauneklis, kaut gan tagad, protams, viņš ir daudz vecāks par jums. TS liekas, ka jūsu aviosabiedrība vispār nodarbina tikai patīkamus cilvēkus. — Misis Kvonseta pārmetoši palūkojās uz Taņu. — Vismaz vairums ir tādu.

—       Atcerieties, ko es jums sacīju, — Taņa brīdināja Pītcru Kokliju. — Viņa ir pilna stiķu kā suns blusu.

—       Nav labi tā runāt, — misis Kvonseta bargi sacīja. — Esmu pārliecināta, ka jaunajam cilvēkam ir pašam savas domas par mani.

Piters Koklijs apjucis pasmīnēja.

Durvīs misis Kvonseta vēl pagriezās atpakaļ. Un sacīja Taņa i:

—        Kaut arī jūs pret mani tā izturējāties, mīļā, es gribu, lai jūs zinātu, ka es uz jums nedusmojos.

Pēc brītiņa Taņa no mazās viesistabas, ko viņa šovakar bija izmantojusi divām sarunām, atgriezās «Trans America» kantori. Bija bez piecpadsmit minūtēm deviņi. Apsēdusies pie sava rakstāmgalda, Taņa nodomāja: diezin vai aviosabiedrībai izdevies galīgi tikt vaļā no misis Adas Kvonsetas? Taņa par to šaubījās. Ar savu rakstāmmašīnu bez lielajiem burtiem viņa sāka rakstīt ziņojumu pārvadājumu daļas priekšniekam.

pārv. d. prkam

taņas livstn. ziņ.

par pas. b. bļ.

Viņa apstājās, iedomājusies, kur pašlaik varētu būt Mels Beikersfelds un vai viņš atnāks.

5

Mels Beikerslelds nolēma, ka šovakar uz pilsētu braukt viņš nekādi nevar.

Mels bija savā kabinetā administrācijas stāvā. Viņš domīgi bungāja ar pirkstiem pa galdu, kur stāvēja telefons, — viņš tikko bija uzzinājis pēdējos jaunumus par lidostas darbību.

Skrejceļš «trīs-nulle» vēl nebija lietojams, tur, kā stāvējusi, stāvēja iestigusi «Aereo-Mexican» lidmašīna. Stāvoklis bija kritisks — arvien vairāk reisu aizkavējās gan gaisā, gan uz zemes. Radās nopietni draudi, ka tuvākajas stundās lidostu vajadzēs slēgt.

Pagaidām lidmašīnas cēlās pāri Medouvudai — tas bija tikpat kā sakustināt lapseņu pūzni. Pa visiem lidostas telefoniem nemitīgi zvanīja un sūdzējās Medouvudas namīpašnieki — tie, kas bija mājās. Daudzi citi, kā Mels zināja, pašlaik pulcējās protesta mītiņā, par ko viņš jau agrāk bija dzirdējis, un nule bija izplatījušās baumas — to tikko bija pateicis lidojumu vadītājs —, ka vakarā tiekot rīkotas demonstrācijas lidostā.

Demonstrantu tikai vel trūka, Mels drūmi nodomāja.

Labi vismaz, ka trešās kategorijas ārkārtējo stāvokli varēja uzskatīt par likvidētu: kara lidmašīna KC-135 bija laimīgi nolaidusies. Taču, ja viena kritiska situācija bija novērsta, neviens nevarēja apgalvot, ka neradīsies cita. Mels nebija aizmirsis dīvaino nemieru, briesmu nojautu, kas viņam bija uzmakusies pirms stundas lidlaukā. Sī nenosakāmā, neizskaidrojamā sajuta mocīja viņu vēl tagad. Taču arī bez tās bija pietiekami daudz iemeslu viņa palikšanai lidostā.

Protams, Sindija, kas vēl arvien gaida viņu savās labdarības dzīrēs, sacels elles traci. Taču viņa tā kā tā bija noskaitusies par to, ka viņš aizkavējies, gan jau viņš izturēs arī to dusmu vētru, kas izraisīsies, ja viņš nemaz neieradīsies. Tomēr viņš nolēma pirmo zalvi no Sindijas saņemt tūlīt. Papīra strēmelīte ar telefona numuru, uz kuru viņš sievai jau bija zvanījis, glabājās viņam kabatā. Viņš izvilka to un uzgrieza numuru.

Tāpat kā iepriekš, pagāja vairākas minūtes, kamēr Sindija pienāca pie telefona, tomēr, kā par brīnumu, nekāda dusmu izvirduma nebija, varēja just tikai ledainu saltumu. Viņa klusēdama noklausījās Mela paskaidrojumu, kāpēc viņam noteikti jāpaliek lidostā. Tā kā nesekoja gaidītie pārmetumi, Mels tā apmulsa, ka sāka pīties pats savos aizbildinājumos — tik nepārliecinoši tie viņam pašam izklausījās. Un viņš pēkšņi apklusa.

Arī Sindija mirkli klusēja, tad salti jautāja:

—  Vai tu visu pateici?

—  Jā.

Viņas balss skanēja tā, it kā viņa runātu ar kādu nepatīkamu, maz pazīstamu cilvēku.

—  Es neesmu pārsteigta, jo es nemaz necerēju, ka tu atbrauksi. Kad tu solījies braukt, es jau zināju, ka tu melo kā parasti.

—   Es nemeloju, un tas nav nekas parasts, — Mels aizsvilās. — Es jau tev šovakar teicu, cik reizes esmu bijis …

—  Man liekas, tu sacīji, ka visu esot pateicis.

Mels apklusa. Vai vērts strīdēties? Viņš gurdi noteica:

— Turpini.

—       Kā es jau saciju, kad tu mani pārtrauci — arī kā parasti …

—   Sindij, dieva dēļ!

—       …zinādama, ka tu melo, es šo to pārdomāju. — Viņa mirkli klusēja. — Tu saki, ka aizkavēsies lidostā.

—   Ja jau mēs tieši par to runājam …

—   Cik ilgi?

—   Līdz pusnaktij; varbūt visu nakti.

—   Tad es aizbraukšu pie tevis. Sagaidi mani.

—        Paklau, Sindij, nevajag. Nav ne īstais laiks, ne vieta.

—       Gan jau laiku atradīsim. Un to, ko es tev gribu sacīt, var pateikt jebkurā vietā.

—       Sindij, lūdzu, esi prātīga! Es tev piekrītu, mums jāizrunājas, bet ne …

Mels apklusa, atskārzdams, ka runā pats ar sevi. Sindija jau bija nolikusi klausuli.

Viņš arī nolika klausuli un sēdēja klusajā kabinetā, domās nogrimis. Tad, pats īsti nezinādams, kāpēc, atkal paņēma klausuli un — jau otro reizi šovakar — piezvanīja uz mājām. Pirmīt atbildēja Roberta. Šoreiz misis Sebastjani, auklīte, kas parasti palika pie bērniem.

—       Es tāpat vien piezvanīju, lai apjautātos, — Mels sacīja, — vai viss kārtībā. Meitenes jau guļ?

—   Roberta guļ., mister Beikersfeld. Libija tūlīt ies.

—   Vai es varu parunāt ar Libiju?

—   Nu … īsu brītiņu, ja jūs apsolāt ilgi nerunāt.

—   Es apsolu.

Mels. juta, ka misis Sebastjani ir sava uzdevuma augstumos kā parasti. Darbā viņa prasīja pilnīgu paklausību ne tikai no bērniem, bet arī no pārējiem ģimenes locekļiem. Mels dažreiz domāja: interesanti būtu zināt, vai starp Sebastjani laulātajiem draugiem — šad tad tika redzēts lēnīgais vīrs — kādreiz ir nesaskaņas. Droši vien nav. Misis Sebastjani to nepieļautu.

Viņš dzirdēja Libijas kājeles dipināin pie telefona.

—       Tētiņ, — Libija teica, — vai mūsu asinis riņķo un riņķo mūžīgi un nekad neapstājas?

Libijas jautājumi katrreiz bija citādi un ļoti interesanti. Viņa vilka ārā jaunus tematus kā dāvanas no ziemsvētku eglītes apakšas.

—   Neriņķo vis mūžīgi, bērniņ. Nekas nav mūžīgs. Tikai tik ilgi, kamēr dzīvojam. Tavas asinis ir riņķojušas septiņus gadus, kopš tava sirds sākusi pukstēt.

—   Es jūtu savu sirdi, — Libija teica. — Celī.

Viņš jau taisījās skaidrot, ka sirds nav celī, pastāstīt par pulsu, artērijām un vēnām, bet tad pārdomāja. Tam visam vēl laika atliku likām. Pats svarīgākais bija just savu sirdi — vienalga, kur. Libija instinktīvi juta būtisko, reizēm viņam bija tāda sajūta, ka mazās roķeles sniedzas un lasa no debesīm patiesības zvaigznes.

—  Ar labu nakti, tētiņ!

—   Ar labu nakti, mīlulīti

Mels pats nezināja, kāpēc zvanījis, taču jutās labāk, kad bija piezvanījis.

Bet, ja Sindija kaut ko nolēma, tad parasti arī izdarīja, tā ka bija pilnīgi iespējams, ka viņa ierodas lidostā. Un varbūt tas tieši labi. Viņiem vajadzēja izlemt svarīgu jautājumu — vai bērnu dēļ saglabāt savu tukšo laulības čaulu. Vismaz viņi būs šeit vieni, projām no Robertas un Libijas, kuras jau dzirdējušas pārāk daudzus viņu strīdus.

Pašlaik Melam nekas darāms nebija, vajadzēja tikai būt uz vietas, ja kaut kas atgadītos. Viņš izgāja no sava kabineta administrācijas stāvā un paskatījās lejā, centrālajā zālē, kur vēl arvien rosījās ļaužu pūlis.

Paies tikai daži gadi, Mels domāja, un lidostas uzgaidāmās telpas būs pārvērtušās līdz nepazīšanai. Steidzīgi vajadzēja kaut kā pārkārtot pašreizējo pasažieru iekāpšanas un izkāpšanas neefektīvo sistēmu. Katram atsevišķi iekāpt lidmašīnā un izkāpt no tās bija pārāk neērti un lēni. Ik gadus pieauga lidmašīnu dārdzība; tai pašā laikā arvien dārgāk izmaksāja lidmašīnu stāvēšana dīkā uz zemes. Lidmašīnu konstruktori, gaisa līniju plānotāji centās panākt, lai būtu vairāk lidojuma stundu, kas deva peļņu, un lidmašīnas īsāku laiku stāvētu uz zemes, nedodot nekādu peļņu.

Jau tika plānotas «pasažieru kabīnes» — par pamatu ņemot amerikāņu aviācijas tipa konteinerus, ko pašlaik izmantoja kravas novietošanai lidmašīnās. Gandrīz vai katrai aviosabiedrībai bija savi konteineru varianti.

Kravas konteineri bija konstruēti tieši atbilstoši reaktīvās lidmašīnas fizelāžai. Tos jau iepriekš pielādēja ar attiecīga lieluma un veida kravu, un pēc tam tos dažu minūšu laikā varēja pacelt un iebīdīt lidmašīnā. Atšķirībā no parastajām pasažieru lidmašīnām kravas lidmašīnai korpusa iekšienē ir pilnīgi tukša telpa. Kad kravas lidmašīna nolaižas lidostas preču stacijā, atvestos konteinerus izkrauj un jaunus iekrauj vielā. īsā laikā ar minimālu darba patēriņu kravas lidmašīna tiek izlādēta, pielādēta no jauna un var atkal celties un lidot tālāk.

«Pasažieru kabīnes» bija iecerētas pēc tā paša principa, un Mels bija redzējis attiecīgos rasējumus. Tās atgādināja mazus, ērtus lidmašīnas salona nodalījumus ar sēdekļiem. Bija paredzēts, ka pasažieri tajos iekāpj lidostas reģistrācijas punktā. Tad kabīnes pa konveijeru nogādā pie lidmašīnas — tāpat kā pašlaik bagāžu. Pasažieri paliek mierīgi sēžam, un kabīnes novieto nule pienākušā lidmašīnā, no kuras jau izlādētas kabīnes ar atbraukušajiem pasažieriem.

Lidmašīnā novietotajām kabīnēm logi sakrīt ar logiem lidmašīnas fizelāžā. Durvis, kas atrodas katras sekcijas galos, tiek atbīdītas sānis, lai stjuartes un pasažieri varētu pāriet no vienas sekcijas uz otru. Virtuves nodalījumus ar svaigu pārtiku un jaunas maiņas stjuartēm novieto lidmašīnā kā atsevišķas sekcijas.

Tālāk attīstot šo sistēmu, varētu pasažierus ar visām sekcijām aizgādāt uz pilsētu vai ari pasažieri, nepieceļoties no sēdekļiem, varētu pāriet no vienas lidmašīnas uz otru.

Kaut kas līdzīgs — tā saucamais «gaisa krēsls» — jau tika izstrādāts Losandželosā. Sis krēsls, kurā ir vietas četrdesmit pasažieriem, konstruēts kā autobuss un reizē kā helikopters. Tas ar savu dzinēju pārvietosies pa vietējiem ceļiem vai pilsētas ielām, vai arī vietējā helikopteru ostā to piekabinās pie lielāka helikoptera un kā atsevišķu vienību pārvadās uz lidostu vai no lidostas.

Tas viss būs, Mels Beikersfelds domāja. Ja arī ne tieši tas, tad kaut kas līdzīgs. Un drīz. Aviācijā nodarbinātos valdzināja ātrums, ar kādu piepildījās gluži fantastiski sapņi.

Viņa domu spēji pārtrauca kliedziens no lejas, no pasažieru zāles.

— Ei, Beikersfeld! Ei, jūs tur augšā!

Mels pārlaida acis zālei, meklēdams balss īpašnieku. To atrast nebija viegli, tāpēc ka ap piecdesmit galvu reizē pacēlās, lai redzētu, ko īsti sauc. Pēc brītiņa viņš tomēr atrada saucēju. Tas bija Igens Džeferss, garš, kalsns

nēģeris, ģērbies gaišās, dzeltenbrūnās biksēs un kreklā ar īsām piedurknēm. Cīpslaina, brūna roka dedzīgi žestikulēja.

—       Nonāciet lejā, Beikersfeld! Vai dzirdat? Jums būs nepatikšanas!

Mels pasmaidīja. Džeferss, kuram bija atļauts spodrināt apavus pasažieru stacijā, bija visā lidostā pazīstams savādnieks. Ar platu, izaicinošu smīnu neglītajā sejā viņš varēja pateikt visbriesmīgākos apgalvojumus un pie tam tikt sveikā cauri.

—       Dzirdu, dzirdu, Igen Džefers. Bet varbūt jūs uznāktu augšā?

Smīns izpletās pa visu seju.

—       Nekā nebija, Beikersfeld! Man ir uzņēmuma atļauja, neaizmirstiet to!

—       Ja es noiešu, jūs droši vien nolasīsiet man civiltiesību aktu.

—   Kā tad, Beikersfeld. Stūrējiet tik savu pēcpusi lejā!

—       Bet jūs runājiet pieklājīgi manā lidostā! — Uzjautrināts Mels devās uz personāla liftu. Centrālajā zālē viņu sagaidīja īgens Džeferss.

Džefersam bija četras apavu tīrīšanas kabīnes pasažieru stacijā. Tas nebija liels uzņēmums, un lidostas garāžai, restorānam un laikrakstu stendam salīdzinājumā ar to bija astronomiski ienākumi. Taču īgens Džeferss, kurš agrāk bija tīrījis apavus uz ielas, izturējās tā, it kā visa lidosta būtu atkarīga no viņa uzņēmuma.

—  Mums ir līgums — man un lidostai. Pareizi?

—   Pareizi.

—       Tur tajā savārstījumā ir teikts, ka vie-nī-gi man ir tiesības tīrīt apavus šajās telpās. Vie-nī-gi man. Pareizi?

—   Pareizi.

—       Kā es jau teicu, jums būs nepatikšanas. Nāciet man līdzi, Beikersfeld!

Cauri centrālajai zālei viņi aizgāja pie eskalatora uz apakšējo stāvu, un Džeferss laidās lejā lieliem soļiem — pa diviem pakāpieniem reizē, pa ceļam draudzīgi pamādams vairākiem cilvēkiem. Mels sekoja mierīgāk, saudzēdams slimo kāju.

Turpat eskalatora galā īgens Džeferss norādīja uz vienu no stendiem, kur izīrēja automašīnas.

—       Tur tas ir, Beikersfeld! Skatieties! Rauj man un maniem zēniem darbu no rokām ārā!

Mels aplūkoja sūdzību iemeslu. Pie stenda bija uzraksts ar trekniem burtiem:

Parakstīdamies nospodriniet apavus.

Pieņemiet mūsu cieņas apliecinājumus. * * *

Pūlēsimies Jums pakalpot!

Lejā grīdas līmenī bija rotējoša apavu spodrināšanas ierīce, novietota tā, lai cilvēks, kas stāv pie letes, tiešām varētu izdarīt uzrakstā minēto.

Melam nāca smiekli, tomēr Igena Džefersa sūdzību viņš uzņēma nopietni. Džeferss tikai aizstavēja savas tiesības. Viņa līgumā bija noteikums, ka nevienam citam nav atļauts lidostā nodarboties ar apavu tīrīšanu, tāpat kā Džeferss nedrīkstēja izīrēt mašīnas vai tirgoties ar laikrakstiem. Tas tika garantēts katram koncesionāram kā atlīdzība par krietnu daļu no viņa ienākumiem, ko paņēma lidosta.

īgenam Džefersain noskatoties, Mels piegāja pie mašīnu iznomāšanas stenda. Viņš paskatījās pirmās nepieciešamības telefonu sarakstā — neliela kabatas grāmatiņā, kur bija sarakstīti lidostas augstākā personāla mājas telefona numuri. Mašīnu iznomāšanas stenda pārziņa telefons ari bija. Meitene, kas sēdēja aiz letes, automātiski savilka seju smaidā, kad Mels tuvojās. Viņš sacīja:

—  Atļaujiet piezvanīt pa jūsu telefonu.

Meitene negribēja ļaut. — Ser, tas ir dienesta…

—   Es esmu lidostas priekšnieks. — Mels pasniedzās pāri letei, paņēma klausuli un uzgrieza numuru. Bieži vien gadījās, ka viņu nepazina paša lidostā. Mela darbs norisa galvenokārt viņa kabinetā, un tie, kas strādāja pārējās telpās, viņu reti redzēja.

Klausīdamies signālu, viņš domāja: cik labi būtu, ja visus sarežģījumus varētu nokārtot tik ātri un vienkārši kā šo.

Vajadzēja zvanīt daudz reižu un vēl labu brīdi gaidīt, līdz atskanēja mašīnu iznomāšanas stenda pārziņa balss.

—   Kens Kingslijs klausās.

—       Varēja gadīties, ka man vajadzīga mašīna, — Mels sacīja. — Kur jūs bijāt?

—       Spēlējos ar sava zēna vilcieniem. Tas man palīdz aizmirst automobiļus… un cilvēkus, kas zvana man un tos pieprasa.

—       Laikam ir lieliski būt zēna tēvam, — Mels sacīja. — Man ir tikai meitenes. Vai jūsu zēnam patīk tehnika?

—       Viņš man ir astoņus gadus vecs ģēnijs. Ja jums vajadzīgs kāds, kas vadītu jūsu rotaļu lidostu, tad tikai paziņojiet man.

—       Protams, Ken. — Mels pamirkšķināja Igenam Džefersam. — Pašlaik viņš varētu izdarīt kādu citu darbiņu. Viņš varētu uzstādīt mājās apavu spodrināmo mašīnu. Es zinu, kur ir viena lieka. Un jūs ari zināt.

Brītiņu valdīja klusums, tad Kens Kingslijs nopūtās.

—       Kāpēc jums vienmēr vajag jaukties iekšā, ja cilvēks grib tikai godīgi uzlabot savu veikalu?

—       Galvenokārt tāpēc, ka mēs esam sīkumaini un kārtīgi. Bet parunāsim lietišķi. Vai atceraties to līguma punktu: jebkura izmaiņa iepriekš jāsaskaņo ar lidostas vadību. Bez tam tur ir arī noteikums, kas aizliedz aizskart citu koncesionāru tiesības.

—       Es saprotu, — Kingslijs teica. — īgens Džeferss ir sūdzējies.

—  Neteiksim, ka viņš būtu priecājies.

—       Labi, jums taisnība. Es pateikšu savējiem, lai novāc to ierīci. Vai ir briesmīga steiga?

—       Ne visai, — Mels sacīja. — Pietiks, ja izdarīsiet to pusstundas laikā.

—  Maitas gabalsl

Taču Mels dzirdēja, ka Kens Kingslijs smejas, likdams nost klausuli.

Igens Džeferss atzinīgi pamāja ar galvu, starodams platā smaidā. Mels nodomāja: es esmu lidostas labais jokupēteris, es visus daru laimīgus. Kaut varētu arī pats sevi darīt laimīgu!

—       Jūs to braši nokārtojāt, Beikersfeld, — Džeferss sacīja. — Nu tikai skatieties, lai tas neatkārtojas. — Svarīgā solī, vēl arvien starodams, viņš devas uz augšupejošo eskalatoru.

Mels sekoja lēnāk. Centrālajā zālē ļaužu pūlis drūzmējās ap «Trans America» letēm ar uzrakstu:

Pasažieru reģistrācija Tikai uz reisu «divi» — «Zelta Arguss» Tiešais reiss uz Romu

Turpat netālu Taņa Livingstona dzīvi sarunājās ar grupu pasažieru. Viņa pamāja Melam un pēc brītiņa pienāca pie viņa.

—       Ne mirkli nav laika, te ir īstā trakomāja. Es domāju, ka jūs jau esat pilsētā.

—       Mani plāni ir mainījušies, — Mels sacīja. — Bet es domāju, ka jūsu dežūra beigusies.

—       Pārvadājumu nodaļas priekšnieks lūdza mani palikt. Mēs pūlamies panākt, lai «Zelta Arguss» izlido laikā. Tas esot nepieciešams prestiža dēļ, bet es gan domāju —1 īstais iemesls ir tas, ka kapteinis Demerests negrib gaidīt.

—  Jūs neesat objektīva pret viņu. — Mels pasmīnēja.

—  Man arī dažreiz tā gadās.

Taņa parādīja uz paaugstinātu platformu ar apaļu leti visapkārt.

—       Tur jau ir jūsu strīda objekts. Tas, par ko kapteinis Demerests ir nikns uz jums, vai ne?

Taņa bija rādījusi uz stendu, kur pārdeva dzīvības apdrošināšanas polises. Kāds ducis vai vairāk cilvēku stāvēja pie apaļās letes, izpildīdami blankas. Aiz letes divas pievilcīgas meitenes — viena no tām neparasti gaišiem matiem un kuplām krūtīm — izrakstīja apdrošināšanas polises.

—       Jā, — Mels piekrita, — par to mēs visvairāk saķērāmies, vismaz pēdējā laikā. Vernons un Civilās aviācijas pilotu asociācija uzskata, ka jālikvidē dzīvības apdrošināšanas stends lidostā un apdrošināšanas polišu pārdošana. Es tā nedomāju. Mēs abi par to pacīnījāmies lidostas pilnvaroto padomes sēdē. Vernonam nepatika tas, ka es uzvarēju, viņš vēl tagad ar to nav samierinājies.

—   Es dzirdēju. — Taņa vērīgi palūkojās uz Melu.

—  Daži no mums arī nav vienis prātis ar jums. Mēs domājam, ka šoreiz kapteinim Demerestam taisnība.

Mels papurināja galvu.

—       Tur es jums nevaru piekrist. Es daudz par to esmu domājis. Vernona argumenti nav pamatoti.

Melam tie likās nepamatoti jau toreiz — pirms mēneša, kad Vernons Demerests ieradās lidostas pilnvaroto padomes sēdē. Vernons pieprasīja, lai šo jautājumu izskatītu, un pārstāvēja Civilās aviācijas pilotu asociāciju, kas pašlaik bija uzsākusi kampaņu ar mērķi likvidēt apdrošināšanas polišu pārdošanu visās lidostās.

Mels atcerējās sēdi visos sīkumos.

Tā bija kārtējā lidostas pilnvaroto padomes sēde trešdienas rītā lidostas padomes istabā. Visi pieci pilnvarotie bija klāt: misis Mildreda Ekermane, pievilcīga brunete, mājsaimniece, par kuru runāja, ka viņa esot mēra mīļākā, tāpēc arī iecelta par pilnvaroto, un četri viņas kolēģi vīrieši — kāds universitātes profesors, padomes priekšsēdētājs, divi vietējie veikalnieki un kāds pensionēts valsts ierēdnis.

Padomes istaba bija liela telpa ar sarkankoka paneļiem pasažieru stacijas administrācijas stāvā. Vienā galā uz paaugstinājuma pilnvarotie sēdēja ādas klubkrēslos pie skaista ovāla galda. Zemāk stāvēja otrs galds, vienkāršāks. Pie tā sēdēja Mels Beikersfelds ar saviem nodaļu vadītājiem. Līdzās bija preses pārstāvju galds, un telpas otrā galā paredzētas vietas publikai, jo padomes sēdes bija atklātas. Publikai paredzētās vietas reti kad bija aizņemtas.

Todien bez pilnvarotajiem un parastajiem lidostas un preses pārstāvjiem sēdē piedalījās vienīgi kapteinis Vernons Demerests, elegants, «Trans America» formas tērpā ar četrām zeltītām ranga svītrām, kas mirdzēja spuldžu gaismā. Viņš sēdēja publikas nodalījumā, izlicis grāmatas un papīrus uz diviem krēsliem sev blakus. Padome laipni piedāvājās vispirms noklausīties kapteini Demerestu, tad sākt savu kārtējo darbu.

Demerests piecēlās. Viņš runāja pašpārliecināti kā parasti un tikai retumis ielūkojās savās piezīmēs. Viņš paskaidroja, ka pārstāv Civilās aviācijas pilotu asociāciju, kur viņš ir vietējās padomes priekšsēdētājs. Tomēr, runādams asociācijas vārdā, viņš izteikšot arī pats savus un daudzu citu aviosabiedrību pilotu uzskatus.

Pilnvarotie atlaidās ērtajos krēslos un uzmanīgi klausījās.

Apdrošināšanas polišu pārdošana lidostās, Demerests iesāka, ir smieklīga, novecojusies atlieka no aviacijas pirmsākumiem. Jau tas vien, ka lidostu pasažieru zālēs rēgojas apdrošināšanas stendi, ir apvainojums aviācijai, kas garantē lielāku drošību salīdzinājumā ar nolidoto jūdžu skaitu nekā jebkurš cits transporta veids.

Vai tad dzelzceļa stacijās, autoostās, sēžoties okeāna tvaikonī vai ari izbraucot savā mašīnā no garāžas, ceļotājam tiek piedāvāta par zināmu maksu kāda īpaša apdrošināšana nāves vai sakropļojuma gadījumā? Protams — ne!

Kāpēc tad tas notiek aviācijā?

Demerests pats atbildēja uz savu jautājumu. Iemesls ir tas, viņš apgalvoja, ka apdrošināšanas sabiedrības zina, cik ienesīgs var būt šāds pasākums, un «nav ko lauzīt galvu par turpmāko».

Komerciālā aviācija vēl ir samērā jauna, un daudzi cilvēki uzskata, ka ceļošana, pa gaisu ir bīstama, kaut gan ir viegli pierādāms, ka lidmašīnā cilvēkam draud mazāk briesmu nekā paša mājās. So neuzticību lidošanai pastiprina ļoti retie gadījumi, kad notiek lidmašīnu katastrofas. Dzirdot par šīm patiešām traģiskajām katastrofām, cilvēki aizmirst, ka daudz vairāk nāves gadījumu vai ievainojumu gadās citos — daudz parastākos satiksmes līdzekļos.

Lidojumu drošību, Demerests uzsvēra, apliecina pašas apdrošināšanas sabiedrības. Aviosabiedrību piloti, kuriem taču ir lielāks risks nekā pasažieriem, var iegādāties standarta apdrošināšanas polises par noteiktu maksu, kas ir pat zemāka nekā pasažieriem.

Tomēr citas apdrošināšanas sabiedrības ar alkatīgo lidostu vadītāju atbalstu un aviosabiedrību klusu piekrišanu joprojām gūst peļņu, izmantojot pasažieru bailes un lētticību.

Sēdēdams pie lidostas pārstāvju galda un klausīdamies, Mels klusībā atzina, ka svaiņa uzstāšanās ir spoža, kaut gan vārdi «alkatīgie lidostu vadītāji» nebija pārdomāti. Tos dzirdot, vairāki no pieciem pilnvarotajiem — arī misis Ekermane — bija saraukuši pieres.

Vernons Demerests, likās, to nemanīja.

— Tagad es runāšu par pašu svarīgāko, būtiski nozīmīgāko.

Par to, viņš paskaidroja, ka nopietnas briesmas ikvienam pasažierim un visai lidmašīnas ekipāžai draud tieši tādēļ, ka tik bezatbildīgi, bezrūpīgi tiek pārdotas apdrošināšanas polises lidostās… «polises, kas apsola milzu summas par dažiem dolāriem».

Demerests dedzīgi turpināja:

i— Sī sistēma — ja jūs vēlaties ar šo vārdu godāt sliktu pakalpojumu publikai, un vairums pilotu to nevēlas — atklāti kārdina, aicina maniakus un noziedzniekus uz sabotāžu un masu slepkavību. Viņu mērķi var būt pavisam vienkārši: lai viņi paši vai viņu izraudzītās personas saņemtu atlīdzību.

—   Kapteini — Vienīgā sieviete pilnvarotā misis Ekermane izslējās savā krēslā. No viņas balss un sejas izteiksmes Mels noprata, ka viņā lēnām mostas sašutums par vārdiem «alkatīgā lidostu vadība». — Kaptein, mēs te dzirdējām vairākus jūsu uzskatus. Vai jums ir kādi dati, kas tos apstiprina?

—   Patiešām ir, kundze. Ļoti daudz datu.

Vernons Demerests bija rūpīgi sagatavojis savu runu. Izmantodams diagrammas un tabulas, viņš pierādīja, ka ik gadu caurmērā pusotra procenta lidmašīnu katastrofu tiek tīši izraisītas ar bumbu sprādzieniem vai citādiem vardarbības līdzekļiem. Motīvi bija dažādi, taču pārsvarā bija materiālie apsvērumi — apdrošināšanas prēmija. Turklāt ir bijuši mēģinājumi uzspridzināt lidmašīnas, kuri nav izdevušies vai ir novērsti, tāpat arī nelaimes gadījumi, kad bijušas aizdomas, ka notikusi sabotāža, tikai trūcis pierādījumu.

Piemēra pēc viņš minēja vairākus nelaimes gadījumus: <rCanadian Pacific Air Lines» 1949. un 1965. gadā; «Western Air Lines» 1957.; «National Air Lines» I960.; aizdomas, ka notikusi sabotāža, — 1959.; «Mexican Air Lines» 1952. un 1953.; «Venezuelan Air Lines» I960.; «Continental Air Lines» 1962.; «Pacific Air Lines» 1964.; «United Air Lines» 1950. un 1955.; aizdomas uz sabotāžu — 1965. Deviņās no šīm trīspadsmit katastrofām visi pasažieri un kuģa apkalpe gājuši bojā.

Protams, ja sabotāžu atklāja, vainīgo izņemtās apdrošināšanas polises izsludināja par nederīgām. īsi sakot, sabotāža peļņu nedeva, un normāli, saprātīgi cilvēki to zināja. Tāpat viņi zināja, ka pat pēc katastrofām, kur neviens nav palicis dzīvs, ja vien izdodas atrast lidmašīnas atliekas, ir iespējams konstatēt, vai bijusi eksplozija, un parasti arī atklāt tās cēloņus.

Taču ne jau normāli cilvēki uzspridzina vai kā citādi iznīcina lidmašīnas, Demerests atgādināja pilnvarotajiem. To dara nenormālie, psihopāti, cilvēki ar noziedzīgām tieksmēm, masu slepkavas bez sirdsapziņas. Sī cilvēku kategorija parasti maz ko zina, un, pat ja zina, viņu nenormālā apziņa uztver tikai to, ko grib, un iztēlojas notikumus un faktus tā, kā tas viņiem noder.

Misis Ekermane atkal iejaucās; šoreiz viņas naidīgais noskaņojums pret Demerestu bija nepārprotams.

—   Neesmu pārliecināta, ka mēs — un pat jūs, kaptein, — spējam spriest par to, kas notiek psihopātu apziņā.

—   Es par to nespriedu, — Demerests nepacietīgi atcirta.

—  Un galu galā tas arī nav svarīgi.

—   Piedodiet, jūs spriedāt gan. Un es domāju, ka tas ir svarīgi.

Vernons Demerests pietvīka. Viņš bija radis komandēt, nevis pieļaut, ka viņu izjautā. Viņš, kā parasti, spēji iedegās dusmās.

—   Kundze, vai jūs vispār esat muļķe vai tikai tagad tēlojat stulbeni?

Priekšsēdētājs paklaudzināja ar āmuriņu, un Mels Beikersfelds ar pūlēm apvaldīja smieklus.

Jā, Mels domāja, tagad mēs varētu arī beigt. Vernonam vajadzēja nodarboties ar lidošanu, kas viņam labi padevās, nevis ar diplomātiju, kur viņš tikko bija izgāzies. Nebija galīgi nekādu izredžu, ka lidostas pilnvaroto padome darīs to, ko vēlējās kapteinis Demerests, — ja vien Mels nepalīdzētu Demere6tam izķepuroties no kļūmīgās situācijas. Viņš apsvēra, vai viņam to vajadzēja darīt. Likās, Demerests saprata, ka aizgājis pārāk tālu. Tomēr vēl bija laiks pārvērst notikušo jokā, par ko visi pasmietos, arī Mildreda Ekermane. Mels sevišķi labi prata noklusināt strīdus, turklāt tā, ka ne viena, ne otra puse nejutās aizskarta. Viņš arī zināja, ka Mildreda Ekermane viņu ieredz; viņi labi sapratās, un viņa arvien uzmanīgi uzklausīja visu, ko teica Mels.

Tad viņš nolēma: ne velna viņš nedarīs. Viņš šaubījās, vai svainis viņam palīdzētu, ja viņi būtu mainītās lomās. Lai Vernons pats ķepurojas ārā. Un Melam arī tūlīt būs jāizsaka savas domas.

—   Kaptein Demerest, — priekšsēdētājs salti aizrādīja,

—   jūsu pēdējā piezīme bija nevietā, nepiedienīga, un es lūdzu jūs to atsaukt.

Demeresta seja vēl arvien kvēloja. Viņš mirkli vilcinājās, tad pamāja.

—        Labi, es lo atsaucu. — Viņš uzmeta skatienu misis Ekermanei. — Lūdzu cienīto kundzi man piedot. Varbūt viņa sapratīs, ka esmu dziļi ieinteresēts šajā jautājumā, tāpat kā vairums lidmašīnu apkalpes locekļu. Kad man kaut kas liekas tik acīm redzams… — Viņš atstāja teikumu nepabeigtu.

Misis Ekermane bija sašutusi. Atvainošanās nebija visai izdevusies, Mels nodomāja. Tagad jau par vēlu kaut ko labot, pat ja viņš gribētu.

Kāds no pilnvarotajiem jautāja:

—   Kaptein, ko jūs īsti vēlaties no mums?

Demerests paspēra soli uz priekšu. Viņa balss skanēja

pārliecinoši.

—       Es lūdzu jūs likvidēt dzīvības apdrošināšanas polišu pārdošanu mūsu lidostā un apsolīt, ka jūs nekad vairs neizīrēsiet telpas tādiem pasākumiem.

—       Jūs gribat vispār likvidēt apdrošināšanas polišu pārdošanu?

—       Lidostās — jā. Es varu jums pateikt, ka Civilās aviācijas pilotu apvienība grib panākt, lai tas notiktu ari citās lidostās. Mēs arī esam lūguši Kongresu aizliegt apdrošināšanas polišu pārdošanu lidostās.

—       Kāda nozīme darīt lo Savienotajās Valstīs, ja gaisa satiksme ir internacionāla?

Demerests tikko manāmi pasmaidīja.

—  Arī šī kampaņa ir internacionāla.

—   Cik lielā mērā?

—       Mūs aktīvi atbalsta pilotu grupas četrdesmit astoņās citās valstīs. Vairums domā tā: ja tiktu rādīta priekšzīme Ziemeļamerikā — vai nu Savienotajās Valstīs, vai Kanādā —, tad citas valstis sekotu.

Tas pats pilnvarotais skeptiski iebilda:

—  Man jāsaka, jums ir pārāk lielas cerības.

—       Bet cilvēkiem ir tiesības apdrošināties pret gaisa satiksmes katastrofām, ja viņi to vēlas, — priekšsēdētājs iejaucās.

Demerests pamāja.

—   Protams. Neviens nav teicis, ka viņi to nevar.

—   Jūs to teicāt. — Atkal uzstājās misis Ekermane.

Demeresta lūpas sakniebās.

—       Kundze, ikviens ceļotājs var apdrošināt dzīvību, ja vēlas. Vajag tikai iepriekš par to padomāt un izdarīt to pie apdrošināšanas aģenta vai ceļojumu aģentūrā. — Viņš

pievērsās pārējiem pilnvarotajiem. — Daudzi cilvēki iegādājas vispārējas apdrošināšanas polises ceļotājiem; tad viņi var braukt, kur vien vēlas, un pastāvīgi ir apdrošināti. Apdrošināšanu var izdarīt dažādi, piemēram, lielās apdrošināšanas sabiedrībās — «Diners», «American Express», «Carle Blanche» — visas piedāvā pastāvīgu apdrošināšanu ceļotājiem; tā tiek automātiski atjaunota ik gadu.

Vairums veikalnieku, kas ceļo, Demerests aizrādīja, iegādājas vismaz vienas minētās sabiedrības polises, tā ka ceļojošiem veikalniekiem neradīsies nekādi sarežģījumi vai neērtības, ja tiks likvidēta apdrošināšanas polišu pārdošana lidostās.

—   Turklāt šīs vispārējās apdrošināšanas polises ir lētas. Es to zinu, jo man pašam ir tāda polise.

Vernons Demerests, brītiņu klusējis, turpināja:

—   Svarīgākais ir tas, ka šīs apdrošināšanas polises netiek izsniegtas uzreiz. Iesniegumus izskata pieredzējuši cilvēki; paiet dažas dienas no iesnieguma nodošanas līdz polises saņemšanai. Tāpēc ir lielākas iespējas atklāt psihopātus, maniakus, garīgo līdzsvaru zaudējušus cilvēkus un uzzināt viņu nolūkus.

Jāievēro arī tas, ka psihiski slimie vai garīgo līdzsvaru zaudējušie rīkojas impulsīvi. Runājot par apdrošināšanos pirms lidojuma — šādu impulsīvu rīcību tikai veicina apstāklis, ka polises lidostās var iegādāties tik ātri un viegli, neatbildot ne uz kādiem jautājumiem.

—   Es domāju, mēs visi sapratām, ko jūs gribējāt pateikt, — priekšsēdētājs asi sacīja. — Jūs sākat atkārtoties, kaptein.

Misis Ekermane pamāja.

—  Piekrītu jums. Man gribētos dzirdēt, kas misteram Beikersfeldam sakāms.

Visu pilnvaroto skatieni pievērsās Melam. Viņš sacīja:

—  Jā, man ir gan dažas piezīmes. Bet es pagaidīšu, līdz kapteinis Demerests būs beidzis.

—  Viņš ir beidzis, — Mildreda Ekermane sacīja. — Mēs tikko vienojāmies.

Kāds no pilnvarotajiem iesmējās, un priekšsēdētājs paklaudzināja ar āmuriņu.

—  Jā, es arī tā domāju … Lūdzu, mister Beikersfeld.

Melam pieceļoties, Vernons Demerests noskaities apsēdās.

—   Es tūlīt paskaidrošu, — Mels iesāka, — ka esmu pretējos ieskalos gandrīz par visu, ko Vernons sacīja. Varbūt jūs to sauksiet par nesaprašanos ģimenē.

Pilnvarotie, kuri zināja, ka Vernons Demcrests ir Mela svainis, pasmaidīja, un Mels juta, ka iepriekšējais saspīlējums jau mazinājies. Viņš bija pieradis pie šīm sanāksmēm un zināja, ka visvairāk var panākt ar nepiespiestu, dabisku izturēšanos. Arī Vernons to būtu varējis uzzināt, ja tikai būtu apjautājies.

—   Mums vajadzētu padomāt par vairākiem apstākļiem, — Mels turpināja. — Vispirms par to, ka vairumam cilvēku vienmēr ir bijušas bailes no lidošanas, un es esmu pārliecināts, ka šī sajūta nezudīs, vienalga, cik liels būs mūsu progress un cik lielu drošību mēs garantēsim. Starp citu, es nepiekrītu Vernonatn, ka mēs jau esam sasnieguši sevišķi augstu lidojuma drošību.

Un viņš turpināja: šo baiļu dēļ daudzi pasažieri jūtas mierīgāk, drošāk, ja ir apdrošinājuši savu dzīvību. Viņi to grib. Tāpat viņi grib, lai to varētu izdarīt lidostās, — par to liecina milzum lielais lidostās pārdoto polišu skaits. Pasažieriem jādod tiesības un i' ipēja brīvi izvēlēties — iegādāties apdrošināšanas polisi vai ne. Runājot par apdrošināšanos iepriekš, jāatceras tas vienkāršais apstāklis, ka vairums cilvēku par to nepadomā. Bez tam, Mels piebilda, ja lidmašīnu pasažieri apdrošināšanas polises iegādātos iepriekš, lidostām — arī Linkolna starptautiskajai — zustu krietna daļa ienākumu. Pieminēdams lidostas ienākumus, Mels pasmaidīja. Un arī lidostas pilnvarotie smaidīja līdz ar viņu.

Tas bija būtisks apstāklis, protams, Mels to saprata. Ienākumi no apdrošināšanas koncesijām bija pārāk nozīmīgi, lai no tiem atteiktos. Linkolna starptautiskā lidosta saņēma ik gadu pusmiljona dolāru kā komisijas naudu par pārdotajām apdrošināšanas polisēm, bel tikai nedaudzi pircēji zināja, ka lidosta saņem divdesmit piecus procentus no katra prēmijas dolāra. Apdrošināšana bija ceturtā vietā, tikai garāžas, restorāni un mašīnu iznomāšana deva lielākas summas lidostas kasei. Citās lielajās lidostās ienākumi no apdrošināšanas bija tādi paši vai lielāki. Vernonam Demerestam jau viegli runāt par «alkatīgo lidostas vadību», Mels aizrādīja, bet arī šīs naudas summas runā pašas par sevi.

Mels nolēma savas domas nemaz neizteikt. Pietika ar šo īso aizrādījumu uz ienākumiem. Pilnvarotie, kuri bija iepazinušies ar lidostas finansiālajiem darījumiem, saprata, ko tas nozīmē.

Mels paskatījās piezīmēs. Ar tām dienu iepriekš viņu 6ija apgādājusi apdrošināšanas sabiedrība, kas darbojās Linkolna starptautiskajā lidostā. Mels nebija prasījis šīs piezīmes, ne arī kādam no ārpuses minējis, ka pilnvaroto sēdē apspriedīs apdrošināšanas jautājumu. Taču sabiedrības darbinieki kaut kā bija to uzzinājuši — taisni brīnums, kā viņi vienmēr visu uzzināja! — un tūlīt sākuši rīkoties, lai aizstāvētu savas intereses.

Mels nebūtu izmantojis piezīmes, ja tās runātu pretī viņa paša uzskatiem. Par laimi, tās sakrita.

—   Tagad, — Mels sacīja, — par sabotāžu — potenciālo tin vispār. — Viņš juta, ka pilnvarotie klausās sevišķi uzmanīgi.

—   Vernons daudz par to runāja, taču man jāsaka, vairums viņa apgalvojumu man likās pārspīlēti. īstenībā ir ļoti maz gadījumu, kad ir pierādīts, ka lidmašīnas uzspridzinājuši apdrošināšanas prēmiju tīkotāji.

Skatītāju nodalījumā kapteinis Demerests uzšāvās kājās.

—   Augstais dievs! Cik daudz katastrofu tad mums vēl vajadzētu?

Priekšsēdētājs paklaudzināja ar āmuriņu.

—   Kaptein … esiet tik laipns!

Mels pagaidīja, kamēr Demerests apsēdās, tad mierīgi turpināja:

—   Tā kā man ir jautāts, es atbildu: nevienu. īstenībā gan vajadzētu jautāt: vai katastrofas nenotiktu arī tad, ja lidostās nebūtu iespējams iegādāties apdrošināšanas polises?

Mels brītiņu klusēja, Jaudams visiem uztvert sava izteikuma jēgu, tad turpināja:

—   Protams, var apgalvot, ka minētās katastrofas vispār nebūtu notikušas, ja lidostās nevarētu nopirkt apdrošināšanas polises. Citiem vārdiem sakot, tie ir impulsīvi izdarīti noziegumi, uz kuriem pamudinājis apstāklis, ka lidostās tik viegli iespējams apdrošināt dzīvību. Tāpat var apgalvot, ka nebūtu izdarīti arī iepriekš izplānoti noziegumi, ja apdrošināšanas polises nebūtu tik viegli iegūstarnas. Tāds, cik es sapratu, ir Vernona un ari Civilās aviācijas pilotu asociācijas viedoklis.

Mels uzmeta skatienu savam svainim, bet tas nereaģēja, tikai sēdēja, nikni saraucis pieri.

— Sie apgalvojumi ir galīgi nepārliecinoši, — Mels uzsvēra, — tic ir tikai pieņēmumi. Man šķiet, ja kāds būs nodomājis izdarīt noziegumu, tad viņu neaizkavēs tas, ka lidostās nav apdrošināšanas punktu, viņš tikai iegādāsies polisi citur, jo — kā Vernons pats aizrādīja — tas ir pavisam vienkārši izdarāms.

Citādi izsakoties, Mels uzsvēra, dzīvības apdrošināšana potenciālam sabotierim ir tikai blakus motīvs, nevis galvenais nozieguma cēlonis. īstie motīvi šādos lidmašīnu tīšas iznīcināšanas gadījumos ir mūžsenās cilvēku vājības — neuzticība mīlestībā, mantkāre, neveiksmes darījumos, pašnāvība.

Kamēr pastāv cilvēce, Mels apgalvoja, šos motīvus nav iespējams iznīdēt. Tāpēc tiem, kas rūpējas par lidojumu drošību un sabotāžas novēršanu, vajadzētu nevis noliegt apdrošināšanas polišu pārdošanu lidostās, bet meklēt citus piesardzības līdzekļus gan gaisā, gan uz zemes. Viens no tādiem pasākumiem varētu būt stingrāka dinamīta pārdošanas kontrole, jo tieši dinamītu pašlaik visvairāk izmanto lidmašīnu sabotieri. Otrs ierosinājums būtu radīt ierīces, ar kurām varētu atklāt sprāgstvielas pasažieru bagāžā. Viena tāda ierīce, Mels pastāstīja uzmanīgajiem klausītājiem, jau tiek lietota, lai pārbaudītu, cik tā efektīva.

Trešais ierosinājums — to ieteikušas apdrošināšanas sabiedrības —, lai pasažieru bagāža tiktu pārbaudīta pirms lidojuma, tāpat kā tas notiek muitā. Tomēr, Mels sprieda, šo pēdējo ierosinājumu būtu grūti realizēt.

Vajadzētu panākt, viņš ieteica, lai tiktu izdots likums, kas aizliedz pasažieriem lidojumā ņemt līdzi ieročus. Un vajadzētu pētīt lidmašīnas konstrukciju, lai padarītu to izturīgāku pret iekšēju eksploziju. Tādā sakarībā jau izteikts ierosinājums — tas atkal nāk no apdrošināšanas sabiedrībām — pastiprināt bagāžas nodalījuma iekšējo apšuvumu, kaut arī tas palielinātu svaru un mazinātu aviosabiedrību peļņu.

Mels aizrādīja, ka apdrošināšanas punkti lidostās kontrolēti, to darbs rūpīgi pārbaudīts un galu galā ir atzīts, ka apdrošināšanu lidostās aizliegt nevajag. Mels uzmeta skatifenu Vernonam Demerestam, kurš saniknots lūkojās uz viņu. Viņi abi zināja, ka šī «pārbaude» pilotiem ir sāpīgs jautājums, jo pārbaudītājs bija kādas apdrošināšanas sabiedrības vadītājs — pats darbojies lidostas apdrošināšanas punktā, tātad viņa objektivitāte stipri apšaubāma.

Apdrošināšanas sabiedrības piezīmēs palika vēl vairāki neskarti jautājumi, taču Mels nolēma, ka diezgan jau pateicis. Turklāt daži no šiem apgalvojumiem nebija visai pārliecinoši. Viņam pašam nule radās šaubas par ierosinājumu pārkārtot bagāžas nodalījumu. Kam par labu nāktu šis papildu svars, viņš domāja, pasažieriem, aviosabiedrībām vai tikai apdrošināšanas iestādēm? Taču pārējie apgalvojumi viņam likās pietiekami pamatoti.

—   Un tā, — viņš nobeidza, — mums jāizlemj, vai galvenokārt tikai pieņēmumu pēc vajadzētu laupīt publikai pakalpojumu, kas lai acīmredzot vajadzīgs.

Kad Mels bija apsēdies, Mildreda Ekermane dedzīgi iesaucās:

—   Manuprāt — ne! — un uzmeta Vernonam Demerestam uzvarētājas skatienu.

Bez liekām formalitātēm pārējie pilnvarotie pievienojās viņai, tad pārtrauca sēdi, atlikdami pārējos jautājumus uz pēcpusdienu.

Ara gaitenī Vernons Demerests gaidīja Melu.

—   Sveiks, Vernon! — Mels steidzās ierunāties pirmais, mēģinādams nomierināt svaini. — Ceru, ka tu neesi nikns uz mani. Pat draugiem un radiniekiem reizēm rodas domstarpības.

«Draugi», protams, bija pārspīlējums. Mels Beikersfelds un Vernons Demerests nekad nebija patikuši viens otram, kaut arī Demerests bija apprecējis Mela māsu Zāru, un viņi abi to zināja; un pēdējā laikā šī nepatika

bija izvērtusies par atklātu naidīgumu.

—   Tev taisnība, velns parāvis, esmu gan nikns, — Demerests sacīja. Lielais dusmu vilnis jau bija pāri, tomēr viņa acis zvēroja.

Pilnvarotie, nākdami ārā, ziņkāri noraudzījās abos vīriešos. Pilnvarotie gāja pusdienās. Pēc brītiņa arī Mels viņiem pievienosies.

Demerests nicīgi teicas

—   Ir jau viegli tādiem cilvēkiem kā tu — kas staiga pa zemi, sēž pie rakstāmgalda un kam prāta tik, cik pingvīnam. Ja tu būtu gaisā tik bieži kā es, tu domātu citādi.

—  Neesmu vienmēr pie rakstāmgalda sēdējis, — Mels atcirta.

—   Ak, dieva dēļ! Nesāc klāstīt man par varoņiem un veterāniem. Tagad tu esi nulle, to pierāda tavs domāšanas veids. Ja tu nebūtu nulle, tu spriestu par šo apdrošināšanas jautājumu kā visi piloti, kam ir pašcieņa.

—   Varbūt tu gribēji sacīt «sevis dievināšana», nevis «pašcieņa»? — Ja Vernons grib izlamāties, Mels domāja, tad lai notiek. Neviena tuvumā nebija, kas varētu noklausīties. — Ļaunums ir tas, ka jūs, piloti, esat tā pieraduši uzskatīt sevi par pusdieviem un mākoņu kapteiņiem, ka pārliecināt paši sevi, it ka arī jūsu smadzenes butu kaut kas apbrīnojams. Bet tā nav, kaut arī jums ir spējas dažās īpašās jomās. Dažreiz es domāju, ka jums galvās kaut kas sajucis, pārāk ilgi sēžot retinātajā gaisā, kamēr darbojas automātiskie piloti. Un, ja nu kāds godīgi izsaka savus uzskatus, kas nesakrīt ar jūsējiem, jūs izturaties kā gražīgi bērni.

—   To tarkšķēšanu es neņemu par pilnu, — Demerests sacīja, — kaut gan tu pats tagad runā bērnišķīgi. Bet galvenais ir tas, ka tu neesi godīgs.

—  Nu vai zini, Vernon …

—   Godīgi izsaka savus uzskatus — tu teici, — Vernons nicīgi nošņāca. — Godīgi gan, ko tu neteiksi! Tur pirmīt tu izmantoji apdrošināšanas sabiedrības apsvērumus. Tu lasīji viņu ieteikumus! Es redzēju no savas vietas, es to zinu, tāpēc ka man pašam ir viens eksemplārs. — Viņš parādīja uz savām grāmatām un papīriem. — Tu pat nebiji papūlējies pats sagatavot savu runu.

Mels nosarka. Svainis bija viņu pieķēris. Protams, viņam vajadzēja pašam sagatavot materiālus vai vismaz pārstrādāt apdrošināšanas sabiedrības piezīmes un likt tās pārrakstīt. Tiesa gan, pēdējās dienās pirms sēdes viņam bija vairāk darba nekā parasti, taču tas nebija nekāds attaisnojums.

—   Reiz tu to nožēlosi, — Vernons Demerests sacīja. — Ja tas notiks un es būšu tuvumā, es tev atgādinašu šodienu. Līdz tam es negribu tevi redzēt vairāk, kā tas nepieciešams.

iekams Mels paspēja atbildēt, svainis bija apgriezies un aizgājis. :

Atcerēdamies lo, Taņai blakus stāvot centrālajā zālē, Mels domāja — kā jau daudzas reizēs agrāk —, ka varbūt viņš toreiz ne visai prātīgi rīkojies. Viņš varēja nepiekrist svainim — pat tagad viņam nebija iemesla" mainīt savus uzskatus, taču vajadzēja aizstāvēt savus uzskatus mierīgi un nekļūt netaktiskam līdzīgi Vernonam Demerestam, kam takta trūkums bija neatņemama rakstura iezīme.

Kopš tās dienas viņi nebija tikušies; šovakar lidostas kafejnīcā Mels redzēja Demercstu pirmo reizi pēc pilnvaroto padomes sēdes. Mels nekad nebija sevišķi tuvs bijis ar savu vecāko māsu Zāru un rpti viņu apciemoja, tāpat kā māsa viņu. Tomēr agri vai vēlu Melam un Vernonam Demerestam vajadzēs satikties un vai nu vienoties strīda jautājumā, vai vismaz neskart to. Un, jo drīzāk tas notiks, jo labāk, Mels nodomāja, atcerēdamies dzēlīgos izteicienus Sniega komitejas ziņojumā, kuru avots neapšaubāmi bija Vernona naidīgums.

—   Es nemaz nebūtu ieminējusies par to apdrošināšanu, — Taņa sacīja, — ja būtu zinājusi, ka tas aizvedīs jūs tik tālu no manis.

Mels vēlreiz pārliecinājās, cik asi Taņa uztver visu, kas saistīts ar viņu, — atmiņas taču bija tikai uz mirkli atrāvušas viņu no Taņas, tomēr viņa to juta. Neviens no viņa paziņām nebija tā spējis uzminēt viņa domas. Tas nozīmēja, ka viņi ir garīgi tuvi.

Viņš juta, ka Taņa vēro viņa seju, viņas acis bija maigas un saprotošas, taču aiz šī maiguma jautās sievišķīgs spēks un juteklība, kas varēja iedegties liesmās. Pēkšņi viņam radās vēlēšanās, kaut viņu tuvība kļūtu vēl ciešāka.

—   Tas neaizveda mani tālu projām, — Mels sacīja. — Tas mani vēl tuvināja jums. Man ļoti gribas būt kopā ar jums. — Viņu acis sastapās, un viņš piebilda: — Visādā ziņā.

Taņa bija atklāta kā arvien.

—   Es arī to vēlos. — Viņa mazliet pasmaidīja. — Jau seri.

Viņš jau grasījās teikt, ka viņiem abiem jāpamet viss

un jāaizbrauc uz kādu klusu, mierīgu vietu… varbūt pie Taņas mājās… un lai notiek kas notikdams! Taču viņš atjēdzās — nekur viņš nevarēja braukt. Pagaidām vēl ne.

—   Satiksimies vēlāk, — viņš sacīja Taņai. — Šovakar. Es vēl nezinu — kad, bet noteikti satiksimies. Neaizejiet mājās bez manis. — Viņam gribējās izstiept rokas, satvert Taņu un piekļaut sev klāt, bet apkārt bija ļaužu drūzma.

Taņa pastiepa roku un ar pirkstgaliem viegli pieskārās viņa rokai. It kā elektriskā strāva izskrēja viņam cauri.

— Es gaidīšu, — Taņa sacīja. — Gaidīšu, cik ilgi jūs gribēsiet.

Mirkli vēlāk viņa aizgāja un tūlīt nozuda pasažieru pūlī, kas spiedās ap «Trans America» stendiem.

6

Kaut gan Sindija Beikersfelda ļoti uzstājīgi un noteikti bija runājusi ar Melu pirms pusstundas, tagad viņa tomēr vēl nezināja, kā rīkosies. Kaut jel bijis kāds, kam paprasīt padomu! Braukt šovakar uz lidostu vai nebraukt?

Arčidonas bērnu palīdzības fonda kokteiļu vakara kņadā Sindija vientulībā prātoja un nevarēja izšķirties, kā būtu labāk. Līdz šim brīdim viņa visu vakaru bija staigājusi no grupiņas pie grupiņas, dzīvi tērzēdama, satikdamās ar paziņām vai iepazīdamās ar cilvēkiem, ar kuriem vēlējās iepazīties. Tomēr visu laiku — vairāk nekā citreiz — viņu mocīja apziņa, ka viņai šeit nav pavadoņa. Jau labu brīdi viņa stāvēja viena, domās nogrimusi.

Viņa prātoja: viņai nepavisam negribējās iet vienai, bez pavadoņa pusdienās, kurām tūlīt vajadzēja sākties. Tātad viņa varēja vai nu braukt mājās, vai arī uzmeklēt Melu un sacelt traci.

Pa telefonu viņa bija sacījusi Melam, ka brauks uz lidostu izrunāties ar viņu. Taču Sindija saprata — ja viņa brauks, tad šī saruna izšķirs visu un starp viņiem visam būs beigas. Viņa saprata, ka šis izšķirīgais mirklis un nenovēršamās beigas agri vai vēlu pienāks, tāpēc — jo drīzāk tas pāri, jo labāk; un līdz ar to atrisināsies vēl citi jautājumi. Tomēr piecpadsmit laulībā pavadītie gadi nebija aizmetami tik viegli kā novalkāts plastikāta lietusmētelis. Lai arī diezin cik daudz būtu trūkumu un domstarpību — un Sindija tos varēja nosaukt veselu virkni—, kad divi cilvēki tik ilgi dzīvojuši kopā, viņus vieno saites, ko nevar saraut bez sāpēm.

Sindija bija pārliecināta, ka pat vēl tagad viņu laulību varētu glābt, ja viņi abi papūlētos. Jautājums tikai — vai viņi (o grib. Sindija bija pārliecināta, ka viņa grib — ja tikai Mels piekāptos, taču agrāk viņš bija viņas prasības noraidījis, un viņa šaubījās, vai viņš vispār kādreiz varētu mainīties tiktāl, cik viņai patiktu. Bet, ja nenotiks nekādas pārmaiņas, viņu kopdzīve ilgāk vairs nebūs paciešama. Pēdējā laikā nebija vairs arī viņu intīmās tuvības, kas kādreiz izlīdzināja visas viņu nesaskaņas. Kaut kas bija noticis, tikai Sindija nezināja, kas. A'lels vēl arvien satrauca viņu kā vīrietis; pat tagad, domādama par Melu ar dusmām, viņa juta mostamies alkas. Tomēr katrreiz, kad radās tuvības iespēja, viņus abus atgrūda garīgā atsvešināšanās. Galu galā — vismaz Sindijai — tas izraisīja neapmierinātību, dusmas, un vēlāk viņā radās tāds mīlestības bads, ka gluži vienkārši vajadzēja vīrieti. Jebkuru vīrieti.

Viņa vēl arvien stāvēja viena Mičigana viesnīcas greznajā salonā, kur šovakar tika rīkota pieņemšana preses pārstāvjiem. Ap viņu dūca sarunas — galvenokārt par sniega vētru un par to, cik grūti bijis atkļūt uz šejieni; tomēr viņi bija ieradušies — nevis tā kā Mels, Sindija nodomāja. Reizumis tika pieminēta Arčidona, un Sindija atcerējās, ka vēl nav noskaidrojusi, kurai Arčidonai — Ekvadoras vai Spānijas… ka tevi velns parāvis, Mel Beikersfeld! Kas par to, ka es neesmu tik gudra kā tu! — veltīts šis labdarības vakars.

Kāda roka pieskārās viņas elkonim, un draudzīga balss jautāja:

—  Vai nevēlaties kaut ko iedzert, misis Beikersfclda? Es jums atnesīšu!

Sindija apgriezās. Jautātājs, bija kāds žurnālists, Deroks īdens, kuru viņa mazliet pazina. Viņa apraksti bieži parādījās «Sun-Times». Kā visi viņa profesijas cilvēki, viņš izturējās brīvi un laipni, un mazliet it kā izklaidīgi. Sindija zināja, ka viņi abi viens otru ievērojuši jau agrāk — citos sarīkojumos.

—   Labprāt, — Sindija teica. — Kukurūzas viskiju ar ūdeni, tikai ūdens tā mazāk. Un, lūdzu, sauciet mani vārdā; man liekas, jūs to zināt.

—   Protams, Sindij. — Žurnālists raudzījās viņā ar sajūsmu un neslēptu tīksmi. Un kāpēc gan ne, Sindija nodomāja. Viņa zināja, ka šovakar izskatās labi. Viņa bija eleganti ģērbusies un rūpīgi uzkrāsojusies.

—Es tūlīt atgriezīšos, — Dereks Idens sacīja, — neejiet projām, ja jau es jūs esmu atradis. — Viņš aizsteidzās uz bāru.

Gaidīdama viņu, Sindija ļāva skatienam slīdēt pāri cilvēku drūzmai salonā un pēkšņi ieraudzīja pavecu sievieti ar puķainu cepuri galvā. Sindija veltīja viņai sirsnīgu smaidu, un sieviete pamāja, bet tūlīt novērsās. Tā bija sabiedriskās dzīves notikumu nodaļas žurnāliste. Viņai blakus stāvēja fotogrāfs, un viņi pašlaik izlēma, ko fotografēt lielajam grupas uzņēmumam rītdienas avīzē. Sieviete puķainajā cepurē paaicināja pie sevis vairākas labdarības dārnas un viņu viesus, un tās sapulcējās ap viņu, laipni smaidīdamas un pūlēdamās neizrādīt savu prieku par to, ka tieši viņas izraudzītas. Sindija zināja, kāpēc viņa nav aicināta: viena viņa bija pārāk nenozīmīga, bet ar Melu pie sāniem būtu bijis pavisam citādi. Mclam bija svars pilsētas dzīvē. Nejēdzīgi bija tikai tas, ka sabiedriskā dzīve Melu nemaz neinteresēja.

Otrā telpas galā noplaiksnīja zibspuldze; sieviete puķainajā cepurē pierakstīja uzvārdus. Sindija varēja vai raudāt. Gandrīz vai visos labdarības pasākumos… viņa bija piedalījusies, strādājusi cik spēdama, darbojusies visnenozīmīgākajās komisijās, darījusi visvienkāršākos darbus, no kuriem augstākās sabiedrības dāmas atteicās, bet tagad viņu aizmirsa, neievēroja …

Velns tevi rāvis, Mel Beikersfeldf Velns parāvis to sasodīto sniegu! Un lai nolādēta šī nepiepildāmā, draņķīgā laulību postītāja lidosta!

Žurnālists Dereks Idens nāca atpakaļ, nesdams divas glāzes — Sindijai un sev. Lauzdamies cauri drūzmai, viņš pamanīja, ka Sindija viņu vēro, un pasmaidīja. Varēja redzēt, ka viņš jūtas pašpārliecināts. Cik Sindija pazina vīriešus, viņš pašlaik droši vien aplēsa, kādas izredzes viņam šovakar ar Sindiju. Žurnālisti, jādomā, labi zināja, kā jūtas atstumtas, vientuļas sievas.

Ari Sindija šo to apsvēra, lūkodamās Dcrekā Idenā. Mazliet pāri trīsdesmitiem, viņa domāja; pietiekami vecs, lai būtu pieredzējis, un pietiekami jauns, lai sieviete varētu viņam kaut ko iemācīt, satraukt viņu, un tas Sindijai tieši patika. Cik varēja spriest, augums labs. Viņš būtu uzmanīgs, varbūt pat maigs, prastu ne tikai ņemt, bet ari dot. Un viņš bija gatavs uz visu — to viņš bija licis noprast jau pirms iešanas pēc viskija. Diviem cilvēkiem, kam ir karstas asinis un kas vienādi skatās uz dzīvi, jr viegli saprasties.

Pirms brītiņa viņa bija pūlējusies izšķirties, kur braukt — mājās vai uz lidostu. Tagad, likās, radusies vil trešā iespēja.

—   Lūdzu! — Dereks Idens sniedza viņai glāzi, Viņa paskatījās — tik daudz viskija, droši vien licis bārmenjm ieliet krietnu porciju. Patiešām vīrieši nemaz neprata slēpt savus nodomus.

—   Paldies! — Viņa iedzēra malciņu, lūkodamās Dcrekā pāri glāzei.

Dereks Idens pacēla savu glāzi un pasmaidīja,

—   Te ir tik trokšņaini, vai ne?

Rakstniekam, Sindija nodomāja, tāda frāze ir nožēlojami neoriģināla. Laikam viņš gaidīja, ka viņa atbildēsi jā, — un tad viņš ieteiktu: Varbūt aiziesim uz kādu klusāku vietiņu? Tālāko sarunu varēja tikpat viegli uzminēt.

Nolēmusi vēl neatbildēt, Sindija iedzēra otru malciņu viskija.

Viņa apdomāja. Protams, ja Laionels būtu pilsētā, viņa nenoņemtos ar šo cilvēku. Bet Laionels, kurš citkārt viņai bija miera osta pēc ģimenes strīdiem un kurš gribēja, lai viņa šķiras no Mela un viņš, Laionels, varētu apprecēt viņu, Sindiju… Laionels bija aizbraucis uz Cincinati (vai varbūt uz Kolumbusu?) kārtot kaut kādas darīšanas, kādas parasti kārtoja arhitekti, izbraukuši uz citām pilsētām, un atgriezīsies pēc dienām desmit vai pat vēl vēlāk.

Mels nezināja par Sindiju un Laionelu, vismaz skaidri neko nezināja, tomēr varbūt, pēc Sindijas domām, nojauta, ka viņai ir nū|ākais. Sindijai likās, ka viņam tas ir pilnīgi vienaldzīgi. Tas viņam deva ieganstu vairāk nodoties lidostai un nemaz nedomāt par sievu, — šai sasodītajai lidostai, kas postīja viņu laulību simtreiz vairāk nekā mī|ākā.

Vienmēr jau tā nebija.

Viņu laulības sākumā, kad Mels tikko bija atstājis dienestu jūras kara flotē, Sindija lepojās ar viņa tiekšanos izsisties uz augšu. Vēlāk, kad viņš dabūja arvien augsiakus posteņus lidostas vadībā, viņa priecājās par katru paaugstinājumu, par katru jaunu amatu. Līdz ar Melu arī Sindija kļuva nozīmīgāka persona, īpaši sabiedriskajā dzīvē, un tajā laikā viņi gandrīz ik vakaru bija kaut kur ielūgti. Abu vārdā Sindija pieņēma ielūgumus uz kokteiļu vakariem, pusdienām pie paziņām, uz dažādiem sarīkojumiem, labdarības suarejām… un, ja sagadījās divi ielūgumi vienā vakarā, Sindija parasti izlēma, kurš svarīgāks, un otram atteica. Tāda iešana sabiedrībā, iepazīšanās ar slavenībām bija svarīga jaunam cilvēkam, kurš tikko sācis savu karjeru. Mels bez iebildumiem piedalījās visos Sindijas ierosinātajos pasākumos.

Ļaunums bija tas, ka Sindija tagad saprata, ka viņai un Melam bija katram savi mērķi. Mels uzskatīja sabiedrisko dzīvi tikai par līdzekli savu sapņu piepildīšanai, viņam galvenais bija karjera, bet sabiedriskie pasākumi tikai ierocis, ko viņš galu galā atmestu. Turpretī Sindija Mela karjeru uzlūkoja kā iespēju vēl plašāk izvērst sabiedrisko dzīvi un iegūt augstāku stāvokli. Atskatoties pagātnē, viņa dažreiz nodomāja, ka viņi abi būtu varējuši piekāpties, ja pašā sākumā skaidrāk izpratuši viens otra uzskatus. Diemžēl viņi nebija viens otru sapratuši.

Viņu domstarpības sākās ap to laiku, kad Melu, kurš jau bija Linkolna starptautiskās lidostas priekšnieks, ievēlēja par Lidostu vadītāju padomes prezidentu.

Uzzinājusi, ka vīram jau ir sakari un ietekme Vašingtonā, Sindija bija stāvā sajūsmā. Kad Melu sāka aicināt uz Balto namu un viņam radās tiešs kontakts ar prezidentu Kenediju, Sindijai likās gluži dabiski, ka viņi tūdaļ ari metīsies Vašingtonas sabiedriskajā dzīvē. Viņa jau iztēlojās sevi pastaigājamies — un arī nofotografētu — kopā ar Džekiju vai Eteli, vai Zannu Haienisportā vai laukumā pie Baltā nama.

Nekas tamlīdzīgs nenotika. Mels un Sindija vispār nepiedalījās Vašingtonas sabiedriskajā dzīvē, kaut arī būtu varējuši. Vēl vairāk — Mels uzstāja, ka viņiem jāatsakās no dažiem ielūgumiem. Viņš uzskatīja, ka darbā ieguvis sev tādu reputāciju, ka vairs nevajag rūpēties par sava sabiedriskā stāvokļa nostiprināšanu, un īstenībā taču viņam tas arī nekad nebija rūpējis.

Kad Sindija saprata, kas noliek, viņa eksplodēja, un tad viņi neganti sastrīdējās. Tā bija kļūda. Melu dažreiz varēja pārliecināt, bet Sindijas dusmas parasti lika viņam stūrgalvīgi palikt pie sava. Viņi ķildojās veselu nedēļu, Sindija kļuva arvien nesavaldīgāka, tā vēl vairāk saasinādama attiecības. Nesavaldība bija Sindijas vājā puse, un viņa to zināja. Viņa pat apņēmās neiekaist, taču dažreiz Mela vienaldzība iesvela viņā tādu niknumu, ka viņa neizturēja — kā šovakar, runājot pa telefonu.

Pēc šīs nedēļu ilgās ķildas, kas patiesībā nemaz neizbeidzās, viņi sāka strīdēties biežāk; viņi pat vairs nemēģināja slēpt savas nesaskaņas no bērniem, un tas arī nebija iespējams. Reiz, par kaunu abiem, Roberta pateica, ka turpmāk pēc stundām iešot pie draudzenes, «tāpēc ka mājās es nevaru mācīties, kad jūs strīdaties».

Galu galā izveidojās zināma kārtība. Sad tad Mels pavadīja Sindiju uz kādu saviesīgu vakaru, to jau iepriekš apsolījis. Vispār viņš palika ilgāk lidostā un agri mājās nāca arvien retāk. Palikusi viena savā vaļā, Sindija noņēmās, kā Mels mēdza pazoboties, ar «sīkām labdarībām» un «aušīgu rāpšanos sabiedrības virsotnēs».

Varbūt Melam tas reizēm patiešām liekas muļķīgi, Sindija domāja. Taču nekā cita viņai nebija ko darīt, bez tam viņai patika šī sacensība par augstāku stāvokli sabiedrībā, kā īstenībā varēja apzīmēt viņas darbošanos. Vīriešiem viegli kritizēt — vīriešiem ir daudz iespēju, kā izmantot savu laiku. Mels, piemēram, bija nodevies savai karjerai, savai lidostai, saviem pienākumiem. Bet ko Sindija varēja darīt? Visu dienu sēdēt mājās un slaucīt putekļus?

Sindija nepavisam nebija augstās domās par savām prāta spējām. Viņa nebija apveltīta ar augsti attīstītu intelektu un zināja, ka nevar mēroties ar Melu. Bet tas nebija nekas jauns. Viņu laulības sākuma gados Mels dažreiz uzjautrināts pasmējās, ja viņa kaut ko nezināja vai nespēja saprast, kaut gan tagad, izsmiedams viņu — kā pēdējā laikā mēdza, — viņš likās to aizmirsis. Tāpat Sindija bija pilnīgā skaidrībā arī par savu aktrises karjeru: viņa nekad nebūtu kļuvusi slavena aktrise, ne tuvu. Tiesa gan, agrāk viņa šad tad bija apgalvojusi, ka būtu kaut ko sasniegusi, ja pēc apprecēšanās nebūtu pametusi teātri. Taču tā bija tikai pašaizsardzība, vēlēšanās atgādināt citiem — arī Melam, ka viņa ir cilvēks ar savu individualitāti, ne tikai lidostas priekšnieka sieva. Sindija pati zināja patiesību — ka viņa kā profesionāla aktrise nekad nebūtu tikusi tālāk par sīkām lomiņām.

Taču darbošanās sabiedriskajā dzīvē — vietējās sabiedrības lokā — bija tieši tas, kas Sindijai vajadzīgs. Tas deva viņai savas vērtības apziņu. Un, kaut arī Mels zobojās un neuzskatīja, ka viņa kaut ko būtu sasniegusi, viņai tomēr bija izdevies tikt dažus pakāpienus uz augšu un viņu uzņēma sabiedrībā visai ievērojami cilvēki, ar kuriem viņa citādi nekad nebūtu satikusies, un viņa pat tika ielūgta tādos sarīkojumos kā šovakar… tikai šovakar viņai vajadzēja būt Mela pavadībā, bet Mels, kā arvien, domādams vispirms par savu sasodīto lidostu, bija viņu piekrāpis.

Mels, kurš pats bija ieguvis autoritāti un nozīmību sabiedrībā, nekad nebija sapratis, ka arī Sindijai nepieciešams tas pats. Un Sindija neticēja, ka viņš to kādreiz sapratīs.

Tomēr Sindija nerimās. Viņai pat bija lieli nākotnes nodomi, kuru dēļ — to viņa skaidri zināja — būs briesmīga kauja ģimenē, ja viņa vēl nebūs šķīrusies no Mela. Sindija loloja godkārīgu sapni — panākt, lai viņas meitas, vispirms Roberta, vēlāk arī Libija, tiktu ievestas sabiedrībā kā dйbitantes Pasavanas kotiljonā, kas bija liels notikums Ilinoisā un pavēra jaunajām meitenēm ceļu uz augstāku stāvokli. Kā meiteņu māte arī Sindija gūtu ievērību.

Viņa reiz starp citu bija ieminējusies Melam par šo nodomu, un viņš dusmās bija pateicis: «Tikai pāri manam līķim!» Dйbitantes un viņu muļķīgi smaidošās mātes, viņš apgalvoja Sindijai, ir pagātnes parādība. Dcbitanšu balles — un paldies dievam, ka tās jau kļuvušas tik retas, — ir novecojis, snobistisks paradums, kas tagad, par laimi, tiek atmests, kaut gan — spriežot pēc cilvēkiem, kas vēl arvien domā tāpat kā Sindija, — pārāk gausi. Mels vēlējās, lai viņa bērni augtu ar apziņu, ka ir tādi paši kā visi, nevis iedomātos sevi par kaut ko augstāku. Un tādā garā viņš turpināja savus iebildumus.

Pretēji savam paradumam izteikties īsi un lietišķi Mels šoreiz izplūda garos prātojumos.

Turpretī Laionels uzskatīja, ka tā ir lieliska iecere.

Laionels Erkarts. Pašlaik viņš Sindijas dzīvē miglaini rēgojās kaut kur pamalē kā jautājuma zīme.

Interesanti, ka tieši Mels bija savedis kopā Sindiju un Laionelu. Mels bija iepazīstinājis viņus kādās oficiālās brokastīs, kur Laionels bija ieradies kā arhitekts, kurš kaut ko projektēja pilsētai, un Mels kā lidostas pārstāvis. Abi vīrieši pazina viens otru jau vairākus gadus.

Pēc tam Laioncls sāka zvanīt Sindijai, viņi dažas re|» zes sastapās kādās brokastīs vai pusdienās, tad sāka tiki ties biežāk, līdz beidzot radās intīma tuvība. '

Pretēji daudziem vīriešiem, kas viegli ielaižas dēkā ar citām sievietēm, Laionels šo sakaru uzņēma ļoti no« pietni. Viņš dzīvoja viens, no sievas bija aizgājis jau pirms vairākiem gadiem, bet šķīries nebija. Tagad viņš gribēja šķirties, arī Sindijai vajadzēja šķirties, lai viņj varētu apprecēties. Toreiz viņš jau zināja, ka Sindijas laulības saites nav visai ciešas.

Laionelam nebija bērnu, un, kā viņš atzinās Sindijai, viņš to ļoti nožēloja. Taču vēl nebija par vēlu, vēl viņiem ar Sindiju varēja būt bērns, ja viņi drīz apprecētos. Bez tam viņš ar prieku gādātu ģimenes siltumu Robertai un Libijai un pūlētos cik spēdams aizstāt viņām tēvu.

Vairāku iemeslu dēļ Sindija vēl nebija galīgi izlēmusi, Galvenokārt viņa cerēja, ka uzlabosies attiecības ar MclU un viņu laulības dzīve ievirzīsies agrākajā gultnē. Nevarēja apgalvot, ka viņa vēl arvien mīlētu Melu; Sindija bija atklājusi, ka, kļūstot vecāks, cilvēks sāk skeptiskāk raudzīties uz mīlestību. Bet viņa bija pieradusi pie Mela. Pieradusi būt kopā ar viņu tāpat kā ar Robertu un Libiju, un, tāpat kā daudzas sievietes, Sindija baidījās no krasiem pavērsieniem dzīvē.

Sākumā viņa arī domāja, ka šķiršanās un precēšanās otrreiz varētu kaitēt viņas stāvoklim sabiedrībā. Tagad viņas ieskati par to bija mainījušies. Daudzi cilvēki šķīrās, pat uz laiku nenozūdot no sabiedriskās dzīves apvāršņa: gadījās kādudien sastapt sievieti ar veco vīru, pcc nedēļas — jau ar jauno. Sindijai dažbrīd pat šķila, ka cilvēks, kas ne reizi nav šķīries, ir diezgan neinteresants.

Iespējams, ka, apprecēdamās ar Laionelu, Sindija nostiprinātu savu sabiedrisko stāvokli. Laionels pretēji Molam labprāt gāja uz dažādiem saviesīgiem vakariem un izpriecām. Turklāt Erkarti bija sena, cienījama ģimene. Laionela māte, veca, cienīga dāma, vēl arvien valdīja paplukušā savrupmājā, kur senlaicīgs virssulainis pieteica viesus un kalpone ar artrīta izkropļotām rokām ienesa pēcpusdienas tēju uz sudraba paplātes. Laionels reiz bija aizvedis tur Sindiju. Vēlāk viņš stāstīja, ka Sindija atstājusi labu iespaidu, un bija pārliecināts, ka viņam izdosies pierunāt māti, lai ņem savā gādībā Robertu un Libiju, kad pienāks laiks ievest viņas sabiedrībā.

Un, tā kā nesaskaņas ar Melu arvien vēl padziļinājās, Sindija būtu steigšus metusies jaunā laulībā ar Laionelu, ja nebijis viens apstāklis. Laionels nekur nederēja kā vīrietis.

Viņš gan stipri centās, un dažreiz viņam arī izdevās iepriecināt Sindiju, bet parasti viņš gultā bija kā pulkstenis, kas nav uzvilkts un taisās stāties. Reiz tādā neveiksmes brīdī viņš sadrūmis teica: «Kaut tu būtu mani pazinusi, kad man bija astoņpadsmit! Tad es biju nepārspējams.» Diemžēl Laionelam jau bija krietni pāri astoņpadsmitiem — viņam bija četrdesmit astoņi.

Sindija paredzēja, ka šie ierobežotie mīlas prieki, ko viņi baudīja pašlaik, pavisam izčākstētu, ja viņi apprecētos un sāktu dzīvot kopā. Protams, Laionels mēģinātu visu vērst par labu citādā ziņā — viņš bija labs, augstsirdīgs, uzmanīgs, bet vai ar to. pietika? Sindijas seksuālās tieksmes vēl nemaz nemazinājās; viņa arvien bija bijusi neparasti kaisla, un pēdējā laikā viņas vēlmes pat šķita augam. Taču, kaut arī Laionels šai ziņā neatbilda viņas prasībām, ar Melu viņai tāpat vairs nebija tuvības — kāda tad atšķirība? Visu apsverot, Laionels tomēr varēja sniegt viņai vairāk.

Varbūt vienīgā izeja bija apprecēties ar Laionelu Erkartu un gulēt ar kādu citu. Tas būtu grūti, īpaši tūlīt pēc kāzām, tomēr, piesardzīgi rīkojoties, viņai tas izdotos. Viņa pazina daudzus cilvēkus — vīriešus un sievietes pat ar augstu sabiedrisko stāvokli, kuri tāpat rīkojās — saglabāja ģimeni un fizisko apmierinājumu meklēja ārpus tās. Galu galā Melu taču viņai bija izdevies apkrāpt. Varbūt viņam bija aizdomas, taču Sindija bija pārliecināta, ka viņš neko noteiktu nezināja — ne par Laionelu, ne arī par kādu citu.

Bet ko darīt šovakar? Braukt uz lidostu izskaidroties ar Melu, kā viņa bija nolēmusi? Vai pavadīt vakaru ar šo žurnālistu Dereku Idenu, kas pašlaik stāvēja viņai blakus, gaidīdams atbildi uz savu jautājumu?

Sindijai iešāvās prātā, ka varbūt varētu apvienot abas iespējas.

Viņa uzsmaidīja Derekam Idenam.

—   Piedodiet — ko jūs teicāt?

—   Es teicu, ka te ir briesmīgs troksnis.

—  Jā, ir gan.

—       Es domāju, varbūt mēs varētu aizbēgt no pusdienām un aizbraukt uz kādu klusāku vietu.

Sindijai gribējās skaļi smieties. Bet viņa tikai pamāja ar galvu.

—   Lai notiek.

Viņa pārlaida skatienu salonam, kur drūzmējās viesi un šī vakara rīkotāji. Fotogrāfi bija savu darbu beiguši-tātad nebija nozīmes vairs ilgāk šeit palikt. Viņa varēja klusītēm nemanīta aiziet.

Dereks īdens jautāja:

—   Vai jums šeit ir mašīna, Sindij?

—       Nē. Un jums? — Sliktā laika dēļ Sindija bija atbraukusi ar taksometru.

—   Jā.

—       Labi, — viņa sacīja. — Reizē iet ines nevaram. Gaidiet mani mašīnā, es iziešu pa galveno izeju pēc piecpadsmit minūtēm.

—       Labāk būtu pēc divdesmit minūtēm. Man vēl jāpiezvana pa telefonu.

—   Lieliski.

—   Vai jums ir kāda vēlēšanās? Uz kurieni braukt?

—   Tas lai paliek jūsu ziņā.

Viņš mirkli vilcinājās, tad jautāja:

—  Vai jūs gribētu vispirms paēst vakariņas?

Sindiju uzjautrināja šis «vispirms»: Idcns bija gribējis, lai viņai būtu pilnīgi skaidrs, kas sagaidāms.

—       Nē, — Sindija teica. — Man nav laika. Man vēl kaut kur jābūt.

Viņa juta, ka Dereka Idena skatiens pārslīd viņas stāvam un tad atkal atgriežas pie sejas. Likās — viņam pat elpa aizrāvās, tik pārsteigts viņš bija pats par savu veiksmi.

—       Jūs esat lieliska, — viņš sacīja. — Bet es tikai tad ticēšu savai laimei, kad ieraudzīšu jūs nākam ārā pa durvīm.

To pateicis, viņš apgriezās un klusītēm izslīdēja no salona. Piecpadsmit minūtes vēlāk Sindija, neviena nemanīta, sekoja viņam.

Viņa paņēma ģērbtuvē savu mēteli un, iedama ārā no Mičigana viesnīcas, savilka to ciešāk. Vēl arvien sniga, un ledains vējš gaudoja pāri piekrastes plašumiem un ceļam. Juzdama vētru, Sindija atcerējās lidostu. Viņa jau bija cieši apņēmusies braukt turp, tikai vēlāk, bet vēl bija agrs — tikai pusdesmit, vēl laika diezgan .visam.

No patvēruma durvīs iznāca šveicars un pielika roku pie cepures.

—   Taksometru, kundze?

—   Nē, laikam nevajadzēs.

Tajā mirklī kādā no stāvvietā novietotajām mašīnām iedegās gaisma. Tā virzījās uz priekšu, reiz paslīdēja irdenajā sniegā, tad piebrauca pie durvīm, kur Sindija gaidīja. Tas bija ševrolets, diezgan vecs modelis. Pie stūres sēdēja Dereks īdens.

Šveicars atvēra mašīnas durvis, un Sindija iekāpa. Kad durvis bija aizcirtušās, Dereks Idens sacīja:

—        Piedodiet, ka mašīnā tik auksti. Man vajadzēja piezvanīt uz redakciju un vēl šo to nokārtot. Es pats tikko atnācu.

Sindija nodrebinājās un ciešāk ietinās mētelī,

—   Es ceru, ka tur, kur mēs braucam, būs silti,

Dereks īdens saņēma viņas roku. Tā kā roka atradās

uz ceļgala, viņš juta arī to. Tas ilga tikai acumirkli, tad viņš satvēra stūri. Un klusi sacīja;

—   Jums būs silti. Es apsolu.

7

Bija atlikušas četrdesmit piecas minūtes līdz «Trans America» aviosabiedrības lidmašīnas — reiss «divi», «Zelta Arguss», komandieris kapteinis Vernons Dcmerests — izlidošanai pulksten desmitos vakarā, un pašlaik norisa pēdējie sagatavošanās darbi pieci tūkstoši jūdžu garajam tiešajam lidojumam uz Romu.

Vispārējā gatavošanās lidojumam bija ilgusi jau mēnešiem, nedējām, dienām. Tiešā gatavošanās — pēdējās divdesmit četras stundas.

Lidmašīnu, kas pace|as no jebkuras lielas lidostas, var salīdzināt ar upi, kad tā ietek jūrā. Pa ceļam uz jūru tajā ieplūst pietekas, kuras ilgi un tālu tecējušas šurp, savukārt pa ceļam uzņemdamas sevī citas — mazākas un lielākas upītes. Beidzot — grīvā upe ir visu tajā ieplūdušo straumju apvienojums. Aviācijas terminos izsakot, upe pie ietekas jūrā ir lidmašīna pacelšanās brīdī.

Reisam «divi» bija izraudzīta reaktīvā lidmašīna «Boeing» 707-320B ar reģistra numuru N-731-TA, Tai bija

četri firmas «Pratt and Whitney» reaktīvie dzinēji, kas Jāva attīstīt ātrumu sešsimt piecas jūdzes stundā. Ar maksimālu kravu lidmašīna varēja nolidot seši tūkstoši jūdžu ļjeb attālumu taisnā līnijā no Islandes līdz Honkongai. Tā varēja uzņemt simt deviņdesmit deviņus pasažierus un divdesmit piecus tūkstošus amerikāņu galonu degvielas — pietiekamu daudzumu paliela peldbaseina piepildīšanai. Lidmašīna «Trans America» aviosabiedrībai bija izmaksājusi sešarpus miljonu dolāru.

Pirms divām dienām N-731-TA bija izlidojusi no Diseldorfas Vācijā, un divas stundas pirms nolaišanās Linkolna starptautiskajā lidostā bija pārkarsis viens dzinējs. Lidmašīnas komandieris aiz piesardzības bija licis to izslēgt. Nevienam no pasažieriem nebija ne jausmas, ka viņi lido nevis ar četriem, bet ar trim dzinējiem; ja būtu nepieciešams, varēja lidot ari ar vienu. Lidmašīna pienāca bez nokavēšanās.

Tomēr «Trans America» remontbrigādei bija paziņots pa radio par notikušo. Tāpēc mehāniķu grupa jau gaidīja lidmašīnu un, tikko pasažieri bija izkāpuši un krava izlādēta, aizstūma to uz angāru. Jau pa ceļam speciālisti strādāja, meklēdami avārijas cēloni, un drīz vien to arī atklāja.

Lidojuma laikā bija pārsprādzis pneimatiskais vads — nerūsējošā tērauda caurule ap dzinēju. Vajadzēja izņemt dzinēju un ielikt jaunu vadu. Tas bija samērā vienkārši. Sarežģījumus radīja apstāklis, ka tajās nedaudzajās minūtēs, kamēr pārkarsušais dzinējs vēl nebija izslēgts, karstais gaiss varēja iekļūt dzinēja gondola. Iespējams, ka no pārmērīgā karstuma sabojājušies simt astoņi pari vadu, kas savienoja dzinēju ar lidmašīnas elektrisko sistēmu.

Rūpīgā pārbaudē noskaidrojās, ka daži vadi gan sakarsuši, tomēr redzamu bojājumu nav. Ja tas būtu noticis ar automobili, autobusu vai smago mašīnu, tad tāds satiksmes līdzeklis tūdaļ būtu laists darbā bez kavēšanās. Taču aviosabiedrība tā nemēdza riskēt. Tika nolemts, ka visi simt astoņi pāri vadu jānomaina.

Tas bija sevišķi kvalificēts, nogurdinošs un gauss darbs, tāpēc ka tikai divi cilvēki reizē varēja strādāt šaurajā dzinēja gondolā. Turklāt katru vadu pāri vispirms vajadzēja identificēt, tad rūpīgi pievienot kontaktdakšai.

Tika paredzēts strādāt dienu un nakti bez pārtraukuma, elektriķu brigādēm nomainot citai citu.

Sis darbs izmaksāja aviosabiedrībai «Trans America» tūkstošiem dolāru — atlīdzība speciālistiem un zudusī peļņa tai laika, kad gaisa milzenis dīkā stāvēja uz zemes. Taču zaudējums tika pieņemts bez ierunām, tāpat kā visas aviosabiedrības samierinājās ar tādiem zaudējumiem, rūpējoties par iespējami lielāku drošību.

«Boeing» 707-N-731-TA, kurai bija paredzēts pirms lidojuma uz Romu lidot uz Rietumu piekrasti un atpakaļ, tika izņemta no apgrozības. Steidzīgi pārkārtoja lidojumu grafikus. Sim reisam pieskaņoto atcēla, un vairākus desmitus pasažieru pārvietoja uz citu aviosabiedrību reisiem. Rezerves lidmašīnu nebija. Aviosabiedrībām pārāk dārgi izmaksātu turēt rezervē reaktīvās lidmašīnas, kas maksāja miljoniem dolāru.

Vadība pieprasīja, lai aviācijas brigādes sagatavotu lidmašīnu 707 reisam «divi» uz Romu; līdz izlidošanai bija atlikušas trīsdesmit sešas stundas. Kādas aviosabiedrības viceprezidents Ņujorkā pats piezvanīja «Trans America» bāzes avārijas brigādes priekšniekam, un tas viņam pateica: «Ja varēsim, tad izdarīsim.» Lielisks brigadieris un kvalificētu mehāniķu un elektriķu grupa jau strādāja, un viņi visi saprata, cik svarīgi ir pabeigt remontu pēc iespējas ātrāk. Jau bija sastādīta otra grupa, kas nomainītu pirmo pa nakti. Abām grupām vajadzēja strādāt virsstundas, kamēr darbu pabeigs.

Pretēji vispārējam uzskatam lidostas mehāniķi dzīvi interesējās par to, kā darbojas viņu aprūpētās lidmašīnas. Paveikuši sarežģītu vai steidzamu remontu, viņi vēroja attiecīgās lidmašīnas lidojumu, lai uzzinātu, kā viņiem izdevies darbs. Visiem bija liels gandarījums, kad lidmašīna darbojās labi, kā parasti arī notika. Mēnešiem ilgi pēc tam viņi mēdza sacīt, redzēdami lidmašīnu nolaižamies: «Re, kur vecā 842. Atcerieties, kā toreiz … kā mēs nopūlējāmies ar to. Es domāju, mēs to iztaisījām gluži kā jaunu.»

Pusotras dienas pēc N-731-TA avārijas cēloņa atklāšanas sarežģītie remontdarbi turpinājās lielā steigā.

Beidzot, trīs stundas pirms paredzētā izlidošanas laika, pēdējais no simt astoņiem vadu pāriem bija nomainīts.

Pagāja vēl stunda, kamēr nomainīja bojātā dzinēja apvalku un izmēģināja dzinēju uz zemes. Pirms lidmašīnai

]āva doties tālā lidojumā, to vajadzēja pārbaudīt gaisā. Jau saka atskanēt nepacietīgi tālruņu zvani: vai N-731-TA varēs lidot reisā «divi»? Ja ne, lai tad avārijas brigāde, dieva deļ, pasakot, lai varētu paziņot, ka reiss aizkavēsies, un brīdināt pasažierus.

Avārijas brigādes priekšnieks, trīsreiz nospļāvies, atbildēja: ja pārbaudes lidojumā neradīsies nekādi sarežģījumi, lidmašīna būs sagatavota laikā.

Tā arī bija — gan tik tikko. «Trans America» bāzes galvenais pilots, kas tieši tādēļ bija palicis lidostā, devās pārbaudes lidojumā, paceldamies cauri vētrai lielākā augstumā, kur bija skaidrs. Atgriezies viņš ziņoja: «Jūs uz zemes to nemaz nezināt, bet mēness vēl ir turpat augšā.» Tad apliecināja, ka N-731-TA ir pilnīgi sagatavota lidojumam. Pārvaldes pilotiem patīk šādi uzdevumi; tajos viņi savāc nepieciešamās lidojuma stundas, neatejot tālu no saviem rakstāmgaldiem.

Ta kā laika bija atlicis ļoti maz, galvenais pilots nolaidies novietoja lidmašīnu tieši pie izejas «četrdesmit septiņi», kur reisam «divi» — «Zelta Argusam» vajadzēja uzņemt kravu.

Avārijas brigāde, kā arvien, bija savu uzdevumu labi paveikusi.

Tiklīdz lidmašīna atradās pie izejas, strādnieki sāka rosīties tajā un ap to kā pundurīši ap milzi.

Galvenā kravas sastāvdaļa bija pārtika. Stundu un piecdesmit minūtes pirms izlidošanas dispečeri piezvanīja pārtikas sagādniekam un pasūtīja pārtiku lidojumam saskaņā ar paredzamo pasažieru skaitu. Šovakar reisa «divi» pirmās klases salona bija tikai divas brīvas vietas, tūristu klasē aizņemtas bija tris ceturtdaļas. Pirmajai klasei, kā parasti, bija paredzētas sešas papildmaltītes; tūristu klases pasažieriem bija tikpat ēdienreižu, cik pārējiem. Pirmās klases pasažieris, ja vēlējās, varēja dabūt otras pusdienas, tūristu klases pasažieris nevarēja.

Kaut arī pārtika bija paredzēta atbilstoši pasažieru skaitam, pasažieri, kas ieradās pēdējā minūtē, tāpat apgādāja ar pārtiku. Liekas porcijas — arī pec īpaša rituāla sagatavota pārtika ebrejiem — glabājās skapjos netālu no izejas vārtiem. Ja ieradās neparedzēts pasažieris, viņam līdzi lidmašīnā iesūtīja paplāti ar ēdienu.

Lidmašīnā iekrāva arī dzērienus — par to saņemšanu stjuartei vajadzēja parakstīties. Pirmās klases pasažieriem dzērieni bija par brīvu; tūristu klases pasažieri mak. saja dolāru par glāzi (vai arī attiecīgo summu ārzemju naudā), ja vien viņiem nebija zināms kāds apstāklis. Un šis apstāklis bija tāds: stjuartes saņēma ļoti maz sīknaudas izdošanai, dažreiz pat nesaņēma nemaz, un, ja stjuartei nebija ko izdot, tad pēc instrukcijas viņai vajadzēja dot pasažierim dzērienus par brīvu. Bija tādi pasažieri, kas gadiem ilgi lidoja tūristu klasē un vienmēr dzēra par brīvu — viņi tikai sniedza piecdesmit vai divdesmit dolāru banknotes, apgalvodami, ka sīkākās naudas viņiem nav.

Līdz ar pārtiku un dzērieniem lidmašīnā iekrāva simtiem citu mantu, sākot ar zīdaiņu autiņiem, segām, spilveniem, higiēniskiem maisiņiem un Gideona bībeli un beidzot ar dažādiem saimniecības piederumiem, piemēram, «Paplāte dzērienu pasniegšanai, 8-caur., 5 gab.». Nekādas kontroles par šīm mantām nebija. Lidojuma beigās aviosabiedrības nepūlējās taisīt inventarizāciju. Trūkstošo priekšmetu vietā gluži vienkārši izsniedza jaunus. Un, ja kāds pasažieris kapa ārā no lidmašīnas ar sainīti rokā, viņu neviens neaizturēja.

Lidmašīnu apgādaja arī ar žurnāliem un laikrakstiem. Lidojuma laikā vienmēr varēja dabūt laikrakstus — tikai ar vienu izņēmumu. «Trans America» apgādniekiem bija dots stingrs rīkojums: ja laikraksta pirmajā lappusē bija ziņots par lidmašīnas katastrofu, to lidmašīnā līdzi ņemt nedrīkstēja. Tadi paši noteikumi bija ari citām aviosabiedrībām.

Šovakar lidmašīnā, kas izlidoja ar reisu «divi», bija daudz avīžu. Galvenais temats bija laiks — trīs dienas ilgās sniega vētras postījumi Vidējos Rietumos.

Kad sākās pasažieru reģistrācija, lidmašīnā sāka iekraut bagāžu. Pasažiera nodotā bagāža no reģistrācijas galda pa konveijeru sistēmu nonāca telpā, kas atradās dziļi zem izejas vārtiem un ko bagāžas nodaļas strādnieki saukāja par «lauvu bedri». Šis apzīmējums bija radies tāpēc (tā bagāžas nodaļas strādnieki apgalvoja, kad bija iedzēruši vairākas glāzītes), ka tikai drošsirdīgie vai naivie nodeva bagāžā vērtīgas mantas. Dažreiz čemodāni, kā liecināja apbēdinātie īpašnieki, nonākuši «lauvu bedrē», pazuda bez pēdām.

«Bedrē» katru čemodānu sagaidīja dežurants. Paskatījies uz čemodānam uzlipināto zīmīti, kur norādīts galamērķis, viņš nospieda attiecīgo sviru, un mirkli vēlāk automātiska roka pasniecās, paķēra čemodānu un nolika blakus citiem no tā paša reisa. Tā izšķiroto bagāžu strādnieku grupa nogādāja uz attiecīgajām lidmašīnām.

Tā bija lieliska sistēma — ja tikai darbojās bez kļūmēm. Par nelaimi, bieži vien gadījās kļūmes.

Bagāžas jautājums — to klusībā atzina visas aviosabiedrības — gaisa satiksmē nepavisam nebija labi nokārtots. Laikmetā, kad cilvēka prāts spēj radīt kapsulu laivas lielumā un raidīt to kosmosā, lidmašīnas pasažieris nevarēja būt drošs, ka viņa čemodāns reizē ar viņu laimīgi nonāks Painblafā, Arkanzasā vai Mineapolisā. Neticami daudz lidmašīnu bagāžas — vismaz viens čemodāns no simta —aizlidoja uz citu lidostu, pienāca ar nokavēšanos vai pazuda pavisam. Darbinieki žēlojās, ka cilvēkam esot tik daudz iespēju kļūdīties. Speciālisti laikpalaikam pārbaudīja aviosabiedrību bagāžas pārvadašanas sistēmas, un laikpalaikam tās tika uzlabotas. Taču neviens vēl nebija izgudrojis sistēmu, kas darbotos bez kļūmēm, vismaz gandrīz bez kļūmēm. Tāpēc visām aviosabiedrībām bija īpaši darbinieki katrā lielākā lidostā, kuru uzdevums bija.vienīgi dzīt pēdas pazudušai bagāžai. Siem cilvēkiem reti kad trūka darba.

Piedzīvojis, piesardzīgs pasažieris pats centās pārliecināties, vai zīmītēs, kas tika uzlipinātas viņa somām, kad viņš reģistrējās, norādīts pareizais ceļamērķis. Bieži vien nebija. Taisni jābrīnās, cik bieži steigā tika uzliktas nepareizas zīmītes, ko vajadzēja pārmainīt, kad atklājās kļūda. Kad somas nozuda no ceļotāja redzes loka, viņam bija tāda sajūta, it kā viņš spēlētu loterijā, un atlika vienīgi lūgt dievu, iai kādudien kaut kur viņš atkal sastaptos ar savu bagāžu.

Šovakar Linkolna starptautiskajā lidostā — tikai neviens to vēl nezināja — ar bagāžu reisam «divi» jau bija gadījusies kļūme. Divi čemodāni, kuriem vajadzēja nonākt Romā, pašlaik tika ievietoti lidmašīnā, kas lidoja uz Milvokiju.

Uz reisa «divi» lidmašīnu jau nepārtrauktā straumē plūda krava. Un pasts. Šovakar bija deviņi tūkstoši mārciņu pasta sūtījumu krāsainos neilona maisos — uz Itālijas pilsētām, arī pārsūtīšanai uz tālākām vietām, kuru nosaukumi atgādināja lappuses no «Marko Polo piedzīvojumiem», — Zanzibāra, Hartuma, Mombasa, Jeruzaleme, Atēnas, Roda, Kalkuta …

Sis neparasti smagais pasta pārvadājums bija visai izdevīgs aviosabiedrībai «Trans America». Tikko bija paziņots, ka «British Overseas Airways Corporation» lidmašīna, kam vajadzēja izlidot īsi pirms «Zelta Argusa», aizkavēsies trīs stundas. Pasta nodaļas pārzinis, kas pastāvīgi uzmanīja grafikus un kavējumus, tūlīt lika pārvest sūtījumus no <rBOAC» lainera uz «Trans America» lidmašīnu. Angļu aviosabiedrībai tas nemaz nepatika, jo pasta pārvadāšana bija ļoti ienesīgs darījums un par to sacentās visas aviosabiedrības. Katrai aviosabiedrībai bija pārstāvis lidostas pasta nodaļā, kura uzdevums bija uzmanīt pasta apgrozību un gādāt par to, lai viņa aviosabiedrība dabūtu savu «pienācīgo tiesu» — vai pat vairāk — pasta pārvadājumu. Pasta nodaļu pārziņiem reizēm bija savi mīluļi aviosabiedrībās, un viņi parūpējās, lai tie dabūtu vairāk. Taču, ja gadījās aizkavēšanās, tad draudzībai nebija nozīmes. Tad valdīja negrozāms likums: pasts jānosūta pēc iespējas ātrāk.

Lidostas ēkas apakšējā stāvā — dažu simtu pēdu atstatumā no «Boeing» 707, kam vajadzēja izlidot reisā «divi», atradās «Trans America» dispečeru punkts. Telpā valdīja rosība un troksnis, pie galdiem strādāja cilvēki, zvanīja telefoni, klakšķēja teletaipi, vizēja televizoru ekrāni, pie sienām karājās ziņojumu dēļi. Tie, kas šeit darbojās, bija atbildīgi par sagatavošanos reisam «divi» un visiem pārējiem «Trans America» reisiem. Tādās reizēs kā šodien, kad vētras dēļ visi grafiki bija sajukuši, te bija tīrā elles kņada — izskatījās apmēram tā, kā Holivudas filmās mēdz attēlot avīzes redakciju senos laikos.

Telpas stūrī atradās kravas dispečera galds, viss nokrauts ar papīru kaudzēm, pie tā sēdēja jauns bārdains vīrietis ar neiespējamu vārdu — Freds Fērrnfuts. Brīvajā laikā Fērrnfuts nodarbojās ar abstrakto glezniecību; savus jaunākos darbus viņš gleznoja, izlejot krāsu tieši uz audekla un braukājot pa to ar bērnu trīsriteni. Runāja, ka viņš pa sestdienām un svētdienām paniekojoties ar narkotiku, bet ļaunākais bija tas, ka no viņa nāca nelāga smaka. Tas kaitināja viņa darbabiedrus dispečeru punktā, kur arvien bija karsti un smacīgi, lai cik auksts un vējains laiks bija ārā, un vairākkārt Fredam Fērmfutam tika aizradīts, ka biežāk jamazgājas.

Taču Fērrnfuts bija izcili spējīgs matemātiķis, un priekšniecība apgalvoja, ka viņš esot viens no labākajiem bagāžas dispečeriem. Pašlaik viņš meistarīgi izvietoja reisa «divi» kravu.

Lidmašīna (Freds Fērrnfuts reizēm skaidroja saviem darbabiedriem) «ir kā cālēns, kas tikko sāk staigāt, gāzelēdamies un grīļodamies. Ja tu neuzmanies, lidmašīna kā cālēns gāzelēsies un grīļosies. Bet man, bērniņ, tas negadās.»

Meistarības noslēpums bija tas, ka vajadzēja kravu pareizi izvietot pa visu lidmašīnu, lai tā būtu līdzsvarota un stabila gaisā. Freda Fērmfuta uzdevums bija aprēķināt, cik daudz kravas var uzņemt reiss «divi» (un jebkura cita lidmašīna) un kur to novietot. Neviens maiss ar pastu, neviena atsevišķa kravas vienība netika novietota lidmašīnā bez viņa norādījumiem. Tai pašā laikā viņam vajadzēja rūpēties par to, lai lidmašina uzņemtu iespējami vairāk kravas. «No Ilinoisas līdz Romai,» Freds mēdza sacīt, «ir liels gabals. Tukšā nav vērts lidot.»

Viņš rīkojās ar kartēm, sarakstiem, tabulām, aritmometru, pēdējā mirklī ienākušām ziņām, portatīvu radiouztvērēju-raidītāju, trim telefoniem un — pārdabisku instinktu.

Pasta nodaļas pārzinis tikko bija pa radio lūdzis atļauju iekraut vēl trīssimt mārciņas pasta priekšējā nodalījumā.

—   Sapratu, — Freds Fērrnfuts atbildēja. Viņš rakņājās pa papīriem, sameklēja pasažieru sarakstu, kas pēdējo divu stundu laikā bija krietni pastiepies. Aprēķinos parasti ņem pasažieru vidējo svaru — simt septiņdesmit mārciņu ziemā, desmit mārciņas mazāk vasarā. Sāds vidējais svars vienmēr ir pareizs, ar vienu izņēmumu: ja lido futbolkomanda. Spēcīgie futbolisti sajauc visus aprēķinus, un tad kravas dispečeriem jāatrod jauns vidējais svars, kas var mainīties atkarībā no tā, cik labi viņi pazīst futbolkomandu. Beisbolisti un hokejisti nekādus sarežģījumus nerada, tie ir mazāka auguma un atbilst vidējam svaram. Šovakar, spriežot pēc saraksta, lidoja tikai parasti pasažieri.

—   Pastu var iekraut, bērniņ, — Freds Fērrnfuts atbildēja pa radio, — bet to zārku vajadzēs pārvietot pakaļējā nodalījumā; pēc pavadzīmes redzams, ka nelaiķis nav bijis nekāds vajais. Bez tain tur vēl ir iesaiņots ģenerators no Vestinghauzas. To nolieciet vidū, bet pārējo kravu apkārt.

Fērmfuta uzdevumu pēdējā brīdi vēl apgrūtināja reisa «divi» ekipāžas rīkojums uzņemt papildus divi tūkstoši mārciņu degvielas ieskrējienam un manevriem uz zemes. Šovakar visas lidmašīnas tika ilgi aizkavētas lidlaukā pirms pacelšanās, dzinējiem darbojoties. Reaktīvais dzinējs, lidmašīnai atrodoties uz zemes, dzēra degvielu kā izslāpis zilonis, un abi kapteiņi — Deinerests un Heriss — negribēja izšķiest uz zemes dārgos galonus, kas būs vajadzīgi ceļā uz Romu. Fredam Fermfutam vajadzēja ņemt vērā, ka pirms pacelšanās varbūt netiks izlietota visa papildu degviela, ko pašlaik sūknēja tvertnēs lidmašīnas N-731-TA spārnos, tāpēc varbūt radīsies papildu krava. Jautajums bija — cik daudz?

Kravai bija noteiktas drošības robežas, taču katrā lidojuma bija vēlams vest pēc iespējas vairāk kravas, lai gulu maksimālo peļņu. Freda Fērmfuta netīrie pirkstgali šaudījās pa aritmometra taustiņiem — viņš steigšus rēķināja. Tad, bārdu plūkādams, pētīja rezultātu, izplatīdams vēl stiprāku smaku nekā parasti.

Pieprasīt papildu degvielu bija viens no daudzajiem kapteiņa Vernona Demeresta pēdējā pusstundā pieņemtajiem lēmumiem. Pareizāk sakot, viņš bija ļāvis kapteinim Ensonam Herisam izlemt, tad apstiprinājis tā lēmumus — kā pārbaudītājs un galvenais atbildīgais. Vernons Demerests šovakar jutās lieliski savā vērotāja lomā — kad kāds cits darīja darbu, bet noteicējs tomēr palika viņš. Līdz šim Demercsts bija atzinis par labiem visus Ensona Herisa lēmumus, un tas bija gluži dabiski, tāpēc ka Herisam bija gandrīz tāds pats stāžs un pieredze kā Demerestam.

Kad viņi otrreiz satikās «Trans America» ekipāžas istaba angārā, Heriss bija īgns un aizvainots. Dcmerests uzjautrināts pamanīja, ka Ensonam Herisam mugurā formas krekls, tikai pamazs, un šad tad Herisa roka paceļas un parausta apkaklīti. Kapteinim Herisam bija izdevies apmainīties krekliem ar kādu pirmo pilotu, kurš vēlāk dedzīgi stāstīja par to savam kapteinim.

Taču pēc brītiņa Heriss nomierinājās. Viņš bija īsts lidotājs līdz pat kuplajām, iesirmajām uzacīm un saprata, ka lidmašīnas ekipāža nevar būt sava uzdevuma augstumos, ja lidotāja kabīnē valda naidīgums.

Apkalpes istabā abi kapteiņi pārskatīja savas pastkastītes, kur bija kaudzēm pasta kā arvien un starp citu arī aviosabiedrības rīkojumi, ko vajadzēja izlasīt pirms lidojuma. Pārējo — galvenā pilota, medicīnas dienesta, zinātniski pētnieciskās noda|as, kartogrāfu norādījumus — varēja paņemt līdzi un izskatīt vēlāk.

Ensons Hcriss ierakstīja dažus labojumus savā lidojuma žurnālā, ko Demcrcsts bija solījies pārbaudīt, Vernons Dcmcrests pētīja apkalpes grafiku.

Apkalpes grafiks bija paredzēts mēnesim. Tur bija norādīts, kādos datumos kapteiņiem, pirmajiem un otrajiem pilotiem jālido un kādos maršrutos. Līdzīgs grafiks bija izlikts stjuartēm viņu apkalpes istabā zāles otrā galā.

Ik mēnesi katrs pilots iesniedza pieprasījumu, pa kādiem maršrutiem viņš gribētu lidot, un vecākajiem ļāva izvēlēties pirmajiem. Demerests vienmēr dabūja tos reisus, kurus vēlējās, tapat arī Gvena Meigena, kurai bija daudz lielāks stāžs nekā pārējām stjuartēm. Sī pieprasījumu sistēma |āva pilotiem un stjuartēm izvēlēties kopīgus reisus, kā Demerests un Gvena bija izvēlējušies kopīgu šīvakara lidojumu.

Ensons Heriss bija pabeidzis labojumus savā lidojumu žurnālā.

Vernons Demerests pasmaidīja.

—   Man šķiet, jūsu žurnāls ir kārtībā, Enson. Esmu pārdomājis — es to nepārbaudīšu.

Kapteinis Heriss neizrādīja, ko juta vai domāja, tikai viņa lūpas sakniebās.

Viņiem bija pievienojies otrais pilots, jauns puisis ar divām uzšuvēm, vārdā Sajs Džordens. Džordens bija aviācijas inženieris un arī kvalificēts pilots. Viņš bija kalsns un kaulains, ar iekritušiem vaigiem un skumju sejas izteiksmi un izskatījās tā, it kā pastāvīgi būtu izsalcis. Stjuartes viņu bagātīgi apgādāja ar ēdienu, taču tas neko nelīdzēja.

Pirmais pilots, kas parasti lidoja Demeresta komandā kā otrais, šovakar bija norīkots palikt mājās, pēc līguma saņemot pilnu algu. Viņa pienākumus uzņēmās Demerests kopā ar Džordenu. Lidmašīnas vadība tika uzticēta Ensonam Herisam.

—   Ir laiks, — teica Demerests abiem pārējiem kolēģiem, — iesim.

Pie angāra durvīm gaidīja apkalpes autobuss aizsarmojušiem logiem. Tajā sēdēja piecas stjuartes, kam vajadzēja lidot ar reisu «divi», un, kad Demerests un Ensons Heriss kopā ar Džordenu kāpa autobusā, atskanēja daudzbalsīgs: «Labvakar, kaplein … Labvakar, kapteini» Pilotiem līdzi ielauzās vēja brāzma ar sniegu. Šoferis steigšus aizvēra durvis.

— Sveikas, meitenes! — Vernons Demerests jautri pamāja ar roku un pamirkšķināja Gvenai. Ensons Heriss oficiālāk atņēma sveicienu: — Labvakar!

Vējš dzina autobusu, kas lēnām, uzmanīgi brauca gar lidlauka malu pa notīrīto ceļu, kuram gar abām pusēm slējās sniega vāli. Lidostā bija paklīdušas ziņas par nozudušo «United Air Lines» pārtikas mašīnu, tāpēc visi šoferi brauca uzmanīgāk nekā parasti. Visu brauciena laiku kā bāka tumsā pretī mirdzēja lidostas ēkas ugunis. Tālāk uz priekšu lidlaukā nepārtraukti cēlās un laidās lejā lidmašīnas.

Autobuss apstājās, un komanda izbira ārā, steigšus meklējot patvērumu tuvākajās durvīs. Tagad viņi bija pasažieru stacijas «Trans America» spārnā, pirmajā stāvā. Pasažieru izejas, arī četrdesmit septītā izeja, pie kuras stāvēja reisa «divi» lidmašīna, atradās stāvu augstāk.

Stjuartes aizgāja pabeigt priekšdarbus lidojumam, bet trīs piloti devās uz «Trans America» starptautisko kantori.

Dispečers, kā parasti, jau bija sagatavojis informāciju, kas varētu noderēt apkalpei lidojumā. Viņš izklāja lapas uz galda, un visi trīs piloti sāka tās pētīt. Otrā pusē galdam strādāja kāds pusducis cilvēku, savācot visas iespējamās ziņas par gaisa trasēm, apstākļiem lidostās un laika prognozes, kas būs vajadzīgas šovakar citiem «Trans America» starptautiskajiem reisiem. Līdzīga informācijas nodaļa iekšzemes lidojumiem atradās zāles otrā galā.

Tieši tajā brīdī Ensons Heriss uzsita ar pīpes kātu pa aili, kur bija ziņas par paredzēto kravu, un pieprasīja papildus divi tūkstoši mārciņu degvielas ieskrējienam. Viņš palūkojās uz Džordenu, kas pašlaik pārbaudīja degvielas patēriņa aili, un uz Demercstu. Abi pamāja par zīmi, ka piekrīt, un dispečers izrakstīja orderi, ko iesniegt degvielas apgādes pārzinim.

Pienāca aviosabiedrības meteorologs. Tas bija bāls jauneklis, kas ar savām acenēm bez rāmjiem atgādinaja zinātnieku; likās, ka viņš reti iet ārā un par patiesajiem laika apstākjiem maz ko zina.

Demerests jautāja:

—    Ko tad jūsu skaitļojamās mašīnas mums šovakar sola, Džon? Cerams, kaut ko labāku nekā šeit, lejā.

Arvien vairāk un vairāk laika prognožu noteikšanai un lidojumu plānošanai tika izmantotas skaitļojamās mašīnas. Aviosabiedrībā «Trans America» un tāpat arī citās vēl nodarbināja cilvēkus, kas bija it kā starpposms starp skaitļojamām mašīnām un lidmašīnas komandu, taču bija paredzams, ka cilvēki, kas nodarbojās ar laika prognozēm, drīz pazudīs pavisam.

Meteorologs, izklādams uz galda vairākas laika kartes, papurināja galvu.

—  "Diemžēl līdz Atlantijas okeāna vidum nekas labāks nebūs. Seit laika apstākļi mazliet uzlabosies, bet jūs, lidojot uz austrumiem, nokļūsiet tieši tajā joslā, kas mums ir pārgājusi pāri. Vētra plešas no šejienes līdz Ņūlaundlendai un tālāk. — Viņš ar zīmuli parādīja vētras izplatības zonu. — Starp citu, jūsu ceļā divās lidostās — Detroitas un Toronto — apstākļi ir zem normas, un abas ir slēgtas.

Dispečers ielūkojās teletaipa lentē, ko viņam nule bija atnesis kāds darbinieks, un iejaucās sarunā:

—   Pievienojiet vēl Otavu — to pašlaik slēdz.

—    Atlantijas okeāna otrā pusē, — meteorologs turpināja, — viss liekas labi. Kā redzat, šur tur Dienvideiropā ir nelieli ciklonu centri, bet jūsu augstumā tie jūs neskars. Romā ir skaidrs un saulains un tāds laiks pieturēsies vairākas dienas.

Kapteinis Demerests noliecās pār Dicnvideiropas karti.

—   Un kā ir Neapolē?

Meteorologs paraudzījās uz viņu izbrīnījies.

—  Jūs taču nelidojat uz turieni.

—   Nē, bet es gribētu zināt.

—    Tas ir tai pašā augsta spiediena joslā, kur Roma. Tur laiks būs labs.

Demerests pasmaidīja.

Jaunais meteorologs sāka gari un plaši stāstīt par temperatūru, augsta un zema spiediena joslām un vējiem. Viņš ieteica, lidojot pāri Kanādai, turēties vairāk uz ziemeļiem nekā parasti, lai izvairītos no spēcīga pretvēja, ko viņi sastaptu dienvidos. Piloti uzmanīgi klausījās. Noteikt laiku, izvēlēties vislabāko augstumu un virzienu — tas bija tikpat kā šaha spēle, kur cilvēka prāts uzvar dabu. Visi piloti bija īpaši tam trenējušies, tāpat kā aviosabiedrību meteorologi, kas labāk prata savas spējas izmantot tieši atsevišķu aviosabiedrību interesēs nekā viņu kolēģi Savienoto Valstu Meteoroloģiskajā birojā.

—       Tiklīdz jūsu degvielas krava to atjaus, — sacīja «Trans America» meteorologs, — ieteicu lidot trīsdesmit trīs tūkstoši pēdu augstumā.

Otrais pilots pārbaudīja savus datus; iekams N-731-TA varēja pacelties tik augstu, vajadzēja patērēt zināmu daļu smagās degvielas kravas.

Pēc brītiņa otrais pilots ziņoja:

—       Mēs varēsim pacelties tādā augstumā kaut kur Detroitas tuvumā.

Ensons Heriss pamāja. Ar savu zeltīto lodīšu pildspalvu viņš steigšus sastādīja lidojuma plānu, ko iesniegt gaisa satiksmes dispečeru dienestam. Dispečeri nosacīs, vai viņa paredzētais augstums pieņemams un, ja ne, tad kāds būtu vēlams. Vernons Demerests, kas citreiz sastādīja pats savu plānu, pārskatīja kapteiņa Herisa sastādīto un parakstīja to.

Sagatavošanās reisam «divi», kā likās, veicās labi. Šķita, ka, par spīti vētrai, «Zelta Arguss», «Trans America» lepnums, izlidos laikā.

Kad visi trīs piloti jau gāja uz lidmašīnu, pienāca Gvena Mcigena. — Vai jūs dzirdējāt? — viņa jautāja,

—   Ko tad? — Ensons Heriss sacīja.

—       Mēs aizkavējamies stundu. Tikko ziņots kontrolierim pie izejas'.

—       Sasodīts! — Vernons Demerests saīga. — Velns parāvis!

—       Acīmredzot, — Gvena turpināja, — daudzi pasažieri vēl ir ceļā, aizkavējušies sniega dēļ. Kāds ir zvanījis šurp, un dispečeri nolēmuši viņus pagaidīt.

—* Vai arī iekāpšana ir atlikta? — Ensons Heriss jau» tāja,

—» Jā, kaptein. Reiss vēl nav pieteikts. Un netiks pie« teikts vēl vismaz pusstundu.

Heriss paraustīja plecus.

Neko darīt. Atpūtīsimies. — Viņš devās uz lidmašīnas kabīni.

—       Es varu atnest jums kafiju, ja vēlaties, — Gvena piedāvājās.

—   Es padzeršu kafejnīcā, — Vernons Demerests sacīja. Un pamāja Gvenai. — Varbūt jūs arī nāksiet?

Gvena vilcinājās,

—  Jā, varbūt.

—   Ejiet vien, — Heriss sacīja. — Kāda no meitenēm var atnest man kafiju, laika diezgan.

Pēc mirkļa Gvena, papēdīšiem klaudzinot, jau soļoja blakus Vernonam Demerestam. Viņi gāja uz iidostas galveno uzgaidāmo zāli.

Demerests domāja: šī stundu ilgā aizkavēšanās varbūt nemaz nebūs par ļaunu. Līdz šim, aizņemts ar gatavošanos lidojumam, viņš nemaz nebija iedomājies par Gvenas grūtniecību. Bet tagad — pie kafijas un cigaretēm — būs izdevība turpināt agrāk iesākto sarunu. Varbūt tagad izdosies ierosināt jautājumu par abortu, kuram viņš līdz šim nebija pieskāries.

8

D. O. Gcrero nervozi aizdedzināja jaunu cigareti pie tikko izsmēķētās. Kaut gan viņš visiem spēkiem pūlējās savaldīties, rokas stipri drebēja. Viņš bija uztraukts, norūpējies, saspringts. Tāpat kā iepriekš, gatavodams dinamīta spridzekli, viņš juta, ka sviedri aumaļām plūst pār seju un zem krekla.

Viņu uztrauca laika trūkums: līdz lidmašīnas atiešanai bija atlicis ļoti maz laika. Tas tecēja nežēlīgi kā smilšu pulkstenī smiltis, un daudz, pārāk daudz smilšu jau bija iztecējis.

Gerero sēdēja autobusā, kas gāja uz lidostu. Pirms pusstundas autobuss bija uzbraucis uz Kenedija šosejas, no kurienes, atri braucot, piecpadsmit minūtēs varēja nokļūt Linkolna starptautiskajā lidostā. Taču šoseja, tāpat kā visi citi štata ceļi, bija aizputināta un pilna ar mašīnām. Brīžam mašīnas pavisam apstājās, brīžam tikko kustējās uz priekšu.

Pirms izbraukšanas no pilsētas apmēram ducim pasažieru — visi uz reisu «divi» — bija paziņots, ka lidmašīna stundu aizkavēsies. Taču, braucot tādā ātrumā kā pašlaik, līdz lidostai paietu vēl divas, varbūt pat trīs stundas.

Arī citi braucēji uztraucās.

Tāpat kā Gerero, viņi bija reģistrējušies «Trans America» pilsētas aģentūrā. Tobrīd laika bija vēl daudz, bet tagad, redzot, cik gausi tiek uz priekšu, viņi sāka apspriesties, vai reiss «divi» gaidīs, kamēr viņi ieradīsies.

Šoferis viņus sevišķi neiepriecināja. Atbildot uz jautājumiem, viņš teica, ka parasti, ja pilsētas aģentūras autobuss nokavējas, lidmašīnu aiztur, kamēr tas ierodas. Bet tādā laikā kā šovakar viss kas varēja gadīties. Aviosabiedrība varēja iedomāties, ka autobuss kavēsies vēl vairākas stundas — un tā patiešām varēja notikt, — un ļaut lidmašīnai aizlidot. Bez tam, šoferis piebilda, spriežot pēc nelielā braucēju skaita autobusā, šķiet, vairums reisa «divi» pasažieru jau ieradušies lidostā. Ar tālajiem reisiem bieži vien tā gadās, viņš paskaidroja; piederīgie brauc pavadīt pasažierus un aizved tos ar mašīnu.

Autobusā par to vien sprieda, bet D. O. Gerero, savā sēdekli ierāvies, sarunās nepiedalījās. Vairums pasažieru, kā likās, bija tūristi, izņemot kādu itāliešu ģimeni — vīru, sievu un vairākus bērnus, kas dzīvi sarunājās savā valodā.

— Manuprāt, jums nav ko uztraukties, — pirms brītiņa bija sacījis šoferis. — Priekšā mašīnu tā kā mazāk. Varbūt paspēsim laikā.

Pagaidām autobuss tomēr nebrauca ātrāk.

D. O. Gerero viens pats sēdēja divvietīgajā sēdeklī trešajā rindā no šofera. Svarīgo mapi viņš turēja drošā vietā uz ceļiem. Jau vairākkārt viņš, uz priekšu paliecies, bija skatījies ārā, tumsā, taču pa abiem puslokiem, ko noslaucīja lielie vēja stikla tīrītāji, viņš redzēja tikai nebeidzamu virkni mašīnu uguņu pazūdam krītošajā sniegā. Kaut gan viņš mirka sviedros, viņa bālās, šaurās lūpas bija sausas; viņš bieži apslapināja tās ar mēli.

Gerero nepietika «paspēt laikā» uz reisu «divi». Viņam vajadzēja aizbraukt desmit vai piecpadsmit minūtes agrāk, lai varētu iegādāties apdrošināšanas polisi. Viņš lamaja pats sevi, ka nav aizbraucis uz lidostu agrāk un laikā nokārtojis apdrošināšanos. Viņa sākotnējā plānā bija tieši paredzēts pirkt apdrošināšanas polisi pēdējā minūtē, lai būtu mazāk iespējams viņu izjautāt. Viņš tikai nebija paredzējis, ka var gadīties tik nejēdzīgs laiks, lai gan būtu varējis paredzēt, jo bija taču ziema. Tieši tas, ka viņš palaida garām neievērotu kādu svarīgu, būtisku apstakli, bija nelaime, kas vajāja D. O. Gerero darbā un laikpalaikam izpostīja viņa lieliskos plānus. Tagad viņš saprata, kur slēpās visa vaina: kaldinādams savus plānus, viņš vienmēr iestāstīja pats sev, ka viss notiks tieši tā, kā viņš iecerējis, tāpēc nekad nerēķinājās ar nejaušībām. Turklāt, viņš ar rūgtumu nodomāja, viņš neko nebija mācījies no pieredzes.

Tagad, nokļuvis lidostā, — ja vien reisa «divi» lidmašīna jau nebūs projām — viņš vispirms pieies pie «Trans America» galdiņa un pieteiksies. Tad pieprasīs, lai viņam ļauj pirms izlidošanas nopirkt apdrošināšanas polisi. Taču tādā gadījumā notiks tas, no kā viņš tik ļoti gribēja izvairīties: viņš piesaistīs sev uzmanību, tāpat kā jau bija piesaistījis — savas muļķīgās neapdomības dēļ.

Viņš nebija ņēmis līdzi bagāžu, tikai nesa padusē nelielo mapi, kurā atradās dinamīta bumba.

Reģistrējoties pilsētas aģentūrā, kasieris viņam jautāja: «Vai tā ir jusu bagāža, ser?» Viņš rādīja uz veselu kaudzi čemodānu, kas piederēja cilvēkam aiz viņa.

«Nē.» D. O. Gerero pavilcinājās, tad pacēla uz augšu mazo mapi. «Es… man… ir tikai tas, nekā cita nav.»

Kasieris iepleta acis.

«Bez bagāžas uz Romu, ser? Patiešām viegli ceļojat.» Viņš norādīja uz mapi. «Vai vēlaties to nodot?»

«Nē, paldies.» Tajā mirklī D. O. Gerero vēlējās tikai vienu — saņemt savu biļeti, tikt projām no letes un klusītēm ieslīdēt lidostas autobusā. Bet kasieris vēlreiz ziņkāri paskatījās uz viņu, un Gerero saprata, ka tas viņu atcerēsies. Viņš bija neizdzēšami iespiedies kasiera atmiņā — un tikai tāpēc, ka aizmirsis paņemt līdzi čemodānu, bet to tik viegli varēja izdarīt. Protams, viņš tā bija rīkojies tīri instinktīvi. D. O. Gerero zināja to, ko neviens cits nezināja, — ka lidmašīna nesasniegs mērķi, tāpēc nekāda bagāža nebija nepieciešama. Tomēr viņam vajadzēja paņemt līdzi bagāžu — maskēšanās nolūkā. Tagad, kad nenovēršami sāksies izmeklēšana pēc lidmašīnas bojāejas, atcerēsies, ka viens pasažieris — viņš — iekāpis lidmašīnā bez bagāžas, un par to runās un spriedīs. Tas vēl pastiprinās aizdomas, kas izmeklētājiem varbūt tai laikā jau būs radušās par D. O. Gerero.

Bet, ja nekādu lidmašīnas atlieku nebūs, viņš atgādināja pats sev, ko viņi varēs pierādīt?

Nekā! Apdrošināšanas sabiedrība būs spiesta maksāt.

Vai autobuss patiešām nekad neaizbrauks līdz lidostai?

Itāliešu bērni trokšņodami skraidīja pa autobusa eju. Dažas rindas aiz Gerero māte kaut ko stāstīja itāliešu valodā tēvam; viņa turēja klēpī zīdaini, kas visu laiku skaļi brēca. Ne vīrs, ne sieva nepievērsa tam uzmanību.

Gerero nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam. Viņam radās vēlēšanās sagrābt bērnu un nožņaugt, un uzkliegt pārējiem: Apklusliet taču, apklustiet!

Vai viņi tiešām neko nenojauta? … Vai tiešām šie muļķi nesaprata, ka tagad nav laiks dumjai pļāpāšanai?… Tagad, kad visa Gerero nākotne — vismaz viņa ģimenes nākotne … tik rūpīgi izstrādātā plāna izdošanās… viss, viss atkarīgs no tā, vai autobuss laikus nokļūs lidostā.

Viens no bērniem — piecus sešus gadus vecs puišelis ar skaistu, gudru sejiņu — skriedams pa eju, paklupa un sāniski iekrita tukšajā sēdeklī blakus D. O. Gerero. Pūlēdamies noturēties, lai nenoveltos uz grīdas, viņš iepleta rokas un aizķēra mapi, kas atradās Gerero uz ceļiem. Mape sasvērās sānis, un Gerero ķēra to. Viņam izdevās, mape nenokrita, bet viņš dusmās pārvērstu seju pacēla roku, grasīdamies sist zēnam.

Plati ieplestām acīm zēns lūkojās viņā, tad klusi sacīja?

— Scusi.

Gerero ar pūlēm savaldījās. Varbūt citi braucēji skatījās uz viņu. Ja viņš neuzmanīsies, viņu atkal ievēros. Meklēdams atmiņā vārdus, ko viņš bija iemācījies no itāliešiem, kuri strādāja viņa būvēs, viņš izmurmināja:

— £ troppo rumorosa.

—   5t.[3] — Bērns nopietni pamāja ar galvu. Un stāvēja, kā stāvējis.

—   Labi, labi, — Gerero sacīja. — Nekas. Taisies, ka tieci Se ne vada!1

—   Jā, — zēns atkārtoja. Viņš raudzījās tieši uz Gerero, un Gerero paplaiksnījās doma, ka šis zēns un arī citi bērni būs reisa «divi» lidmašīnā. Nu, un kas par to? Nav nozīmes kļūt sentimentālam; nekas vairs nespēs grozīt viņa nodomu. Bez tam, kad tas notiks, kad viņš paraus aukliņu pie savas mapes roktura un lidmašīna sajuks gabalos, viss būs cauri, iekams kāds — it īpaši bērni — būs paspējuši kaut ko apjēgt,

Zēns apgriezās un aizgāja uz aizmuguri pie mālēs.

Beidzot! Autobuss sāka braukt ātrāk … vēl ātrāk! Cauri vēja stiklam Gerero varēja redzēt, ka priekšā mašīnu mazāk, ugunis viņiem pa priekšu kustas straujāk. Varbūt viņi paspēs… patiešām paspēs… laikā nokļūt lidostā, un viņš varēs nopirkt apdrošināšanas polisi, nepievēršot sev uzmanību. Tomēr laika būs ļoti maz. Kaut tikai pie apdrošināšanas sabiedrības letēm nebūtu daudz cilvēku!

Viņš pamanīja, ka mazie itālieši atgriezušies savās vietās, un apsveica pats sevi, ka pirms brītiņa tikko nebija nonācis uzmanības centrā. Ja viņš būtu iesitis bērnam — un daudz netrūka —, būtu izcēlies tracis. Vismaz no tā viņš bija izvairījies. Tomēr nelāgi, ka viņu ievēroja, kad viņš reģistrējās, kaut gan, šķiet, nekāds nelabojams ļaunums nebija noticis.

Vai varbūt bija noticis?

Atkal jaunas raizes uzmācās Gerero.

Ja nu kasieris, kas tā brīnījās, ka viņš brauc bez bagāžas, atceras to tagad, pēc autobusa atiešanas? Gerero zināja, ka tobrīd viņš nervozēja. Ja nu kasieris to ievērojis, ja viņam radušās aizdomas? Varēja gadīties, ka viņš kādam par to ieminas — varbūt inspektoram — un tas jau piezvanījis uz lidostu. Varbūt jau šajā brīdī kāds — policija? — gaida autobusu pienākam; sāks izjautāt Gerero, liks viņam attaisīt mapi un ieraudzīs tur to sasodīto pierādījumu. Pirmo reizi Gerero iedomājās, kas notiktu, ja viņu pieķertu. Tas nozīmētu arestu, cietumu. Tad viņš nodomāja: iekams tas notiks… ja kāds viņu uzrunātu, ja kļūtu skaidrs, ka viņa nodoms atklāts… viņš parautu aukliņu pie mapes un uzspridzinātu sevi — līdz ar visiem, kas gadītos tuvumā. Viņš pastiepa roku. Sataustīja zem mapes roktura auklas cilpu un paturēja to pirkstos. Tā viņš jutās drošāk,,. Tagad pagaidām jāmēģina domāt par kaut ko citu.

Diezin vai Inese atradusi viņa vēstuli?

Viņa bija atradusi.

Inese Gerero nogurusi ienaca 51. ielas nožēlojamajā dzīvoklī, novilka kurpes, kas spieda kājas, nometa no izkusušā sniega samirkušo mēteli un lakatu. Viņa juta, ka ir saaukstējusies un visu ķermeni pārņem gurdums. Šodien darbā viņai bija gājis grūtāk nekā parasti, klienti bijuši kašķīgi, dzeramnaudas mazākas. Turklāt viņa pie oficiantes darba vēl nebija pieradusi, tāpēc tas likās jo smagāks.

Pirms diviem gadiem, kad Gerero ģimene dzīvoja ērtā, patīkamā mājiņā pilsētas nomalē, Inese, kas gan nebija nekāda skaistule, izskatījās vēl jauna un glīta. Kopš tā laika smagie apstākļi bija atstājuši pēdas viņas sejā, un tagad viņa likās krietni vecāka, nekā īstenībā bija. Šovakar, ja Inese dzīvotu pati savā mājā, viņa meklētu mierinājumu karstā vannā, kas arvien palīdzēja viņai grūtos brīžos — un tādu Gerero laulības dzīvē netrūka. Tālāk gaitenī gan bija vannas istaba, trim dzīvokļiem kopīga, bet tā nebija apkurināma, tur vilka caurvējš, eļļas krāsa bija atlobījusies, un ūdeni vajadzēja karsēt ar gāzes sildītāju, metot aparātā divdesmit piecu centu monētas. Tas viss aizdzina domas par vannu. Inese nolēma brītiņu mierīgi pasēdēt nolaistajā viesistabā, tad iet gulēt. Viņai nebija ne jausmas, kur varētu būt vīrs.

Tikai pēc kāda laika viņa ieraudzīja zīmīti viesistabā uz galda.

Dažas dienas nebūšu mājās. Braucu projām. Ceru drīzumā pārsteigt tevi ar labām ziņām.

Inesi nekas vairs sevišķi nepārsteidza vīra rīcībā; jau agrāk viņš vienmēr bija neizprotams un pēdējā laikā pavisam dīvains. Labas ziņas patiešām būtu pārsteigums, bet viņa nespēja ticēt, ka tādas varētu būt. Viņa bija pieredzējusi tik daudzus vīra godkārīgos plānus sabrūkam un izplēnam, ka vairs neticēja veiksmei.

Viņu mulsināja zīmītes pirmā puse. Kur brauks D. O. uz «dažām dienām»? Tikpat neizprotams bija tas — kur viņš ņēmis naudu? Iepriekšējā vakarā viņi bija savākuši kopā visu naudu, kas viņiem bija. Tikai divdesmit divi dolāri un daži centi. Bez tam viņiem bija vēl viena vienīga manta, ko varētu ieķīlāt, — tā piederēja Inesei — viņas mātes gredzens, un līdz šinī viņa bija to saglabājusi. Varbūt drīz vajadzēs no tā šķirties.

No šiem divdesmit diviem dolāriem Inese bija paņēmusi četrpadsmit uzturam un daļai īres parāda. Viņa bija redzējusi izmisumu D. O. sejā, kad viņš lika kabatā atlikušos astoņus dolārus un sīknaudu.

Inese nolēma vairs nelauzīt galvu un likties gulēt. Viņa bija tik nogurusi, ka neraizējās pat par bērniem, kaut gan jau vairāk kā nedēļu nebija saņēmusi nekādu ziņu no Klīvlendas, no māsas, pie kuras dzīvoja bērni. Viņa nodzēsa vienīgo spuldzi dzīvojamā istabā un iegāja mazajā, nožēlojamā guļamistabā.

Viņa nekādi nevarēja sameklēt naktskreklu. Ļodzīgajā kumodē viss likās sajaukts juku jukām. Beidzot viņa atrada naktskreklu atvilktnē, kur glabājās trīs D. O. krekli; vairāk kreklu viņam nebija, tātad, lai nu viņš braucis kur braukdams, drēbju viņam tikai tik, cik mugurā. Zem viena no krekliem viņa pamanīja salocītu dzeltena papīra lapu. Viņa paņēma to un atlocīja vaļa.

Dzeltenā lapa izrādījās iespiesta blanka, aizpildīta mašīnrakstā; Inesei rokās bija noraksts. Paskatījusies tajā, viņa aiz brīnumiem apsēdās uz gultas. Lai pārliecinātos, vai nav ko pārpratuši, viņa izlasīja blanku vēlreiz.

Tas bija nomaksas līgums starp aviosabiedrību «Trans America» un D. O. Berero — viņa ievēroja, ka uzvārds uzrakstīts nepareizi. Saskaņā ar šo līgumu «Berero» saņēmis biļeti lidojumam uz Romu un atpakaļ tūristu klasē; viņš iemaksājis četrdesmit septiņus dolārus skaidrā naudā un apsola atlikušo summu — četri simti divdesmit septiņus dolārus līdz ar procentiem nomaksāt pa daļām divu gadu laikā.

Kaut kas nesaprotams!

Inese apjukusi ar stingu skatienu lūkojās dzeltenajā blankā. Galvā cits caur citu šaudījās jautājumi.

Kāpēc D. O. vispār vajadzīga lidmašīnas biļete? Un kāpēc tieši uz Romu? Un kur viņam gadījusies nauda? Viņš taču nevarēs nomaksāt šo parādu, kaut gan tas, ka viņš ielaidies šādā darījumā, vismaz bija saprotams. D. O. Gcrero jau bija uzņēmies daudzas citas saistības, ko nespēja pildīt; par parādiem viņš nekad neuztraucās tā kā Inese. Taču, nerunājot nemaz par parādiem, — kur viņš ņēmis tos četrdesmit septiņus dolārus iemaksai? Blanka apstiprinaja, ka nauda samaksāta. Bet pirms divām dienām D. O. bija apgalvojis, ka vairāk naudas viņam nav, un Inese zināja, ka viņš nemelo, lai nu citādi viņš būtu kāds būdams. '

Tomēr kaut kur šie četrdesmit septiņi dolāri radušies. Bet kur?

Pēkšņi viņa atminējās gredzenu — tas bija zelta, ar briljantu platīna apdarinājumā. Vēl pirms kādas nedēļas viņa to bija valkājusi pastāvīgi, bet pēdējā laikā viņai saka pampt rokas, un viņa gredzenu novilka un noglabāja mazā kārbiņā kādā no kumodes atvilktnēm. Otru reizi viņa šovakar pārmeklēja atvilktnes. Kārbiņu viņa atrada, bet — tukšu. Redzams, lai sadabūtu šos četrdesmit septiņus dolārus, D. O. bija ieķīlājis gredzenu.

Sākumā Inesei kļuva žēl gredzena. Tas viņai daudz ko nozīmēja: tā bija pēdējā trauslā saite, kas vienoja viņu ar pagātni, ar viņas izklīdušo ģimeni, ar mirušo māti, kuras piemiņu viņa cienīja. No praktiskā viedokļa gredzens, kaut arī nebija sevišķi vērtīgs, varēja viņu paglābt grūtā brīdī. Kamēr bija gredzens, viņa zināja, ka tas dotu iespēju kaut dažas dienas vēl iztikt, kad apstākļi sevišķi sarežģītos. Tagad tas bija pagalam un līdz ar to arī pēdējā drošības apziņa.

Tagad Inese zināja, kur radusies nauda lidmašīnas biļetei, tomēr palika jautājums — kāpēc šāda biļete bija vajadzīga? Kāpēc viņš lidoja? Kāpēc tieši uz Romu?

Vēl arvien sēdēdama uz gultas, Inese pūlējās kaut ko izdomāt. Uz brīdi viņai pat aizmirsās nogurums.

Inese nebija sevišķi gudra sieviete. Bijusi viņa gudrākā, tad droši vien nebūtu spējusi nodzīvot gandrīz divdesmit gadus laulībā ar D. O. Gerero un tagad nebūtu strādājusi par apkalpotāju kafejnīcā ar niecīgu atalgojumu. Tomēr dažreiz, lēnām un rūpīgi visu apsverot, Inese instinktīvi nonāca pie pareizā secinājuma. īpaši tad, kad runa bija par viņas vīru.

Tagad drīzāk ar instinktu nekā ar prātu viņa aptvēra, ka D. O. Gerero ir grūtībās — daudz grūtākā stāvoklī nekā jebkad agrak. Divi apstākļi viņu par to pārliecināja: viņa neprātīgā rīcība pēdējā laikā un tālais lidojums, kurā viņš devies; tādos apstākļos, kā viņi pašlaik atradās, tikai kāda neaptverama, izmisīga iecere varēja pamudināt viņu ceļot uz Romu. Inese iegāja dzīvojamā istabā un paņēma zīmīti, lai vēlreiz to izlasītu. Ilgajos laulības dzīves gados viņa bija saņēmusi daudz zīmīšu; viņa juta, ka šinī slēpjas kaut kāda neizteikta doma.

Neko vairak viņa nespēja izspriest. Bet viņai bija tāda sajūta, tāda arvien pieaugoša pārliecība, ka viņai kaut kas jādara, viņai vajag kaut ko darīt,

Inesei nenāca ne prātā atmest visam ar roku un atstāt D. 0. Gerero likteņa varā, lai viņš pats tiek galā ar savu muļķīgo iedomu. Viņa bija vienkāršas, nesarežģītas dabas cilvēks. Pirms astoņpadsmit gadiem viņa bija saistījusies ar D. O. Gerero, lai būtu kopā ar viņu «priekos un bēdās». Tas, ka bija gandrīz vai vienīgi «bēdas», nepiespieda Inesi atteikties no sievas atbildības un pienākumiem.

Viņa lēnām, rūpīgi apdomāja, ko darīt. Varbūt vispirms noskaidrot, vai D. O. jau aizlidojis; ja nav aizlidojis, varbūt vēl iespējams viņu atturēt. Inese nezināja, kad D. O. aizgājis no mājas un pirms cik ilga laika rakstījis šo zīmīti. Viņa atkal paskatījās uz dzelteno blanku; tur nekas nebija teikts par to, kad un cikos atiet lidmašīna. Tomēr viņa varēja piezvanīt aviosabiedrībai «Trans America». Inese steigšus sāka vilkt virsū drēbes, ko tikai pirms dažām minūtēm bija nometusi.

Kājas atkal sāka sāpēt, kad viņa uzāva ielas kurpes, un piemirkušajā mētelī, iēdama lejā pa šaurajām kāpnēm, viņa drebinājās. Apakšstāva gaitenī pa spraugu zem ārdurvīm bija sadzīts sniegs. Uz ielas sniga vēl vairāk nekā pirmīt, kad Inese nāca mājās. Aukstais, miklais vējš uzklupa viņai, tikko viņa izgaja ārā, un trieca sejā sniega vērpetes.

Gerero dzīvoklī nebija telefona, un, kaut arī Inese būtu varējusi piezvanīt no automāta kafejnīcā, viņa tur negāja, negribēdama sastapties ar saimnieku, kas bija arī mājas īpašnieks. Viņš bija piedraudējis jau rītu izlikt viņus no dzīvokļa, ja viņi nenomaksās visu īres parādu. Par to Inese šovakar pūlējās nedomāt, kaut gan, ja D. O. rīt neatgriezīsies, viņai vienai vajadzēs to nokārtot.

Otrs automāts bija aptiekā, pusotra kvartāla tālāk. Līkumodama starp dziļajām kupenām uz netīrītās ietves, Inese devās turp.

Bija bez piecpadsmit minūtēm desmit.

Pa aptiekas automātu pašlaik runāja divas pusaudzes, un Inese gaidīja gandrīz desmit minūtes, kamēr tas atbrīvojās. Beidzot, uzgriezusi «Trans America» numuru, viņa izdzirda lentē ierakstītu ziņojumu! visas līnijas aizņemtas, lūdzu pagaidīt. Viņa gaidīja; no lentes vēl vairākas reizes atskanēja ziņojums un lūgums gaidīt, un tad moža sievietes balss pateica, ka runā mis Janga, un jautāja, ko viņa vēloties.

—       Piedodiet, — Inese teica, — es vēlētos jautāt par lidojumiem uz Romu.

It kā būtu nospiesta kāda poga, mis Janga tūdaļ nobēra, ka «Trans America» lidmašīnas lido bez nosēšanās uz Romu no Linkolna starptautiskās lidostas otrdienās un piektdienās, caur Ņujorku — ik dienas; vai zvanītāja vēloties rezervēt sev vietu?

—       Nē, — Inese sacīja. — Nē, es nelidošu. Tas ir par manu vīru. Jūs sacījāt, ka piektdienās… lido… tātad šovakar?

—       Jā, kundze. Reiss «divi», «Zelta Arguss». Atiet pulksten desmitos pēc vietējā laika, tikai šodien izlidošana aizkavēsies veselu stundu laika apstākļu dēļ.

Inese paskatījās aptiekas pulkstenī. Pašlaik bija piecas minūtes pāri desmitiem.

Viņa steigšus jautāja:

—  Tātad lidmašīna vēl nav aizlidojusi?

—  Nē, kundze, vēl ne.

—       Lūdzu… — Kā tas bieži gadījās, Inese pēkšņi nespēja atrast īstos vārdus. — Lūdzu, man ļoti svarīgi uzzināt, vai mans vīrs lido ar šo lidmašīnu. Viņa vārds ir D. O. Gerero un …

—       Piedodiet, bet mums nav atļauts sniegt tādas ziņas. — Mis Janga runāja pieklājīgi, bet noteikti.

—       Jūs droši vien mani nesapratāt, mis. Es jautāju par savu vīru. Runā viņa sieva.

—       Es jūs sapratu, misis Gerero, un man ļoti žēl, bet tādi ir aviosabiedrības noteikumi.

Mis Janga, tāpat kā viņas darbabiedrenes, bija mācītas stingri ievērot šo noteikumu un zināja arī iemeslu. Daudzi biznesmeņi ņēma ceļojumā līdzi savas sekretāres vai mīļākās, uzdodami tās par sievām, jo ģimenēm biļetes pārdeva ar atlaidi. Kādreiz sievas, kam bija radušās aizdomas, bija ievākušas ziņas un tā aviosabiedrības klientiem — vīriem radušās nepatikšanas. Vēlāk vīri žēlojās, ka aviosabiedrības rīkojoties nodevīgi, tāpēc tagad pasažieru vārdus neizpauda.

—  Vai tiešām nav nekādas iespējas … — Inese iesāka.

—   Patiešām nav,

—  Ak dievsl

—       Cik es saprotu, — mis Janga sacīja, — jūs domājat, ka jusu vīrs aizlido ar reisu «divi», bet pilnīgi pārlieciaāta jūs neesat?

—  Jā, tā ir.

—   Tādā gadījumā vienīgais, kas jums atliek, misis Gerero, ir braukt pašai uz lidostu. Droši vien iesēšanās lidmašīnā vēl nav notikusi; ja jūsu vīrs ir šeit, jus viņu satiksiet. Pat ja pasažieri jau iekāpuši lidmašīnā, jūs varat apjautāties pie izejas. Bet jums jāpasteidzas.

—   Labi, — Inese sacīja. — Ja citādi nevar, mēģināšu aizbraukt. — Viņa pat nepadomāja, kā nokļūt lidostā — vairāk nekā divdesmit jūdžu tālu — nepilnā stundā, turklāt tādā vētrā.

—   Acumirkli. — Mis Janga vilcinājās, viņas balsī ieskanējās līdzjūtība, it kā Ineses izmisums pa vadiem būtu aizsniedzis viņu. — īstenībā man to nevajadzētu darīt, misis Gerero, bet es jums došu labu padomu.

—   Lūdzu!

—   Lidostā, kad pieiesiet pie izejas, nesakiet, ka jūs domājat, it kā jūsu vīrs ir lidmašīnā. Sakiet, ka viņš ir tur un jūs gribat ar viņu parunāt. Ja viņa tur nebūs, jūs to noskaidrosiet. Ja būs, tad jums būs vieglāk no dežuranta uzzināt to, ko jūs vēlaties zināt.

—   Paldies, — Inese teica. — Sirsnīgs paldies jums.

—   Ludzu, kundze. — Mis Jangas balss atkal skanēja kā no automāta. — Arlabvakaru. Un paldies, ka piezvanījāt «Trans America».

Likdama nost klausuli, Inese kaut ko atcerējās: nākdama iekšā aptiekā, viņa bija redzējusi ārā apstājamies taksometru. Tagad viņa ieraudzīja šoferi. Dzeltenā, augstā cepurē viņš stāvēja pie gāzētā ūdens letes un sarunājās ar kādu vīrieti.

Brauciens ar taksometru gan dārgi maksātu, bet, ja viņa gribēja tikt lidostā līdz vienpadsmitiem, tad tā varbūt bija vienīgā iespēja.

Inese piegāja pie gāzētā ūdens letes un pieskārās šofera elkonim.

—  Atvainojiet!

Šoferis apgriezās.

—   A! Kas ir? — Viņam bija nepatīkama, gļēva, neskūta seja.

—   Es gribētu zināt, cik maksā brauciens ar taksometru līdz lidostai.

Šoferis, acis piemiedzis, uzmeta viņai vērtējošu skatienu.

—   No šejienes — tā ap deviņi desmit dolāri pēc skaitītāja.

Inese apgriezās un gāja projām. Pārāk dārgi — vairāk neka puse no ta mazumiņa, kas viņai atlicis; turklāt viņa nemaz nebija pārliecināta, ka D. O. lidos ar šo lidmašīnu.

Ei, jūs! Pagaidiet! — Šoferis steigšus izdzēra savu kokakolu, metās pakaļ rnesei un panāca viņu pie durvīm. — Cik tad jums ir?

—   Par to nav runa. — Inese papurināja galvu. — Tikai … tikai es nevaru atļauties tik daudz izdot.

—   Daži iedomājas, ka var braukt par velti, — šoferis nicīgi novilka. — Tik tāls ceļš.

—  Jā, es zinu.

—   Kāpēc jums tur vajag būt? Kāpēc nebraucat ar autobusu?

—   Tas ir ļoti svarīgi. Man jābūt tur.,, vajag būt tur… līdz vienpadsmitiem.

—   Nu labi, — šoferis sacīja, — šovakar atlaidīšu. Aizvedīšu jūs par septiņiem dolāriem.

—   11m … — Inese vēl vilcinājās. Septiņi dolāri — tieši tik, cik viņa rīt gribēja maksāt namīpašniekam, lai tas nomierinātos un vēl pagaidītu atlikušo īres parādu. Kafejnīca viņa algu saņems tikai nākamās nedēļas beigās.

—   Lētāk jūs neviens nevedīs, — šoferis nepacietīgi sacīja, — Kā tad būs, esat ar mieru?

—  Jā,VInese teica. — Jā, esmu.

—  Nu tad braucam!

Kamēr Inese kāpa mašīnā, šoferis smīnēdams ar slotiņu norausa sniegu no vēja stikla un logiem. Kad Inese pirmīt piegāja pie viņa, viņš jau darbu bija beidzis un taisījās tukšā braukt mājās. Tā kā viņš dzīvoja netālu no lidostas, brauciens nebūs par velti. Bez tam viņš bija samelojies, apgalvodams, ka pēc skaitītāja līdz lidostai jāmaksā deviņi vai desmit dolāri; neiznāktu ne septiņi. Toties ar meliem viņam bija izdevies visu izkārtot tā, lai pasažierei liktos, ka viņš piedāvā tai izdevīgu darījumu, un tagad viņš varēja braukt ar paceltu karodziņu un septiņus dolārus iebāzt savā kabatā. Vest pasažieri, nenolaižot karodziņu, bija pret noteikumiem, taču šoferis nosprieda, ka neviens policists tik draņķīgā laikā to nepamanīs.

Tā, šoferis pašapmierināts nodomāja, ar vienu rāvienu man izdevies apvest ap stūri gan šo muļķa sievu, gan savu nelietīgo saimnieku.

Kad viņi jau sāka braukt, Inese noraizējusies jautāja:

—  Vai jūs esat pārliecināts, ka tiksim tur līdz vienpadsmitiem?

—  Ja es teicu, tad tā būs. Netraucējiet, ļaujiet man braukt! — šoferis atrūca pār plecu.

Tomēr viņš pats nemaz nebija tik pārliecināts, ka paspēs. Ceļš bija slikts, pieblīvēts ar citām mašīnām, kas vilkās lēni. Varbūt viņi paspēs, bet tikai pašā pēdējā mirklī.

Trīsdesmit piecas minūtes vēlāk taksometrs, kurā brauca Inese, vel lēnām vilkās pa aizputināto, mašīnām pieblīvēto Kcnedija šoseju. Inese sēdēja aizmugurē sasprindzinātā, nervozi lauzīdama pirkstus, un domāja, cik ilgi vel būs jābrauc.

Tai pašā brīdī lidostas autobuss ar reisa «divi» pasažieriem piebrauca pie lidostas ieejas. Izkļuvis ārā no lēnām braucošo mašīnu virknes, autobuss bija uzņēmis ātrumu; pašlaik pulkstenis virs lidostas galvenās ēkas rādīja bez piecpadsmit minūtēm vienpadsmit.

Kad autobuss apstājās, pats pirmais no tā Izkāpa D. O. Gercro.

9

—   Paņemiet līdzi portatīvo pastiprinātāju, — Eliots Frīmantls nokomandēja. — Tas mums var noderēt.

Advokātam Frīmantlam bija izdevies tā satracināt Mcdouvudas iedzīvotājus, kas pulcējās Medouvudas Pirmās baptistu baznīcas svētdienas skolas zalē, ka tie vai dega nepacietībā rīkoties. Pašlaik visi dzīrās doties uz Linkolna starptautisko lidostu.

—   Nesāciet tikai pūst niekus — ka ir pārāk vēls vai ka jums negribas iet, — Eliots Frīmantls bija pateicis savai sešsimt cilvēku auditorijai pirms dažām minūtēm. Viņš stāvēja to priekšā pašpārliecināts, nevainojami ģērbies — elegantā zilā uzvalkā un mirdzošās aligatorādas kurpēs; rūpīgi apgrieztie mali bija kārtīgi sasukāti, un visa viņa āriene pauda pašapziņu. Sapulcējušies bija sajūsmā par viņu, un, kā likās, jo asāk viņš ar tiem runāja, jo vairāk tiern patika.

Viņš turpināja:

—   Un nemaz nemēģiniet atrunāties ar dažadiem ieganstiem. Es nekā negribu dzirdēt par to, ka jāauklē bērni, ka vīramāte palikusi mājās viena vai gaļa sautējas uz plīts, jo tas mani nepavisam neinteresē, un arī jums šobrīd nevajadzētu par to domāt. Ja jūsu mašīna ir iestigusi sniegā, pametiet to šeit un aizbrauciet kāda cita mašīnā. Ievērojiet, ka es šovakar braucu uz lidostu jūsu labā un papūlēšos sagādāt viņiem pēc iespējas lielākas nepatikšanas. — Viņš klusēja, kamēr kārtējā lidmašīna aizdārdināja virs galvām. — Dieva vārds, pēdējais laiks kādam kaut ko darīt! — Sie vārdi izraisīja aplausus un smieklus.

—  Man vajadzīgs jūsu atbalsts, un es gribu, lai jūs visi būtu tur — visi kā viens. Tagad es jautāju jums tieši un atklāti: vai jūs nāksiet?

Zāli pāršalca skaļš «Jā!». Visi cēlās kājās, skanēja piekrišanas saucieni.

—   Labi, — Frīmantls sacīja, un zāle noklusa. — Tad vispirms vēl kaut ko noskaidrosim.

Viņš atgādināja, ko jau iepriekš bija teicis, — ka lidostas trokšņu ierobežošanu Medouvudas iedzīvotāji var panākt tikai likumīgā ceļā, iesūdzot lidostu tiesā. Taču tiesas process nedrīkst notikt aiz slēgtām durvīm kādā nomaļā pustukšā zālē. Tam jānotiek tā, lai tas gūtu publikas uzmanību un atbalstu.

—   Kā mēs iegūsim tādu uzmanību un atbalstu? — Advokāts Frīmantls brītiņu klusēja, tad pats atbildēja uz savu jautājumu.

—   Mēs to iegūsim, izklāstot savu viedokli tā, lai tas būtu plašākas publikācijas vērts. Tad un tikai tad vidutāji, kas palīdzēs mums gūt uzmanību, — prese, radio un televīzija apgaismos musu viedokli tā, kā mēs vēlamies. Žurnālisti ir lāga zēni, — viņš turpināja. — Mēs neprasām, lai viņi pievienotos mūsu viedoklim, mēs tikai gribam, lai viņi godīgi to izklāsta, un, cik man zināms no pieredzes, viņi to prot. Taču mūsu draugiem žurnālistiem ir vieglāk to izdarīt, ja notikumi risinās dramatiski; tad viņiem ir vairāk materiāla.

Trīs reportieri pie preses galdiņa nosmīnēja vien, kad Frīmantls piebilda:

—   Papūlēsimies parādīt viņiem šovakar īstu drāmu.

Runādams Eliots Frīmantls uzmanīgi vēroja, kā pa

zāli ce]o viņa blankas, kur viņš tiek apstiprināts par namīpašnieku interešu aizstāvi. Daudz blanku — pēc Frīmantla aprēķina vismaz simts — jau bija parakstītas. Viņš redzēja, ka rokās parādās lodīšu pildspalvas, vīri un sievas, noliekušies pār dokumentu, paraksta to kopīgi, tā apņemdamies maksāt viņam simt dolārus. Advokāts Frīmantls priecājās: simt parakstītu blanku nozīmēja desmittūkstoš dolāru viņa kabatā. Nav slikts honorārs par vienu vakaru — pagaidām, jo galīgā summa būs daudz lielāka.

Tā kā blankas vēl arvien ceļoja pa zāli, viņš nolēma vēl kādu brīdi parunāt.

Tas, kas šovakar notiks lidostā, lai paliekot pilnīgi viņa ziņā, viņš paskaidroja klausītājiem. Viņš cereja, ka izdosies satikties ar lidostas vadību; katrā ziņā viņš sarīkos lidostas centrālajā zālē tādu demonstrāciju, ko vēl ilgi pieminēs.

—   Es jums lūdzu tikai vienu: turieties kopā un paceliet balsis, kad es jums teikšu.

Viņš brīdināja, lai nekādā ziņā tur nebūtu nekārtību. Lai otrā dienā nevienam nebūtu iemesla sacīt, ka Medouvudas prcttrokšņa delegācija pārkāpusi likumu.

—   Protams, — Frīmantls nozīmīgi pasmīnēja, — mēs varam radīt viņiem liekus sarežģījumus; cik es sapratu, lidostā šovakar daudz darba. Bet tur mēs nekā nevaram līdzēt.

Atkal atskanēja smiekli. Viņš juta, ka cilvēki ar mieru sekot viņam.

Atkal lidmašīna aizdārdēja pāri galvām, un viņš nogaidīja, kamēr skaņas izgaisa tālumā.

—   Lieliski! Tad dosimies ceļā! — Advokāts Frīmantls pacēla rokas kā reaktīvā laikmeta Mozus un norunaja izkropļotu citātu: — Es saku jums, pirms gulēt aizeju, — man jāpilda savs solījums!

Smiekli, atzinīgi saucieni, un ļaudis sāka virzīties uz durvīm.

Tajā brīdī viņš pamanīja portatīvo pastiprinātāju, ko sapulces rīkotāji bija aizņēmušies no Medouvudas Pirmās baptistu baznīcas, un lika paņemt to līdzi. Floids Zaneta, sapulces priekšsēdētājs, kas bija palicis neievērots, kad visu uzmanība pievērsās Eliotam Frīmantlam, steidzās izpildīt norādījumu.

Frīinantls pats stūķēja savā portfelī parakstītās līguma blankas. Atri pārskaitījis, viņš redzēja, ka pirmīt kļūdījies, — bija pāri par simt sešdesmit blankām jeb vairāk nekā sešpadsmit tūkstoši dolāru paredzamo ienākumu. Turklāt daudzi namīpašnieki nule bija pienākuši paspiest viņam roku un apsolījuši otrā dienā piesūtīt savas blankas pa pastu līdz ar čekiem. Advokāts Frīmantls staroja.

Viņš nebija izdomājis, kā rīkoties lidostā, tāpat kā bija ieradies šajā sapulcē bez noteikta rīcības plāna. Eliotam Frīmantlam nepatika iepriekš izstrādāti plāni. Viņš gribēja improvizēt — ierosināt notikumus un tad ievirzīt tos tadā gultnē, kā viņam izdevīgāk. Sī brīvās improvizācijas metode viņam bija labi noderējusi šīvakara sapulcē, kāpēc gan lai to neizmantotu vēlreiz?

Galvenais bija turēt A^edouvudas namīpašniekus pārliecībā, ka viņiem ir spējīgs un darbīgs līderis, kurš ar laiku panāks to, ko viņi vēlas. Vēl vairāk: jāpatur viņi šādā pārliecībā tik ilgi, kamēr tiks nomaksāti visi četri maksājumi, kā paredzēts līgumā. Pēc tam kad Eliotam Frīmantlam nauda būs bankā, viņu ieskati vairs nebūs tik svarīgi.

Tātad jāuztur vajadzīgais noskaņojums desmit vai vienpadsmit mēnešu — un to viņš varēja. Viņš parādīs šiem cilvēkiem darbīgumu un enerģiju, cik vien viņi vēlēsies. Varbūt vajadzēs sarīkot vēl dažas sapulces un demonstrācijas, kā šovakar, tāpēc ka par tām raksta avīzēs. Par tiesu procesiem bieži vien — pārāk bieži — nerakstīja. Kaut arī viņš nesen bija apgalvojis, ka tiesu procesi ir visa pamats, prāvas parasti bija neinteresantas un neienesīgas. Protams, viņš papūlēsies sarīkot arī kādu izrādi, kaut gan daudzi tiesneši jau izprata advokāta Frīmantla cenšanos piesaistīt uzmanību un stingri nostājās pret to.

Taču nopietnu grutību nebijā, ja vien viņš paturēja prāta — un to viņš nekad neaizmirsa —, ka galvenais ir Eliota Frīmantla intereses un peļņa.

Viņš redzēja, ka viens no reportieriem, Tomlinsons no «•Tribune», runā no automāta; otrs reportieris stāvēja blakus. Lieliski! Tas nozīmēja, ka pilsētas avīzes jau brīdinātas liii ievietos ziņas par to, kas notiks lidostā. Bez tam,

ja Frīmantla agrākās norunas paliks spēkā, tur būs ari televīzija. Pūlis sāka izklīst. Laiks doties ceļā!

10

Pie lidostas spoži apgaismotās galvenās ieejas policijas mašīnas sarkanā signāluguns nodzisa. Policijas mašīna, kas bija lauzusi ceļu Džo Patroni no traktora avārijas vietas, samazināja ātrumu, un policists, kas sēdēja pie stūres, novirzīja to malā, pamādams remontbrigādes priekšniekam, lai brauc garām. Patroni nospieda gāzes pedāli. Šaudamies garām, viņš draudzīgi pamāja ar cigāru un divreiz signalizēja.

Kaut gan pēdējā ceļa posmā Džo Patroni bija braucis samērā ātri, tomēr bija pagājušas vairak nekā trīs stundas, kamēr viņš tika no savas mājas līdz lidostai, bet parasti viņš šo attālumu veica četrdesmit minūtēs. Tagad viņš cerēja kaut kā atgūt zaudēto laiku.

Par spīti sniega klātajam, slidenajam ceļam, viņš strauji izbrāzās cauri mašīnu virtenei, kas brauca lidostas galvenās ēkas virzienā, un iegriezās sānceļā uz angāru. Pie uzraksta «TWA remonta dienests» viņš spēji pagrieza buiku pa labi. Dažus simt jardus tālāk priekšā augsts un masīvs slējās remontdienesta angārs. Galvenā ieeja bija vaļā; Džo Patroni brauca taisni iekšā.

Angārā jau gaidīja radioficēts pikaps ar šoferi, lai aizvestu Džo Patroni uz lidlauku pie iestigušās «Ačreo* Mexican» lidmašīnas, kas vēl arvien aizsprostoja skrejceļu «trīs-nulle». Izkāpis no sava buika, remontdienesta priekšnieks tikai aizsmēķēja cigāru, ignorēdams norādījumu «Smēķēt aizliegts», tad ietrausa savu drukno slāvu pikapa kabīnē un uzsauca šoferim:

— Nu, dēliņ, laid nu, cik ātri vari!

Pikaps izbrāzās no angāra, un Patroni tūlīt saistījās pa radio ar dispečeru dienestu. Aizbraucis projām no apgaismotās angāra apkaimes, šoferis vadījās vienīgi pēc palsajā puskrēslā zibošajām signālugunīm, kas rādīja, kur sākas un beidzas asfaltētās joslas. Dispečers lika viņiem apstāties pie skrejceļa, kamēr tur sniega virpulī nosēdās un aizdārdināja garām «Delta Air Lines» lidmašina DC-9. Virszemes dispečers atļāva viņiem šķērsot skrejceļu un jautāja:

—  Vai tas ir Džo Patroni?

—  Jā.

Sekoja pauze, kamēr dispečers nodeva rīkojumus citām mašīnām, tad atkal izsauca Džo Patroni:

—       Virszemes dispečers izsauc Patroni. Jums zīmīte no lidostas priekšnieka. Vai uztverat?

—   Patroni klausās. Turpiniet!

—       Zīmītē rakstīts: Džo, deru uz kārbu cigāru pret divām biļetēm uz dejām, ka tev neizdosies šovakar izvilkt iestigušo lidmašīnu no skrejceļa «trīs-nulle», un es gribu, lai tu uzvarētu. Paraksts: Mels Beikersfelds. Teksta beigas.

Džo Patroni smiedamies nospieda mikrofona pogu.

—       Patroni — virszemes dispečeram. Pasakiet viņam, ka derības pieņemu.

Likdams nost mikrofonu, viņš skubināja šoferi:

—   Brauc, dēliņ! Man jāsteidzas.

Kad pikaps apstājās pie nobloķētā skrejceļa «trīs-nulle», pie viņiem pienāca «Aereo Mexican» vecakais tehniķis Ingrems, ar kuru bija sarunājies Mels Beikersfelds. Viņš bija ģērbies biezā kažokā un pulējās pasargāt seju no asā vēja un sniega.

Džo Patroni nokoda galu jaunam cigāram, bet šoreiz neaizsmēķēja un izkāpa no pikapa. Pa ceļam no angāra viņš bija novilcis galošas un uzrāvis siltus kažokādas zābakus; kaut gan tie bija augsti, sniega kupenas bija vēl augstākas.

Patroni savilka ciešāk savu kažoku un pamāja Ingremam. Viņi bija mazliet pazīstami.

—       Sveiki, — Patroni uzsauca. Viņam vajadzēja kliegt, lai stiprajā vējā viņa balss nepazustu. — Kas jums tur ir?

Ingrems sāka stāstīt, un iestigušās «Boeing» 707 spārni un fizelāža slējās viņiem pāri kā spokains milzu albatross. Zem lidmašīnas lielā vēdera vēl ritmiski mirgoja sarkanā signāluguns, un apkārt stāvēja smagās mašīnas un dienesta automobiļi, arī apkalpes autobuss uu rēcošs pārvietojamais ģenerators.

«Aereo Mexican» vecākais tehniķis ziņoja, kas jau padarīts: pasažieri aizvākti, un piloti mēģinājuši izvilkt lidmašīnu, darbinot dzinējus, bet tas neesot izdevies. Pēc tam atbrīvojuši lidmašīnu no kravas, pasta, bagāžas, lielākā daļa degvielas pārsūknētā cisternās. Tad otrreiz mēģinājuši izvilkt lidmašīnu — atkal ar dzinēju palīdzību, un arī tas neesot izdevies.

Remontdienesta priekšnieks piegāja tuvāk pie lidmašīnas, zelēdams neaizsmēķēto cigāru, — viens no retajiem gadījumiem, kad Patroni pak|āvās aizliegumam smēķēt, jo pārāk stipri bija jūtama aviācijas benzīna smaka. Ingrems sekoja, un viņiem pievienojās vairāki tehniskā dienesta vīri, kas izkāpa no dienesta autobusa. Kad Patroni sāka apskatīt notikuma vietu, kāds no tehniķiem ieslēdza portatīvos prožektorus, kas bija nostādīti puslokā pretī lidmašīnas priekšgalam. Atklājās, ka galvenā šasija gandrīz nemaz nav redzama — tik dziļi iegrimusi melnajos dubļos zem sniega. Lidmašīna bija iestigusi vietā, ko parasti klāja zāle,— dažu jardu atstatumā no skrejceļa «trīsnulle», netālu no krustojuma ar pievedceļu, kuru pilots tumsā un krītošajā sniegā nebija pamanījis. Nelaimīgi sagadījies, Patroni nodomāja, ka zeme šai vietā bijusi ļoti mitra un trīs dienu ilgajā salā nav sasalusi. Divas reizes mēģinot lidmašīnu izvilkt ar pašas dzinēju palīdzību, tā tikai iegremdēta vēl dziļāk. Tagad visu četru dzinēju gondolas atradās bīstami tuvu zemei.

Nebēdādams par sniegu, kas griezās ap viņu gluži kā pasakā, Patroni pārdomāja, apsvēra dažādas iespējas.

Viņš nolēma, ka vēl ir izredzes izvilkt lidmašīnu ar pašas dzinēju palīdzību. Tas būtu pats ātrākais paņēmiens, ja tikai izdotos. Ja ne, tad vajadzēs izmantot lielus ceļamos maisus — vienpadsmit neilona maisus, ko novieto zem spārniem un fizelāžās un piepūš ar pneimatiskajiem kompresoriem. Tad ar domkratiem paceltu lidmašīnas riteņus un paliktu zem tiem cietu pamatu. Bet tas būtu ilgs, grūts un nogurdinošs process. Džo Patroni cerēja iztikt bez tā.

—   Vajadzēs rakt, — viņš paziņoja. — Vajadzīgas sešas pēdas platas tranšejas pie riteņiem. Sākumā — pie riteņiem līdzenas, tālāk ar pakāpenisku slīpumu uz augšu. — Viņš pievērsās Ingremam. — Būs liela rakšana.

Vecākais tehniķis pamāja.

—  Jā, protams.

—   Kad tranšejas būs izraktas, iedarbināsim visus četrus dzinējus un rausim ar pilnu jaudu uz priekšu. — Patroni pamāja uz iestigušo, apklusušo lidmašīnu. — Tā vajadzētu izdoties to izkustināt. Un, kad tā virzīsies uz priekšu un pa tranšeju uz augšu, mēs to pagriezīsim šeit. — Ar smagajiem zābakiem viņš iemina eliptisku līniju sniegā starp iniksto zemi un asfaltēto pievedceļu. — Un vēl kas: jānoliek resni baļķi priekšā riteņiem, pēc iespējas vairāk baļķu. Vai jums vispār ir tādi?

—  Daži, — Ingrems atbildēja. — Vienā no smagajām mašīnām.

—   Izkraujiet tos un aizsūtiet šoferi, lai pameklē vēl pa lidostu. Lai paprasa visām aviosabiedrībām un lidostas dienestiem.

Tehniķis, kas stāvēja blakus Patroni un Ingremam, uzsauca citiem, un tie sāka kāpt ārā no dienesta autobusa. Divi vīri noņēma apsnigušu brezentu no kādas mašīnas, kurā bija lāpstas un citi darbarīki. Padodot no rokas rokā, lāpstas izdalīja vīriem, kas kustējās kā ēnas ārpus spoži apgaismotā pusloka. Vēja dzītajā sniegā viņi brīžiem neredzēja cits citu. Visi gaidīja pavēli sākt.

Pie «Boeing» 707 kabīnes durvīm vēl stāvēja traps. Patroni norādīja uz to.

—   Vai lidoņi vēl ir tur?

—  Tur, — Ingrems norūca. — Tas sasodītais kapteinis un pirmais pilots.

Patroni vērīgi palūkojās viņā.

—   Vai viņi jums sagādāja nepatikšanas?

—   Nav runa par to, ko viņi man sagādāja, — Ingrems pikti atteica, — slikti ir tas, ka viņi nekā nedara. Kad atnācu te, es gribēju, lai viņi palaiž dzinējus ar pilnu jaudu, kā jūs teicāt. Ja viņi to uzreiz būtu darījuši, es domāju, lidmašīna būtu tikusi ārā. Bet viņi nobijās, un tā tikai iestiga vēl dziļāk. Kapteinis ir briesmīgi aplam izrīkojies šovakar un pats to apzinās. Tagad viņš baidās, ka lidmašīna nenosveras uz deguna.

Džo Patroni pasmīnēja.

—   Es viņa vietā droši vien tāpat baidītos. — Viņš bija tā sazelējis cigāru, ka dranckas vien pāri palikušas; nometis to sniegā, viņš iebāza roku kažoka kabatā, lai paņemtu citu. — Es vēlāk parunāšu ar kapteini. Vai iekšējais telefons pieslēgts?

—  Jā.

—  Tad piezvaniet uz pilotu kabīni. Pasakiet, ka mes strādājam un drīz es būšu pie viņiem tur augšā.

—   Labi. — Iedams uz lidmašīnu, Ingrems uzsauca ap divdesmit vīru lielajai brigādei: — Nu, puiši, sāksim rakt!

Džo Patroni ari paķēra lāpstu, un pēc mirkļa visi cītīgi meta dubļus, zemi, sniegu.

Pa lidmašīnas iekšējo telefonu sazinājies ar pilotiem, kas sēdēja augšā savā kabīnē, Ingrems ar aukstumā stingstošām rokām, kādam strādniekam palīdzot, sāka novietot baļķus pie lidmašīnas riteņiem.

Pāri lidlaukam šad tad, kad sniega vērpetes uz brītiņu piestāja, varēja redzēt ugunis, lidmašīnām paceļoties un nosēžoties, un līdz ar vēja brāzmām līdz racējiem atplūda dzinēju spalgā rēkoņa. Bet skrejceļš «trīs-nulle» turpat blakus bija kluss un pamests.

Džo Patroni apsvēra: paies apmēram stunda, kamēr pabeigs rakšanu un varēs iedarbināt dzinējus, lai mēģinātu izvilkt lielo laineri. Tikmēr vīrus, kuri raka abas tranšejas, vajadzēs vairākas reizes nomainīt, lai viņi varētu apsildīties autobusā, kas vēl stāvēja turpat uz pievedceļa.

Bija pusvienpadsmit. Ja labi veiksies, viņš domāja, viņš varētu būt mājās un gultā pie Marijas drīz pcc pusnakts.

Lai tuvinātu šīs izredzes un arī sasildītos, Patroni sāka rakt vēl sparīgāk.

11

Kafejnīcā «Mākoņu piloti» kapteinis Vernons Demcrests pasūtīja Gvenai tēju, sev melnu kafiju. Kafija — kā parasti uzskata — uzturēja viņu možu; līdz Romai viņš droši vien izdzers vēl savas desmit, divpadsmit tases. Kaut gan reisu «divi» šonakt vadīs kapteinis Ensons Heriss, Demercsts nedomāja atpūsties. Gaisā viņš reti to atļāvās. Kā vairums pieredzējušu pilotu, viņš zināja, ka lielu vecumu piedzīvo un mierīgi savās gultās mirst tikai tie piloti, kas visu savu darba laiku ik brīdi ir gatavi jebkurai neparedzētai situācijai.

— Mēs abi esam neparasti nerunīgi, — Gvena sacīja savā maigajā angliskajā izrunā. — Mēs neesam pateikuši gandrīz ne vārda, kopš ienācām šeit.

Bija pagājušas desmit minūtes, kopš viņi, noklausījušies paziņojumu par reisa aizkavēšanos, bija ienākuši šeit. Viņiem bija izdevies dabūt brīvu galdiņu kafejnīcas galā, un Gvena pašlaik skatījās pūdernīcas spogulītī, kārtodama matus, kas lielos viļņos lauzās ārā no elegantās «Trans America» stjuartes cepurītes. Viņas tumšās, izteiksmīgās acis uz mirkli novērsās no spoguļa un pārslīdēja Vernona Demeresta sejai.

—   Es nerunāju tāpēc, ka domāju, — Demerests sacīja.

Gvena aplaizīja liipas, bet lūpu zīmuli nemeklēja —

aviosabiedrības stingri aizliedza stjuartēm krāsoties sabiedriskās vietās. Gvena vispār krāsojās maz; viņai bija tā dabiski sārtā sejas krāsa, kas daudzām angļu meitenēm liekas pašas dabas dota.

—       Par ko tad tu domā? Par smago triecienu, ko tev sagādāja ziņa, ka mums būs bērns? — Gvena šķelmīgi pasmaidīja, tad noskandēja: — Kapteinis Vernons Valdo Demerests un mis Gvendolīna Elīna Meigena paziņo, ka drīzumā viņiem piedzims pirmais bērns… bet kas?… To mēs vēl nezinām. Un nezināsim vēl kādus septiņus menešus. Nekas, nav nemaz tik ilgi jāgaida.

Demerests klusēja, kamēr viņiem atnesa kafiju un tēju, tad apsauca Gvenu:

—   Dieva dēļ, Gvena, mēģināsim būt nopietni.

—       Kāpēc mums jābūt nopietniem? It īpaši, ja es neesmu nopietna. Galu galā, ja kādam jāuztraucas, tad tikai man.

Demerests dzīrās kaut ko iebilst, bet tad Gvena zem galda saņēma viņa roku. Viņas sejā parādījās līdzjūtība.

—       Piedod! Man liekas, mēs patiešām esam mazliet izsisti no sliedēm — mēs abi.

Bija pienācis Demeresta gaidītais izdevīgais brīdis. Viņš apdomīgi sacīja.

—       Mums nav ko uztraukties. Vēl vairāk: mēs paši varam izlemt, vai vēlamies bērnu vai ne.

—       Jā, — Gvena lietišķi sacīja. — Es jau gaidīju, kad tu par to sāksi runāt. — Viņa aizspieda ciet pudernīcu un nolika to. — Tu jau taisījies, kad mēs braucām šurp, vai ne? Bet tad pārdomāji.

—   Ko pārdomāju?

—       Beidz, Vernon! Kāpēc tev jāizliekas? Mēs abi ļoti labi zinām, par ko tu runā. Tu gribi, lai es taisu abortu. Tu domā par to jau no tā brīža, kad es tev pateicu, ka esmu stāvoklī. Vai nav tā?

Viņš negribīgi pamāja ar galvu.

—   Jā. — Gvenas atklātība viņu mulsinaja.

—       Kāpēc tad tūlīt neteici? Varbūt tu domā, ka es nekā nezinu par abortiem?

Dernerests atskatījās — vai kāds nedzird viņu sarunu, taču trauku šķindoņa un vispārēja kafejnīcas kņada apslāpēja atsevišķas balsis.

—  Es nezināju, kā tu to uzņemsi.

—       Es pati arī vēl īsti nezinu. — Tagad Gvena sāka runāt nopietni. Viņa bija nolaidusi acis, aplūkoja savas klēpī sažņaugtās rokas — garos, slaidos pirkstus, kas Demerestam tā patika. — Es ari esmu domājusi par to. Bet es vēl nezinu.

Dernerests jutās drošāk. Vismaz viņa neaizcirta durvis, galīgi nenoraidīja viņa ierosinājumu.

Viņš pūlējās runāt mierīgi un pārliecinoši.

—       Tā ir vienīgā prātīgā izeja. Varbūt tas nav visai patīkami, bet vismaz tas notiek ātri, un, ja tas noliek, kā pienākas no medicīniskā viedokļa, tad tas nav bīstami, nekādas komplikācijas nedraud.

—       Es zinu, — Gvena sacīja. — Tas ir briesmīgi vienkārši. Te tev ir un te vairs nav. — Viņa palūkojās Demerestam tieši acīs. — Pareizi?

—   Pareizi.

Dernerests iedzēra malku kafijas. Varbūt viss izdosies vieglāk, nekā viņš domājis.

—       Vernon, — Gvena klusi sacīja, — vai tu esi padomājis, ka tas, kas ir manī, jau ir dzīva būtne? Tas dzīvo, tas ir cilvēks — jau tagad. Mēs mīlējām. Viņš ir mēs, tu un es, daļa no mums. — Viņas acis bija raižpilnas, viņš nekad nebija redzējis Gvenai tādas acis, lās raudzījās viņā, gaidot atbildi.

Viņš sacīja uzsvērti, apzināti asi:

—       Nav tiesa. Embrijs šinī attīstības stadijā vēl nav dzīva būtne. Tas vēl nav cilvēks. Vēlāk — jā, bet pagaidām vēl ne. Tas nedzīvo, neelpo, nejūt. Izdarīt abortu — it īpaši pašā sākumā — nenozīmē atņemt cilvēkam dzīvību.

Gvena aizsvilās tāpat kā pirmīt mašīnā ceļā uz lidostu.

—       Tu gribi sacīt, ka vēlāk tas vairs nebūs tik labi? Ja mēs nogaidītu un tad taisītu abortu, tad tas vairs nebūtu tik ētiski — kad bērns jau pilnīgi izveidojies, ar visiem roku un kāju pirkstiņiem. Tad to nogalināt būtu ļaunāk nekā tagad. Vai tā tas ir, Vernon?

Dernerests papurināja galvu.

—  Tā es neteicu.

«— Bet to tā var saprast.

—       Varbūt, bet es tā nedomāju. Tu sagrozi manus vārdus.

Gvena nopūtās.

—   Es spriežu kā sieviete.

—       Nevienam nav lielāku tiesību uz to kā tev. — Dcmcresls smaidīja; viņa skatiens pārslīdēja Gvenai. Doma par Neapoli, kur viņš būs kopā ar Gvenu… pēc dažām stundām … vēl arvien satrauca viņu.

—   Es mīlu tevi, Vernon. Patiesi mīlu.

Tagad Demerests satvēra zem galda Gvenas roku.

—   Es zinu. Tāpēc mums abiem tas ir tik grūti.

—       Galvenais, — Gvena sacīja lēnām, it kā skaļi domādama, — ka es nekad nebiju stāvoklī bijusi, un, kamēr tas nav noticis, katra sieviete šaubās, vai viņai var būt bērns. Un, kad atklājas — kā man tagad —, ka var būt, tad tā ir kā dāvana, rodas tāda sajūta… to tikai sieviete var saprast… it kā būtu noticis kaut kas lielisks, brīnišķīgs. Un tad pēkšņi mums apstākļi ir tādi, ka jādara tam gals, jāaizsviež dārgā dāvana. — Viņas acis kļuva valgas. — Vai tu to saproti, Vernon? Patiešām saproti?

—  Jā, man šķiet, saprotu, — viņš klusi atbildēja.

—   Starpība starp tevi un mani ir tā, ka tev jau ir bērns.

Viņš papurināja galvu.

—   Man nav bērnu. Mums ar Zāru…

—        No jau laulībā. Bet tev bija bērns, tu pats man stāstīji. Meitenīte. No «trīs punktu programmas»… — Gvenas sejā pazibēja tikko jaušams smaids, — kuru adoptēja. Lai nu būtu kā būdams, tomēr kaut kur ir kāds, kurā tu atdzimsti no jauna.

Demerests klusēja.

—       Vai tu kādreiz iedomājies par viņu? — Gvena jautāja. — Vai tev negribas zināt, kur viņa ir, kāda viņa izskatās?

Melot nebija iemesla.

—   Jā, — viņš sacīja. — Dažreiz.

—  Tev nav nekādas iespējas kaut ko uzzināt?

Viņš papurināja galvu. Reiz viņš bija mēģinājis kaut ko uzzināt, bet viņam pateica, ka pēc adoptācijas visus reģistrus iznīcinot. Tātad nebija iespējas uzzināt… nekad.

Gvena dzēra tēju, pāri tasītes malai skatīdamās apkārt. Demerests juta, ka viņa jau pilnīgi valda pār sevi; ari asaru vairs nebija.

Viņa pasmaidīja un sacīja:

—   Ak vai, cik daudz nepatikšanu es tev sagādāju!

Viņš atbildēja — un tieši tā ari domāja:

—       Te nav runa par manām nepatikšanām. Galvenais — lai tev būtu labi.

—       Nu, laikam es galu galā rīkošos tā, kā būtu visprātīgāk. Es taisīšu abortu. Tikai man vispirms jāapdomā, jāizspriež.

—       Kad tu būsi izlēmusi, es tev palīdzēšu. Bet ilgi kavēties mums nevajadzētu.

—   Es arī tā domāju.

—        Redzi, Gvena, — viņš centās iegalvot, — tas notiek ļoti ātri un tavai veselībai nekaitē, to es varu apsolīt. — Viņš pastāstīja Gvenai par Zviedriju, teica, ka segšot visus izdevumus par klīniku un aviosabiedrība savukārt nogādāšot viņu turp.

—       Es noteikti būšu izlēmusi, kad mēs atgriezīsimies no reisa, — viņa apsolīja.

Demerests samaksāja rēķinu, un viņi cēlās, lai ietu projām. Gvenai drīz vajadzēja būt savā vietā un sagaidīt reisa «divi» pasažierus.

Kad viņi gāja ārā no kafejnīcas, Gvena sacīja:

—       Man laikam gan ir lieliski laimējies, ka gadījies tāds cilvēks kā tu. Cits būtu mani pametis bez lielas domāšanas.

—   Es tevi nepametīšu.

Bet viņš zināja, ka pametīs gan. Kad Neapole un aborts būs garām, viņš aizies no Gvenas, pārtrauks šo sakaru — cik vien iespējams saudzīgi, tomēr noteikti un galīgi. Tas nebūs pārāk grūti. Varbūt būs daži nepatīkami brīži, kad Gvena uzzinās viņa nodomu, bet viņa nav no tām, kas taisa tračus, to viņa jau ir pierādījusi. Lai nu būtu kā būdams, galā viņš tiks, nav jau pirmā reize. Vernons Demerests jau vairākkārt bija laimīgi izkļuvis no mīlas dēkām.

Patiesību sakot, šoreiz apstākļi bija citādi. Neviena sieviete nebija viņu tā valdzinājusi kā Gvena. Neviena nebija modinājusi viņā tik dziļas jūtas. Nevienas citas tuvums, gluži vienkārši klātbūtne — vismaz cik viņš atminējās — viņam nebija likusies tik tīkama. Šķirties no Gvenas nebūs viegli, un viņš zināja, ka vēlāk viņam dažu labu reizi uzmāksies kārdinājums grozīt savu lēmumu.

Tomēr viņš to nedarīs. Ja Vernons Demerests bija kaut ko nolēmis, tad to arī izpildīja — vienmēr, visu mūžu. Viņš bija pieradinājies pie pašdisciplīnas.

Bez tam viņš saprata, ka jāšķiras drī2, citādi var pienākt laiks, kad tas vairs nebūs iespējams, kad arī pašdisciplīna nelīdzēs, jo viņš nespēs atteikties no Gvenas. Ja tas notiktu, tad vajadzētu saistīties uz ilgu laiku, un tas būtu vesels apvērsums viņa dzīvē — laulības šķiršana, varbūt materiālas grūtības, pārdzīvojumi. Pirms desmit, piecpadsmit gadiem viņš varbūt to varētu, tagad ne.

Viņš pieskārās Gvenas rokai.

— Ej vien. Es mazliet vēlāk.

Priekšā, pasažieru drūzmai uz mirkli pašķiroties, viņš bija ieraudzījis Melu Beikersfeldu. Vernons Demerests nebaidījās, ka viņu redzēs kopā ar Gvenu, tomēr nebūtu visai prātīgi klaji izrādīt viņu attiecības radiniekiem.

Viņš redzēja, ka svainis nopietni sarunājas ar Nedu Ordveju, patīkamu, enerģisku nēģeri, lidostas policijas nodaļas priekšnieku. Iespējams, ka Mels, sarunā nogrimis, nepamanīs savu māsasvīru, un Demerestam tas patiktu, jo viņš ne visai vēlējās sastapties, kaut ari netaisījās īpaši vairīties no šīs sastapšanās.

Gvena nozuda drūzmā; pēdējo reizi Demeresta skatienam pazibēja viņas slaidās kājas neilona zeķēs ar burvīgajām, smalkajām potītēm. 0 sole mio… Kaut tikai ātrāk!

Sasodīts! Mels Beikcrsfelds bija viņu ieraudzījis.

—   Es jūs meklēju, — leitnants Ordvejs teica Melam, — nupat uzzināju, ka mums būšot viesi — vairāki simti.

Šovakar lidostas policijas priekšnieks bija uniformā; gara, stalta auguma — viņš atgādināja Āfrikas valdnieku, tikai balss salīdzinājumā ar vareno stāvu bija pārsteidzoši klusa.

—   Mums jau ir viesi. — Mels palūkojās apkārt uz trokšņaino, steidzīgo ļaužu drūzmu. Viņš bija ceļā uz savu kabinetu administrācijas stāvā. — Ne tikai simti, te ir tūkstoši.

—   Es nedomāju pasažierus, — Ordvejs sacīja. — Tie, par kuriem es runāju, var sagādāt mums vairak nepatikšanu.

Viņš pastāstīja Melam, ka Medouvudas iedzīvotāji pulcējušies masu mītiņā, lai protestētu pret lidostas trokšņiem; tagad mītiņš beidzies un vairums tā dalībnieku esot ceļā uz lidostu. Leitnants Ordvejs par mītiņu un nodomāto braucienu uz lidostu uzzinājis no televīzijas reportieriem, kuri lūguši atjauju uzstādīt lidostā televīzijas kameras. Pēc sarunas ar televīzijas ļaudīm Ordvejs piezvanījis kādam draugam «Tribune» redakcijā un īsumā uzzinājis, kas noticis mītiņā, jo reportieris, kurš tur bijis klāt, tikko pa telefonu nodevis ziņojumu.

—  Velns parāvis! — Mels norūca. — Izvēlējušies gan īsto reizi! II kā mums jau tā nebūtu nepatikšanu diezgan!

—  Man liekas, viņi tieši tā ir gribējuši, cerējuši, ka tādā reizē viņus vairāk ievēros. Un es domāju, ka man būs jābrīdina, jo viņi droši vien gribēs runāt ar jums un varbūt ar kādu no Federālās aviācijas pārvaldes.

Mels drūmi sacīja:

—  Pārvaldes vīri nozūd, kad kaut kas tāds gaidāms. Un parādās tikai tad, kad kauja beigusies.

—   Un kā jūs? — Policists smaidīja. — Vai jūs arī gribat nozust?

—  Nē. Varat pasacīt viņiem, ka es pieņemšu delegāciju — piecus sešus cilvēkus, kaut arī šādā brīdī tā ir veltīga laika nosišana. Es tur neko nevaru līdzēt.

—  Jums jāsaprot, — Ordvejs sacīja, — ja viņi nesaceļ nekārtības un nedemolē telpas, man nav tiesību nelaist pārējos.

—  Jā, es saprotu, bet es nedomāju runāt ar pūli, tomēr mums jābūt ļoti uzmanīgiem, lai neizceltos nekārtības. Pat ja viņi būs agresīvi, pielūkojiet, ka no mūsu puses nekādas agresivitātes nebūtu. Neaizmirstiet, ka šeit būs preses pārstāvji, un es negribu dot kādam iemeslu iztēloties sevi par mocekli.

—   Es jau savējos brīdināju. Viņi mēģinās iztikt ar jokiem un džiudžitsu atstās rezervē.

—   Labi!

Mels zināja, ka var paļauties uz Nedu Ordveju. Linkolna starptautiskajā lidostā par kārtību rūpējās pastāvīga pilsētas policijas nodaļa, un leitnants Ordvejs bija ideāls policists. Lidostas policijas nodaļas priekšnieka postenī viņš bija jau gadu un droši vien drīz tiks pārcelts kādā augstākā postenī pilsētā. Melam būtu žēl šķirties no viņa.

—   Un kā citādi, ja atstājam pie malas šos Medouvudas notikumus? — Mels apjautājās. — Kā veicas viss pārējais? — Viņš zināja, ka Ordveja simt policisti, tāpat kā visi pārējie lidostas darbinieki, kopš vētras sākuma strādājuši virsstundas.

—   Kā parasti. Tikai vairāk piedzērušo un daži kautiņi. Bet tas tāpēc, ka lidmašīnas kavējas un jūsu bāri tirgojas pilnā sparā.

Mels pasmaidīja.

—   Bārus neaiztieciet. Lidosta saņem procentus no katras izdzertas glāzītes, un peļņa mums vajadzīga.

—   Tāpat kā aviosabiedrībām, man liekas. Vismaz spriežot pēc pasažieriem, kurus mēģina dabūt skaidrus, lai varētu laist lidmašīnā. Ar tiem man visvairāk iznāk saķerties.

—   Kafija?

—   Kā tad. Ja tikai kāds iereibis pasažieris parādas pie reģistrācijas galdiņa, tūliņ viņam iegrūž tasi kafijas. Aviosabiedrības laikam nekad nesapratīs, ka tādam iereibušam stipra kafija aizdzen tikai miegainību, bet ne reibumu. Un tad viņi bieži vien sauc mūs palīgā.

—  Jus ar tādiem galā tiekat.

Mels zināja, ka Ordveja vīri lieliski prata nomierināt lidostas iereibušos, kurus nekad nesodīja, ja vien viņi nekļuva trokšņaini. Lielākoties tie bija dažādi veikalnieki, reizēm noguruši pēc grūtas nedēļas, tā ka apreiba jau no dažām glāzītēm. Ja lidmašīnas apkalpe viņus neuzņēma — un kapteiņi, kuri tādos gadījumos bija noteicēji, arvien palika nelokāmi —, šos piedzērušos aizveda uz policijas nodaļas telpām un atstāja tur, līdz viņi atskurba. Pēc tam viņus palaida, un viņi aizgāja gluži nokaunējušies.

—  Jā, ir vēl kaut kas, — policijas priekšnieks sacīja. — Vīri no autostāvvietām saka — tur esot vairākas pamestas mašīnas. Sādā laikā grūti noteikt, bet mēs pārbaudīsim, tikko būs iespējams.

Mels saviebās. Nolietotu mašīnu atstāšana lielu pilsētu lidostu mašīnu stāvvietās jau bija pieņēmusi epidēmiskus apmērus. Kad tāda veca kaste kļuva galīgi nelietojama, bija neticami grūti likt no tās vaļā. Metāllūžņu savācēji savas novietnes bija piedzinuši līdz pēdējam un neko vairs negribēja pieņemt — ja nu vienīgi par samaksu. Tā nu automašīnas īpašniekam vajadzēja izlemt, ko darīt — maksāt par to, lai tiktu vaļā no nederīgās mašīnas, īrēt kādu pajumti, kur to novietot, vai sameklēt kādu vietu, kur pamest savu braucamo bez bailēm, ka varētu sameklēt īpašnieku un atdot to viņam atpakaļ. Lidostas bija kļuvušas par tādu izdevīgu vietu.

Vecās mašīnas iebrauca lidostu autostāvvietās, noņēma numurus un citas pazīšanas zīmes. Motora numuru, protams, nevarēja noņemt, taču meklēt īpašnieku pēc motora numura bija pārāk sarežģīti un neatmaksājās. Lidostai bija vienkāršāk izdarīt to, ko nevēlējās darīt mašīnas īpašnieks: samaksāt, lai mašīna tiktu nodota lūžņos un pēc iespējas ātrāk, citādi tā veltīgi aizņēma stāvvietu, kas deva lidostai peļņu. Pēdējā laikā Linkolna starptautiskā lidosta ik mēnesi maksāja milzu summu par pamesto mašīnu nogādāšanu lūžņos.

Uzgaidāmās zāles burzmā Mels pamanīja kapteini Vernonu Demerestu.

—       Ar visu to, — Ordvejs jautri sacīja, — mēs esam pilnīgi sagatavojušies uzņemt viesus no Medouvudas. Es jums paziņošu, kad viņi ieradīsies. — Draudzīgi pamājis ar galvu, policists aizgāja.

Vernons Demcrests — «Trans America» formas tērpā, pašpārliecināts kā arvien — gāja uz Mela pusi. Mels juta dusmas uzliesmojam, atceroties nelabvēlīgo Sniega komisijas ziņojumu, par kura viņš bija dzirdējis, bet kuru pats redzējis vēl nebija.

Demcrests, kā likās, negribēja apstāties, bet Mels uzsauca:

—  Labvakar, Vcrnon!

—   Sveiks. — Tas skanēja salti un vienaldzīgi.

—       Es dzirdēju, tu esot kļuvis par lielu speciālistu sniega novākšanā.

—       Nemaz nav jābūt speciālistam, — Vernons Demercgts atcirta, — lai redzētu, ka tiek strādāts nolaidīgi.

Mels ar pūlēm savaldījās un nepacēla balsi,

—       Vai tev ir kaut kāda jēga par to, cik daudz bija sniega?

—       Varbūt es to zinu labāk nekā tu. Manos pienākumos ietilpst arī meteorologu ziņojumu pētīšana.

—       Tad jau tu zini, ka pēdējo divdesmit četru stundu laikā uzsniga desmit collu dziļa sniega kārta, nemaz nerunājot par to, kas bija uzsnidzis jau agrāk.

Dcmerests paraustīja plecus.

—  Nu tad novāciet to.

—  To mēs arī darām.

—  Nožēlojami gausi.

—   Pēc oficiālām ziņām dziļākais sniegs šeit bijis divpadsmit collu, — Mels neatlaidās. — Toreiz bija katastrofāls stāvoklis un lidostu slēdza. Šoreiz sniega ir gandrīz tikpat daudz, tomēr lidosta darbojas. Mēs visi esam cīnījušies, lai nebūtu jāslēdz, un esam to panākuši. Nav nevienas lidostas, kas būtu varējusi labāk tikt galā ar šādu sniega vētru. Visas sniega novākšanas mašīnas tika laistas darbā un strādāja nepārtraukti dienu un nakti.

—   Varbūt jums nepietiek mašīnu.

—   Ak dievs, Vernon! I<ā var pietikt mašīnu, kad tāda vētra plosās trīs dienas! Zināms, ka varētu izmantot vairāk mašīnu, bet neviens taču neiegādājas sniega tīrītājus, rēķinoties ar vienreizēju ārkārtēju situāciju, — protams, ja rīkojas saprātīgi. Iegādājas ekonomiski izdevīgo optimālo daudzumu un ārkārtējos gadījumos izmanto tās līdz pēdējai iespējai. Tieši tā ir rīkojušies mani darbinieki un ar lieliskiem panākumiem.

—   Lai paliek, — Demerests sacīja, — tev ir savi ieskati, man citi. Pēc maniem ieskatiem, jūs neesat labi strādājuši. Tā es arī uzrakstīju ziņojumā.

—   Es domāju, ka tas ir komisijas ziņojums. Vāi varbūt tu visus nobīdīji pie malas, lai viens pats izrēķinātos ar mani?

—   Kā darbojas komisija, tā ir mūsu darīšana. Svarīgi ir tas, kas teikts ziņojumā. Rīt tu saņemsi norakstu.

—   Sirsnīgs paldies. — Svainis pat nepūlas noliegt, ka ziņojums vērsts tieši pret mani, Mels nodomāja. Un turpināja: — Tas, ko tu esi uzrakstījis, neko negrozīs, bet, ja tev sagādā prieku tas, ka mums būs lieki sarežģījumi, tad tu savu esi panācis. Tās ir tīrās blēņas, un rīt man būs jākavē laiks, paskaidrojot, cik nekompetents tu esi — dažās jomās.

Mels bija iekarsis un nepūlējās slēpt dusmas, un Demerests pirmo reizi pasmīnēja.

—   Trāpīju gan vārīgā vietā, vai ne? Patiešām žēl, ka tev būs jākavē savs dārgais laiks ar tādām blēņām. Es to atcerēšos rīt, sildīdamies Itālijas saulē. — Arvien vēl smīnēdams, Demerests aizgāja.

Bet viņš nebija pagājis ne dažus soļus, kad smīns pārvērtās īgnā grimasē.

Tam par iemeslu bija apdrošināšanas sabiedrības stendi centrālajā vestibilā — šovakar tie darbojās sevišķi rosīgi.

Tas atgādināja Demerestam, ka viņa uzvara pār Melu Beikersfcldu bijusi pavisam niecīga — tikai adatas dūriens. Pēc nedēļas nelabvēlīgais Sniega komisijas ziņojums jau būs aizmirsts, bet apdrošinašanas sabiedrības stends stāvēs, kā stāvējis. Tātad īstais uzvarētājs tomēr bija viņa glumais, pedantiskais svainis, kas bija apgāzis visus Demeresta apgalvojumus pilnvaroto padomes sēdē, nostādot viņu muļķa lomā.

Pie apdrošināšanas sabiedrības galdiņiem divas jaunas meitenes — viena no tām bija blondīne ar kuplām krūtīm — steidzīgi rakstīja apdrošināšanas polises un vēl kādi seši cilvēki stāvēja rindā. Tie gandrīz visi jau turēja naudu rokā — lai apdrošināšanas sabiedrība ātrāk saņemtu savu peļņu, Demerēsts īgni nodomāja. Viņš nešaubījās, ka ari dzīvības apdrošināšanas automāti visos lidostas stūros darbojās tikpat sekmīgi.

Diezin vai kāds no reisa «divi» pasažieriem arī nestāv šajā rindā, Demcrcsts nodomāja. Viņš gribēja apjautāties un, ja kāds būtu, mēģināt to atrunāt, tomēr atmeta šo domu. Vernons Dcmerests reiz jau bija izmēģinājis tādu gājienu — pūlējies pierunāt pasažierus, kas stāvēja pie apdrošināšanas sabiedrības stenda, lai nepērk dzīvības apdrošināšanas polises lidostā, un paskaidrojis — kāpēc. Taču par viņu bija žēlojušies, un viņš dabūja stingru rājienu no «Trans America» vadības. Kaut arī aviosabiedrībām nepatika šī polišu pārdošana lidostā tāpat kā lidmašīnu apkalpei, vairāku iemeslu dēļ tām vajadzēja palikt neitrālām. Viens no šiem iemesliem bija tas, ka lidostas vadība gribēja saņemt procentus no apdrošināšanas sabiedrību ienākumiem; ja no tiem jāatsakās, viņi norādīja, tad kā kompensāciju lai aviosabiedrības paaugstinot savus maksājumus lidostai. Bez tam aviosabiedrības negribēja aizvainot pasažierus, liedzot tiem iegādāties apdrošināšanas polises tādā veidā, kā tie paraduši. Tāpēc vienīgi piloti bija nostājušies pret to — un cietuši neveiksmi.

Domādams par visu to, kapteinis Demerests bija brītiņu pakavējies pie stenda, vērodams meiteņu darbu. Un tad viņš ieraudzīja vēl kādu pasažieri nostājamies rindā — nervoza izskata vīrieti, izstīdzējušu un uzkumpušu, ar mazām rūsganām ūsiņām. Viņš turēja rokā nelielu mapi un, kā likās, ļoti steidzās; viņš bieži skatījās centrālā vestibila pulkstenī un salīdzināja to ar savējo. Bija skaidri redzams, ka viņu uztrauc ilgā stāvēšana rindā.

Oemerests sašutis nodomāja: cilvēks atskrējis pēdējā minūtē, būtu jel atmetis ar roku apdrošināšanai un kāpis lidmašīnā!

Tad Demerests atģidās, ka viņam pašam jau laiks būt pilotu kabīnē. Un viņš steigšus devās uz izeju. Kuru katru minūti varēja pieteikt reisu. Nu kā tad!

— Sākam pasažieru ielaišanu aviosabiedrības «Trans America» lidmašīnā — reiss «divi», «Zelta Arguss», uz Romu…

Kapteinis Demerests bija aizkavējies lidostā ilgāk, nekā būtu gribējis. Viņš steidzās tālāk, un pāri uzgaidāmās zāles trokšņiem un balsu murdoņai skaidri un sadzirdami skanēja reisa pieteikums.

12

,..Reiss «divi», «Zelta Arguss», uz Romu. Lidmašīna sagatavota pasažieru uzņemšanai. Visi pasažieri, kas ir reģistrējušies…

Reisa pieteikums katram, kas to dzirdēja, nozīmēja kaut ko citu. Dažiem tas bija ikdienišķs aicinājums, ievadījums vēl vienam garlaicīgam braucienam dienesta darīšanās, no kura viņi, ja tas būtu viņu varā, labprāt atteiktos. Citus tas vilināja dēkās, citiem vēstīja ceļojuma beigas — atgriešanos mājās. Vieniem tas nesa šķiršanās sāpes, otriem satikšanās prieku. Daži noklausījās reisa pieteikumu un domāja par citiem: aizlidoja viņu draugi vai radinieki, bet viņiem pašiem ceļa mērķu nosaukumi skanēja valdzinoši, uzburot iztēlē tālas zemes, ko viņi nekad neredzēs. Dažs klausījās reisa pieteikumu ar bailēm, tikai nedaudzi ar vienaldzību. Pieteikums bija signāls, kas vēstīja, ka aizlidošanas process sācies. Lidmašīna sagatavota, laiks iekāpt, vairs nedrīkst kavēties; tikai retos gadījumos lidmašīna gaidīja nokavējušos pasažieri. Pēc īsa brītiņa lidmašīna ieies cilvēkam neparastā stihijā, pacelsies debesīs, un tieši tāpēc, ka tā ir neparasta stihija, lidojumam vienmēr ir piemitusi un arvien piemitīs dēku un romantikas pieskaņa.

Pašā reisa pieteikšanas tapšanā nav nekā romantiska. To rada mašīna, kas atgādina mūzikas automātu, starpība tikai tā, ka tajā nemet naudas gabalus, bet nospiež pogas — pogas uz konsoles kontroles-informacijas punktā — miniatūrā dispečeru dienestā (katrai aviosabiedrībai ir savs kontroles-informācijas punkts) —, kas atrodas virs pasažieru zāles. Kāda darbiniece nospiež pogas attiecīgā secībā, un mašīna darbojas.

Gandrīz visi reisu pieteikumi — izņemot īpašus gadījumus — ir ierakstīti magnetofona lentē. Kaut gan klausoties katru pieteikumu uztver kā veselu vienību, tas sastāv no trim atsevišķiem ierakstiem. Pirmais ieraksts nosauc aviosabiedrību un reisu; otrs apraksta situāciju — tas ir vai nu reisa pieteikums, vai aicinājums iekāpt, vai paziņojums par lidmašīnas atiešanu; trešais ieraksts nosauc izejas numuru un vestibilu. Tā kā šie trīs ieraksti seko cits citam bez pauzes, tie izklausās — kā paredzēts — kā nepārtraukts ziņojums.

Cilvēki, kuriem nepatīk automāti cilvēka atdarinātāji, reizēm priecājās, kad reisa pieteicēja mašīna sabojājās. Gadījās, ka mašīnā kādā vietā kaut kas aizķērās, un tad pasažieri, kam vajadzēja lidot ar pieciem sešiem dažādiem reisiem, sapulcējās pie vienas un tās pašas izejas. Tūkstotis vai vairāk apjukušu, nepacietīgu pasažieru sacēla tādu jucekli un nemieru, ka aviosabiedrību darbinieki tādus gadījumus atcerējās kā murgus.

Šovakar automāts, kas pieteica reisu «divi», darbojās bez kļūmēm.

— … pasažieri, kas ir reģistrējušies, tiek lūgti Zilajā vestibilā «D» pie četrdesmit septītās izejas.

Nu jau tūkstošiem cilvēku uzgaidāmajās telpās bija dzirdējuši reisa «divi» pieteikumu. Daži, to dzirdot, satraucās vairāk, citi mazāk. Dažiem, kas pašlaik bija pavisam mierīgi, bija lemts uztraukties šajā naktī.

Vairāk nekā simt piecdesmit reisa «divi» pasažieru dzirdēja pieteikumu. Tie, kas nule bija piereģistrējušies, steidzās uz četrdesmit septīto izeju, nesen ieradušies pasažieri iedami purināja sniegu no drēbēm.

Paziņojums vēl atbalsojās iekāpšanas galerijā, kad vecākā stjuarte Gvena Meigena jau uzņēma pirmos pasažierus — vairākas ģimenes ar maziem bērniem. Viņa paziņoja par to pa iekšējo telefonu kapteinim Ensonam Herisarn un sagatavojās pasažieru pieplūdumam pēc dažām minūtēm. Pasažieriem pa priekšu aizsteidzās Vernons Demerests un aizvēra aiz sevis pilotu kabīnes durvis.

Ensons Heriss ar otro pilotu Saju Džordenu jau gatavojās lidojumam.

— Sveiki, — sacīja Demerests. Viņš atlaidās pirmajam pilotam paredzētajā sēdeklī labajā pusē un paņēma pārbaudes lapu. Džordens atgriezās savā vietā aizmugurē.

Mels Beikersfelds vēl arvien bija galvenajā zālē, kad atskanēja pieteikums, un viņš pēkšņi atcerējās, ka «Zelta Arguss» ir Vernona Demeresta reiss. Mels no sirds nožēloja, ka atkal viņam nebija izdevies samierināties ar svaini vai vismaz kaut cik uzlabot attiecības. Tagad tās bija kļuvušas pat vēl asākas. Mels pūlējās izprast, kādā merā viņš pats vainojams; sava daļa vainas viņam noteikti bija, un šķita, ka viņu sadursmēs Vernons arvien izraisīja ļaunākas viņa rakstura izpausmes, taču Mels bija pārliecināts, ka strīdu ierosinātājs ir Vernons. Daļēji tas bija izskaidrojams ar to, ka Vernons sevi uzskatīja pārāku par visiem un sašuta, ja citi to neatzina. Daudzi piloti, ko Mels pazina, bija tādās pašās domās par sevi.

Mels vēl nespēja nomierināties, atcerēdamies, kā Vernons pēc lidostas pilnvaroto padomes sēdes apgalvoja, ka tādi cilvēki kā Mels tikai «staigā pa zemi, sēž pie rakstāmgalda un prāta viņiem tik, cik pingvīnam». It kā vadīt lidmašīnu, Mels nodomāja, būtu diezin kas sevišķs salīdzinājumā ar citām profesijām.

Tomēr Melu pārņēma vēlēšanās, lai šovakar viņš kaut uz dažām stundām varētu būt atkal pilots un gatavoties — kā pašlaik Vernons — lidojumam uz Romu. Viņš atcerējās, ko Vernons bija sacījis — ka rītu sildīšoties Itālijas saulē. Melam arī nebūtu nekas pretī pasildīties Itālijas saulē, nevis — kā pašlaik — nodarboties ar aviācijas grafiku sastādīšanu uz zemes. Šovakar skarbās saites, kas viņu saistīja pie zemes, likās skarbākas nekā parasti.

Policijas leitnants Neds Ordvejs, tikai pirms dažām minūtēm šķīries no Mela Beikersfelda, dzirdēja reisa «divi» pieteikumu pa sava kabineta atvērtajām durvīm. Ordvejs bija savā kabinetā blakus galvenajai zālei un pieņēma pa telefonu dežurējošā seržanta ziņojumu no lidostas policijas nodaļas. No policijas patruļas mašīnas pa radio tika ziņots: autostāvvietās ierodoties tik daudz cilvēkiem pārpildītu privāto mašīnu, ka neesot iespējams tās novietot. Kā izdevies noskaidrot, vairums atbraucēju esot no Medouvudas — prettrokšņa demonstrācijas dalībnieki. Leitnants Ordvejs par šo demonstrāciju jau bija dzirdējis un devis rīkojumus. Dežurants pateica, ka saskaņā ar šiem rīkojumiem policijas palīgspēki jau esot ceļā uz lidostu.

Netālu no leitnanta Ordveja kabineta pasažieru uzgaidāmajā zālē vecā dāma no Sandjēgo — misis Ada Kvonseta aprāva uz mirkli sarunu ar «Trans America» darbinieku Pīteru Kokliju, un viņi abi klausījās reisa «divi» pieteikumu.

Viņi abi plecu pie pleca sēdēja uz viena no rindās novietotajiem, ar melnu ādu pārvilktajiem soliem. Misis Kvonseta aprakstīja sava nelaiķa vīra labās īpašības apmēram tādiem vārdiem, kādos karaliene Viktorija būtu runājusi par princi Albertu.

— Tik brīnišķīgs cilvēks, tik ārkārtīgi gudrs un skaists. Mēs satikāmies jau pusmūžā, bet es varu iedomāties, ka jaunībā viņš ir bijis ļoti līdzīgs jums.

Pīters koklijs muļķīgi smaidīja — pēdējās pusotras stundas laikā viņam vairākkārt bija gadījusies tāda situācija, kad atlika vienīgi smaidīt. Kopš viņš bija saņēmis no Taņas Livingstonas rīkojumu palikt pie šīs vecās bezbiļetnieces, kamēr viņa nebūs iesēdusies lidmašīnā, lai lidotu uz Losandželosu, viņu saruna bija risinājusies galvenokārt kā misis Kvonsetas monologs, kurā Pīters Koklijs visai bieži un glaimojošos vārdos tika salīdzināts ar nelaiķi Herbertu Kvonsetu. Sis temats Pīteru jau bija galīgi nomocījis. Viņš nenojauta, ka tieši to vēlējās viltīgā Ada Kvonseta.

Pīters Koklijs slepus nožāvājās; šis nepavisam nebija tāds darbs, kādu viņš bija gaidījis, kļūdams par «Trans America» pasažieru apkalpošanas dienesta darbinieku. Viņš jutās kā pēdīgais muļķis, sēdēdams šeit formas tērpā, norikots par aukli šai vientiesīgajai, pļāpīgajai vecajai dāmai, kas varēja būt viņa vecvecmāmuļa. Kaut drīzāk atbrīvotos no šī uzdevuma! Nelaimīgi sagadījās, ka misis Kvonsetas reiss uz Losandželosu, tāpat kā daudzi citi reisi, sniega vētras dēļ aizkavējās, citādi večiņa jau pirms stundas būtu aizlidojusi. PIters gaidīt gaidīja, ka drīz vien tiks pieteikts reiss uz Losandželosu. Tikmēr reisa «divi» pieteikums bija patīkama, kaut arī īslaicīga pārmaiņa.

Jauniņais Pīters Koklijs jau bija aizmirsis Taņas brīdinājumu: «Atcerieties… viņa ir pilna stiķu kā suns blusu.»

— Padomājiet tikai! — misis Kvonseta sacīja, kad pieteikums bija izskanējis. — Lidojums uz Romu! Lidostā ir tik interesanti, vai ne? īpaši tādam jaunam, inteliģentam cilvēkam kā jūs. Bet Roma … mans mīļais nelaiķis vienmēr sapņoja, ka mēs abi tur kādreiz aizbrauksim. — Viņa saņēma rokas, sažņaugdama saujā mežģīņu mutautiņu, un nopūtās. — Mums neizdevās tur aizbraukt.

Ada Kvonseta runāja, bet viņas smadzenes darbojās kā precīzs Šveices pulkstenis. Viņai prātā bija tikai viena doma — aizbēgt no šī uniformā ieģērbtā zīdaiņa. Kaut gan viņš jau redzami garlaikojās, ar to nepietika, viņš tomēr vēl sēdēja tepat. Viņai vajadzēja izrīkoties tā, lai garlaicība kļūtu par nevērību. Tikai tam vajadzēja notikt drīz.

Misis Kvonseta nebija atmetusi savu sākotnējo nodomu — ietikt lidmašīna, kas lido uz Ņujorku. Viņa uzmanīgi klausījās reisu pieteikumus pa radio, un jau piecas reizes bija pieteikta lidmašīna uz Ņujorku, bet vienmēr tādā brīdī, kad viņa nekādi nevarēja nemanīta aiziet projām no sava jauna sarga. Tagad viņa nezinaja, vai vēl būs kāds reiss uz Ņujorku pirms «Trans America» reisa uz Losandželosu, kur viņai vajadzēja, bet nepavisam negribējās lidot.

Vienalga, uz kurieni, domāja misis Kvonseta, tikai ne atpakaļ uz Losandželosu! Vienalga — kur! Kaut vai… pēkšņi viņai iešāvās prātā .. . kaut vai uz Romu.

Viņa vilcinājās. Bet kāpēc gan ne? Daudz ko viņa šovakar bija sarunājusi par Herbertu, kas nebija tiesa, bet tas gan bija tiesa, ka viņi reiz abi bija skatījušies pastkartes ar Romas skatiem… Ja arī viņa netiktu tālāk par Romas lidostu, viņa tomēr būs tur bijusi; būs kaut kas, ko pastāstīt Blanšai, kad viņa beidzot nokļūs Ņujorkā. Bez tam būtu patīkami apvest ap stūri to draņķa sarkanmati no pasažieru apkalpošanas dienesta … Bet kā to izdarīt? Un kuru izeju nosauca pieteikumā? Vai nebija … četrdesmit septītā izeja no Zilā vestibila «D»? Jā, noteikti, viņa bija pārliecināta.

Protams, var gadīties, ka lidmašīna pārpildīta, tā ka nebūs brīvas vietas ne «zaķim», ne kādam citam, bet vienmēr jāriskē. Bez tam pasažieriem, kas lido uz Itāliju, jāuzrāda ārzemju pases, iekāpjot lidmašīnā, bet tas viss jāpārbauda. Un ja pa to laiku vēl piesaka lidmašīnu uz Ņujorku…

Galvenais bija — kaut ko darīt, nevis mierīgi sēdēt šeit.

Misis Kvonseta pēkšņi sāka mētāt savas vājās, dzīslainās rokas.

—        Ak dievs! — viņa iesaucās. — Ak dievs! — Labās rokas pirksti raustīja vecmodīgās blūzes augsto apkaklīti. Viņa pielika pie mutes mežģīņu kabatlakatiņu un klusi, dobji ievaidējās.

Pīters Koklijs izbijies paskatījās viņā.

—   Kas ir, misis Kvonseta? Kas jums notika?

Viņa aizvēra acis, tad atkal atvēra un vairākas reizes it kā ar pūlēm ievilka elpu.

—  Atvainojiet. Es nejūtos labi.

Pīters Koklijs nobažījies jautāja:

—       Vai es jums nevaru kaut kā palīdzēt? Varbūt pasaukt ārstu?

—   Es negribu jūs apgrūtināt.

—   Nieki…

—        Nē. — Misis Kvonseta vārgi papurināja galvu. — Es tikai uz brītiņu ieiešu dāmu istabā. Ceru, ka pāries.

Jaunais aģents, likās, šaubījās. Viņam negribējās, ka vecenīte nomirst viņa rokās, un tā izskatījās, ka viņa kuru katru mirkli var nomirt. Un viņš norūpējies jautājas

—   Vai jūs tā domājat?

—       Jā, es skaidri zinu. — Misis Kvonseta nolēma, ka nedrīkst piesaistīt sev uzmanību šeit, galvenajā zālē. Te pārāk daudz cilvēku. — Lūdzu, palīdziet man piecelties… paldies … atļaujiet, es pieturēšos jums pie rokas. Dāmu istaba laikam ir kaut kur tepat. — Pa ceļam viņa vēl dažas reizes dobji ievaidējās, tā ka Pīters Koklijs patiešām nobijās.

Viņa to mierināja:

—       Man tādas lēkmes jau ir bijušas. Es zinu, ka drīz vien būs labāk.

Pie dāmu istabas durvīm viņa atlaida Koklija roku.

—       Jūs esat tik labs, tik gādīgs par vecu sievieti. Tagad daudzi jaunekļi… Ak dievs! —Viņa brīdināja pati sevi: pietiek, pārspīlēt nevajag. — Vai jūs mani pagaidīsiet? Nekur projām neaiziesiet?

—   Nē, nē, neiešu.

—   Paldies. — Viņa atvēra durvis un iegāja dāmistabā.

Tur jau bija divdesmit trīsdesmit sieviešu. Šovakar lidostā visur cilvēki, viss pārpildīts, misis Kvonseta nodomāja, pat tualetes istaba. Tagad viņai vajadzēja kādu palīgu. Viņa uzmanīgi aplūkoja darbības lauku un izvēlējās pajaunu sievieti smilškrāsas kostīmā, pēc izskata sekretāri, kura, kā likās, nekur nesteidzās. Misis Kvonseta piegaja pie tās.

—       Piedodiet, es nejūtos labi. Vai jūs nevarētu man palīdzēt. — Vecā dāma no Sandjēgo mētāja rokas un taisīja acis ciet un vaļā — nospēlēja tādu pašu scēnu kā Pīteram Koklijam.

Jaunā sieviete tūlīt sāka rūpēties par viņu.

—   Protams, es jums palīdzēšu. Varbūt pavadīt jūs…

—       Nē… nevajag. — Misis Kvonseta atbalstījās pret izlietni, it kā pieturēdamās, lai nenokristu. — Vienīgais, ko es gribētu, — lai jūs nododat kādu ziņu. Aiz durvīm ir jauns cilvēks «Trans America» uniformā. Misters Koklijs. Lūdzu, pasakiet viņam.., jā, lai viņš tomēr izsauc ārstu.

—   Es viņam pateikšu. Vai varu atstāt jūs vienu?

Misis Kvonseta pamāja.

—       Jā, paldies. Bet jūs atnāksiet atpakaļ … pateiksiet man?

—   Protams.

Nepagāja ne minūte, kad jaunā sieviete jau bija atpakaļ.

—       Viņš aizgāja izsaukt ārstu. Tagad jums vajadzētu mazliet atgulties. Kāpēc jūs …

Misis Kvonseta vairs nebalstījās pret izlietni.

—   Tātad viņš jau ir projām?

—  Viņš tūlīt gāja projām.

Tagad vienīgi jātiek vaļā no šīs sievietes, misis Kvonseta domāja. Viņa atkal sāka virināt acis. -

—       Es gan jūs pārāk apgrūtinu … jūs bijāt tik laba .,, bet mana meita mani gaida pie galvenās izejas.

—  Jūs gribat, lai es viņu pasaucu? Atvedu šurp?

Misis Kvonseta pielika mežģīņu mutautiņu pie lūpām.

—   Es būtu jums ļoti pateicīga. Es jūs tā apgrūtinu.

—   Esmu pārliecināta, ka jūs tāpat palīdzētu man. Kā es pazīšu jūsu meitu?

—  Viņai ir garš, gaiši violets mētelis un maza balta cepurīte ar dzeltenām puķēm. Un mazs sunītis — franču pū dēlis.

Sekretāres tipa sieviete pasmaidīja.

—  Tad jau būs viegli viņu sameklēt. Es tūlīt atgriezīšos.

—   Cik jūs esat laba!

Kad sieviete bija aizgājusi, Ada Kvonseta brītiņu nogaidīja. Viņa cerēja, ka labā sieviete pārāk ilgi nemeklēs izdomāto meitu gaiši violetajā mētelī ar neesošo franču pudeli.

Smaidīdama vecā dāma no Sandjēgo izgāja no tualetes un ņipri metās projām. Neviens viņu neaizturēja, un viņa nozuda pasažieru drūzma.

Tagad vajadzēja sameklēt Zilo vestibilu «D» un četrdesmit septīto izeju.

Reisa «divi» pieteikums Taņai Livingstonai skanēja kā paziņojums par vārtu maiņu rokasbumbās spēlētājam. Tobrīd četras «Trans America» lidmašīnas gatavojās pacelties, un Taņai kā pasažieru apkalpošanas dienesta darbiniecei vajadzēja rūpēties, lai iekāpšana noritētu bez traucējumiem. Turklāt viņai tikko bija iznākusi nepatīkama izskaidrošanās ar kādu no Kanzassitijas atlidojušu pasažieri.

Saniknotais pasažieris, vārdus kā pupas bērdams, žēlojās, ka viņa sievai lidostas darbinieku nevērīgas rīcības dēļ sabojāta ādas ceļasoma — tā parādījusies uz apaļā bagāžas konveijera ar plīsumu sānos. Taņa viņam neticēja — ieplēsums izskatījās vecs —, bet, kā parasti tādos gadījumos rīkojās «Trans America» un visas citas aviosabiedrības, piedāvājās tūlīt atlīdzināt zaudējumu skaidrā naudā. Grūtības radīja tas, ka viņi nevarēja vienoties par summu. Taņa piedāvāja trīsdesmit piecus dolārus, uzskatot, ka tas jau ir vairāk, nekā soma vērta; pasažieris prasīja četrdesmit piecus. Beidzot viņi vienojās,par četrdesmit dolāriem, kaut gan pasažieru apkalpošanas dienesta darbiniece drīkstēja izmaksāt līdz sešdesmit dolāriem, lai atbrīvotos no apnicīgas sūdzības, bet prasītājs to, protams, nezināja. Pat gadījumos, kad bija aizdomas par krāpšanu, aviosabiedrības atzina, ka iznāk lētāk tūlīt samaksāt nekā ielaisties ilgos strīdos. Pēc noteikumiem kasieriem vajadzēja atzīmēt bojātas somas, kad pasažieris reģistrējās, bet to reti kad darīja, tāpēc pasažieri, kas par tādu iespēju bija uzzinājuši, izmantoja gadījumu, lai tiktu pie jaunas somas.

Kaut gan tā nebija viņas nauda, Taņai nekad nepalika tādi izdevumi, kad, pēc viņas domām, aviosabiedrība tika krāpta.

Pašlaik viņa visu uzmanību veltīja reisa «divi» pasažieriem, kas vēl arvien ieradās lidostā. Par laimi, autobuss ar tiem, kas bija reģistrējušies pilsētas aģentūrā, bija pienācis dažas minūtes pirms tain, kad sākās iekāpšana, un vairums tā pasažieru novirzīti uz vestibilu «D», četrdesmit septīto izeju. Taņa nolēma drīz arī pati doties turp, jo varēja gadīties sarežģījumi ar kādu aizkavējušos pasažieri.

D. O. Gcrcro dzirdēja reisa «divi» pieteikšanu, stāvēdams rindā pie apdrošināšanas stenda centrālajā zālē.

Steidzīgais, nervozais cilvēks, ko bija ievērojis kapteinis Vernons Demerests, bija Gerero ar savu nelielo mapi, kurā paslēpta dinamīta bumba.

Gerero tieši no autobusa steidzās uz apdrošināšanas stendu un pašlaik bija piektais rindā. Divas meitenes apkalpoja rindā stāvētājus tik gausi, ka vai trakam jāpaliek. Viena no meitenēm — blondīne ar kuplām krūtīm un dziļu blūzes izgriezumu — ilgi sarunājās ar savu klienti, pusmūža sievieti. Meitene, kā likās, mēģināja pierunāt sievieti, lai tā apdrošinātos par lielāku summu, bet sieviete nevarēja izšķirties. Ja tā turpinātos, paietu vēl vismaz divdesmit minūtes, kamēr pienāktu Gerero kārta, un lidmašīna tad jau būtu projām. Bet viņam vajadzēja iegādāties apdrošināšanas polisi un vajadzēja paspēt uz lidmašīnu.

Pieteikumā bija sacīts, ka lidmašīnā ielaiž no četrdesmit septītās izejas. Gerero jau vajadzēja būt tur. Viņš juta, ka viscaur trīc. Ap mapes rokturi sažņaugtā roka bija sasvīdusi lipīga. Viņš atkal paskatījās savā pulkstenī — jau divdesmito reizi — un salīdzināja to ar pasažieru zāles pulksteni. Sešas minūtes bija pagājušas, kopš pieteikta iekāpšana reisa «divi» lidmašīnā. Kuru katru minūti varēja atskanēt pēdējais brīdinājums… un lidmašīnas durvis aizcirsties. Viņam, noteikti vajadzēja kaut ko darīt.

D. O. Gerero izlauzās rindas priekšgalā. Viņš vairs nedomāja par to, ka viņu varētu ievērot vai ka viņš izturas rupji. Kāds vīrietis protestēja:

—   Ei, draudziņ, inēs arī gaidām!

Gerero nelikās ne zinis. Viņš vērsās pie kuplkrūtainās blondīnes:

—       Esiet tik laipna … iekāpšana manā lidmašīnā jau pieteikta — lidmašīna uz Romu. Man vajadzīga apdrošināšanas polise. Es nevaru gaidīt.

Vīrietis, kas bija kurnējis, atkal iejaueāst

—       Tad lidojiet bez apdrošināšanās. Citreiz atbrauciet agrāk.

Gerero gandrīz jau gribēja atcirst: «Citas reizes nebūs!» — tomēr savaldījās un vēlreiz lūdza blondīni:

—   Esiet tik laipna!

Viņam par pārsteigumu, meitene silti pasmaidīja; viņš bija gaidījis noraidījumu.

—  Jūs sacījāt — uz Romu?

—   Jā, jā. Iekāpšana jau pieteikta.

—       Es zinu. — Viņa atkal pasmaidīja. — «Trans America» lidmašīna, reiss «divi». «Zelta Arguss».

Ar visu steigu un rūpēm Gerero tomēr ievēroja, ka meitenei ir pievilcīgs eiropietes akcents, droši vien viņa bija ungāriete.

D. O. Gerero pūlējās savaldīties un runāt mierīgi.

—  Jā, ar šo lidmašīnu.

Meitene uzsmaidīja pārējiem rindā stāvošajiem un teica:

—        šim pasažierim patiešām ļoti maz laika. Es domāju, ka jums nebūs iebildumu, ja es viņu apkalpošu vispirms.

Tik daudzas neveiksmes vienā vakarā piedzīvojis, viņš gandrīz nespēja ticēt, ka šoreiz veicies. Kāds no rindas neapmierināts kaut ko norūca, bet tas, kas iepriekš bija protestējis, tagad klusēja.

Meitene paņēma apdrošināšanas anketu. Un uzsmaidīja sievietei, ar kuru tikko bija runājusi.

—       Tas aizņems tikai vienu mirkli. — Tad atkal veltīja savu smaidu Gerero.

Gerero tikai tagad saprata, kada vara piemīt šim smaidam un kāpēc neviens no rindā stāvošajiem sevišķi neiebilst. Kad meitene lūkojās viņam tieši acīs, Gerero, ko sievietes reti spēja aizkustināt, pārņēma tāda sajūta, ka

viņš tūlīt izkusīs kā vasks. Turklāt viņu pārsteidza meitenes apaļumi.

— Mani sauc par Banniju, — sacīja meitene ar eiropietes akcentu. — Un jūs? — Viņas lodīšu pildspalva bija sagatavota rakstīšanai.

Apdrošināšanas aģentes darbā Bannijai Vorobjovai bija sevišķi lieli panākumi.

Savienotajās Valstīs viņa bija ieradusies nevis no Ungārijas, kā domāja D. O. Gerero, bet no kādas pilsētiņas Austrumvācijas dienvidos pāri Berlīnes mūrim. Bannija (kas toreiz bija Grēthena Vorobjova, neizskatīga, sīka meitene) pārlīda pāri mūrim naktī kopā ar diviem vīriešiem. Vīriešus ieraudzīja prožektoru gaismā un nošāva; viņu līķi divdesmit četras stundas karājās dzeloņstieplēs. Bannijai izdevās paglābties no prožektoriem un palikt dzīvai, likās — šī spēja palikt dzīvai viņā bija iedzimusi.

Divdesmit viena gada vecumā kā emigrante ieradusies Savienotajās Valstīs, viņa dedzīgi metās amerikāņu dzīvē un izbaudīja visu, ko tā sniedza. Viņa strādāja hospitālī par sanitāri, jo par šo darbu viņai bija kaut cik jēgas, vakaros — par viesmīli. Brīvajā laikā viņai izdevās apgūt Berlica angļu valodas kursu un šad tad pagulēt ar kādu no,hospitāļa ārstiem. Tie Grēthenai par mīlas priekiem atmaksāja ar silīcija krūšu injekcijām, kas beigās izvērtās par veselu eksperimentu, kura nolūks bija pārbaudīt, cik lielus apmērus sasniegs viņas krūtis. Par laimi, iekams tās kļuva gigantiskas, viņa izmantoja iespēju — pameta darbu hospitālī un sāka strādāt citur, kur maksāja vairāk. Reiz kāds viņu paņēma līdzi uz Vašingtonu, viņa izstaigāja Balto namu, Kapitoliju, «Playboy» klubu. Pēc tam Grēthena amerikanizējās vēl vairāk, pieņemdama vārdu Bannija.

Tagad, pusotra gada vēlāk, Bannija Vorobjova bija galīgi asimilējusies. Viņa gāja Artura Marija deju kursos, bija vairāku klubu biedre, abonēja «Reader's Digest» un <rTV Guide», viņai bija parūka un folksvāgens, un viņa kolekcionēja pastmarkas un lietoja tabletes.

Bez tam Bannija aizrāvās ar daždažādiem konkursiem, it īpaši tādiem, kur uzvara deva materiālu labumu. Tieši tāpēc viņai arī patika apdrošināšanas aģentes darbs, jo apdrošināšanas sabiedrība laikpalaikam rīkoja saviem darbiniekiem konkursus un apbalvoja uzvarētājus. Pašlaik notika viens no šiem konkursiem. Šovakar tam vajadzēja noslēgties.

Tieši šī konkursa dēļ Bannija izturējās tik atsaucīgi, kad D. O. Gerero pateica, ka lido uz Romu. Pašlaik Bannijai vēl trūka četrdesmit punktu, lai iegūtu konkursa uzvarētāja balvu — elektrisko zobu suku. Šovakar viņai jau gandrīz bija zudusi cerība savākt vajadzīgo punktu skaitu, jo viņa bija pārdevusi apdrošināšanas polises galvenokārt tikai vietējiem reisiem; par tiem bija mazākas iemaksas un mazāk punktu. Taču, ja izdotos pārdot kādam pasažierim, kas lido uz ārzemēm, apdrošināšanas polisi par augstāko summu, tad viņa uzreiz dabūtu divdesmit piecus punktus un savākt trūkstošos vairs nebūtu tik grūti. Tagad jautājums bija — par kādu summu šis pasažieris uz Romu gribēja apdrošināties, un vai Bannijai Vorobjovai izdosies pierunāt viņu, lai apdrošinās par maksimālo?

Parasti viņai izdevās. Bannija bija iemanījusies likt lietā savu kārdinošo smaidu un vajadzības gadījumā smaidot pieliecās tuvāk klientam, apžilbinādama to ar saviem apaļumiem, un paskaidroja, cik daudz tas iegūs no šīs apdrošināšanas, ja piemaksās tikai niecīgu summu. Gandrīz vienmēr šis paņēmiens palīdzēja sasniegt vēlamo mērķi un sagādāja viņai veiksmīgas apdrošināšanas aģentes slavu.

Kad D. O. Gerero bija pa burtiem nosaucis savu uzvārdu, viņa jautāja:

—   Kādu apdrošināšanas veidu jūs vēlaties, ser?

Gerero krampjaini rija siekalas.

—   Apdrošināt dzīvību … par septiņdesmit pieciem tūkstošiem dolāru.

Tikko viņš to bija izteicis, viņam mute izžuva sausa. Viņu pēkšņi pārņēma bailes, vai tikai viņš ar saviem vārdiem nav piesaistījis sev visu rindā stāvošo uzmanību; likās — visu skatieni jau kā piekalti viņa mugurai. Viņš drebēja no galvas līdz kājām un bija pārliecināts, ka to noteikti ievēros. Lai kaut kā slēptu savu satraukumu, viņš nolēma aizsmēķēt cigareti, taču viņam rokas tā trīcēja, ka tikai ar pūlēm izdevās noturēt sērkociņu pie cigaretes gala. Par laimi, meitene, jau turēdama pildspalvu virs ailes «apdrošināšanas sumina», kā likās, neko nemanīja.

Bannija teica:

—  Tas maksās divus dolārus un piecdesmit centus.

—   Kā?… Ak, jā. — Gerero beidzot aizsmēķēja cigareti, nometa sērkociņu un iebāza roku kabatā, lai paņemtu daļu no nelielās naudas summas, kas viņam vēl bija atlikusi.

—   Bet tā ir ļoti niecīga summa. — Bannija Vorobjova vēl nebija ierakstījusi apdrošināšanas summu. Viņa vēl paliecās uz priekšu, pavirzīdama savus apaļumus tuvāk klientam. Viņa redzēja, ka pasažieris skatās kā apburts. Ka visi vīrieši. Dažiem — viņa reizēm juta — tā vien kārojās pastiept roku un pieskarties viņai. Sis vīrietis gan nebija no tādiem.

—   Niecīga? — Gerero apmulsis pārjautāja. — Es domāju … ka tā ir lielākā summa.

Tagad pat Bannija ievēroja, ka šis cilvēks nervozē. Viņa nosprieda, ka varbūt viņš satraukts kā arvien pirms lidojuma. Un veltīja viņam žilbinošu smaidu.

—  Nē, nē, ser. Jūs varat apdrošināties par trīssimt tūkstošiem dolāru. Daudzi tā dara, un tas maksā tikai desmit dolārus. Patiesi, tā taču nav nekāda lielā maksa par tādu apdrošināšanu, vai ne? — Viņa visu laiku mirdzināja savu smaidu; klienta atbilde varēja nozīmēt gandrīz divdesmit piecus nepieciešamos punktus — un tātad ari elektrisko zobu suku.

—  Jūs sacījāt… desmit dolārus?

—   Jā — un jūs būsiet apdrošināts par trīssimt tūkstošiem dolāru.

D. O. Gerero domāja: To es nezināju. Visu laiku viņš bija uzskatījis, ka septiņdesmit pieci tūkstoši ir augstākā summa, par kādu iespējams apdrošināt dzīvību lidostā pirms lidojuma uz ārzemēm. Viņš to bija uzzinājis no kādas apdrošināšanas anketas, ko pirms dažiem mēnešiem bija paņēmis kādā citā lidostā. Tagad viņš atcerējās, ka tā anketa bija no apdrošināšanas automāta. Viņam ne prātā nebija nācis, ka aģenti apdrošina par daudz lielākām summām.

Trīssimtūkstoš dolāru!

—  Jā, — viņš nepacietīgi sacīja. — Jā, lūdzu,

Bannija staroja.

—   Par maksimālo summu, mister Gerero?

Viņš jau dzīrās pamāt ar galvu, ka piekrīt, kad pēkšņi attapās, ka varbūt liktenis viņu izjoko. Droši vien viņam nemaz nebija šo desmit dolāru. Viņš pateica Bannijai: — Pagaidiet… mis! — un sāka rakņāties pa kabatSm, vilkdams ārā visu savu naudu.

Cilvēki rindā sāka kļūt nepacietīgi. Pasažieris, kas jatļ agrāk bija protestējis, kad Gerero lauzās uz priekšu, tā« gad pārmeta Bannijaij

—  Jūs teicāt, ka tas aizņems tikai vienu mirkli,

Gerero bija sameklējis četrus dolārus un septiņdesmit

centus.

Pirms divām dienām, kad D. O. Gerero un Inese salika kopā visu savu naudu, D. O. paņēma sev astoņus dolārus un mazliet sīknaudas. Pēc tam kad viņš bija ieķīlājis Ineses gredzenu un samaksājis par lidmašīnas biļeti, palika vēl daži dolāri, viņš nezināja, cik īsti, bet no tiem viņš bija maksājis par pusdienām, metro, par braucienu ar autobusu uz lidostu… Viņš zināja, ka par apdrošināšanu būs jāmaksā divarpus dolāru, un glabāja šo naudu atsevišķā kabatā. Par citu naudu viņš neuztraucās: tikko viņš būs lidmašīnā, tā viņam vairs nebūs vajadzīga.

—   Ja jums nav skaidrā naudā, — Bannija Vorobjova ieteica, — varat izrakstīt čeku.

—   Es atstāju čeku grāmatiņu mājās. — Tie bija meli, čeku grāmatiņa bija viņam kabatā. Bet, ja viņš izrakstītu čeku, banka to noprotestētu, un tad apdrošinājums pagalam.

Bannija neatlaidās.

—   Varbūt maksāsiet Itālijas naudā, mister Gerero? Es varu liras pārrēķināt mūsu naudā.

—   Man nav Itālijas naudas, — Gerero nomurmināja un tūlīt nolādēja pats sevi. Pilsētā, reģistrējot biļeti, viņš bija pateicis, ka bez bagāžas lido uz Romu. Tagad viņš kā muļķis, visiem dzirdot, izteicas, lia viņam nav naudas — ne Amerikas, ne Itālijas. Kas gan dosies ceļā pāri okeānam bez bagāžas un bez centa kabatā? Tikai tas, kas zina, ka lidmašīna galamērķi nesasniegs.

Tad D. O. Gerero attapās, ka šie divi gadījumi — pilsētā un šeit — nav saistīti, tikai viņš savā prātā tos apvienojis. Varbūt vēlāk tos kaut kā saistīs, bet tad jau bus par vēlu.

Viņš sprieda tāpat kā jau iepriekš — braukdams šurp: lai cik pamatotas liktos aizdomas, tas neko nenozīmē. Visu izšķirs apstāklis, ka no lidmašīnas nekas pāri nepaliks, ka nebūs nekādu pierādījumu.

Un cik dīvaini — par spīti šai pēdējai kļūmei, viņš juta, ka kļūst it kā drošāks.

Viņš pielika vēl dažus sīknaudas gabalus klāt tiem, kas jau bija uz galda. Un tad, kā par brīnumu, kādā sānkabatā viņš atrada piecu dolāru gabalu.

Neslēpdams satraukumu, Gerero iesaucās:

— Te būs! Tagad man pietiek!

Izrādījās, ka vēl apmēram dolārs paliek pāri.

Bet tagad arī Bannija Vorobjova sāka šaubīties. Vajadzēja rakstīt apdrošināšanas polisi par trīssimt tūkstošiem dolāru, klients gaidīja, bet viņa vilcinājās.

Kamēr pasažieris rakņājās pa kabatām, viņa vēroja tā seju.

Dīvaini, protams, ka cilvēks lido uz ārzemēm bez naudas, bet galu galā tā viņa darīšana; viņam varēja būt diezin kādi iemesli. Banniju tikai uztrauca viņa acis — tajās varēja lasīt kaut ko tuvu neprātam, izmisumam. Ar to Bannija bija iepazinusies pagātnē. Viņa bija redzējusi cilvēkus, ko pārņēmis neprāts un izmisums. Brīžam viņa pati bija atradusies tuvu tādam stāvoklim, lai ari tagad tas likās sen pagājis.

Apdrošināšanas sabiedrībā, kur strādāja Bannija, bija stingri noteikumi: ja kāds pasažieris, kas pirms lidojuma vēlas apdrošināt dzīvību, liekas nesaprātīgs, pārmērīgi uztraukts vai ir piedzēries, par to jāziņo attiecīgajai aviosabiedrībai. Tagad Bannija nesaprata — vai šis ir viens no gadījumiem, kas minēti noteikumos.

Viņa par to nebija pārliecināta.

Par šiem noteikumiem apdrošināšanas aģentes bija dažreiz runājušas. Dažas meitenes bija sašutušas, nelikās par tādiem noteikumiem ne zinis, apgalvodamas, ka viņu uzdevums — pārdot polises, nevis nodarboties ar psiholoģijas problēmām; par to viņām nemaksā, un tādiem pienākumiem viņas nav apmācītas. Citas aizrādīja, ka daudzi pirms lidojuma ir uztraukti: kā lai aģente, kas nav īpaši tādam uzdevumam sagatavota, zina, vai tas ir tikai satraukums vai kaut kas tuvs prāta aptumšojumam? Bannija nekad nebija ziņojusi par aizdomīgu pasažieri, bet kāda cita meitene bija ziņojusi, un izrādījās, ka pasažieris ir kādas aviosabiedrības viceprezidents, kurš uztraukts tāpēc, ka viņa sievai gaidāmas dzemdības. Toreiz visādas nepatikšanas bija iznākušas šā ziņojuma dēļ.

Bannija vēl arvien vilcinājās. Lai slēptu savu kavēšanos, viņa pārskaitīja naudu, ko pasažieris bija nolicis uz galdiņa. Viņai ienāca prātā — diezin vai Mārdža, meitene, kas strādāja pie blakus galdiņa, ievērojusi pasažiera rīcībā kaut ko neparastu? Laikam gan ne. Mārdža cītīgi rakstīja polisi, vākdama sev punktus.

Galu galā Bannijas Vorobjovas pagātne izšķīra jautājumu. Viņas jaunības gadi… okupētā Eiropa, bēgšana uz Rietumiem, Berlīnes mūris… tas viss bija mācījis viņai izturību un vēl kaut ko — apvaldīt savu ziņkāri un neuzdot nevajadzīgus jautājumus. Uzdot jautājumus nozīmē iejaukties, bet no iejaukšanās citu cilvēku sarežģījumos labāk atturēties, ja pašam savu sarežģījumu pietiek.

Vairs neko nejautādama un līdz ar to atrisinādama vienu no saviem sarežģījumiem — kā iegūt konkursa balvu, elektrisko zobu suku, — Bannija Vorobjova izrakstīja D. O. Gerero polisi, apdrošinot viņa dzīvību par trīssimt tūkstošiem dolāru.

Iedams uz četrdesmit septīto izeju, lai kāptu lidmašīnā, Gerero pa ceļam nosūtīja polisi pa pastu savai sievai Inesei.

13

Muitas inspektors Harijs Stendišs netika dzirdējis reisa «divi» pieteikumu, bet zināja, ka lidmašīna pieteikta. Uz muitas zāli šos paziņojumus nepārraidīja, jo tur gāja tikai pasažieri, kas bija ieradušies no ārzemēm, tāpēc Stendišam par to paziņoja pa telefonu no aviosabiedrības «Trans America». Viņam bija paziņots, ka iekāpšana lidmašīnā sākusies, tā notiek pa četrdesmit septīto izeju un lidmašīna izlidos tieši vienpadsmitos, kā paredzēts pēc pārkārtotā grafika.

Stendišs laikpalaikam paskatījās pulkstenī; pēc dažām minūtēm viņam vajadzēja būt pie četrdesmit septītās izejas — nevis dienesta darīšanās, bet lai atvadītos no savas māsasmeitas Džūdijas, kura devās uz Eiropu mācīties. Stendišs bija apsolījis māsai, kas dzīvoja Denverā, ka pavadīs Džūdiju. Viņš jau bija pasēdējis uzgaidāmajā zālē ar šo jauko, nosvērto astoņpadsmit gadus veco meiteni un teicies vēl aiziet pie viņas pirms lidmašīnas pacelšanās.

Pagaidām inspektors Stendišs noņēmās ar kādu visai nepatīkamu gadījumu — varbūt pēdējo šai sevišķi grūtajā dienā.

—   Kundze, — viņš mierīgi sacīja augstprātīgai, kaulainai sievietei, kuras daudzie čemodāni atvērti atradās uz muitas galda, — vai jūs esat pārliecināta, ka nevēlaties kaut ko grozīt savā ziņojumā?

—   Cik es saprotu, jūs iesakāt man melot, noliegt patiesību, ko jums esmu pateikusi, — sieviete atcirta. — Nudien, cik jūs visi esat uzmācīgi, neticīgi! Man reizēm šķiet, ka mēs dzīvojam policijas valstībā.

Harijs Stendišs likās nedzirdam šo piezīmi, kā pieklājas kārtīgam muitas ierēdnim, un laipni atbildēja:

—   Es jums neko neiesaku, kundze. Es tikai jautāju, vai jūs nevēlaties kaut ko labot savā ziņojumā par šīm mantām — kleitām, svīteriem un kažokādas jaku.

Sieviete — pēc pases datiem misis Herieta Diberī-Mosmena, dzīvo Evanstonā un atgriezusies mājās pēc mēnesi ilga ceļojuma pa Angliju, Franciju un Dāniju — īgni atbildēja:

—   Nē, nevēlos. Bez tam, kad es izstāstīšu sava vīra advokātam par šo nopratināšanu …

—   Jā, kundze, — Harijs Stendišs sacīja. — Tādā gadījumā esiet tik laipna un parakstiet šo anketu. Ja vēlaties, es jums paskaidrošu, kāpēc tas vajadzīgs.

Kleitas, svīteri un kažoks bija izlikti uz atvērtajiem čemodāniem. Kažoks — caunādas jaka — vēl nesen bija misis Mosmcnai mugurā. Inspektors Stendišs, ieradies muitas zālē pie vienpadsmitā galdiņa, bija lūdzis viņu novilkt kažokjaku, lai viņš varētu to tuvāk aplūkot. īsi pirms tam uz sienas paneļa muitas zālē bija iedegusies sarkana lampiņa, aicinot Stendišu. Katram muitas galdam bija sava lampiņa; kad tā iedegās, tas nozīmēja, ka muitas ierēdnim, kas strādā pie attiecīgā galdiņa, radušies sarežģījumi un nepieciešama inspektora palīdzība.

Tagad jaunais muitas ierēdnis, kas bija pārbaudījis misis Mosmenas čemodānus, stāvēja blakus inspektoram Stendišam. Vairums pasažieru, kas bija ieradušies ar Skandināvijas aviosabiedrības lidmašīnu DC-8 no Kopenhāgenas, jau bija beiguši muitas kontroli un aizgājuši. Tikai ar šo labi ģērbušos amerikāņu dāmu radās sarežģījumi: viņa apgalvoja, ka Eiropā iegādājusies vienīgi smaržas, sīkas rotaslietiņas un kurpes — par desmit dolāriem mazāk, nekā bija paredzēta ncmuitojamā summa, Tomēr jaunajam muitas ierēdnim bija radušās aizdomas,

—   Kāpēc man kaut kas jāparaksta? — misis Herieta Diberī-Mosmena noprasīja.

Stendišs palūkojās pulkstenī pie sienas: bez piecpadsmit minūtēm vienpadsmit. Vēl viņam diezgan laika tikt gala ar šo dāmu un atvadīties no Džūdijas pirms lidmašīnas pacelšanās. Viņš pacietīgi atbildēja:

—   Lai atvieglotu formalitātes, kundze. Mēs tikai lūdzam jūs rakstiski apstiprināt to, ko jūs mums stāstījāt. Jūs teicāt, ka kleitas pirktas …

—   Cik reizes man jums jāstāsta? Es tās pirku Čikāgā un Ņujorkā pirms brauciena uz Eiropu, tāpat arī svīterus. Kažokjaka ir dāvana — pirkta Savienotajās Valstīs. To man uzdavināja pirms pusgada.

Kāpēc cilvēki tā rīkojas, Harijs Stendišs nesaprata. Viņš skaidri zināja, ka visi šie apgalvojumi ir nepatiesi.

Vispirms kleitām — to bija sešas, visas no laba materiāla — bija noņemtas firmas zīmes. Neviens to nedarīja bez sevišķas nepieciešamības; sievietes parasti lepojās ar slavenu firmu zīmēm. Turklāt kleitām neapšaubāmi bija franču piegriezums, tāpat arī kažokjakai, kaut arī tai iekšpusē bija nemākulīgi piešūta Piektās avēnijas firmas «Sakss» zīme. Tādi cilvēki kā misis Mosmena neaptvēra, ka pieredzējušam muitas ierēdnim nemaz nevajag redzēt firmas zīmi, lai pateiktu, kur apģērbs šūts. Piegriezums, šuvums, pat tas, kā iešūts rāvējslēdzējs, bija tikpat kā pazīstams rokraksts.

To pašu varēja sacīt par trim dārgajiem svīteriem. Tiem arī nebija firmas zīmju, tie neapšaubāmi nāca no Skotijas. Sadi svīteri — raksturīgajos ang|u dzeltenpelēkajos toņos — Savienotajās Valstīs nebija dabūjami. Kad Savienoto Valstu lielie veikali pasūtīja šādus svīterus, skotu firmas tos izgatavoja daudz spilgtākās krāsās, pēc kādām Ziemeļamerikā bija lielāks pieprasījums. To uņ vēl daudz ko citu vajadzēja zināt muitas ierēdņiem.

Misis Mosmena jautāja:

—   Kas notiks, ja es parakstīšu šo anketu?

—  Tad jūs varēsiet iet, kundze.

—  Un savas mantas varēšu ņemt līdzi? Visas savas mantas?

—  Jā.

—   Bet ja es neparakstīšu?

—       Tad mēs būsim spiesti aizturēt jūs šeit, kamēr pabeigsim izmeklēšanu.

Tikai īsu mirkli vilcinājusies, misis Mosmena sacīja:

—   Labi. Izpildiet anketu, es parakstīšu.

—       Nē, kundze, jūs pati izpildīsiet. Seit, lūdzu, uzrakstiet priekšmeta nosaukumu un šeit — kur un kad tas iegādāts. Lūdzu, nosauciet veikalus.., un uzrādiet personu, kas jums dāvināja kažokjaku …

Harijs Stendišs domāja: pēc minūtes vajadzētu iet, jau bija bez desmit minūtēm vienpadsmit. Viņam negribējās skriet uz lidmašīnu, kad durvis jau ciet. Tomēr viņam bija nojauta …

Viņš pagaidīja, kamēr misis Mosmena izpildīja un parakstīja anketu.

Sākot ar rītdienu, kāds no muitas darbiniekiem pārbaudīs misis Mosmenas sniegtās ziņas. Kleitas un svīteri tiks rekvizēti un uzrādīti veikalos, kur tie, pēc misis Mosmenas apgalvojumiem, iegādāti; kažokādas jaku parādīs «Sakša» veikalā Piektajā avēnijā, un firma noteikti neatzīs to par savu… Misis Mosmena vēl nezināja, ka iekūlusies lielā ķezā: viņai nāksies samaksāt krietnu muitu un droši vien ari lielu naudas sodu.

—       Kundze, — inspektors Stendišs sacīja, — varbūt jums vēl ir kādi muitojami priekšmeti, ko jūs vēlaties uzrādīt?

Misis Mosmena sašutusi atcirta:

—   Protams, nav!

—       Vai jūs esat pārliecināta? — Muitas noteikumos bija paredzēts dot ceļotajiem iespēju labprātīgi uzrādīt muitojamās preces. Nedrīkstēja cilvēkus ar viltu mānīt cilpā, ja vien viņi paši tajā nelīda.

Neturēdama par vajadzīgu atbildēt, misis Mosmena tikai nicīgi papurināja galvu.

—       Tādā gadījumā, kundze, — inspektors Stendišs sacīja, — esiet tik laipna un atveriet savu rokassomiņu!

Pirmo reizi augstprātīgā sieviete likās apmulsusi.

—       Bet somiņas nekad netiek kontrolētas. Es muitā esmu bijusi daudzreiz …

—   Parasti ne. Bet tiesības mums ir.

Sieviešu rokassomiņas muitas ierēdņi kontrolēja tikai ļoti retos gadījumos, tāpat vīriešu kabatas portfeļi gandrīz nekad netika apskatīti. Taču, kad pasažieris kļuva pārāk ietiepīgs, arī muitas darbinieki varēja būt ietiepīgi.

Ļoti negribīgi misis Herieta Diberī-Mosmena atvēra rokassomiņu.

Harijs Stendišs aplūkoja lūpu zīmuli un zelta pūdernīcu. Pabakstījis pūderi, viņš izvilka no tā gredzenu ar briljantu un rubīnu un nopūta no tā pūderi. Somiņā bija arī iesākta roku krēma tūbiņa. Atlocījis tūbiņas tukšo galu, viņš redzēja, ka tas ir taisīts vaļā. Paspaidījis tūbiņu augšgalā, viņš sataustīja kaut ko cietu. Kad gan šie nabaga kontrabandisti izgudros kaut ko jaunu, viņš nodomāja. Tādi veci paņēmieni! Viņš tos jau bija redzējis vai cik reižu.

Misis Mosmena bija manāmi nobālējusi. Viņas augstprātība bija pazudusi bez pēdām.

—   Kundze, — inspektors Stendišs sacīja, — man uz brītiņu jāaiziet, bet es atgriezīšos. Te mēs tik drīz galā netiksim. — Jaunajam muitas darbiniekam, kas stāvēja blakus, viņš sacīja:

—   Rūpīgi pārbaudiet visu! Apskatiet somu un čemodānu oderes, visu apģērbu vīles! Sastādiet sarakstu! Jūs pats zināt, kas darāms.

Viņš jau gāja uz durvīm, kad misis Mosmena viņu pasauca:

—   Inspektori

Viņš apstājās.

—  Jā, kundze.

—   Par to kažoku un kleitām … varbūt es kaut ko nepareizi pateicu .., es biju apjukusi. Es patiešām tās nopirku tur un vēl dažas citas mantas …

Stendišs papurināja galvu. Cilvēki nekad nesaprata, ka nedrīkst aiziet par tālu; pēc tam nekādas vienošanās vairs nevar būt. Viņš redzēja, ka jaunais muitnieks ir vēl kaut ko atradis.

—   Lūdzu!… Esiet tik laipni… mans vīrs… — Inspektors Stendišs apgriezās un devās projām, un misis Mosmena palika stāvam nobālējusi un satriekta.

Harijs Stendišs steidzas pa taisnāko ceļu — dienesta izeju zem uzgaidāmās zāles — uz vestibilu «D» un četrdesmit septīto izeju. Iedams viņš domāja par to, cik dumji tādi cilvēki kā šī misis Herieta Diberī-Mosmena un viņai līdzīgie. Ja viņa godīgi būtu uzrādījusi kažokjaku un kleitas, muita nebūtu bijusi sevišķi liela, it īpaši šai turīgajai sievietei. Jaunais muitas ierēdnis, ja arī pamanījis, ka svīteri pirkti ārzemēs, droši vien nebūtu to dēļ vien traci taisījis, un viņas rokassomiņa jau nu nekādā ziņā nebūtu kontrolēta. Muitas darbinieki zināja, ka daudzi ceļotāji, atgriezdamies mājās, mēģina kaut ko ievest bez muitas, bet skatījās uz to caur pirkstiem. Ja kāds palūdza, viņi pat deva padomus — lai uzrāda muitojamo priekšmetu sarakstā tos, kuriem augstāka muita, bet tā, lai kopvērtība nepārsniegtu atļauto, un maksā muitu par tiem, kuriem likme zemāka.

Iekrita, dabūja maksāt soda naudu un dažreiz pat tika tiesāti tikai tādi mantrauši kā misis Mosmena, kas visu gribēja ievest par velti. Hariju Stcndišu šodien nomāca doma, ka viņai līdzīgu ir ļoti daudz.

Viņš atvieglots ieraudzīja, ka ielaišana lidmašīnā turpinās un pie izejas kontrolieris vel pārbauda biļetes dažiem pasažieriem. Muitas ierēdņa uniforma ļāva viņam atrasties jebkurā lidostas vietā, un aizņemtais kontrolieris tikai uzmeta paviršu skatienu, kad inspektors Stendišsgāja garām. Stendišs ievēroja, ka kontrolierim palīdz rudmate sieviete no pasažieru apkalpošanas dienesta, viņš pat zinaja tās vārdu — misis Livingstona.

Inspektors iegāja tūristu salonā, uzsmaidījis stjuartei, kas stāvēja pie lidmašīnas durvīm.

—   Es tikai uz brītiņu. Neaizvcdiet mani līdzi!

Stendišs sameklēja savu māsasmeitu Džūdiju — viņa

sēdēja trīsvietīgā sēdekļa malējā vielā pie ejas. Džūdija noņēmās, uzjautrinot mazuli, kura vecāki sēdēja viņai blakus. Kā parasti tūristu saloni lidmašīnās, arī šis jau bija pārpildīts, sēdekļi sablīvēti pārāk tuvu cits citam. Tajās retajās reizēs, kad inspektors Stendišs pats ceļoja pa gaisu, viņš arī lidoja tūristu klasē, un vienmēr viņam bija tāda sajūta, ka šaurajā telpā viņš smok. Šovakar viņš neapskauda šos cilvēkus, kam stāvēja priekšā vienmuļais desmit stundu ilgais lidojums.

—  Tēvoc Hariji — Džūdija teica. — Es domāju, ka jūs vairs neatnāksiet. — Viņa atdeva bērnu atpakaļ tā mātei.

—  Es atnācu novēlēt tev laimīgu ceļu, — viņš sacīja. — Lai tev visu gadu labi veicas, un, kad brauksi atpakaļ, nemēģini ievest kontrabandu!

Džūdija pasmējās.

—   Nē, nē! Uz redzēšanos, tēvoci Harij!

Māsasmeita pagrieza vaigu, un viņš sirsnīgi to nomutēja. Viņam patika Džūdija. Un viņam bija tada sajūta, ka viņa nu gan nekad nekļūs līdzīga misis Mosrnenai,

Laipni pamājis stjuartēm, viņš izkāpa no lidmašīnas un brīdi apstājās pie izejas. Tāpat kā daudzus cilvēkus, viņu vienmēr valdzināja pēdējie mirkļi pirms lidmašīnas pacelšanas, īpaši ja tā lidoja uz kādu tālu vietu. Pa radio jau atskanēja pēdējais ziņojums: Beidzas pasažieru ielaišana aviosabiedrības «Trans America» lidmašīnā, reiss «divi», «Zelta Arguss» …

Pie izejas bija palikuši vairs tikai divi pasažieri. Rudmatainā misis Livingstona no pasažieru apkalpošanas dienesta vāca kopā kaut kādus papīrus, kontrolieris pārbaudīja biļeti priekšpēdējam pasažierim — garam, blondam vīrietim bez cepures, kamieļvilnas mētelī. Tad blondais vīrietis devās uz tūristu salonu. Arī misis Livingstona aizgāja — uz centrālo zāli.

Vērodams to visu, inspektors Stendišs gandrīz nejauši pamanīja kādu stāvam pie loga ar muguru pret lidlauku. Tagad tas apgriezās. Viņš redzēja, ka tā ir veca dāma — sīciņa, trausla, kautrīga. Viņa bija ģērbusies melna, vecmodīgā kostīmā un turēja rokā melnu pērļu somiņu. Viņa likās tik aizkustinoši bezpalīdzīga, ka Stendišs nodomāja: kāpēc gan šī vecā, vientuļā sieviete atrodas šeit tik vēlā stundā?

Apbrīnojami mundri vecā dāma pietecēja pie izejas, kur biļešu kontrolieris pašlaik ielaida pēdējo reisa «divi» pasažieri. Jau iedarbināto dzinēju troksnī Stendišs sadzirdēja atsevišķus vārdus.

—  Atvainojiet… mans dēls tikko iekāpa lidmašīnā… gaišiem matiem, bez cepures, kamieļvilnas mētelī… aizmirsa kabatas portfeli… visu savu naudu.

Stendišs redzēja vecajai dāmai rokā kaut ko līdzīgu vīriešu kabatas portfelim.

Biļešu kontrolieris paskatījās ne visai laipni. Viņš likās noguris; biļešu kontrolieri parasti ir noguruši iekāpšanas pēdējās minūtēs. Viņš pastiepa roku, lai paņemtu kabatas portfeli, tad, paskatījies uz veco dāmu, pārdomāja un kaut ko steigšus viņai pateica, norādot uz tūristu salonu. Stendišs tikai dzirdēja:

—   Paprasiet stjuartei.

Vecā dāma pasmaidīja, pamāja ar galvu un devās uz lidmašīnu.

Visi šie novērojumi muitas Inspektoram Stendišam bija aizņēmuši tikai īsu mirkli — varbūt mazāk par minūti. Tad viņš Ieraudzīja vēl vienu pasažieri — izstīdzējušu, uzkumpušu vīrieti, kas steidzās no vestibila «D» uz četrdesmit septīto izeju. Vīrietim bija izdēdējusi seja un retas sinilškrasas Osiņas. Rokās viņš nesa nelielu mapi.

Stendišs jau dzīrās iet projām, tomēr vēl aizkavējās — kaut kas vīrietī bija tāds, kas saistīja viņa uzmanību. Varbūt tas, kā viņš turēja savu mapi — padusē iežņaugtu, kā sargādams. Harijs Stendišs bija redzējis'daudzus cilvēkus tā rīkojamies muitas zālē. Tas nozīmēja, ka cilvēks grib noslēpt to, kas atrodas somā. Ja šis pasažieris butu atlidojis no ārzemēm, Stendišs būtu licis viņam attaisīt mapi un pārbaudījis tās saturu. Taču šis cilvēks lidoja projām no Savienotajam Valstīm.

Harijam Stendišam gar visu to nebija nekādas daļas.

Tomēr kaut kas … instinkts, sestais prāts, kas ar laiku radās muitas darbiniekiem, un vēl tas, ka viņš jutās īpaši saistīts ar reisu «divi», jo ar to lidoja Džūdija… kaut kas lika inspektoram apsiaties, un viņa acis bija kā piekaltas pie nelielas mapes, ko tik saudzīgi turēja rokā izstīdzējušais vīrs.

D. O. Gerero pēc veiksmes pie apdrošināšanas galdiņa bija ieguvis pašpārliecību un tagad jutas labāk. Piegājis pie četrdesmit septītās izejas un ieraudzījis, ka iekāpšana lidmašīnā vēl nav beigusies, viņš nodomāja, ka tagad visas grūtības pāri un no šī brīža viss norisināsies tieši tā, kā viņš paredzējis. It kā apstiprinot šo pārliecību, biļešu pārbaude pie izejas nekādus sarežģījumus neradīja. Kā jau viņš pašā sākumā bija izplānojis, kontrolieris pamanīja, ka biļetē rakstīts «Berero», bet pasē «Gerero». Uzmetis paviršu skatienu pasei, kontrolieris izlaboja uzvārdu uz biļetes un savā pasažieru sarakstā un tad atvainojās:

—  Piedodiet, ser, biļetes rezervējot, reizēm gadās kļūdas.

Tagad vārds uzrakstīts pareizi, Gerero apmierināts nodomāja. Vēlāk, kad pienāks ziņa, ka reisa «divi» lidmašīna nozudusi, viņa personība tiks noskaidrota bez grūtībām.

—  Patīkamu lidojumu, ser! — Kontrolieris atdeva viņam atpakaļ biļeti un parādīja uz ieeju turistu klase.

Kad D. O. Gerero kāpa lidmašīnā, uzmanīgi turēdams savu mapi, labā sparna dzinēji jau darbojas.

Vieta viņam bija rezervēta, kad viņš reģistrējās pilsētas aģentūrā, trīsvietīgajā sēdekli pie loga. Stjuarte viņam palīdzēja to sameklēt. Otrs pasažieris, kāds vīrietis, kas sēdēja tai pašā sēdeklī celiņa mala, mazliet pacēlās, kad Gerero spraucās garām. Vidējā vieta starp viņiem palika brīva.

D. O. Gerero piesprādzējās, uzmanīgi turēdams uz ceļiem mapi. Viņa vieta bija apmēram turistu salona vidū, kreisajā pusē. Pārējie pasažieri vēl sēdās, kārtojās, novietoja rokas bagāžu un virsdrēbes; daži stāvēja ejā. Viena no stjuartēm, klusi lūpas kustinādama, skaitīja pasažierus, un viņas seja pauda nepārprotamu vēlēšanos, kaut taču visi nomierinātos.

Pirmo reizi kopš iziešanas no sava dzīvokļa juzdams, ka sasprindzinājums atslābst, D. O. Gerero atlaidās sēdeklī un aizvēra acis. Rokas cieši turēja mapi, tomēr nedrebēja vairs tik stipri kā visu vakaru. Acis neatvēris, viņš ar pirkstiem sataustīja svarīgo cilpu zem mapes roktura. Un jutās vēl drošāk. Tā viņš sēdēs apmēram četras stundas, tad pavilks auklu un uzspridzinās pamatīgo dinamīta lādiņu, kas atrodas mapē. Interesanti, vai tajā mirkli viņš paspēs apzināties notiekošo, viņš nodomāja. Un, kā atbildot pats sev, sprieda: būs tikai mirklis … tikai niecīga sekundes daļiņa .. . kad viņš triumfēs savas uzvaras apziņā. Tad, par laimi, nebūs vairs nekā …

Tagad, jau sēžot lidmašīnā, juzdamies pilnīgi sagatavojies uz visu, viņš nepacietīgi gaidīja, kad lidmašīna pacelsies gaisā. Taču, atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka stjuarte vēl arvien skaita.

Tajā brīdī tūristu klases salonā bija divas stjuartes. Vecā dāma no Sandjēgo — misis Ada Kvonseta pārmaiņus redzēja gan vienu, gan otru pa durvju spraudziņu no tualetes, kur bija paslēpusies.

Misis Kvonseta zināja, ka stjuarte pirms lidojuma pārskaita pasažierus, tāpat viņa zināja, ka šajā brīdī tiem, kam nav biļetes, draud atklāšana. Bet, ja bezbiļetniekam izdevās palikt nepamanītam skaitīšanas laikā, tad viņam (vai viņai) bija izredzes, ka viņu pieķers tikai vēlāk vai pat nemaz neievēros.

Par laimi, pasažierus skaitīja cita stjuarte, nevis tā, ar kuru misis Kvonseta bija runājusi, kad iekāpa lidmašīnā.

Misis Kvonseta bija pārdzīvojusi dažus satraukuma pilnus mirkļus, ieraugot pie četrdesmit septītās izejas darbojamies to draņķa sarkanmati no pasažieru apkalpošanas dienesta. Par laimi, ta aizgāja, pirms iekāpšana bija pabeigta, un fikt garām biļešu kontrolierim vīrietim bija pavisam viegli.

Pēc tam misis Kvonseta atkārtoja savu stāstu par kabatas portfeli stjuartei, kas sagaidīja pasažierus pie lidmašīnas durvīm. Stjuarte, kas pulējās atbildēt vairākiem asažieriem, kuri grozījās ap durvīm, atteicās pieņemt abatas portfeli, uzzinājusi, ka tajā ir «ļoti daudz naudas», — tieši tā, kā misis Kvonseta bija cerējusi. Viņai iateica, kā viņa bija gaidījusi, lai pati aiznes portfeli dēam, tikai pēc iespējas ātrāk.

Garais gaišmatis, kurš, pats to nezinādams, bija kļuvis ar misis Kvonsetas «dēlu», pašlaik apsēdās savā vietā ādā no priekšējām rindām. Misis Kvonseta pagājās uz viņa pusi, bet tūlīt atkal apstājās. Viņa zagšus vēroja stjuarti, kas stāvēja pie durvīm, gaidīdama brīdi, kad tas uzmanība būs pievērsta kaut kam citam. Tas arī drīz vien notika.

Misis Kvonseta nerīkojās pēc cieši noteikta plāna. Netālu bija brīva vieta, kur viņa varētu apsēsties; taču, vairākiem pasažieriem reizē pārvietojoties, atbrīvojās ceļš uz vienu no lidmašīnas tualetēm. Pēc brītiņa, mazliet pavērusi tualetes durvis, viņa redzēja, ka pirmītējā stjuarte kaut kur aiziet un pasažierus skaita cita, sākot no priekšējām rindām.

Kad otra stjuarte, vēl arvien skaitīdama, tuvojās ejas galam, misis Kvonseta iznaca no tualetes un žigli pagāja viņai garām, nomurminādama atvainošanās vārdus. Viņa dzirdēja, ka stjuarte nepacietīgi noklakšķina mēli. Misis Kvonseta nojauta, ka arī viņa pieskaitīta, — bet tas pagaidāin arī bija viss.

Dažas rindās uz priekšu kreisajā pusē bija brīva vidējā vieta vienā no trīsvietīgajiem sēdekļiem. Pēc savas lidmašīnu «zaķa» pieredzes vecā dāma no Sandjēgo zināja, ka šīs vietas parasti paliek brīvas, tāpēc ka daudziem pasažieriem tur nepatika sēdēt; ja lidmašīna nebija pārpildītā, viņi parasti izvēlējās vietas pie loga vai ejas.

Apsēdusies misis Kvonseta nolieca galvu un pūlējās but cik iespējams nemanāma. Viņa nemaz necerēja, ka izdosies visu laiku palikt neievērotai. Romā būs dažādas formalitātes — pasu pārbaude un muitas kontrole, tur viņa nevarēs aiziet nemanīta, kā parasti darīja pēc lidojuma par «zaķi» uz Ņujorku; tomēr, ja laimēsies, viņa būs bijusi Itālijā, tas jau bija aizraujošs piedzīvojums, un pēc tam sekos patīkams lidojums atpakaļ. Bet pagaidām, lidojot turp, viņa labi paēdis, noskatīsies filmu un vēlāk varbūt jauki patērzēs ar saviem kaimiņiem.

Abi kaimiņi modināja Adas Kvonsetas ziņkāri. Viņa bija ievērojusi, ka abi vīrieši, bet pagaidām uz kaimiņu pa labi vairījās skatīties, lai nebūtu jāgriežas ar seju pret eju un stjuartēm, kuras vēl arvien staigāja uz priekšu un atpakaļ, vēlreiz pārskaitīdamas pasažierus. Toties viņa zagšus aplūkoja vīrieti, kas sēdēja pa kreisi, — tas bija jo vieglāk tāpēc, ka vīrietis bija atlaidies pret krēsla atzveltni un aizvēris acis. Viņa ievēroja, ka tas ir vājš, tievs vīrs ar dzeltenīgi bālu seju un cīpslainu kaklu — tā vien šķita, ka viņam derētu krietni paēst. Viņa ievēroja ari vīrieša mazās smilškrāsas Osiņas.

Misis Kvonseta redzēja, ka viņas kaimiņam pa kreisi uz ceļiem ir mape un, kaut gan acis viņam ciet, rokas to cieši sažņaugušas.

Stjuartes bija pabeigušas skaitīšanu. No pirmās klases salona iznāca vēl viena stjuarte, un visas trīs sāka steidzīgi apspriesties.

Vīrietis, kas sēdēja misis Kvonsetai kreisajā pusē, bija atvēris acis. Viņa rokas vēl arvien bija cieši sažņaugušas mapi. Vecā dāma no Sandjēgo, pēc dabas visai ziņkārīga, ar interesi nodomāja: diezin kas gan tur varētu būt iekšā?

Iedams atpakaļ uz muitas zāli — šoreiz cauri uzgaidāmajai zālei — inspektors Harijs Stendišs visu laiku domāja par vīrieti ar mapi. Stendišam nebija tiesību viņu izjautāt; ārpus muitas zāles muitas ierēdnis drīkst aizturēt pasažieri tikai tad, ja tas mēģina izvairīties no muitas kontroles. Cilvēks, ko viņš bija redzējis pie izejas, acīmredzot pie tādiem nepiederēja.

Protams, Stendišs varēja pa telegrāfu paziņot Itālijas muitai par cilvēka pazīmēm un savām aizdomām, ka šis cilvēks varbūt ved kontrabandu. Tomēr Stendišs šaubījās, vai to vajadzētu darīt. Dažādu valstu muitas maz sadarbojās, tieši pretēji, starp tām notika intensīva profesionāla sacensība, Tāda sacensība notika arī starp Savienoto

Valstu un Kanādas muitu; bija gadījumi, kad Savienoto Valstu muitā ienaca ziņas, ka pāri robežai kontrabandas ceļā tiek vesti briljanti, tomēr — aiz zināmiem apsvērumiem — nekad par to netika ziņots.Kanādas muitai. Toties Savienoto Valstu aģenti izsekoja aizdomās turētos Kanādā un aizturēja tos tikai tad, ja viņi atkal pārgāja Savienoto Valstu robežas. Apsvērums bija šāds: visa kontrabanda paliek tajā valstī, kur tā aizturēta, un neviena muitas iestāde negribēja dalīties laupījumā.

Nē, inspektors Stendišs nolēma, telegrammas uz Itāliju nebūs. Tomēr viņš pastāstīs «Trans America» vadībai par savām aizdomam, lai tad viņi izlemj, ko darīt.

Viņš ieraudzīja misis Livingstonu no pasažieru apkalpošanas nodaļas, kuru bija redzējis pie izejas uz reisa «divi» lidmašīnu. Viņa sarunājās ar kādu pilotu un grupiņu pasažieru. Harijs Stendišs pagaidīja, līdz pilots un pasažieri aizgāja.

—  Sveiki, mister Slendiš, — Taņa sacīja. — Es ceru, ka muitā ir mierīgāk nekā šeit.

—   Nav vis, — Stendišs atbildēja, atcerēdamies misis Hcrietu Dibērī-Mosmenu, ko droši vien vēl pratināja muitas zālē.

Taņa gaidīja, ka viņš vēl kaut ko sacīs, bet Stendišs vilcinājās. Reizēm viņam likās, ka viņš jau kļūst gandrīz vai par detektīvu, pārāk lielu uzmanību veltī savām instinktīvajām aizdomām. Tomēr vairumā gadījumu viņa aizdomas izrādījās pamatotas.

—   Es redzēju pasažieru iekāpšanu reisa «divi» lidmašīnā, — Stendišs sacīja. — Tur man kaut kas likās tāds nelāgs. — Viņš aprakstīja vājo, garo vīru, kas tik aizdomīgi bija spiedis sev klāt mapi.

—  Vai jūs domājat, ka viņš ved kontrabandu?

Inspektors Stendišs pasmaidīja.

—   Ja viņš būtu atlidojis no ārzemēm, nevis lidotu turp, es to noskaidrotu. Es tikai varu sacīt jums vienu, misis Livingstona: viņam ir kaut kas tajā mapē, un viņš negrib, ka citi cilvēki par to uzzinātu.

—   Nezinu, ko es varētu darīt, — Taņa domīgi sacīja. Pat ja šis pasažieris patiešām veda kontrabandu, viņa nebija pārliecināta, ka aviosabiedrībai tur jāiejaucas.

—   Droši vien neko. Bet, tā kā jūs strādājat kopā ar mums, tad es nolēmu pateikt jums, ko domāju.

—   Paldies, mister Stendiš. Es ziņošu par to mūsu pārvadājumu noda|as priekšniekam, varbūt viņš uzskatīs, ka jāziņo kapteinim.

Inspektors aizgāja, un Taņa paskatījās uzgaidāmās zāles pulkstenī — bija bez vienas minūtes vienpadsmit. Iedama uz administrācijas stāvu, kur atradās aviosabiedrības «Trans America» kantoris, viņa domāja: noķert lidmašīnu pie izejas jau par vēlu; ja tā vēl nav pacēlusies, tad tūlīt pacelsies. Pārvadājumu nodaļas priekšnieks droši vien ir savā kabinetā. Ja viņš atzīs, ka šī ziņa svarīga, viņš var paziņot kapteinim Demerestam pa radio, kamēr lidmašīna vēl uz zemes. Taņa steidzās. Pārvadājumu nodaļas priekšnieka nebija, bet viņa kabinetā Taņa ieraudzīja Pīteru Kokliju. Taņa noprasīja:

—   Ko jūs šeit darāt?

Jaunais «Trans America» aģents, kuru vecā dāma no Sandjēgo bija apvedusi ap stūri, apjucis izstāstīja, kas noticis.

Vienu brāzienu Piters Koklijs jau bija dabūjis. Ārsts, kuru viņš veltīgi bija aizvedis uz dāmu istabu, bija noskaities un skaidri un gaiši pateicis savas domas. Koklijs sagaidīja to pašu no misis Livingstonas. Un nebija maldījies.

Taņa nespēja savaldīties.

—   Pie velna! Pie velna! — viņa uzkliedza. — Vai es jūs nebrīdināju, ka viņa ir stiķu pilna?

—   Brīdinājāt, misis Livingstona. Laikam es …

—   Tas lai tagad paliek! Piezvaniet pa telefonu uz visām izejām. Brīdiniet, lai uzmana vecu, pēc izskata vienkāršu vecu sievieti melnā, — jūs taču zināt, kā viņu aprakstīt. Viņa grib tikt uz Ņujorku, bet var mēģināt ari pa apkārtceļu. Ja kontrolieris viņu ierauga, lai aiztur un piezvana uz šejieni. Lai nelaiž viņu ne uz vienu lidmašīnu, kaut arī viņa teiktu ko teikdama. Kamēr jūs to izdarīsiet, es paziņošu pa telefonu citām aviolīnijām.

—   Jā, kundze.

Kabinetā bija vairāki telefoni. Pīters Koklijs sāka zvanīt pa vienu, Taņa pa otru.

Taņa zināja no galvas «TWA», «American», «United» un «Northwest» telefona numurus; visām četrām aviosabiedrībām bija tiešie reisi uz Ņujorku. Viņa vispirms piezvanīja uz «TWA» Dženijai Henlainai, kas tur strādaja tādā pašā posteni kā viņa šeit, un runādama dzirdēja Pīteru Kokliju sakām:

— Jā, ļoti veca… viscaur melnā… Pēc viņas izskata nevar ne iedomāties…

Taņa saprata, ka sākusies sacensība starp viņu un šo attapīgo, viltīgo Adu Kvonsetu. Interesanti zināt, kura no mums galu galā pārspēs otru atjautībā? — Taņa nodomāja.

Viņa pavisam bija aizmirsusi gan savu sarunu ar muitas inspektoru Stendišu, gan nodomu sastapt pārvadājumu nodaļas priekšnieku.

Reisa «divi» lidmašīnā kapteinis Vernons Dcmerests vairs nespēja valdīt sašutumu:

—   Kāda velna pēc mūs te aiztur?

Abi lidmašīnas N-731-TA labās puses dzinēji — trešais un ceturtais — jau darbojās. Visā lidmašīnā jau bija jūtama stipra vibrācija, kaut gan dzinēji vēl nebija ieslēgti uz pilnu jaudu.

Pirms dažām minūtēm piloti bija saņēmuši pa iekšējo telefonu atļauju ieslēgt trešo un ceturto dzinēju un vēl gaidīja atļauju ieslēgt pirmo un otro, kas atradās tajā pusē, kur notika iekāpšana, un nekad netika iedarbināti, kamēr visas durvis nebija ciet Uz paneļa pirms divām minūtēm bija nodzisusi viena sarkanā lampiņa par zīmi, ka fizelāžas pakaļējās durvis slēgtas; tūlīt pēc tam pakaļējo trapu atvirzīja nost no lidmašīnas. Bet otra spilgti sarkanā lampiņa vēl kvēloja, tātad priekšējās durvis vēl bija vaļā, un, paskatoties pa kabīnes logu, varēja redzēt, ka priekšējais traps vēl atrodas pie lidmašīnas.

Atgriezies savā krēslā, kapteinis Demerests teica otrajam pilotam Džordenam:

—  Atveriet durvis!

Sajs Džordens sēdēja abiem pilotiem aizmugurē pie dzinēju kontroles paneļa. Garais, kalsnais Džordens mazliet pacēlās, pastiepās un atgrūda vaļā durvis no kabīnes uz pasažieru salonu. Pa spraugu viņi ieraudzīja salonā stjuartes «Trans America» uniformās un starp viņām arī Gvenu Meigenu.

—  Gvena! — Demerests pasauca. Kad Gvena ienāca kabīnē, viņš jautāja: — Pie velna, kas šeit nolicis?

Gvena likās norūpējusies.

—   Tūristu klasē pasažieru skaits nesakrīt ar biļešu skaitu un sarakstā uzrādīto. Mēs pārskaitījām divas reizes. Nesakrīt.

—   Vai inspektors ir šeit?

—  Jā, viņš pašlaik pārbauda mūsu skaitļus.

—   Lai viņš atnāk šurp.

Sajā lidojuma sagatavošanas stadijā vienmēr radās jautājums par atbildību. Nomināli lidmašīnas kapteinis jau bija atbildīgais, tomēr viņš nedrīkstēja ne iedarbināt dzinējus, ne izkustēties no vietas bez inspektora atļaujas. Viņi abi — gan kapteinis, gan inspektors bija vienādi ieinteresēti, lai lidmašīna paceltos grafikā paredzētajā laikā. Tomēr pienākumi bija katram savi, tāpēc reizoīn gadījās domstarpības.

Pec mirkļa inspektors jau bija kabīnē; viņš bija uniformā, ar vienu sudraba svītriņu uz piedurknes.

—   Paklau, draudziņ, — Demerests sacīja, — es zinu, ka jums ir savas grūtības, bet mums tāpat. Cik ilgi mēs vēl nīksim šeit?

—   Es liku otrreiz pārbaudīt pasažieriem biļetes, kaptein. Tūristu klasē ir viens pasažieris vairāk, nekā jābūt.

—   Labi, — Demerests sacīja. — Tagad es jums kaut ko pateikšu. Katru sekundi, kuru mēs šeit nostāvam, mēs veltīgi dedzinām degvielu trešajā un ceturtajā dzinējā, kurus iedarbināt jtis mums atļavāt… dārgo degvielu, kas mums būs tik nepieciešama šonakt gaisā. Tā ka, ja lidmašīna tūliņ nepaceļas, es izslēgšu dzinējus un sūtīšu pēc degvielas, lai papildinātu krājumus. Un vēl kaut ko jums derētu zināt: dispečeru dienests tikko ziņoja, ka viņiem pašlaik esot «sprauga». Ja mēs tūlīt izbrauksim uz skejccļa, mēs drī? varēsim pacelties; pēc desmit minūtēm stāvoklis var būt mainījies. Tagad izlemiet, kā rīkoties.

Inspektors vilcinājās — izšķirties bija ļoti grūti. Viņš zināja, ka kapteinim taisnība par veltīgi patērēto deg; vielu, taču, ja tagad apstādinatu dzinējus un papildinātu

degvielas krājumus, tas nozīmētu vēl vismaz pusstundu aizkavēt izlidošanu, kas jau tā kavējas veselu stundu, — un tas dārgi maksā. Tomēr tādā svarīgā starptautiskā reisā [ kā šis pasažieru skaitam noteikti vajadzēja saskanēt ar

uzrādīto biļešu skaitu. Ja lidmašīnā tiešām būtu cilvēks bez biļetes un to atrastu un izraidītu, tad inspektoram tas būtu attaisnojums lidmašīnas aizkavēšanai. Bet, ja noskaidrotos, ka bijusi tikai pārskaitīšanās kļūda — un

tas bijā pilnīgi iespējams, — tad pārvadājumu nodaļas priekšnieks viņam norautu ādu pār acīm.

Viņš izšķīrās par lēmumu, kas likās labākais. Pagriezies pret pavērtajām durvīm, viņš norīkoja:

—       Pārtrauciet biļešu pārbaudi. Lidmašīna iziet uz startu.

Kad kabīnes durvis bija aizvērušās, Ensons Ilcriss smaidīdams uzsauca pa iekšējo telefonu dežurantam, kas stāvēja lejā:

—   Vai drīkstam iedarbināt otro dzinēju?

Klausulē notarkšķēja atbilde:

—   Atļauju iedarbināt otro.

Lidmašīnas priekšējās durvis aizcirtās; kabīnē sarkanā lampiņa pamirkšķināja un nodzisa.

Otrais dzinējs ierēcās un tad sāka darboties ar vienmērīgu dobju rūkoņu.

—   Vai drīkst iedarbināt pirmo?

—   Atļauju iedarbināt pirmo.

Priekšējais traps kā atgriezta nabas saite atdalījās no lidmašīnas un aizslīdēja uz lidostas ēku.

Vernons Demerests pa radio prasīja virszemes dispečeram atļauju izbraukt uz startu.

Pirmais dzinējs ierēcās un sāka vienmērīgi darboties.

Kapteinis Ensons Heriss, kas sēdēja kreisajā pusē, jau bija nolicis kāju uz bremzes pedāļa, sagatavojies izstūrēt lidmašīnu uz skrejceļa un pacelt gaisā.

Vēl arvien stipri sniga.

—«rTrans America» lidmašīna, reiss «divi» — runā virszemes dispečers. Atļauju izbraukt uz..,

Dzinēju ātrums pieauga.

Demerests domāja: Roma,., un Neapole.., nu jau lidojam turpf

Bija vienpadsmit vakarā pēc vietējā laika.

Pa vestibilu «D» klupdama, krizdama pie četrdesmit septītās izejas pieskrēja sieviete.

Viņa bija ta aizelsusies, ka nevarēja izteikt ne vārda, un jautājumi arī bija lieki.

Izeja uz lidlauku bija slēgta. Uzraksti, kas vēstīja par reisu «divi», «Zelta Argusa» atiešanu, bija noņemti. Lidmašīna virzījās projām no izejas.

Bezpalīdzīga, nezinādama, ko tālāk Iesākt, Inese Gerefo noskatījās, kā lidmašīnas ugunis pamazām attālinās,

TREŠĀ DAĻA 23.00—1.30

1

Kā vienmēr, lidojuma sākumā vecākā stjuarte Gvena Meigena izjuta atvieglojumu, kad priekšējās durvis aizcirtās, — vēl mirklis — un lidmašīna sāks kustēties.

Laineris lidostā ir līdzīgs ciemos atbraukušam radiniekam, kas atkarīgs no mājas saimnieku labvēlības un kaprīzēm. Brīva, neatkarīga dzīve tam nav lemta. Tas it kā zaudējis savu «es», stāv kā zirgs, sapīts degvielas pievadcaurulēs, un ap to un tajā rosās cilvēki, kas nekad nepaceļas līdzi gaisā.

Bet, kad durvis hermētiski noslēgtas un lidmašīna sagatavojusies pacelties, tā kļūst par kaut ko vienotu, veselu. Apkalpes locekļi visasāk izjūt šo pārmaiņu: viņi atgriežas ierastā, pazīstamā vidē, kur var rīkoties patstāvīgi un prasmīgi, kā ir mācīti. Neviens viņus netraucē, nav nekādu kavēkļu, apkārt viss vajadzīgais un pierastais. Viņu rīcībā ir vislabākie instrumenti un ierīces, viņi labi apzinās savas iespējas un šo iespēju robežas. Viņi atgūst pašpārliecību. Viņus atkal vieno biedriskums — šī netveramā, bet tik būtiskā sajūta.

Pat pasažieri — vismaz jutīgākie no tiem — jūt noskaņojuma maiņu, kas kļūst vēl spēcīgāka, kad lidmašīna Jau pacēlusies gaisā. Skatoties lejup no liela augstuma, ikdienas rūpes liekas mazak nozīmīgas. Dažiem, kas vairāk sliecas uz pašanalīzi, sāk likties, ka viņiem radusies iespēja nokratīt zemes apnicīgās važas.

Gvenal Meigenai nebija laika tādām pārdomām, vajadzēja veikt parastos pirmslidojuma sagatavošanās darbus. Kamēr pārējās četras stjuartes rosījās saimniecībā, Gvena pa radio apsveica lidmašīnas pasažierus savā maigajā balsī ar angļu akcentu. Viņa pūlējās cik spēdama, lai sirsnīgāk izskanētu liekuļoti saldenais teksts no pavadoņu rokasgrāmatas, ko aviosabiedrība bija pavēlējusi nolasīt katra lidojuma sākumā.

tKapteiņa Demeresta un lidmašīnas apkalpes vārdā … mēs no sirds vēlamies, lai jus lidojuma laikā justos labi un atpūstos.,. mums būs prieks jums pakalpot… ja mūsu spēkos Ir padarīt jums lidojumu patīkamāku.,.»

Vai tiešām aviosabiedrība nekad nesapratīs, ka vairums pasažieru šādus paziņojumus katra lidojuma sākumā un beigās uzskata par garlaicīgiem un nevajadzīgiem? — Gvena reizēm nodomāja.

Daudz svarīgāki bļja paziņojumi par papildu izejām, skābekļa maskām uņ izturēšanos piespiedu nolaišanās gadījumā. Gvena un vēl divas stjuartes, kas uzskatāmi ilustrēja viņas teikto, drīz vien tika galā ar šo uzdevumu.

Lidmašīna vēl arvien brauca pa zemi, Gvena ievēroja — šovakar daudz lēnāk nekā parasti viņi virzījās uz skrejceļu, no kura vajadzēja pacelties gaisā, iemesls neapšaubāmi bija kustības sastrēgums un vētra. Gvena dzirdēja, ka vēja dzītais sniegs reizreizēni triecas pret logiem un fizelāžu.

Atlika nolasīt vēl vienu ziņojumu — pašu nepatīkamāko apkalpei. Tāds paziņojums bija nepieciešams pirms katras pacelšanās starptautiskajā LInkolna, Ņujorkas, Bostonas, Klīvlendas, Sanfrancisko un arī citās lidostās, kas atradās tuvu apdzīvotām vietām»

«Drīz pēc pacelšanās jūs ievērosiet, ka klusinās dzinēju troksnis, tāpēc ka tiek samazināta jauda. Tā ir normāla parādība, un tas tiek darīts, lai netraucētu cilvēkus, kas dzivo lidostas tuvuma vai vielā, kur iet pāri gaisa trase.»

Sis apgalvojums bija meli. Jaudas samazināšana nebija ne normāla parādība, ne arī veļama. īstenībā tā bija piekāpšanās, daži pat apgalvoja, ka tikai lidostas žests — saistīts ar draudiem lidmašīnai un cilvēku dzīvībām. Piloti nikni cīnījās pret jaudas samazināšanu trokšņu slāpēšanas nolūkā. Daudzi piloti, riskēdami ar savu karjeru, atteicās izpildīt šo noteikumu.

Gvena bija dzirdējusi, ka Vernons Demerests tuvāko draugu pulciņā parodē šo paziņojumu tā: «Lēdijas un džentlmeņi, šajā grūtajā un atbildīgajā lidmašīnas pacelšanās brīdī, kad mums nepieciešama pilna jauda un kabīnē ir simtiem darbu, mums liek krasi samazināt jaudu un pacelt stāvus smagi piekrautu lidmašīnu ar minimālo ātrumu. Tas ir galīgi aplams manevrs, par kuru ikviens kursants būtu izmests no aviācijas institūta. Tomēr mēs to darām pēc mūsu aviosabiedrības vadītāju un Federālās aviācijas pārvaldes pavēles — tāpēc ka saujiņa cilvēku, uzbūvējuši savas mājas lidostas tuvumā ilgi pēc tam, kad jau bija ierīkota lidosta, tagad pieprasa, lai mēs lidojam pāri klusi kā pelites. Viņiem vienalga, ka tas ir bīstami, ka mēs riskējam ar savām un jūsu dzīvībām. Nu tad saturieties, ļaudis! Lai mums visiem labi veicas, un lūdziet dievu!»

Gvena pasmaidīja atcerēdamās. Vernonam bija daudz tādu īpašību, kas viņai patika. Viņš bija enerģisks, vitāls spēcīgu izjutu cilvēks; ja kaut kas viņu ieinteresēja, viņš nodevās tam aizrautīgi. Pat viņa trūkumi — rupjība un iedomība — likās pievilcīgi vīrišķīgi. Viņš varēja būt arī maigs un bija maigs mīlā, bet uz kaislām jūtām atsaucās ar kaisli — to Gvena ļoti labi zināja. Starp visiem vīriešiem, ko viņa pazina, nebija neviena, no kura viņa tā vēlētos bērnu kā no Vernona Demeresta. Sī doma bija reizē salda un sāpīga.

Likdama nost mikrofonu, viņa juta, ka lidmašīna virzās lēnāk — tātad viņi jau klāt pie skrejceļa. Vēl šīs pēdējās minūtes viņa varēja padomāt pati par sevi, pcc tam vairākas stundas tam neatliks laika. Kad lidmašīna būs pacēlusies gaisā, būs vienīgi darbs. Līdzas saviem tiešajiem pienākumiem — pirmās klases pasažieru apkalpošanai — Gvena vēl pārraudzīja pārējo četru pavadoņu darbu. Daudzos starptautiskajos reisos šajā postenī bija vīrieši, bet «Trans America» to uzticēja vecākajām stjuartēm, ja tās bija spējīgas — lādas kā Gvena.

Lidmašīna apstājās. Pa logu Gvena redzēja priekšā citas lidmašīnas ugunis, vairākas lidmašīnas stāvēja rindā aiz viņējās. Priekšējā uzgriezās uz skrejceļa. Reiss «divi» bija nākamais. Gvena nolaida sēdekli, apsēdās un aplika drošības jostu. Apsēdās arī pārējās stjuartes.

Gvena atkal iegrima domās, atkal uzmācās tā pati reizē saldā un sāpīgā sajūta, tas pats vienīgais jautājums — par Vernona un viņas bērnu —.taisīt abortu vai ne?.,. Jā vai nē? Būt vai nebūt?… Nu jau lidmašīna uz skrejceļa ,.. Taisīt abortu vai netaisīt?… Dzinēju ātrums pieaug. Lidmašīna jau virzās uz priekšu; vēl tikai dažas sekundes — un viņi pacelsies gaisā… Jā vai nē? Dāvāt dzīvību vai nolemt nāvei? Ka izšķirties starp mīlestību un ikdienu, starp sirdsapziņu un veselo saprātu?

Iznāca tā, ka Gvena Meigena būtu varējusi arī nelasīt ziņojumu par dzinēju trokšņa slāpēšanu.

Stūrējot uz skrejceļu, kapteinis Heriss īgni pateica De-' merestam:

—  Es šovakar esmu nolēmis neievērot noteikumus par trokšņu slāpēšanu.

Vernons Demerests, kas pašlaik rakstīja žurnālā pa radio saņemto komplicēto lidojuma maršrutu — parasti tas bija pirmā pilota pienākums —, pamāja ar galvu.

—   Pie velna, tu pareizi darīsit Es rīkotos tāpat.

Vairumam pilotu šāda saruna ar to ari būtu beigusies,

bet Demerests, pedantisks kā arvien, pievilka tuvāk borta žurnālu un ailē «Piezīmes» ierakstīja: «Noteikums par trokšņu slāpēšanu nav ievērots. Iemesls: laiks, drošība.»

Vēlāk šīs piezīmes dēļ varēja izcelties nepatikšanas, taču tādi sarežģījumi Demerestain patika un viņš nevairījās no atklātas cīņas par savu taisnību.

Kabīnē gaisma kļuva vājāka. Pirmslidojuma pārbaude bija pabeigta.

Viņiem bija laimējies — neilga kustības atslābuma laikā bija izdevies aizvadīt lidmašīnu līdz pacelšanās vietai — skrejceļam «divi-pieci» bez aizkavēšanās, kamēr citām lidmašīnām nācās ilgi gaidīt uz zemes. Aiz viņiem jau atkal veidojās sastrēgums. Aiz «Zelta Argusa» arvien garāka kļuva gaidošo lidmašīnu rinda, no lidlauka nāca klāt arvien vēl citas. Zemes dispečers pa radio nobēra veselu virkni norādījumu *United Air Lines», «Eastern», «American», «Air France», «Flying Tiger», «Lufthansa», «Braniff», «Continental», «Lake Central», «Delta», «T\VA», «Ozark», «Air Canada», «Alitalia» un «Pan Am» reisiem, un to dažādie galamērķi skanēja kā lappuse no pasaules ģeogrāfijas.

Papildu degvielas rezerves, ko reisam «divi» bija pieprasījis Ensons Heriss gadījumam, ja vajadzētu ilgāk manevrēt uz zemes, galu gala izrādījās liekas. Tomēr ar visu lielo degvielas daudzumu kopējā krava nepārsniedza pacelšanās normu, kā nule bija konstatējis otrais pilots Džordens, izklājis sev priekšā aprēķinu lapas, kuras pārlūkot viņam nāksies vēl vairākkārt lidojuma laikā.

Abiem pilotiem, Demerestam un Herisam, radio bija nostādīts uz zemes dispečera vilni.

Uz skrejceļa «divi-pieci» — tieši priekšā «Trans America» lidmašīnai — atļauju pacelties saņēma angļu VC-10. Tā sāka virzīties uz priekšu — sākumā lēni, tad arvien ātrāk. Angļu aviosabiedrības krāsas — zils, balts un zelts — uz mirkli pazibēja citu lidmašīnu gaismā, tad nozuda krītošā sniega un melno izplūdes dūmu jūklī. Tūlīt pēc tam atskanēja zemes dispečera balss:

—   «Trans America», reiss «divi», izbrauciet uz skrejceļa «divi-pieci» un gaidiet; uz skrejceļa «viens-septiņi» kreisajā pusē laižas lejā lidmašīna.

Skrejceļš «viens-septiņi» šķērsoja skrejceļu «divi-pieci». Bija bīstami izmantot reizē abus šos skrejceļus, taču dispečeri bija iemanījušies abas lidmašīnas — to, kas nolaidās, un to, kas pacēlās, — noturēt attiecīgā atstatumā, tā ka nebija veltīgas aizkavēšanās un abas lidmašīnas krustojumā nenonāca vienlaicīgi. Piloti, apzinādamies, ka neuzmanība draud ar sadursmi, bez ierunām izpildīja dispečeru norādījumus.

Ensons Heriss strauji un prasmīgi izstūrēja lidmašīnu uz skrejceļa «divi-pieci».

Demerests cauri sniegputenim varēja saskatīt lidmašīnas ugunis uz skrejceļa «viens-septiņi» — tā pašlaik laidās lejā. Viņš ieslēdza mikrofonu.

—   Runā «Trans America», reiss «divi». Jūs sapratu,

Esam sagatavojušies pacelties un gaidām. Redzam lidmašīnu, kas pašlaik nosēžas.

Sī lidmašīna vēl nebija paspējusi šķērsot viņu skrejceļu, kad atkal atskanēja dispečera balss:

—   «Trans America», reiss «divi», atļauju pacelties. Aiziet, draugs!

Pēdējie vārdi nebija minēti nevienā dispečeru rokasgrāmatā, taču kā dispečeriem, tā pilotiem tie nozīmēja vienu un to pašu: Nu lidojiet reiz projām, velns paravisl Vēl viena lidmašīna nāk lejā. Jau atkal — bīstami tuvu zemei — mirgoja ugunis, kāda lidmašīna tuvojās skrejceļam «viens-septiņi».

Ensons Ileriss nekavējās. Viņa pirksti satvēra visus četrus gāzes regulatorus un pavilka gandrīz līdz galam. Viņš nokomandēja:

—   Izlīdziniet vilkmi! — un uz brītiņu nospieda kāju pedāļus, kamēr Demerests sadalīja degvielas piegādi vienādi visiem četriem dzinējiem. Dzinēju vienmērīgā rūkoņa pārgāja pērkonīgā dārdoņā. Tad Heriss atlaida bremzes un N-731-TA metās uz priekšu pa skrejceļu.

Vernons Demerests ziņoja dispečeriem:

—   «Trans America», reiss «divi», sāk pacelties.

Viņš satvēra kontrolstūri, Heriss ar kreiso roku turēja priekšējo stūri, ar labo atkal satvēra regulatorus.

Ātrums pieauga. Demerests uzsauca:

—  Astoņdesmit mezgli!

Heriss pamāja, atlaida priekšējo stūri un pārņēma kontrolstūri… Sniega virpulī pazibēja skrejceļa ugunis. Milzu lainera dzinēju rēkoņa bija sakāpināta gandrīz līdz pēdējai iespējai.,, Kad bija sasniegti simt trīsdesmit divi mezgli, kā iepriekš aprēķināts, Demerests uzsauca Herisam, ka sasniegts «kritiskais ātrums», pie kura pacelšanos vēl var aizkavēt un lidmašīnu apstādināt. Ja šis ātrums pārsniegts, pacelšanās jāturpina… Nu jau viņi bija pāri šai robežai… Vēl uzņemdami ātrumu, viņi traucās pāri skrejceļu krustojumam; pa labi pazibēja tuvojošās lidmašīnas ugunis; vēl mirklis — un šī lidmašīna šķērsos skrejceļu tieši tai pašā vietā, kur nule atradās viņējā. Bija izdevies vēl viens riskants, veiksmīgi aprēķināts paņēmiens; tikai pesimisti varēja domāt, ka tāds risks kādu dienu varētu arī ne.,. Kad ātrums sasniedza simt piecdesmit četrus mezglus, Heriss atlaida kontroles stūri. Priekšējais ritenis atrāvās no zemes; lidmašīna atradās pacelšanās stāvoklī — gatava kuru katru mirkli atrauties no skrejceļa. Pēc mirkļa, vēl arvien palielinot ātrumu, viņi jau atradās gaisā.

—   Pacelt šasiju, — Heriss mierīgi teica.

Demerests pasniedzās un parāva sviru uz centrālā vadības paneļa. Novācamās šasijas troksnis nodunēja cauri visai lidmašīnai un apklusa ar dobju blīkšķi, kad aizkrita ciet lūkas, kur bija nozuduši riteņi.

Lidmašīna strauji cēlās augšup — tā jau bija pāri par četrsimt pēdu no zemes, Vēl mirklis, un to aprīs nakts un mākoņi.

—  Vairogus uz divdesmit!

Vēl arvien pildīdams pirmā pilota pienākumus, Demerests paklausīgi pavirzīja selektoru no trīsdesmit iedaļām uz divdesmit. īsu mirkli bija tāda sajūta, ka lidmašīna krīt lejup — kad spārnu vairogi, kas pacelšanās brīdī kalpoja kā papildu cēlājs spēks, paslējās uz augšu.

—  Vairogus pacelt!

Vairogi tika pilnīgi pacelti.

Demerests konstatēja — lai vēlāk izteiktu ziņojumā —, ka lidmašīnas pacelšanās laikā viņš nav varējis saskatīt ne mazāko kļūmi Ensona Hcrisa darbā. Tieši tā viņš arī bija paredzējis. Kaut arī vēl nesen viņš tik dzēlīgi bija izturejies pret Herisu, viņš atzina, ka ta3 ir augstākās kategorijas kapteinis, tikpat precīzs darbā kā Demerests pats. Tāpēc Demerests jau iepriekš zināja, ka lidojums uz Romu šovakar viņam būs visai patīkams.

Tikai dažas sekundes bija pagājušas, kopš viņi atrāvušies no zemes; celdamās vēl arvien augstāk, lidmašīna pārlidoja pāri skrejceļa galam, un lidlauka ugunis lejā vairs tikai neskaidri mirgoja cauri mākoņiem un sniega autam. Ensons Ileriss vairs neskatījās ārā, bija sācies aklais lidojums.

Otrais pilots Sajs Džordens no savas bortmehāniķa vietas paliecās uz priekšu un sakārtoja regulatorus, lai visiem četriem dzinējiem vienādi tiktu pievadīta degviela.

Mākoņos lidmašīna diezgan stipri mētājās; pasažieriem lidojuma sākums nebija patīkams. Demerests nodzēsa gaismu uzrakstam «Nesmēķēt»; uzraksts «Aplikt drošības jostas» palika, līdz lidmašīna pacelsies mierīgākos atmosfēras slāņos. Vēlāk Heriss vai Demerests paziņos pasažieriem, ka jostas var noņemt, bet pagaidām vēl ne. Šobrīd pats svarīgākais bija vadīt lidmašīnu.

Demerests ziņoja dispečeriem:

— Kreisa borta virāža, virziens vions-astoņi-nulle; augstums tūkstoš piecsimt pēdu.

Viņš redzēja, ka Ensons Heriss pasmaida, dzirdot vārdus «kreisā borta virāža» parastās «kreisās virāžas» vietā. .Pir mais apzīmējums bija pareizs, bet neoficiāls. Iā bija Demeresta paša frāze; daudzi vecie piloti izteicās savās īpašās frāzēs, tas bfja neliels protests pret dispečeru oficiālo gulu, kas bija obligāts visiem aviācfjas darbiniekiem. Zemes dispečeri bieži vien pazina pilotus pēc šādiem īpašiem izteicieniem.

Drīz vien reiss «divi» saņēma pa radio atjauju pacelties divdesmit pieci tūkstoši pēdu augstumā. Demerests apstiprināja atļaujas saņemšanu, kamēr Ensons Heriss vadīja lidmašīnu arvien augstāk. Vēl dažas minūtes — un viņi būs ramā plašumā, augstu virs sniega vētras mākoņiem, un virs viņiem augšā mirdzēs zvaigznes.

Vārdus «kreisā borta virāža» uz zemes uztvēra Kīts Iieikersfelds.

Kīts strādāja radaru zālē jau vairāk nekā stundu — pēc tam kad bija krietnu brīdi pavadījis dispečeru ģērbtuvē, kavēdamies domās par pagātni un par savu šīvakara lēmumu.

Kopš atgriešanās radaru zālē viņa roka vairākkārt bija instinktīvi ieslīdējusi kabatā un aptaustījusi O'Heigena viesnīcas istabas atslēgu. Tomēr visa viņa uzmanība bija veltīta radara ekrānam. Pašlaik viņš kontrolēja lidmašīnas, kas pienāca no austrumiem, un nepārtrauktā mašīnu straume prasīja intensīvu koncentrēšanos.

Reiss «divi» nebija viņa darbības laukā, bet attiecīgais dispečers strādāja turpat blakus un īsajā starplaikā starp divām savām parraidem Kīts dzirdēja frāzi «kreisa borta virāža» un pēc šīs frāzes un ari pēc balss pazina savu svaini. Līdz tam viņš nemaz nebija zinājis, ka Vernons Demerests šovakar lido; viņš to arī varēja nezināt. Kīts un Vernons reti satikās. Tāpat kā Melam, Kītam nebija visai draudzīgas attiecības ar svaini, kaut arī nebija tādu sadursmju kā Dernerestam ar Melu.

Drīz pēc reisa «divi» lidmašīnas pacelšanās galvenais dispečers Veins Teviss savā krēslā uz ritentiņiem piebrauca pie Kīta.

— Atpūties piecas minūtes, veco zēn, — Teviss sacīja savā stieptajā teksasieša izloksnē. — Es tevi nomainīšu. Tavs lielais brālis atnācis.

Noņēmis austiņas un apgriezies, Kīts ieraudzīja aizmugurē puskrēslā Mela stāvu. Viņš atcerējās, kā vēl nesen bija vēlējies, kaut Mels šovakar neatnāktu. Bija baidījies, ka šī sastapšanās viņu pārāk satrauks. Bet tagad viņš priecājās, ka Mels atnācis. Viņi ar brāli bija vienmēr bijuši labi draugi, tāpēc vajadzēja atvadīties, kaut arī Mels nezinās, ka tā ir atvadīšanās, — vismaz pagaidām nezinās, līdz rītdienai.

—   Sveiks, — Mels sacīja. — Es te gāju garām. Kā klājas?

Kits paraustīja plecus.

—   Liekas, ka labi.

—   Iedzersim kafiju? — Mels pa ceļam bija paņēmis lidostas restorānā divas papīra tases ar kafiju. Tās bija ievietotas papira maisiņā; viņš piedāvāja vienu lasi Kītam, otru paņēma pats.

—   Paldies! — Kīts bija pateicīgs gan par kafiju, gan arī par atpūtas brīdi. Tagad, atrāvies kaut uz mirkli no radara ekrāna* viņš juta, ka pēdējās stundas laikā atkal bija < sakrājies garīgais sasprindzinājums. Viņš pamanīja — it kā vērodams no malas kādu citu —,. ka. roka, kurā viņš turēja kafijas tasi, mazliet trīc.

Mels pārlaida skatienu radaru zālei. Viņš sargājās raudzīties pārak cieši uz Kītu, kura izskats — vājā, saspringtā seja ar dziļi iedubušām acīm — viņu uztrauca. Kīta izskats bija mainijies uz ļauno pusi pēdējo mēnešu laikā; šovakar, Mels nodomāja, brālis izskatās sliktāk nekā jebkad agrāk.

Vēl arvien domādams par Kītu, viņš norādīja uz daudzajām dažādajam ierīcēm radaru zālē.

—   Interesanti, ko vecais būtu domājis par visu to?

«Vecais» bija viņu tēvs Vollijs Beikersfelds, ar iesauku

Trakais, veco laiku aviators, kas lidoja vaļējā divplāksnī, taisīja trikus gaisā, bija sējumu apsmjdzinātājs, nakts pasta vedējs un izpletņu lēcējs — kad ļoti vajadzēja naudas. Trakais bija Lindberga laikabiedrs, Orvila Raita draugs un lidoja līdz mūža beigām; gāja boja kādas Holivudas filmas epizodes uzņemšanas laikā — lidmašīnas katastrofa, kam vajadzēja paradīties tikai uz ekrāna, notika īstenībā. Mels un Kīts toreiz vēl bija pusaudži, tomēr

Trakais jau bija paspējis iepotēt abiem zēniem pārliecību, ka viņu dzīves ceļš ir aviācija, un pieauguši viņi šo pārliecību neatmeta. Mels dažreiz nodomāja, ka savam jaunākajam dēlam gan tēvs izdarījis sliktu pakalpojumu.

Kīts tikai papurināja galvu, neatbildot Mclam, bet tam arī nebija nozīmes, jo jautājums bija tīri retorisks — Mels tikai gribēja novilcināt laiku, domādams, kā labāk izteikt to, kas pastāvīgi viņam bija prātā. Un galu galā nolēma rīkoties tieši.

Klusinātā balsī Mels sacīja:

—  Kīt, tu neesi vesels, tu ļoti slikii izskaties. tЈs to redzu, un tu pats to zini — kāpēc tad izlikties? Ja tu atļauj, es labprāt tev palīdzēšu. Aprunāsimies. Kas tev noticis? Mēs taču vienmēr esam bijuši atklāti viens pret otru.

—  Jā, — Kīts piekrita, — tā tas vienmēr ir bijis. — Viņš sūca kafiju, vairīdamies Mela skatiena.

Teva pieminēšana, kaut arī tikai garāmejot, bija dīvaini aizkustinājusi Kītu. Viņš ļoti labi atcerējās Trako; naudu pelnīt tēvs neprata — Beikersfeldu ģimene nekad nevarēja savilkt galus kopā —, toties ļoti mīlēja bērnus un labprāt ar tiem sarunājās, it īpaši par aviāciju — abiem zēniem tādas sarunas sevišķi patika. Vēlāk Rītam tēvu aizstāja Mels — Mels Beikersfelds, kuram piemita veselais saprāts un izturība, kā tēvam arvien trūka. Mels vienmēr rūpējās par Kītu, taču nekad to neuzsvēra un ar savu aizbildnību neaizskāra viņa pašcieņu, kā bieži vien gadās ar vecākajiem brāļiem. Mels jau toreiz prata darīt cilvēkiem labu tā, lai viņa palīdzību tie pieņemtu ar prieku.

Mels vienmēr visā dalījās ar KHu un bija uzmanīgs un smalkjūtīgs pat sīkumos. Tā tas bija palicis līdz šai dienai. Šīvakara kafijas atnešana bija piemērs, Kīts nodomāja un tūlīt apvaldīja sevi: nevajag kļūt sentimentālam kafijas tases dēļ tikai tāpēc, ka šī ir viņu pēdējā sastapšanās. Šoreiz Mels nespēja glābt Kītu no vientulības un mokošās vainas apziņas. Pat Mela spēkos nebija atdot dzīvību mazajai Valerijai Redfernai Un viņas vecākiem.

Mels pamāja ar galvu uz durvju pusi, un viņi izgāja gaitenī.

—   Paklau, veco zēn, — Mels sacīja. — Tev vajadzētu atpūsties no visa tā — ilgāku laiku; varbūt ne tikai atpūsties. Varbūt tev vajadzētu aiziet pavisam.

Kīts pirmo reizi pasmaidīja.

— To tev Natālija ir iestāstījusi.

—   Natālija spriež gluži prātīgi.

Vienalga, kacli grūtumi Kītam pašlaik bija, Mels nodomāja, viņam ir laimējies, ka viņam ir tāda sieva kā Natālija. Iedomājies par svaini, Mels atcerējās pats savu sievu Sindiju, kura pašlaik droši vien bija ce|ā uz lidostu. Salīdzināt savu laulību ar citām, lai parādītu to nelabvēlīgā gaismā, nav godīgi, Mels atzina, tomēr dažreiz bija grūti to nedarīt. Diezin vai Kīts pats aptver, cik laimīgs viņš ir savā laulības dzīvē, Mels domāja.

—   Un vēl kaut kas, — Mels sacīja. — Es nekad par to neesmu ieminējies, bet varbūt tagad ir īstais laiks. Man liekas, tu man nekad neesi izstāstījis visu, kas notika toreiz Līsburgā… katastrofas laikā. Droši vien tu nevienam neesi to stāstījis, jo es izlasīju visus protokolus. Vai bija vēl kaut kas, ko tu netiki pieminējis?

Kīts vilcinājās tikai mirkli.

—   Jā.

—   Man jau tā likās. — Mels runaja apdomīgi, lai nepateiktu kādu pārsteidzīgu vārdu; viņš juta, ka šai sarunai var būt ārkārtīgi liela nozīme. — Bet es spriedu tā: ja tu gribētu, lai es to zinu, tu būtu man izstāstījis; tā kā tu nestāstīji — nu, tad tā nav mana darīšana. Dažreiz tomēr, ja tev kāds cilvēks ir dārgs — nu, teiksim, brālis, — tad vajadzētu iejaukties, vai nu viņš to vēlas vai ne. Un tā es tagad esmu nolēmis iejaukties. Vai tu klausies? — viņš klusi jautāja.

—  Jā, — Kīts teica, — es klausos. — Viņš domāja: varētu pārtraukt šo sarunu, protams; varbūt vajadzētu to pārtraukt, jo tā ir veltīga. Atvainoties un atgriezties radaru zālē. Mels nodomātu, ka varēs turpināt to vēlāk, nezinādams, ka nekāda «vēlāk» vairs nebūs.

—  Tajā dienā Līsburgā, — Mels uzstāja. — Tam, par ko tu nekad neesi stāstījis, ir kaut kads sakars ar to, ka tu tagad jūties, kas ar tevi tagad notiek, Ir taču, vai ne?

Kīts papurināja galvu.

—   Nerunāsim par to, Mel, lūdzu!

i— Tātad man ir taisnība. Tātad tur ir kāds sakars?

Kāda jēga noliegt acīm redzamo? Kīts pamāja.

—  Jā.

—   Vai tu man neizstāstīsi? Tev jaizstāsta kādam, agri vai vēlu jāizstāsta, Mela balss skanēja lūdzoši un uzstājīgi. Tu nevari dzīvot, visu laiku slēpdams to sevī, lai tas būtu kas būdams. Kuram tad vēl labāk izstāstīt, ja ne man? Es sapratīšu.

Tu nevari dzivot, visu laiku slēpdams to,t . Kuram tad izstāstīt, ja ne man?

Kītam likās, ka brāļa balss skan un pat viņš pats redzams it kā cauri garam tunelim, no tālienes. Turpat tuneļa viņā galā bija arī visi citi — Natālija, Braiens, Teo, Perijs Jants, Kīta draugi, ar kuriem viņš sen vairs nesatikās. Tagad tikai Mels — vienīgais no visiem — tiecās pie viņa, pūlējās pārvarēt lielo attālumu starp viņiem… bet tunelis bija garš, un Kīts ilgi, pārāk ilgi bijis šķirts no viņa, pārāk ilgi dzīvojis viens.

Un tomēr…

Kīts jautāja un it kā no malas klausījās pats savā balsī:

—   Tu gribi, lai es tev izstāstu tagad? Scit pat?

—   Kāpēc ne? — Mels uzstāja.

Patiešām — kāpēc ne? Kaut kas pamodās Kīta dvēselē — vēlēšanās atbrīvoties no smaguma, kaut arī galu galā tas neko nemainītu … Vai varbūt tomēr? Vai tad tieši tāpēc nepastāv grēksūdze, katarse, atbrīvošanās no grēka — atzīstoties un nožēlojot? Tikai starpība ir tā, ka grēksūdzei seko grēku piedošana, izpirkšana, bet Kītam piedošanas nevar būt — nekad. Vismaz … viņš nekad nav domājis, ka varētu būt. Bet tagad viņam gribējās zināt, ko Mels sacīs.

Kaut kas līdz šim cieši noslēgts Kīta dvēselē sāka lauzties uz āru.

—  Es domāju, man nav nekāda iemesla slēpt, — viņš lēni sacīja. — Es tev izstāstīšu. Tas neies ilgi.

Mels klusēja. Viņš instinktīvi juta, ka nevietā pateikts vārds var sapostīt Kīta noskaņojumu, aizbiedēt atzīšanos, kas viņam jau bija uz lūpām un ko Mels tik ilgi un ar tādu satraukumu bija gaidījis. Mels domāja: ja tikai viņam beidzot izdotos uzzināt, kas moka Kītu, varbūt viņi par abiem varētu tikt ar to galā. Spriežot pēc Kīta izskata šovakar, tam vajadzētu notikt pēc iespējas drīzāk.

—  Tu esi lasījis protokolus, — Kīts sacīja. Viņa balss skanēja neizteiksmīgi. — Pats tikko sacīji. Tu zini gandrīz visu, kas todien notika.

Mels pamāja.

—   Bet tu nezini, un neviens nezina, tikai es… par to netika runāts izmeklēšanā, bet es par to esmu domājis

atkal un atkal… — Kīts vilcinājās, šķita, ka viņš vairs neko neteiks.

—   Dieva dēļ! Sevis paša labad, Natālijas un manis labad — stāsti visu!

Tagad Kīts pamāja.

—   Stāstīšu.

Viņš sāka aprakstīt rītu Līsburgā pirms pusotra gada, stāvokli gaisā tajā brīdī, kad viņš aizgāja uz tualeti; pateica par Periju Jantu, par to, ka viņu aizstāt palicis praktikants. Tūlīt, Kīts domāja, es atzīšos, ka tīšām kavējos tualetē pie loga, ka manas vienaldzības un nevērības dēļ citiem bija jācieš, ka atgriezos radaru zālē ar nokavēšanos, ka Rcdfernu ģimenes traģēdija notika vienīgi manis dēļ, bet vainoja citus. Beidzot, kad bija radusies iespēja izteikt, ko viņš sen bija vēlējies atklāt, pats to īsti neapzinādamies, Kīts izjuta neizsakāmu atvieglojumu. Kā ilgi aizturēta straume vārdi sāka bangot uz āru.

Mels klausījās.

Pēkšņi gaiteņa galā atvērās durvis. Atskanēja lidojumu vadītāja balss:

—  Mister Beikersfeld!

Soļiem atbalsojoties gaitenī, lidojumu vadītājs nāca pie viņiem.

—   Leitnants Ordvejs jūs meklē, mister Beikersfeld, un arī «sniega komandas» vadība. Lūdz, lai jūs viņiem piezvanot. — Viņš pamāja sveicienu Kītam.

Melam gribējās uzsaukt viņam, lai klusē, lai netraucē, lūgt, lai ļauj viņiem ar Kītu palikt vēl brītiņu divatā. Taču viņš zināja, ka tas vairs neko nelīdzēs. Izdzirdis lidojumu vadītāja pirmos vārdus, Kīts bija aprāvies pusteikumā, it kā būtu nospiests slēdzis un izslēgta skaņa.

Tā Kīts nebija paspējis atzīties Melam savā vaina. Automātiski atbildot uz lidojumu vadītāja sveicienu, viņš pats nobrīnījās, kāpēc vispār sācis šo sarunu un ko cerējis panākt. Neko taču vairs nevarēja labot, neko nevarēja aizmirst. Nekāda atzīšanās — vienalga, kam viņš visu izstāstītu, — nespēja izdzēst atmiņas. Bija pazibējusi vāra cerība izpirkt savu vainu, un viņš tūlīt bija tai pieķēries. Tomēr tie bija maldi. Varbūt tieši labi, ka viņu sarunu pārtrauca.

Un Kīts juta, ka viņu atkal apņem vientulība kā neredzams biezs aizkars. Aiz šī aizkara viņš atkal bija viens ar savām domām, un kaut kur šajos domu dziļumos bija elcpens moku kambaris, kur neviens, pat viņa brālis nespeja iekļūt.

No šī moku kambara… no šīm nebeidzamajām ciešanām… bija tikai viens ceļš uz atbrīvojumu. Viņš jau bija izvēlējies šo ceļu un nolēmis iet līdz galam.

—   Man liekas, jūs tur viņiem esat vajadzīgs, Kīt, — lidojumu vadītājs sacīja. Tas bija ļoti saudzīgs aizrādījums. Kīts jau reizi šovakar bija atpūties; ikviena aiziešana no darba smagi gūlās uz pārējiem. Pie tam tas bija atgādinājums — varbūt nevilšs — Melam, ka viņš kā lidostas priekšnieks pats nepilda savus noteikumus.

Kīts kaut ko nomurmināja un atturīgi paklanījās. Mels bezpalīdzīgi noskatījās, kā brālis atgriežas radaru zālē. Viņš jau bija pietiekami dzirdējis, lai saprastu, ka noteikti jāuzzina kaut kas vairāk. Viņš tikai nezināja, kad un kā. Nule viņam bija izdevies salauzt Kīta noslēgtību, atturību. Vai tas vēlreiz izdosies? Mels šaubījās, un viņu pārņēma izmisums.

Vismaz šovakar tādas atklātas sarunas vairs nebūs.

—   Piedodiet, mister Bcikersfeld. — It kā uzminējis Mela domas, lidojumu vadītājs noplātīja rokas. — Jācenšas palīdzēt visiem. Ne katrreiz tas ir viegli.

—   Es zinu. — Mels ar pūlēm apspieda nopūtu. Šādos gadījumos atliek vienīgi cerēt, ka atkal gadīsies izdevīgs brīdis, bet pagaidām jādara savs darbs.

—   Lūdzu, atkārtojiet, — Mels sacīja, — kas mani meklēja.

Lidojumu vadītājs pateica.

Mels nezvanīja pa telefonu, bet nokāpa stāvu zemāk un Iegāja pie Denija Ferova. Tas vēl arvien sēdēja pie «sniega komandas» vadības pults.

Melam vajadzēja izšķirt jautājumu, kurai no konkurējošām aviosabiedrībām vispirms notīrīt lidmašīnu stāvvietas, tad viņš painteresējās par aizsprostoto skrejceļu «trīs-nulle». Tur nekādu pārmaiņu nebija, vienīgi Džo Patroni bija ieradies uri sācis rīkoties, lai mēģinātu izkustināt iestigušo «Aēreo-Mexican» 707 un atbrīvotu skrejceļu. Pirms dažām minūtēm Patroni ziņojis pa radio, ka apmēram pēc stundas vēlreiz mēģināšot izvilkt lidmašīnu. Zinādams, ka Džo Patroni apveltīts ar sevišķām spējām novērst dažādas kļūmīgas situācijas, Mels nolēma, ka sī* kākus paskaidrojumus par darbu gaitu nav vērts prasīt.

Tad Mels atcerejās, ka jāsazinās ar policijas leitnantu Ordveju. Nospriedis, ka leitnantam jābūt turpat lidostas ēkā, Mels lika to sameklēt, un pēc brītiņa viņi jau sarunājās. Mels domāja, ka leitnants grib ziņot par Medouvudas delegāciju. Tomēr tas nebija īstais iemesls.

—  Medouvudas iedzīvotāji jau sāk ierasties, bet pagaidām nekādu sarežģījumu ar viņiem nav un viņi ari nav izteikuši vēlēšanos sastapt jūs, — Neds Ordvejs sacīja, kad Mels par to apjautājās. — Es jums darīšu zināmu, kad viņi to pieprasīs.

Leitnants ziņoja, ka gribot runāt ar Melu par sievieti, ko aizturējis kāds no policistiem. Sieviete raudādama it kā bezmērķīgi klīdusi pa lidostu.

—   Mēs neko sakarīgu no viņas nevarējām izdabūt, bet, tā ka viņa nekā nepieļaujama nedarīja, man negribējās viņu vest uz nodaļu. Viņa jau tā likās ļoti uztraukta.

—   Un ko tad jūs izdarījāt?

—   Šovakar te ir maz mierīgu vietu, — Ordvejs sacīja kā atvainodamies, — es viņu nosēdināju uzgaidāmajā istabā pie jūsu kabineta. Un tad nolēmu pateikt jums, lai jūs nebrīnītos, viņu ieraugot.

—   Labi. Vai viņa ir viena?

—  Viens no policistiem ir pie viņas, bet iespējams, ka tas būs aizgājis. Viņa neko ļaunu nedarīs, par to es esmu pārliecināts. Un mēs drīz atkal paskatīsimies.

—   Pēc brītiņa es atgriezīšos savā kabinetā, — Mels sacīja. — Tad jau redzēsim, vai es tur ko varēšu līdzēt. — Viņš nodomaja, ka diezin vai pratīs kaut ko panākt sarunā ar svešu sievieti, ja jau nebija spējis izrunāties ar Kītu. Varbūt atkal nekas neiznāks. Domas par to, ka Kīts bija gandrīz visu viņam uzticējis, vel arvien nedeva Mēļam miera.

Beidzot viņš iedomājās pajautāt:

—   Vai jūs uzzinājāt, kā satic šo sievieti?

—  Ja, to mēs uzzinājām. Tāds spānisks uzvārds. Acu-i mirkli, man ir pierakstīts.

Brītiņu valdīja klusums, tad leitnants Ordvejs sacījaj

—   Viņu sauc Gerero. Misis Inese Gerero.

Taņa Livingstona neticīgi jautāja: — Jūs apgalvojat, ka misis Kvonseta atrodas reisa «divi» lidmašīnā?

—Diemžēl patiešām tā ir, misis Livingstona. Sīka veca dfima, tieši tāda, kā jūs aprakstījāt. — Biļešu kontrolieris, kas bija pārbaudījis biļetes «Zelta Argusa» pasažieriem, atradās pārvadājumu nodaļas priekšnieka kabinetā kopā ar Taņu un Pīteru Kokliju, kurš vēl nebija atguvies no pārsteiguma par to, ka viņa uzraudzībā nodotā misis Ada Kvonseta viņu tā apmānījusi.

Kontrolieris bija ieradies pirms dažām minūtēm, pēc tam kad Koklijs pa telefonu bija ziņojis uz visām «Trans America» izejām par nenotveramo misis Kvonsetu.

—   Man neienāca prātā, ka tur varētu būt kaut kāda viltība, — kontrolieris sacīja. — Mēs arī citus pavadītājus šovakar palaidām uz lidmašīnu, un visi atnāca atpakaļ. — Tad it kā attaisnodamies piebilda: — Es visu laiku biju ļoti aizņemts. Mums trūka cilvēku, vienīgi jūs kādu brīdi palīdzējāt, bet vispār es darīju divu cilvēku darbu. Jūs jau pati zināt.

—   Jā, — Taņa sacīja, — es zinu. — Viņa nemaz nedomāja vainot citus. Ja kāds bija atbildīgs par notikušo, tad tikai viņa pati.

—   Viņa atnāca, tikko jūs bijāt aizgājusi, misis Livingstona. Vecā dāma sāka stāstīt kaut ko par savu dēlu, laikam viņš aizmirsis savu kabatas portfeli. Viņa pat parādīja man to. Teica, ka tur esot iekšā nauda, tāpēc es to neņēmu.

—  Viņa tieši ar to bija rēķinājusies. Tā ir viena no viņas parastajām viltībām.

—   Bet es to nezināju, tāpēc atļāvu viņai aiziet uz lidmašīnu. Kopš tā brīža es vairs par viņu pat neiedomājos, kamēr man nepiezvanīja pa teleīonu.

—  Viņa jūs ir apmuļķojusi, — Piters Koklijs teica un iesānis uzmeta skatienu Taņai. — Tāpat kā mani.

Kontrolieris nogrozīja galvu.

— Es vēl tagad nespēju ticēt, bet jātic vien ir. Viņa taču ir lidmašīnā, tas ir skaidrs. — Viņš pastāstīja, ka tūristu salonā pasažieru skaits nesaskanējis ar pārdoto biļešu skaitu, bet inspektors nolēmis dot atļauju lidmašīnai pacelties, lai nebūtu vēl ilgāk jāaizkavējas.

—  Tātad viņi jau aizlidojuši, — Taņa steigšus sacīja.

—  Jā. Es pārbaudīju, nākdams šurp. Un, ja arī nebūtu aizlidojuši, es šaubos, vai viņi grieztos atpakaļ, īpaši tādā laikā.

—       Nē, negrieztos vis. — Taņa zināja, ka «Zelta Arguss» nekādā ziņā nemainītu kursu un neatgrieztos lidostā Adas Kvonsetas dēļ. Izsēdināt vienu «zaķi» — tas būtu liels laika zaudējums un izmaksātu vairākus tūkstošus dolāru, tad jau daudz lētāk iznāca aizvest misis Kvonsetu uz Romu un atvest atpakaļ.

—   Vai viņi nolaidīsies uzņemt degvielu? — Taņa zināja, ka reisos uz Eiropu dažreiz notika iepriekš neparedzētas nolaišanās degvielas uzņemšanai Monreālā vai Ņūfaundlendā. Ja šoreiz tā būtu, tad varētu izsēdināt misis Kvonsetu un laupīt viņai patīkamo iespēju aizlidot līdz Itālijai.

—  Es apjautājos kantori, — kontrolieris sacīja. — Viņi lido tieši. Bez nolaišanās.

—  Velns parāvis to veceni! — Taņa iesaucās.

Tātad Ada Kvonseta lidos uz Itāliju un atpakaļ, droši vien tur pārgulēs nakti, ceļā paēdīs — un tas viss uz aviosabiedrības rēķina. Taņa noskaitusies nodomāja, ka pārāk zemu novērtējusi vecās sievas apņemšanos nepieļaut, ka viņu aizsūta atpakaļ uz Rietumu piekrasti; turklāt viņa bija maldījusies, pieņemdama, ka misis Kvonseta pūlēsies tikt vienīgi uz Ņujorku.

Jau pirms piecpadsmit minūtēm Taņa bija iedomājusies, ka notiek sacensība starp viņu un Adu Kvonsetu. Neapšaubami vecā dāma no Sandjēgo bija uzvarējusi.

Viņai neparastā nežēlībā Taņa vēlējās, kaut aviosabiedrība šoreiz izņēmuma kārtā sodītu misis Kvonsetu. Taču viņa zināja, ka tas nenotiks.

Pīters Koklijs grasījās kaut ko sacīt.

—   Klusējiet! — Taņa viņam uzsauca.

Drīz pēc tam, kad Koklijs un kontrolieris bija aizgājuši, pārvadājumu nodaļas priekšnieks atgriezās savā kabinetā. Bērts Vezerbijs bija strādīgs, neatlaidīgs cilvēks, gandrīz piecdesmit gadus vecs, līdz pārvadājumu nodaļas priekšnieka postenim nogājis grūtu ceļu, sākot kā bagāžas pieņēmējs. Parasti ļoti taktisks, apveltīts ar humora izjūtu, viņš šovakar bija noguris un īgns — tās bija trīs dienu ilgā sasprindzinājuma sekas. Viņš nepacietīgi noklausījās Taņas ziņojumu, kurā viņa visu atbildību uzņēmās pati, tikai starp citu pieminēdama Pītera Koklija neizdarību.

Laizdams caur pirkstiem retos, iesirmos matus, pārvadājumu nodaļas priekšnieks sacīja:

—       Patīkami redzēt, ka visi nav iedomājušies aizlidot ar šo lidmašīnu. Tieši lādi gadījumi kā šis sagādā mums visādus sarežģījumus. — Viņš brītiņu padornaja, tad asi piebilda: — Jūs mums to putru esat ievārījusi, tad pati arī izslrebiet. Sazinieties ar dispečeru dienestu, palūdziet, lai viņi izsauc pa radio reisa «divi» kapteini un paziņo, kas noticis. Es nezinu, kā viņš rīkosies. Es pats labprāt būtu izmetis to veceni no lidmašīnas trīsdesmit tūkstošu pēdu augstumā. Bet tā ir viņa darīšana. Starp citu, kas ir komandieris?

—   Kapteinis Deincrests.

Pārvadājumu nodaļas priekšnieks ievaidējās.

— Arī tas vēl! Viņš droši vien to uzskatīs par krietnu oku, ka mēs tā izmuļķoti. Nu, vienalga, iesakiet viņam, al liek to veco aizturēt jau lidmašīnā un nepalaist bez

pavadības. Ja Itālijas policija grib iesēdināt viņu cietumā — jo labāk. Tad sazinieties ar mūsu nodaļas pārstāvi Romā. Kad lidmašīna nolaidīsies tur, viņam vajadzēs noņemties ar šo veco sievu, un es ceru, ka viņam būs spējīgāki darbinieki nekā man.

—   Jā, ser, — Taņa sacīja.

Viņa sāka stāstīt pārvadājumu nodaļas priekšniekam par aizdomīga izskata vīrieti ar mapi, kuru muitas inspektors redzējis iekāpjam lidmašīnā. Bet pārvadājumu nodaļas priekšnieks pārtrauca viņu, neļaujot pabeigt.

—   Kas par niekiem! Ko tad muitnieki grib — lai mēs darām viņu darbu? Ja tas neattiecas uz aviosabiedrību, tad man vienalga, ko tas cilvēks ved. Ja muitai vajag zināt, kas viņam mapē, lai pieprasa Itālijas inuitā pārbaudi. Lai velns mani parauj, ja es pasažierim, kas samaksājis par savu biļeti, sākšu uzdot nevajadzīgus un varbūt apvainojošus jautājumus.

Taņa vilcinājās. Doma par vīrieti ar mapi satrauca viņu, kaut arj vjņa īstenībā to nemaz nebija redzējusi. Viņa bija dzirdējusi par gadījumiem, kad.«. Protams, tā bija muļķīga iedoma …

—   Es visu laiku domāju, • viņa sacīja, — ka viņš varbūt nemaz tieved kontrabandu.

Pārvadājumu nodaļas priekšnieks asi pārtrauca viņuj

—   Es teicu — tie Ir nieki!

Taņa aizgāja. Atgriezusies savā istabā, viņa sāka rakstīt ziņojumu reisa «divi» kapteinim Demerestam par misis Adu Kvonsetu.

Taksometrā pa ce|am no pilsētas uz lidostu Sindija Bcikersfelda atlaidās pakaļējā sēdeklī un aizvēra acis. Viņa nemanīja — un arī negribēja redzēt, — ka vēl arvien snieg un taksometrs lēnām virzās uz priekšu mašīnu sastrēgumā. Viņa nesteidzās. Viņu šūpoja fiziskas tīksmes un apmierinājuma (vai to nesauc par eiforiju? — Sindija nodomāja) vilnis.

So svētlaimi viņai bija sagādājis Dereks īdens.

Dereks īdens, kuru viņa bija satikusi Arčidonas palīdzības fonda kokteiļu vakarā (Sindija vēl arvien nezināja, kuras Arčidonas), kurš bija atnesis viņai trīskāršā kukurūzas viskija glāzi, ko viņa nemaz netika dzērusi, un tad pavisam lietišķi un nepārprotami izteicis priekšlikumu. Dereks īdens, neievērojams «Sun-Titnes» reportieris, līdz šai dienai viņai tikai pavirši pazīstams; Dereks īdens ar nekaunīgu seju un nevērīgām manierēm, un nevīžīgu, negludinātu apģērbu; Dereks īdens ar savu apdauzīto, no iekšpuses un ārpuses netīro ševrolē; Dereks īdens, kas bija gadijies Sindijai ceļā, kad viņai bija vajadzīgs vīrietis, vienalga, kāds, ka tikai vīrietis, un ne uz ko sevišķu viņa arī nebija cerējusi. Dereks īdens, kas bija izrādījies apburošs, izsmalcināts mīlētājs.

Nekad ne reizi pirms tam Sindija ne ar vienu nebija izjutusi kaut ko tādu. Ak dievs! — viņa domāja, Ja pa*, saulē vispār iespējama kaisles svētlaime, tad viņa to bija izbaudījusi šovakar. Vēl vairāk — iepazinusi Dereku īdenu … dārgo Dereku .,, Viņa atkal vēlējās satikt to —' bieži. Par laimi, nebija šaubu, ka ari Dereks tāpat vēlējās sastapt viņu.

Atlaidusies taksometra pakaļējā sēdeklī, viņa pārcilāja atmiņā visu, kas bija noticis pēdējās divās stundās,,.

Viņi aizbrauca pretīgajā vecajā ševrolē no «Mičigana ezera» viesnīcas uz nelielu hoteli netālu no Merčendaiz< marta. Šveicars nicīgi palūkojās uz mašīnu Dereks īdens, kā likās, to nemanīja, un vestibilā viņus saņēma nakts dežurants. Sindija noprata, ka viņas pavadonis starp citu bija zvanījis arī uz šejieni. Nebija nekādu formalitāšu, nekādas pierakstīšanās, nakts dežurants pavadīja viņus tieši uz istabu vienpadsmitajā stāvā. Atstājis atslēgu un novēlējis labu nakti, viņš aizgāja.

Istaba nebija nekas sevišķs: vecmodīgi, vienkārši iekārtota, ar cigarešu dzēsuma pēdām uz mēbelēm — tomēr tīra. Divguļama gulta. Blakus gultai uz galda neattaisīta skotu viskija pudele, zelteris un ledus. Uz dzērienu paplātes bija kartīte ar uzrakstu: «Ar labākajiem novēlējumiem — administrācija.» Dereks Idens apskatīja kartīti un ielika to kabatā.

Kad Sindija vēlāk par to apjautājās, Dereks paskaidroja:

—   Reizēm hotelis parāda tādu laipnību preses pārstāvjiem. Tādos gadījumos mēs nekādas saistības neuzņemamies, avīze to nepie]auj. Taču dažreiz reportieris vai kāds avīzes līdzstrādnieks var pieminēt viesnīcu kādā rakstā — reklāmas pēc vai ari ja noticis kaut kas nelāgs, piemēram, nāves gadījums, kas hoteļiem nepavisam nepatīk, — mēs varam to noklusēt. Bet, kā jau teicu, mēs nekādas saistības neuzņemamies. Tikai darām, ko varam, pēc labākās sirdsapziņas.

Viņi iedzēra, patērzēja, atkal iedzēra, un tad Dereks īdens sāka viņu skūpstīt. Un tad drīz vien viņa juta, cik viņam maigas rokas, — sākumā viņš ilgi laida caur pirkstiem viņas matus, tā ka viņai saldas tirpas skrēja pār visu augumu, pēc tam rokas sāka lēni — ak, cik lēni! — slīdēt tālāk, un tad Sindija sāka nojaust, ka sagaidāms kaut kas sevišķs.

Izģērbdams Sindiju — pie tam tik delikāti, kā no viņa nemaz nevarēja gaidīt, — viņš čukstēja:

—   Nesteigsimies, Sindij, ne tu, ne es. — Vēlāk, kad viņi jau bija gultā un Sindiju apņēma tīksms siltums, tieši kā Dereks braucot bija apsolījis, Sindijai gribējās steigties un viņa izsaucās: — Jā, jā!… Lūdzu! Es vairs ilgāk nevaru! — Bet viņš sacīja maigi un reizē uzstājīgi: — Vari gan. Tev jāvar. — Un viņa pakļāvās, svētlaimīgi Jāvās viņam, un viņš veda viņu kā bērnu pie rokas līdz neizturami saldi skurbinoša bezdibeņa malai, tad atkal soli atpakaļ, brītiņu pavisam apstājās, atkal soli tuvāk un atkal atpakaļ — un atkārtoja to atkal un atkal, un visu laiku viņai bija tāda sajūta, it kā viņa lidinātos gaisā; un beidzot, kad ne viens, ne otrs vairs nespēja ilgāk gaidīt, viņi abi salējās kā saldā simfonijā, kā debesu himnas visaugstākajā kreščendo; un, ja Sindija spētu izvēlēties savu nāves brīdi, viņa būtu izvēlējusies šo mirkli, jo nekas vairs nespēja tam līdzināties.

Vēlāk Sindija nosprieda, ka viena no Dereka īdena labākajām īpašībām ir tā, ka viņam trūkst jebkādas izlikšanās. Desmit minūtes pēc šī tvīksmes mirkļa, kad Sindija jau sāka normāli elpot un bija aprimis sirds straujais skrējiens, Dereks īdens paslējās uz elkoņa, aizsmēķēja cigareti un pasniedza otru, arī aizsmēķētu, Sindijai.

— Mēs bijām lieliski, Sindij. — Viņš pasmaidīja. — Sarīkosim drīz revanša maču un pēc tam vēl daudzus.

Sindija to saprata kā divkāršu atzīšanos: ka tas, kas noticis starp viņiem, ir tīri fiziska aizraušanās un nevienam nevajag izlikties, ka viņu vadījušas kaut kādas citas jutas; tomēr viņi abi ir sasnieguši ārkārtīgi reto nirvānu un seksuāli ir kā radīti viens otram. Tātad viņiem jāsargā ši viņu slepenā paradīze un jāiegriežas tajā, kad vien rodas vajadzība.

Tieši tas Sindijai bija izdevīgi.

Viņa šaubījās, vai viņai ar Dercku Idenu būtu kaut kas kopīgs arī ārpus guļamistabas, un bija skaidrs, ka ar šādu uzvaru nebija ko lepoties sabiedrībā. Nemaz daudz par to nedomādama, Sindija instinktīvi juta, ka viņa vairāk zaudētu nekā iegūtu, ja atklāti parādītos sabiedrībā kopā ar Dereku Idenu. Turklāt viņš jau bija ieminējies, ka viņa laulība ir stabila, kaut gan Sindija nojauta, ka seksuālā ziņā sieva nav viņam visai piemērota, un Sindijai tas patika, jo viņa bija tieši tādā pašā stāvoklī.

Jā, Dereks Idens bija vērtīgs ieguvums — tikai nevajadzēja ļaut vaļu jūtām. Un Sindija nolēma glabāt šo guvumu. Neprasīt pārak daudz un arī nesatikties pārāk bieži. Vienas šādas nakts pietika ilgam laikam, un pārdzīvoto varēja atjaunot atmiņās. Viņa sacīja pati sev: jārada iespaids, ka viņa nav tik viegli pieejama; jāpanāk, lai Dereks īdens alktu pēc viņas tikpat stipri kā viņa pēc tā. Tad viņu sakars varētu ilgt gadiem.

Un vēl Sindija ar izbrīnu juta, ka iepazīšanās ar Dereku nesusi līdzi kaut kādu neizskaidrojamu atbrīvojuma sajūtu.

Tagad, kad bija radusies iespēja apmierināt savas seksuālas vēlmes, viņai bija vieglāk izvēlēties starp Melu un Laionelu Erkartu.

Viņas laulība ar Melu jau bija tikpat kā Iziruši. Garīgi un seksuāli viņi bija atsvešinājušies, visniecīgākā iemesla deļ izcēlās nikni strīdi. Šķita, ka Mels pašlaik domā vienīgi par savu sasodīto lidostu. Likās — bezdibenis starp viņiem plešas nepārejamāks diendienā.

Laionels, kurš bija viņai piemērots visādi, tikai ne gultā, pieprasīja šķiršanos, lai viņi varētu apprecēties.

Mels nicīgi izturējās pret Sindijas cenšanos spīdēt sabiedrībā. Viņš ne tikai neko nedarīja, lai viņai palīdzētu, viņš pat kavēja viņas tiekšanos. Laionelam turpretī bija augsts stāvoklis Ilinoisas sabiedrībā, viņš Sindijas pūles iekarot sev vietu sabiedrībā uzskatīja par gluži dabisku parādību un labprāt palīdzētu viņai, un tas arī būtu viņa speķos.

Līdz šim Sindija bija vilcinājusies šķirties, grūti bija pārvarēt atmiņas par piecpadsmit kopā ar Melu pavadītiem gadiem, par visu to labo, gan garīgo, gan fizisko, kas bijis starp viņiem. Viņa vēl bija lolojusi vāru cerību, ka pagājušo — arī intīmo apmierinājumu — vēl varētu kaut kā atgriezt. Taču tās bija veltīgas cerības, to viņa lagan atzina.

Laionels seksuālā ziņā nebija partneris. Taču arī Mels — vismaz Sindijai — tādā ziņā neko vairs nespēja sniegt.

Bet, ja nevajadzēja domāt par seksuālo pusi — un Dcreks Idens, kā ērzelis no slepena, nevienam nezināma staļļa, bija šādu iespēju viņai sagādājis —, Laionels sāncensībā ar Melu bija daudz pārāks.

Taksometrā braucot, Sindija atvēra acis un domāja, domāja.

Beidzot viņa nosprieda neko noteiktu neizlemt, iekams nebūs izrunājusies ar Melu. Sindijai vispār nepatika kaut ko izlemt, un viņa vilcinājās, cik ilgi vien varēja. Bija taču arī grūti pārvarami šķēršļi: bērni, atmiņas par kopa ar Melu pavadītajiem gadiem — viss jau tajos nebija slikts, un, ja kādu esi reiz dziļi mīlējis, tad pilnīgi to aizmirst nevar nekad. Tomēr viņa priecājas, ka galu galā nolēmusi šovakar aizbraukt uz lidostu.

Pirmo reizi kopš izbraukšanas no pilsētas Sindija paliecās uz priekšu, raudzīdamās tumsā, lai redzētu, kur pašlaik atrodas. Tas viņai neizdevās. Pa aizsvīdušo logu varēja redzēt tikai sniegu un daudzas citas mašīnas, kas lēni vilkās uz priekšu. Viņai šķita, ka brauc pa Kenedija šoseju, un taš arī bija viss.

Sindija pamanīja, ka taksometra šoferis vēro viņu spogulī. Viņai nebija ne jausmas, kas par cilvēku ir šoferis,

viņa nebija uz lo pat lāgā paskatījusies, kāpdama taksometrā pie hoteļa, no kura viņi ar Dereku aizgāja atsevišķi, jo bija nolēmuši, ka labāk nerādīties atklātībā kopā. Un vispār — šovakar viņai visas sejas, visi stāvi atgādināja Dereku Idenu.

—  Tas ir Porteidžparks, kundze, — šoferis sacīja. — Lidosta vairs nav tālu. Tūlīt būsim klāt.

—   Paldies!

—  Milzum daudz mašīnu brauc uz turieni. Jādomā, tur, lidostā nav viegli tādā vētrā.

Velns viņus rāvis, Sindija domāja. Vai tiešām neviens ne par ko citu nerunā un nedomā kā par šo nolāpīto lidostu? Taču viņa neteica ne vārda.

Pie galvenās ieejas Sindija samaksāja šoferim un steidzās iekšā, glābdamās no vēja, kas svieda sejā miklo sniegu. Viņa lauzās cauri drūzmai centrālajā vestibilā, apiedama kādu paprāvu ļaužu pūli, kas acīmredzot gatavojas kaut kādai demonstrācijai, jo vairaki cilvēki pašlaik uzstādīja pārnesamo pastiprinātāju. Policijas leitnants nēģeris, kuru Sindija bija satikusi vairākas reizes kopā ar Melu, sarunājās ar dažiem cilvēkiem no šīs grupas, kā likās, tās vadoņiem. Policists enerģiski purināja galvu. Sindiju tas neinteresēja — nekas šeit lidostā viņu īstenībā neinteresēja, un viņa gāja tālāk, uz administrācijas stāvu.

Ugunis dega visās telpās, kaut arī vairums no tām bija tukšas, tajās neklikstēja rakstāmmašīnas, nedūca sarunas kā dienā, darba laikā. Vismaz dažiem cilvēkiem, Sindija nodomāja, bijis tik daudz prāta, ka naktī jābūt inājās.

Vienīgi Mela kabineta priekštelpā sēdēja pusmūža sieviete nonēsātā apģērbā. Šķita, ka viņa raugās kaut kur tālumā, neko neredzēdama, un pat nemana Sindiju ienākam. Sievietes acis bija apsarkušas, it kā viņa būtu raudājusi. Spriežot pēc viņas izmirkušā apģērba un apaviem, viņa bija kaut kur gājusi pa āru, pa vētru.

Sindija tikai uzmeta sievietei paviršu skatienu un iegāja Mela kabinetā. Tur neviena nebija, un Sindija apsēdās krēslā, lai pagaidītu. Pēc mirkļa viņa aizvēra acis un no jauna iegrima tīkamajās domās par Dereku īdenu.

Mels iesteidzās savā kabinetā pēc minūtēm desmit, — Sindija ievēroja, ka viņš klibo stiprāk nekā parasti.

—   A! — Viņš likās pārsteigts, ieraudzījis Sindiju, un pagājas atpakaj aizvērt durvis. — Es patiešām nedomāju, ka tu atbrauksi.

—       Tev droši vien labāk būtu paticis, ja es nebūtu atbraukusi.

Mels papurināja galvu.

—        Es tikai, tāpat kā agrāk, domāju, ka ar to nekas nebūs līdzēts — vismaz nebūs panākts tas, kas tev acīmredzot ir prātā. — Viņš vērīgi palūkojās sievā, pūlēdamies uzminēt, kāda iemesla dēļ viņa šovakar ieradusies šeit. Viņš jau sen bija atklājis, ka Sindijas motīvi parasti ir loti sarežģīti un tos nepavisam nav viegli nojaust. Tomēr gribot negribot viņam vajadzēja atzīt, ka šovakar viņa izskatās neparasti skaista — tieši žilbinoša, starot staroja. Diemžēl šis žilbinošais skaistums Melu vairs nespēja saviļņot.

—       Varbūt tu pateiksi, kas tad man ir prātā, — Sindija sacīja.

Mels paraustīja plecus.

—       Man likās, ka tu gribi sākt strīdu. Un tad es nodomāju, ka mēs diezgan esam izstrīdējušies mājās, nav ko rīkot scēnas šeit.

—       Varbūt mums tomēr vajadzēs sarīkot kaut ko šeit, jo tu tikpat kā nekad neesi mājas.

—   Es būtu biežāk mājās, ja atmosfēra būtu labvēlīga.

Mēs sarunājamies tikai dažas sekundes, Sindija nodomāja, bet jau sākam dzelt viens otram. Acīmredzot viņi vairs nespēja sarunāties bez asumiem.

Tomēr viņa nenocietās neatcirtusi:

—       Patiešām! Parasti tu aizbildinies ar citiem iemesliem, kad neesi mājās. Tu vienmēr uzsver, cik briesmīgi svarīgi tev ir but šeit, lidostā, — ja nepieciešams, pat divdesmit četras stundas dienā. Te vienmēr notiek daudz kas ārkārtīgi svarīgs, vismaz tā tu apgalvo.

—   Šovakar patiešām notiek, — Mels strupi noteica.

—   Bet ne vienmēr?

—       Ja tu jautā, vai es dažreiz esmu palicis šeit tikai tāpēc, ka man nepatīk iet mājās, tad atbilde ir: jā.

—   Sī ir pirmā reize, kad tu atklati to pasaki.

—       Arī tad, kad es pārnāku mājās, tu vienmēr velc mani uz tādiem muļķīgiem smalko laužu sarīkojumiem kā šovakar.

Sindija pikti iesaucās:

—  Tātad šovakar tu nemaz nebiji domājis nākt?

—   Biju gan. Es taču tev sacīju. Bet…

—   Bez kādiem «bet»! — Sindija juta, ka vairs ilgi nespēs valdīties. — Tu cerēji, ka atkal gadīsies kaut kas un tev būs iemesls aizkavēties kā parasti, tā ka tu varēsi izlocīties, tev būs ticams iegansts — vismaz tev pašam, jo man jau tu vairs nespēj iestāstīt, es zinu, ka tu vienmēr melo un izliecies.

—   Nomierinies, Sindij!

—   Nē!

Viņi aizkaitināti raudzījās viens otra.

Kas noticis. Mels domāja, ka mēs tik tālu esam nonākuši? Plūcamies kā slikti audzināti bērni, pārmetām viens otram par katru sīkumu, nekrietni ņirgājamies. Un es pats nemaz neesmu labāks par Sindiju. Sādi ķīviņi pazemo mus abus. Vai tiešām vienmēr ir tā, kad cilvēki, kas ilgi dzīvojuši kopā, sāk naidoties? — Mels domāja. Vai tas ir tāpēc, ka viņi zina viens otra vājās vietas un spēj dziļi ielūkoties viens otra jūtās? Viņš reiz bija dzirdējis kādu sakām, ka irstoša laulība uzvandot ļaunāko, kas slēpies abos laulātos draugos. Ar viņu un Sindiju tieši tā arī notika.

Viņš mēģināja runāt mierīgi.

—   Es neuzskatu sevi par meli vai viltnieku. Bet varbūt tev ir zināma taisnība, ka es priecājos par katru ieganstu palikt lidostā, lai man nebūtu jāiet uz dažādiem sarīkojumiem, kurus es neciešu, kā tu pati zini. Es tikai nekad to neesmu darījis apzināti.

Kad Sindija neko neiebilda, viņš turpināja:

—   Tu vari ticēt vai neticēt, bet es gribēju satikties ar tevi pilsētā — vismaz es tā domāju. Varbūt arī īstenībā negribēju, kā tu saki; es pats nezinu. Bet es zinu, ka šo sniega vētru neesmu es sarīkojis, un, kopš tā sākās, daudz kas ir noticis — šoreiz patiešām noticis —, kā dēļ man bija jāpaliek šeit. — Viņš pamāja uz kabineta durvīm.

—   Kaut vai tās sievietes dēļ, kura sēž tur. Es teicu leitnantam Ordvejam, ka pieņemšu viņu. Liekas, viņai ir kaut kas noticis.

—  Tavai sievai ir kaut kas noticis, — Sindija teica.

—  Tā sieviete var pagaidit.

Mels pamāja.

—   Labi.

—   Tas ir aizgājis pārāk talu, — Sindija teica. — Ar tevi un mani. Vai nav tā?

Viņš uzreiz neatbildēja, baidīdamies pārsteigties, tomēr saprazdams, ka būtu muļķīgi noliegt patiesību, ja jau viņi par to sākuši runāt.

—  Jā, — viņš beidzot sacīja. — Laikam gan.

Sindija izmantoja izdevību.

—       Ja tikai tu varētu mainīties! Ja tu varētu saprast manu viedokli! Bet vienmēr svarīgākais ir bijis tas, ko tu gribi vai negribi. Ja tikai tu gribētu darīt to, ko es vēlos…

—       Un sešus vakarus nedēļā iziet ar melnu kaklasaiti, bet septītajā ar baltu?

—       Un kāpēc gan ne? — Sindija iekaisusi valdonīgi lūkojās viņā. Viņš vienmēr bija jūsmojis par sievu, kad viņa dega dusmās, kaut ari tās bija pret viņu vērstas. Pat tagad …

—  Man liekas, es varētu sacīt to pašu, — viņš teica.

—   Par mainīšanos un visu pārējo. Ļaunums ir tas, ka cilvēki nemainās — vismaz savā būtībā nemainās. Viņi tikai pielāgojas. Tā tas ir laulībā — divi cilvēki pielāgojas viens otram.

—   Bet tam nevajag notikt vienpusīgi.

—       Mums tā arī nav bijis, — Mels sacīja, — lai tu domātu kā domādama. Es esmu pūlējies piemēroties, man liekas, arī tu esi mēģinājusi. Es nezinu, kurš no mums ir vairāk centies; droši vien es domāju, ka es, bet tu domā, ka tu. Galvenais ir kaut kas cits: lai gan mēs esam pūlējušies cik spēdami, nekas nav iznācis.

—   Laikam tev taisnība, — Sindija gausi novilka.

—   Vismaz tas, ko tu tikko sacīji. Arī es tā domāju. — Viņa brītiņu klusēja, tad piebilda: — Es domāju, ka mums jāšķiras.

—       Ar domāšanu vien nepietiek, tev jābūt par to pārliecinātai. Tas ir nopietns solis. — Pat tagad, Mels nodomāja, Sindija izvairās no lēmuma, gaida, lai es palīdzētu Izšķirties. Viņš būtu pasmējies, ja tas, par ko viņi runāja, nebūtu tik nopietni.

—       Es esmu pārliecināta, — Sindija teica. Un atkārtoja uzsvērti: — Jā, esmu pārliecināta.

Mels mierīgi sacīja:

—       Nu tad droši vien tas ir pareizais lēmums mums abiem.

Sindija mirkli vilcinājās.

—   Vai tu ari esi pārliecināts?

—  Jā, — viņš sacīja. — Esmu pārliecināts.

Likās, Sindiju mulsināja tas, ka viss notika tik ātri, bez iebildumiem. Viņa jautāja:

—  Tātad mēs esam izlēmuši?

—  Jā.

Viņi vēl arvien lūkojas viens otrā, bet dusmas bija izgaisušas.

—       Ak, sasodīts! — Mels sakustējās, it kā grasīdamies spert soli uz priekšu. — Man ļoti žēl, Sindij.

—       Man arī. — Sindija nekustējās no vietas. Viņas balsī tagad skanēja lielāka pārliecība. — Tā ir visprātīgākā izeja, vai ne?

Mels pamāja.

—   Laikam gan.

Tagad visam beigas. Viņi abi to saprata. Atlika vienīgi nokārtot sīkumus.

Sindija jau kaldināja plānus.

—        Roberta un Libija paliks pie manis, protams, bet tu vienmēr varēsi viņas apciemot. Es nekad to neaizliegšu.

—   Es par to nešaubījos.

Jā, Mels domāja, tas ir dabiski, ka meitenes paliek pie mātes. Viņam to pietrūks, it īpaši Libijas. Nekāda sastapšanās, lai cik bieža, nespēj atvietot dzīvošanu diendienā kopā vienā mājā. Viņš atcerējās šīvakara telefona sarunu ar savu jaunāko meitu. Ko tad Libija viņam prasīja? Februāra karti. Nu, tagad viņam tā bija — tā rādīja dažas neparedzētas novirzes.

—       Man vajadzēs ņemt advokātu, — Sindija teica. —• Es tev paziņošu, kad būšu sameklējusi.

Mels pamāja, prātodams, vai visas laulības beidzas tik ikdienišķi, kad pieņemts lēmums šķirties. Droši vien civilizētā pasaulē tā parasts. Vismaz Sindija, kā likās, apbrīnojami ātri bija atguvusi savaldību. Turpat krēslā sēdēdama, viņa aplūkoja seju pūdernīcas spogulī un sāka to uzkopt. Melam pat radās iespaids, ka viņas domas kavējas kaut kur projām no šejienes; viņas lūpu kaktiņos bija smaida atblāzma. Šādās situācijās, Mels domāja, sievietes — kā mēdz uzskatīt — ir jutīgākas, taču par Sindiju gan to nevarēja sacīt; turpretī Mels bija tuvu asarām.

Viņš izdzirda balsis un soļus priekšistabā. Atskanēja klauvējiens pie durvīm. Mels atsaucās;

—   Iekšā!

Ienāca leitnants Ordvejs un aizvēra durvis. Ieraudzījis Sindiju, viņš sacīja:

—   O, piedodiet, misis Beikersfelda!

Sindija paskatījās, tad novērsās, neteikusi ne vārda. Ordvejs, nojauzdams, ka kaut kas nav kārtībā, nezināja, ko iesākt.

—  Varbūt es ienākšu vēlāk.

Mels jautāja:

—   Kas noticis, Ned?

—   Prcttrokšņa demonstrācija; ieradušies no Mcdouvudas. Centrālajā zālē jau ir ap divsimt cilvēku un nāk vēl klāt. Viņi visi gribēja jūs redzēt, bet es pierunāju viņus sūtīt delegāciju, kā jūs ieteicāt. Viņi izvēlēja sešus cilvēkus, bez tam tur ir trīs laikrakstu reportieri; es teicu, lai nāk arī reportieri. — Policists pamāja uz priekšistabas pusi. — Viņi visi gaida tur ārā.

Mels saprata, ka delegācija viņam jāpieņem. Bet pašlaik viņam tā negribējās runāt ne ar vienu!

—   Sindij, — viņš sacīja lūdzoši, — tas nebūs ilgi. Vai tu pagaidīsi? — Kad Sindija nekā neatbildēja, viņš piebilda: — Lūdzu!

Sindija joprojām nelikās ne zinis par viņiem abiem.

—   Zināt ko, — Ordvejs sacīja, — ja tas ir iznācis nelaikā, es teikšu ticin cilvēkiem, lai viņi atnāk kādu citu dienu.

Mels papurināja galvu. Viņš pats bija ierosinājis, lai nāk delegācija.

—   Labāk laidiet viņus iekšā. — Kad policists jau grasījās iet, Mels piebilda: — O, es neesmu runājis ar to sievieti … Aizmirsu, kā viņu sauca.

—   Gerero, — Ordvejs sacīja. — Un jums arī nevajadzēs runāt. Kad nācu iekšā, viņa taisījās iet projām.

Pēc mirkļa ienāca Medouvudas delegācija — četri vīrieši un divas sievietes. Sekoja trīs preses pārstāvji. Viens reportieris bija no «Tribune» — izmanīgs pajauns cilvēks, vārdā Tomlinsons, kas parasti rakstīja savai avīzei par sensacionāliem notikumiem lidostās un vispār aviācijas laukā. Mels viņu labi pazina un cienīja noteiktības un godīguma dēļ. Tomlinsona raksti reizēm parādījās arī lielākajos žurnālos. Abus pārējos reportierus Mels arī pazina pavirši — tur bija jauns vīrietis no «Sun-Times» un paveca sieviete no vietējā nedēļas žurnāla.

Pa vaļējām durvīm Mels redzēja leitnantu Ordveju runājamies ar sievieti, kas bija gaidījusi priekštelpā, — misis Gerero, viņa stāvēja, pogādama ciet mēteli.

Sindija sēdēja, kā sēdējusi.

—   Labvakar! — Mels nosauca savu vārdu un amatu, tad pamāja uz dīvāniņiem un krēsliem gar kabineta sienām. — Lūdzu, sēdieties!

—   Labs ir, apsēdīsimies, — sacīja kāds no delegācijas locekļiem. Tas bija ģērbies dārgā, labi pašūtā uzvalkā, ar kārtīgi sasukātiem iesirmiem matiem, kā likās, delegācijas vadītājs. — Bet es jūs brīdinu: mēs neesam nākuši šurp, lai omulīgi ar jums patērzētu. Mums ir jāsaka jums kaut kas nepatīkams tieši un atklāti, un mēs sagaidām no jums tādu pašu atbildi, nevis izrunas un aplinkus.

—   Es pūlēšos jums atbildēt, kā pienākas. Vai jūs nepateiktu, kas jūs esat?

—   Esmu Eliots Frīmantls. Advokāts. Es pārstāvu šos cilvēkus un visus pārējos tur, lejā.

—   Labi, mister Frīmantl, — Mels sacīja. — Sāciet!

Durvis uz priekštelpu vēl arvien bija vaļā. Mels ievēroja, ka sieviete, kas bija tur gaidījusi, ir aizgājusi. Neds Ordvejs ienāca kabinetā un aizvēra durvis.

3

Aviosabiedrības «Trans America» lidmašīna, kas izlidoja reisā «divi», atradās gaisā jau divdesmit minūtes un cēlās arvien augstāk; pēc vienpadsmit minūtēm kaut kur Detroitas tuvumā tai vajadzēja sasniegt trīsdesmit trīs tūkstoši pēdu augstumu. Lidmašīna jau bija uz trases, kas pa lielu loku aizvadīs to līdz Romai. Pēdējās minūtēs tā jau lidoja mierīgos atmosfēras slāņos — augstu virs mākoņiem un sniega vētras. Priekšā vēl augstāk karājās mēness sirpis kā uz sāniem sasvērusies laterna; visapkārt spožas un dzidras mirdzēja zvaigznes.

Pilotu kabīnē lidojuma sākuma sasprindzinājums bija pāri. Kapteinis Heriss bija nodevis ziņojumu pasažieriem pa radio. Visi trīs piloti bija aizņemti ar parastajiem tāla reisa darbiem.

Zem otrā pilota galdiņa kapteinim Herisam un Demerestam aiz muguras atskanēja skaļš signāls. Tai pašā mirklī uz radiopaneļa sāka mirkšķināt dzeltena lampiņa.

Signāls un dzeltenā lampiņa nozīmēja izsaukumu pa īpašu radiosistēinu, pa kuru bija iespējams sazināties gandrīz vai ar ikkatru lidmašīnu gluži kā pa privātu telefonu. Ikvienai — kā «Trans America», tā citu lielāko aviosabiedrību lidmašīnai bija savs īpašs izsaukuma kods, kas tika pārraidīts un uztverts automātiski. Signālus, ko pašlaik raidīja lidmašīnai N-731-TA, neuztvēra neviena cita lidmašīna.

Ensons Heriss pārslēdzās no gaisa dispečera viļņa uz attiecīgo vilni un apstiprināja:

—   «Trans America», reiss «divi», klausās.

—  Reiss «divi», runā «Trans America» dispečers no Klīvlendas. Nododu ziņojumu jūsu komandierim no Linkolna starptautiskās lidostas pārvadājumu nodaļas priekšnieka. Ziņojiet, kad būsiet gatavi pieņemt.

Heriss redzēja, ka arī Vernons Demerests pārslēdzies uz attiecīgo vilni. Tagad Demerests pievilka sev tuvāk bloknotu un pamāja.

Heriss ziņoja:

—  Mēs esam gatavi, Klīvlenda. Turpiniet!

Tas bija Taņas Livingstonas sastādītais ziņojums par misis Adu Kvonsetu, kas bez biļetes iekļuvusi reisa «divi» lidmašīnā. Klausīdamies vecās dāmas aprakstu, abi kapteiņi sāka smaidīt. Ziņojums beidzās ar lūgumu apstiprināt, ka misis Ada Kvonseta atrodas lidmašīnā.

—   Pārbaudīsim un ziņosim, — Heriss sacīja. Kad pārraide bija beigusies, viņš atkal pārslēdza radio uz gaisa dispečera vilni.

Vernons Demerests un otrais pilots Džordens, kurš bija dzirdējis ziņojumu pa skaļruni, kas atradās virs viņa sēdekļa, skaļi smējās.

—   Es tam neticu! — sacīja otrais pilots.

—   Es ticu. — Demerests nosmējās. — Tie tur uz zemes ir tīrie vientiesīši, un šī vecā vista apvedusi viņus ap stūri. — Viņš nospieda pogu, izsaukdams pa telefonu pirmo klasi. Kad atsaucās viena no stjuartēm, viņš teica: — Pasakiet Gvenai, lai atnāk pie mums!

Viņš vēl arvien smējās, kad atvērās kabīnes durvis un ienāca Gvena Meigena.

Demerests nolasīja Gvenai ziņojumu ar misis Kvonsetas aprakstu.

—   Vai esat redzējusi viņu?

Gvena papurināja galvu.

—   Es vēl tikpat kā neesmu bijusi tūristu salonā.

—       Aizejiet un paskatieties, vai vecā sieviete ir tur, — Demerests sacīja Gvenai. — Viņu nebūs grūti sameklēt.

—  Ja viņa tur ir, ko man darīt?

—   Neko. Atnāciet atpaka| un pasakiet.

Gvena bija projām tikai dažas minūtes. Atgriezusies viņa smējās tāpat kā pārējie.

Demerests ar savu sēdekli pagriezās pret viņu,

—   Vai viņa ir tur?

Gvena pamāja.

—       Jā, vietā četrpadsmit-B. Tieši tāda, kādu viņu aprakstīja, tikai vēl dīvaināka.

—   Cik veca? — jautāja otrais pilots.

—       Vismaz septiņdesmit pieci, varbūt tuvu astoņdesmit. Izskatās kā tēls no Dikensa romāna,

Ensons Heriss izmeta pār plecu:

—   Drīzāk gan no «Arsēna un vecām mežģīnēm».

—   Vai viņa patiešām lido bez biļetes, kaptein?

Heriss paraustīja plecus.

—       Tā ziņoja no lidostas. Man liekas, tāpēc jums nesakrita pasažieru skaits ar pārdoto biļešu skaitu.

—       To mēs viegli varam noskaidrot, — Gvena ieminējās. — Man tikai jāaiziet un jāpalūdz, lai viņa uzrāda biļeti.

—   Nē, — Vernons Demerests sacīja. — To nedarīsim.

Visi ziņkāri pievērsās Demerestam, pūlēdamies tumšajā

kabīnē saskatīt viņa sejas izteiksmi. Pēc brītiņa Heriss atkal atgriezās pie saviem instrumentiem, otrais pilots Džordens pie degvielas patēriņa grafika.

—       Acumirkli, — Demerests teica Gvenai. Gvena gaidīja, kamēr viņš pierakstīja pa radio saņemto ziņojumu. Pabeidzis viņš sacīja: — No mums prasa tikai vienu — pārbaudīt, vai vecā dāma ir lidmašīnā. Viņa ir, un to es arī pazinošu gaisa dispečeram. Jādomā, viņi paziņos uz Romu, lai viņu tur sagaida. Bet, ja jau večiņa tik tālu ir tikusi un viņas dēļ mēs atpakaļ griezties nedomājam, — kāpēc tad sabojāt viņai nākamās astoņas stundas? Lai viņa lido mierīga. Varbūt īsi pirms nolaišanās Rornā pateiksim viņai, ka viņa pieķerta, tad viņai nebūs tik liels trieciens. Bet pagaidām lai viņa izbauda lidojuma jaukumus. Lai vecmāmiņa mierīgi paēd pusdienas un noskatās filmu.

—       Zināt, — Gvcna sacīja, domīgi raudzīdamās Dcmerestā. — Reizēm jūs man ļoti patīkat.

Kad Gvena bija aizgājusi, Demerests — vēl arvien klusi smiedamies — pārslēdzās uz attiecīgo vilni un nodeva ziņojumu Klīvlendas dispečeram.

Ensons Heriss, aizsmēķējis pīpi, ieslēdza autopilotu un, paskatījies uz Demerestu, sausi noteica:

—        Es nezināju, ka jūs varat būt tik uzmanīgs pret vecām dāmām. — Viņš uzsvēra vārdu «vecām».

Demerests pasmīnēja.

—   Man labāk patīk jaunākas.

—   Tā esmu dzirdējis.

Ziņojums par bezbiļetnieku un viņa paša atbilde bija radījusi Demerestam sevišķi labu noskaņojumu. Brīvi un bezrūpīgi viņš sacīja:

—       Visam savs laiks. Drīz mūs abus uzskatīs par večiem.

—       Mani jau uzskata. — Heriss sparīgi kūpināja pīpi. — Jau labu laiku.

Abi piloti bija pabīdījuši nost vienu radio austiņu. Tā viņi varēja mierīgi sarunāties un reizē arī uztvert radiosignālus, ja tādi gadītos. Troksnis kabīnē, pastāvīgs, tomēr ne pārāk stiprs, pilnīgi nošķīra viņus it kā savā atsevišķā pasaulē.

—       Jus vienmēr esat bijis taisnā ceļa gājējs, vai ne? — Demerests sacīja. — Tas ir, laulības dzīvē. Nekādu noviržu. Esmu redzējis, ka jūs atpūtas stundās lasāt grāmatas.

Šoreiz Heriss pasmīnēja.

—   Reizēm aizeju arī uz kino.

—  Vai jums ir kādi īpaši jemesli būt tādam?

—       Mana sieva bija pavadone — uz DC-4. Tā mēs iepazināmies. Viņa zināja, kas notiek, — gulēšana, ar ko pagadās, grūtniecība, aborti un viss pārējais. Vēlāk viņu iecēla par vecāko stjuarti un viņai daudz iznāca nodarboties ar visām šīm nebūšanām. Kad mēs apprecējāmies, es viņai apsolīju … skaidrs — ko. Es vienmēr esmu turējis savu solījumu.

—  Varbūt palīdzēja tas, ka jums ir tik daudz bērnu.

—  Varbūt.

Heriss atkal ieslēdza autopilotu. Abi piloti sarunājās, bet viņu acis, trenētas un pieradušas, nepārtraukti vēroja apgaismotos instrumentu paneļus priekšā, sānos un virs galvām. Parmaiņas uz paneļiem rādītu, ja lidmašīnas gaitā rastos traucējumi. Nekādu traucējumu nebija.

Demerests jautāja:

—   Cik bērnu jums ir? Seši?

—       Septiņi. — Hcriss pasmaidīja. — Četrus mēs bijām ieplānojuši, trīs radās neplānoti. Un labi vien ir.

—       Bet tie, kurus jūs nebijāt ieplānojuši… vai jums nekad neienāca prātā atbrīvoties no tiem? Iekams tie piedzimuši.

Heriss strauji novērsās.

—   Jūs runājat par abortu?

Vernons Demerests bija izgrūdis savu jautājumu impulsīvi, nedomādams. Tagad viņš pats brīnījās — kāpēc. Acīmredzot abas nesenās sarunas ar Gvenu bija uzvedinājušas uz domām par bērniem vispār. Tas viss bija pavisam neparasti viņam — tik daudz domāt par tik vienkāršu un pašu par sevi saprotamu jautājumu kā aborts, ko vajadzēja taisīt Gvenai. Tomēr viņam gribējās zināt, ko par to sacīs Heriss.

—  Jā, — Demerests teica. — Tieši par to.

Ensons Heriss strupi atcirta:

—       Mana atbilde ir — nē. — Un piebilda — vairs ne tik asi: — Man par to ir sevišķi stingri uzskati.

—  Tāpēc ka to noliedz reliģija?

Heriss papurināja galvu.

—   Esmu neticīgais.

—   Kādi tad jums apsvērumi?

—  Vai jūs patiešām vēlaties zināt?

—       Nakts ir tik gara, — Demerests sacīja. — Kāpēc gan ne?

Pa radio viņi dzirdēja sarunu starp zemes dispečeru un <rTWA» lidmašīnu, kas lidoja uz Parīzi un bija pacēlusies tūlīt pēc viņējās. «TWA» laineris lidoja desmit jūdzes aiz viņiem un vairākus tūkstošus pēdu zemāk. Viņi cēlās augstāk, tāpat cēlās arī «TWA» laineris.

Vērīgi piloti, noklausījušies pa radio pārraides citām lidmašīnām, patur prātā vispārējo ainu savā lidojuma zonā. Demerests un Heriss pievienoja šīs nule dzirdētas ziņas tām, ko jau bija iegaumējuši. Kad beidzās «gaisa» saruna ar «zemi», Demerests skubināja Ensonu Herisu:

—   Turpiniet!

Heriss pārbaudīja kursu un augstumu, tad sāka bāzt pīpē tabaku.

Es daudz esmu nodarbojies ar vēsturi. Ieinteresējos par to jau koledžā un ari vēlāk neatmetu. Varbūt jūs arī esat darījis to pašu.

—  Nē, — Demerests sacīja. — Ne vairāk, kā bija nepieciešams..

—   Redzat, ja tā pamatīgi ar to iepazīstas, tas ir, ar vēsturi, tad kļūst skaidrs: cilvēces progresam ir viens vienīgs cēlonis — atsevišķa cilvēka sabiedriskā stāvokļa pacelšana. Ikreiz, kad cilvēce ir iegājusi citā laikmetā, kas ir labāks, gaišāks par iepriekšējo, tas ir noticis tāpēc, ka cilvēkiem vairāk rūpējis citu cilvēku liktenis, ka tie vairāk cienījuši viņus kā personības. Ja viņi to nav darījuši, tad ir slīdējuši atpakaļ. Pat īsā pasaules vēsture — palasiet tikai — pierāda, ka tas ir taisnība.

—   Es jums ticu.

—   Jums nav jātic man. Ir pietiekami daudz pierādījumu. Mēs esam iznīcinājuši verdzību aiz cieņas pret atsevišķa cilvēka dzīvi. Tā paša iemesla dēļ vairs nekaram bērnus, un ap to pašu laiku esam radījuši «habeas corpus», un tagad mēs esam nodibinājuši taisnību visiem, cik nu tas bija mūsu spēkos. Pēdējā laikā vairums cilvēku ir nostājušies pret nāves sodu — ne tik daudz sodāmo interesēs, kā visas sabiedrības interesēs, tāpēc ka, atņemot cilvēkam — jebkuram cilvēkam — dzīvību, tā nodara ļaunumu pati sev, tas ir, mums visiem.

Heriss apklusa. Paliecies uz priekšu, cik ļāva sēdekļa siksnas, viņš lūkojās ārā no patumšās kabīnes — naktī,, kas apņēma viņus. Spožajā mēnesnīcā varēja redzēt tālu lejā tumšas mākoņu grēdas. Tā kā laika prognoze solīja mākoņainu laiku visu ceļu līdz Atlantijas okeānam, zemi šonakt viņiem nebija lemts saskatīt. Vairākus tūkstošus pēdu augstāk pazibēja un izgaisa kāda pretējā virzienā lidojoša lainera ugunis.

No sava sēdekļa abiem pilotiem aizmugurē otrais pilots Sajs Džordens paliecās uz priekšu pie regulatoriem, lai izlīdzinātu lidmašīnas augstumu.

Demerests nogaidīja, līdz Džordens bija beidzis, tad iebilda Ensonam Ilerisam:

—   Aborts taču nav nāves sods!

—   To nevar apgalvot, — Ilcriss sacīja. — Ja labi padomā, tad tas ir tikpat kā nāves sods. Kā vienā, tā otrā gadījumā runa ir par cieņu pret atsevišķa cilvēka dzīvību, par to, kā attīstās un turpmāk attīstīsies civilizācija. Ir dīvaini, ka vieni un tie paši cilvēki cīnās par nāves soda atcelšanu un aborta atļaušanu. Vai viņi nesaprot, cik tas absurdi — prasīt cieņu pret cilvēka dzīvību un tai pašā laikā šo cieņu mazināt?

Demerests atcerējās, ko viņš pats bija šovakar sacījis Gvenai. Viņš atkārtoja to Herisam:

—  Nedzimis bērns vēl nav cilvēks, nav personība. Tas ir embrijs.

—   Atļaujiet man pajautāt, — Heriss sacīja. — Vai jūs kādreiz esat redzējis nedzimušu bērnu — nelaikā no sievietes miesām izņemtu?

—  Nē.

—   Es reiz redzēju. Kāds pazīstams ārsts man parādīja. Tas atradās stikla burkā ar formaldehīdu; mans draugs glabāja to skapī. Es nezinu, kur viņš to bija dabūjis, bet viņš man sacīja — ja šis embrijs būtu attīstījies, ja tā dzīvība nebūtu pārtraukta, tas būtu normāls bērns, zēns. Protams, tas bija embrijs, kā jūs sacījāt, bet reizē ar to arī jau cilvēks. Pilnīgi izveidojies mazs cilvēciņš: glīta sejiņa, rokas, kājas, pirksti, pat sīciņš fails. Vai zināt, kā es jutos, skatīdamies uz to? Man bija kauns; es domāju: velns parāvis, kur tad es biju, kur bija visi citi kārtīgi cilvēki, kam piemīt cilvēciskas jūtas, kad šis bērns, kurš nespēja pats aizstāvēties, tika noslepkavots? Jo tieši slepkavība bija notikusi, kaut gan parasti mēs baidāmies lietot šo vārdu.

—   Pie velna! Es taču nesaku, ka jāizrauj no mātes miesām bērns, kad tas jau pilnīgi izveidojies!

—   Bet vai jūs zināt, — Heriss sacīja, — ka astoņas nedēļas pēc apaugļošanās auglim jau ir attīstījušies visi orgāni, kas ir bērnam? Trešajā mēnesī embrijs jau izskatus kā bērns. Kur tad var novilkt robežu?

Demerests norūca:

—   Jums derēja būt advokātam, nevis pilotam. — Tomēr viņš neviļus nodomāja: diezin kurā mēnesī ir Gvena? Tad nosprieda: ja tas noticis Sanfrancisko, kā viņa apgalvoja, tad pirms astoņām vai deviņām nedēļām. Tātad, pieņemot, ka Herisa apgalvojumi patiesi, viņai tagad ir jau gandrīz pilnīgi izveidojies bērniņš.

Bija laiks kārtējam ziņojumam dispečeru dienestam. Vernons Demerests ziņoja. Viņi lidoja trīsdesmit divi tūkstoši pēdu augstumā, pacelšanos gandrīz jau pabeiguši, drīz vien šķērsos Kanādas robežu un atradīsies virs

Onta'rio dienviddaļas. Detroila un Vindzora, abas pierobežas pilsētas, parasti bija redzamas jūdzēm tālu priekšā kā spoži gaismas plankumi. Šovakar tās klāja tumsa, pilsētas bija kaut kur tālu lejā. Demerests atcerējās, ka Detroitas lidosta slēgta tieši pirms viņu izlidošanas. Abās pilsētās pašlaik droši vien trakoja sniega vētra, kas virzījās uz austrumiem.

Demerests zināja, ka pasažieru salonos Gvcna Meigena un pārējās pavadones jau otrreiz iznēsā dzērienus un pirmajā klasē pasniedz ari karstus uzkožamos dārgos porcelāna šķīvīšos.

—   Es jau jums sacīju, ka rnan ir stingri-uzskati, — Ensons Heriss teica. — Nemaz nevajag būt reliģiozam, lai ticētu cilvēka ētikai.

—   …vai kādām citām pārspīlētām idejām, — Demerests norūca. — Tomēr cilvēki ar tādiem uzskatiem kā jums cietīs neveiksmi. Vispārējā tendence ir atvieglot iespēju izdarīt abortu; galu galā varbūt panāks, ka to varēs izdarīt pilnīgi brīvi un legāli.

—  Ja tas notiks, — Heriss sacīja, — tad mēs būsim spēruši soli. atpakaļ, tuvāk Osvencimas krāsnīm.

—   Blēņas! — Demerests pacēla acis no lidojuma žurnāla, kur tikko bija ierakstījis nule saņemtās ziņas par lidmašīnas atrašanās vietu. Viņš vairs nespēja slēpt dusmas, kas viņam arvien viegli lauzās uz āru. — Ir pietiekami daudz ieganstu aborta atļaušanai — piemēram, negribēti bērni, kas lemti nabadzībai, bez kādām cerībām tikt dzīvē uz augšu; tad vēl citi īpaši gadījumi — izvarošana, asinsgrēks, mātes slimība.

—  Ar īpašiem gadījumiem nevar aizbildināties. Tas būtu tikpat kā sacit: lai notiek, atļaujam slepkavību, ja ir pārliecinoši iemesli. — Heriss papurināja galvu par zīmi, ka nespēj pievienoties Demeresta uzskatiem. — Jūs runājāt par negribētiem bērniem. No tiem var izvairīties ar dažādiem aizsarglīdzekļiem. Pašlaik ikvienam ir tāda iespēja. Bet, ja tas neizdodas un jau sākusies jauna dzīvība, radies jau cilvēks, tad mums nav tiesību piespriest tam nāves sodu. Kas mūs sagaida, to mēs nevaram zināt, tas ir liktenis, bet, ja mums dota dzīvība — vienalga, vai dzīvojam laimīgi vai nelaimīgi, — tad mums ir tiesības to saglabāt, un būs maz tādu, kas gribētu no tās šķirties, lai cik slikti dzīvotu. Ar nabadzību jācīnās, uzlabojot dzīves apstākļus, nevis nogalinot nedzimušus bērnus.

Heriss brītiņu padomāja, tad turpināja:

—   Ja runājam par ekonomiku, tad ekonomiskus ieganstus var sameklēt visam. Aiz ekonomiskiem apsvērumiem ir gluži dabiski nogalināt debilos tūlīt pēc piedzimšanas un sagādāt vieglu nāvi neglābjami slimiem, atbrīvoties no veciem, nederīgiem cilvēkiem, kā Āfrikā, kur tos atstāj džungļos hiēnām par barību. Bet mēs to nedarām, jo mēs augsti cienām cilvēka dzīvību. Es apgalvoju, Vernon, — ja mēs tiecamies pēc progresa, mums to vajadzētu cienīt vēl vairāk.

Altimetri, kas atradās katram pilotam priekšā, rādīja trīsdesmit trīs tūkstoši pēdu. Lidmašīna bija sasniegusi noteikto augstumu. Ensons Heriss pārslēdzās uz horizontālu lidojumu, bet otrais pilots Džordens atkal paliecās uz priekšu pie regulatoriem.

—   Jums derētu izvēdināt galvu, — Demercsts īgni teica Herisam. Viņš atskārta, ka, pats iesācis šo sarunu, tagad vēlējās, kaut tas nebūtu noticis. Lai izbeigtu, viņš nospieda pogu un izsauca pavadoni. — Liksim, lai atnes mums kādus uzkožamos, kamēr pirmās klases pasažieri nav visu aprijuši.

Heriss pamāja.

—   Laba doma.

Pēc brītiņa, saņēmusi rīkojumu pa telefonu, Gvena Meigena atnesa trīs šķīvjus ar garšīgām uzkodām un kafiju. Visās «Trans America», tāpat arī daudzu citu aviosabiedrību lidmašīnās pilotus apkalpoja zibenīgi ātri.

—   Paldies, Gvena, — Vernons Demerests sacīja; tad, kamēr viņa paliecās uz priekšu, lai pasniegtu ēdienu Ensonarn Herisam, viņš pilnīgi pārliecinājās par to, ko jau zināja. Gvenas viduklis bija tikpat tievs kā agrāk, vēl nekā nevarēja manīt — un arī nevarēs manīt, lai tur iekšā notiktu kas notikdams. Pie velna Herisu ar viņa vecišķi sievišķīgajiem spriedelējumiem! Protams, Gvena taisīs abortu, tiklīdz viņi atgriezīsies.

Ap sešdesmit pēdu no pilotu kabīnes tūristu salonā misis Ada Kvonseta bija aizrāvusies dzīvā sarunā ar pasažieri, kurš sēdēja viņai labajā pusē, patīkamu pusmūža vīrieti, kurš, kā viņai bija izdevies noskaidrot, bija Čikāgas simfoniskā orķestra obojists.

—   Cik tas brīnišķīgi — būt mūziķim, strādāt iādu radošu darbu! Mans nelaiķa vīrs mīlēja klasisko mūziku. Viņš pats mazliet spēlēja vijoli, protams, tikai sava prieka pēc.

Misis Kvonseta juta patīkamu siltumu no glāzītes heresa, ko viņai bija izmaksājis viņas paziņa obojists, un viņš jau apjautājās, vai viņa nevēloties vēl otru. Misis Kvonseta starot staroja.

—   Jūs esat ļoti laipns. Varbūt man vajadzētu atteikties, bet es tomēr labprāt iedzeršu.

Pasažieris, kas sēdēja viņai kreisajā pusē, — vīrietis ar retām smilškrāsas ūsiņām un stiegrainu kaklu — nebija tik patīkams kaimiņš, patiesību sakot, misis Kvonseta viņā jutās vīlusies. Uz saviem vairākkārtējiem mēģinājumiem uzsākt sarunu viņa bija saņēmusi tikko sadzirdamas vienzilbīgas atbildes, un vīrietis visu laiku sēdēja pilnīgi vienaldzīgs pret visu, vēl arvien turēdams uz ceļiem savu mapi.

Kad visiem pasniedza dzērienus, misis Kvonseta nodomāja, ka varbūt tagad kaimiņš pa kreisi kļūs runīgāks. Taču veltīgas cerības. Viņš paņēma no pavadones viskija glāzi, samaksāja par to, izvilcis no kabatas sīknaudas sauju un noskaitījis vajadzīgo summu, un izdzēra to vienā paņēmienā. Pēc heresa glāzītes misis Kvonseta gluži atmaiga un neviļus nodomāja: nabadziņam droši vien ir kādas nepatikšanas, jāliek viņš mierā.

Viņa ievēroja tomēr, ka cilvēks ar stiegraino kaklu pēkšņi atdzīvojās, kad kapteinis drīz pēc pacelšanās ziņoja par lidmašīnas ātrumu, maršrutu, lidojuma ilgumu un visiem pārējiem sīkumiem, kuros misis Kvonseta reti kad klausījās. Kaimiņš pa kreisi kaut ko pierakstīja uz aploksnes otras puses, bet pēc tam sameklēja karti «Nosakiet paši savu atrašanās vietu», ar kurām pasažierus apgādā aviosabiedrības, un izklāja to uz savas mapes. Pašlaik viņš pētīja karti, kaut ko atzīmēja ar zīmuli, laikpalaikam uzmezdams skatienu pulkstenim. Misis Kvonsetai tas likās muļķīgi un bērnišķīgi — bija taču skaidrs, ka tur priekšā, kabīnē, sēž novērotājs, kas rūpējas, lai lidmašīna laikā nonāktu tur, kur tai jābūt.

Misis Kvonseta no jauna pievērsās obojistam, kurš stāstīja, ka nesen viņš, sēdēdams koncertzāle un klausīdamies Bruknera simfoniju, konstatējis, ka tajā mirklī, kad pūšamo instrumentu grupa atskaņo «pom-tiddi-pompom», čelli spēlē «ei-didli-ei-ei». Ilustrācijas labad viņš nodūca abas melodijas.

— Patiešām! Cik interesanti! Man tas ne prātā nebūtu ienācis, — misis Kvonseta iesaucās. — Mans nelaiķa vīrs būtu priecājies ar jums iepazīties, kaut gan, protams, jūs esat daudz, daudz jaunāks.

Otrā lieresa porcija jau bija iedarbojusies, un misis Kvonseta jutās pavisam lieliski. Viņa nodomāja: cik jauku reisu viņa izvēlējusies! Tik lieliska lidmašīna un apkalpe, pavadones pieklājīgas un izpalīdzīgas, un tik patīkami pasažieri, vienīgi vīrietis kreisajā pusē ne visai, bet tas nekas. Drīz pasniegs pusdienas un vēlāk, kā viņa bija uzzinājusi, rādīs filmu ar Maiklu Keinu, viņas iemī|oto kinozvaigzni. Ko vēl vairāk varēja gribēt?

Misis Kvonseta maldījās, uzskatīdama, ka priekšā, kabīnē, atrodas novērotājs. Nekāda novērotāja tur nebija. «Trans America», tāpat kā vairums citu aviosabiedrību, vairs neizmantoja novērotājus, pat tālajos reisos ne — tos aizstāja radaru un radio sistēmas, kas bija iekārtotas visās modernajās reaktīvajās lidmašīnās. Piloti vadīja lidmašīnas pēc norādījumiem, ko saņēma no gaisa satiksmes dispečeru dienesta.

Taču, ja reisa «divi» lidmašīnā būtu tāds novērotājs kā agrāk, viņa aprēķinātā lidmašīnas atrašanās vieta gandrīz sakristu ar to, ko D. O. Gercro bija ieguvis savos aptuvenajos aprēķinos. Gerero bija aprēķinājis, ka viņi atrodas netālu no Detroitas; tas izrādījās pareizi. Viņš to zināja, jo komandieris bija sacījis savā ziņojumā pasažieriem, ka viņi lidos pāri Monreālai, Frederiktonai Ņūbrunsvikā, Reja ragam un vēlāk Ņūfaundlendai. Kapteinis pat bija pateicis, kādā ātrumā viņi lido, tāpēc Gerero tālākie aplēsurni varēja būt tikpat precīzi.

D. O. Gerero aprēķināja, J<a Ņūfaundlendas austrumu piekrastei viņi būs pārlidojuši pēc divarpus stundām no šī brīža. Taču līdz tam kapteinis droši vien vēlreiz ziņos, tā ka aprēķinu varēs izlabot, ja būs nepieciešams. Pēc tam, kā jau izplānojis, Gerero nogaidīs vēl stundu, līdz lidmašīna būs krietni tālu virs Atlantijas okeāna, un tikai tad paraus auklu un uzspridzinās dinamītu. Domājot par to, viņa pirksti neviļus sažņaudza ciešāk mapes rokturi.

Tagad, kad kritiskais brīdis bija tik tuvu, viņš vēlējās, kaut tas pienāktu vēl ātrāk. Varbūt galu galā, viņš domāja, nemaz nevajag gaidīt tik ilgi. Tiklīdz viņi būs tikuši garām Ņūfaundlendai, jebkurš laiks būs piemērots.

Viskija glāze bija viņu mazliet nomierinājusi. Kaut gan sasprindzinājums jau bija atslābis, kad viņš iekāpa lidmašīnā, taču drīz vien tas atkal pieņēmās, it īpaši pēc tam, kad tā pretīgā vecā grezele blakus sēdeklī mēģināja ievilkt viņu sarunā. D. O. Gcrero negribēja sarunāties nc tagad, ne arī vēlāk, īstenībā nekad vairs savā mūžā. Viņš gribēja tikai sēdēt un sapņot — par trīssimt tūkstošiem dolāru, lielāko summu, kāda viņam jebkad piederējusi, kurus saņems Inese un abi bērni, kā viņš domāja, jau tuvākajā laikā.

Pašlaik viņam labi noderētu vēl viena glāze viskija, taču nebija vairs naudas. Pēc tam kad viņš bija samaksājis par apdrošināšanas polisi daudz vairāk, nekā iepriekš paredzēts, atlika tik tikko vienai viskija glāzei. Tātad vajadzēja iztikt bez viskija.

Viņš atkal aizvēra acis. Šoreiz viņš mēģināja iztēloties, kā Inese un bērni uzņems ziņu par naudu. Droši vien būs pateicīgi viņam par to, ka viņš apdrošinājis savu dzīvību, kaut arī nezinās visu — ka viņš upurējies, atdevis viņu labad savu dzīvību. Bet varbūt viņi kaut ko nojautīs? Tādā gadījumā, viņš cerēja, viņi pareizi novērtēs viņa rīcību, kaut gan par to varēja arī šaubīties: viņš no pieredzes zināja, ka cilvēki reizēm pavisam dīvaini reaģē uz labdarību.

Savādi — domādams par Inesi un bērniem, viņš nekādi nespēja skaidri iztēloties viņu sejas. Gandrīz vai likās, it kā viņš domātu par cilvēkiem, kurus nekad nav pazinis.

Viņš izlīdzējās, iztēlodamies dolāru zīmes ar vairākiem trijniekiem un neskaitāmām nullēm. Pēc tam viņš laikam bija iesnaudies, jo, atvēris acis un pametis skatienu pulkstenī, redzēja, ka pagājušas divdesmit minūtes — un kāda stjuarte, ejā stāvēdama, bija paliekusies uz viņa pusi. Pievilcīgā brunete ar angļu akcentu jautāja:

— Vai pasniegt jums pusdienas, ser? Tādā gadījumā varbūt atļausiet man paņemt jūsu mapi.

Gandrīz pašā pirmajā sastapšanās mirklī Melam Beikersfeldam bija radusies instinktīva nepatika pret advokātu Eliotu Frīmantlu, kas vadīja Medouvudas iedzīvotāju delegāciju. Tagad, kad delegācija jau minūtes desmit bija Mela kabinetā, šī nepatika parauga pretīgumā.

Šķita, ka advokāts tīši izturas cik vien iespējams aizvainojoši. Jau pašā sarunas sākumā Frīmantls bija izmetis nepatīkamo piezīmi par runāšanu «bez aplinkiem», ko Mels atvairīja saudzīgi, kaut arī tā modināja viņā sašutumu. Pēc tam ikvienam Mela iebildumam sekoja rupja un nicīga atbilde. Mels instinktīvi juta, ka Frīmantls apzināti kaitina viņu, cerēdams, ka Mels zaudēs savaldību un pateiks kaut ko nepārdomātu, turklāt reportieriem dzirdot. Atklājis advokāta nolūkus. Mels nepavisam nevēlējās uzķerties uz izmestā aķa. Ar pūlēm viņam izdevās palikt savaldīgam un pieklājīgam.

Frīmantls bija protestējis, kā viņš izteicās, pret «šīs lidostas vadības cietsirdīgo vienaldzību pret manu klientu — krietnu Medouvudas ģimeņu veselību un labklājību».

Mels mierīgi atbildēja, ka ne lidosta, ne aviosabiedrības, kas to izmanto, nav izturējušās ne cietsirdīgi, ne vienaldzīgi.

—   Tieši pretēji, mēs esam atzinuši, ka jautājums par troksni patiešām eksistē, un esam darījuši, ko spējuši, lai to novērstu.

—   Tad jūsu spējas, ser, ir visai nožēlojamas! Un ko tad jūs esat darījuši? — Advokāts Frīmantls pats atbildēja uz savu jautājumu: — Cik maniem klientiem un man redzams — un dzirdams, jūs esat vienīgi devuši tukšus solījumus, neko vairāk. Ir pilnīgi skaidrs, ka šeit nevienam nerūp Medouvudas liktenis, un mēs esam nolēmuši meklēt palīdzību tiesā.

Sis apvainojums ir nepatiess, Mels iebilda. Ir bijis paredzēts, ka lidmašīnas nepacelsies no skrejceļa «divipieci», kas atrodas tieši pretī Medouvndai, kad vien būs iespējams izmantot citu skrejceļu. Uz skrejceļa «divipieci» paredzēta galvenokārt nosēšanās, kas Medouvudu netraucētu, kaut gan jūtami kavētu lidostas darbību. Turklāt visu aviosabiedrību pilotiem dots rīkojums pielietot trokšņu slāpēšanas paņēmienus, paceļoties Medouvudas virzienā, vienalga, no kura skrejceļa, arī tad, kad trase neiet tieši pāri Medouvudai.

Mels piebilda:

—  Jums derētu zināt, mister Frīmantl, ka šī nav mūsu pirmā sastapšanās ar Medouvudas iedzīvotājiem. Savas kopīgās problēmas mēs esam apsprieduši jau vairākkārt.

—  Varbūt citās reizēs netika runāts pietiekami atklati, — Eliots Frīmantls atcirta.

—   Lai rui kā bija citās reizēs, tagad jūs, kā liekas, cenšaties to panākt.

—  Mēs gribam panākt daudz ko — atmaksu par nokavēto laiku, veltīgajām pūlēm un zaudēto uzticību.

Mels nolēma neatbildēt. Ne viena, ne otra puse neko nevarēja iegūt ar šādu spriedelēšanu, varbūt vienīgi Frīmantls kļūtu populārs. Mels ievēroja, ka žurnālistu zīmuļi steigšus skrien pa papīru. Vienu jau advokāts prata lieliski: sagādāt interesantu materiālu presei.

Mels nolēma izbeigt šo sarunu, cik drīz vien iespējams, nepārkāpjot pieklājības robežas. Viņš visu laiku asi izjuta Sindijas klātbūtni — viņa vēl arvien sēdēja, kā sēdējusi kopš delegācijas ierašanās, tikai tagad varēja redzēt, ka viņa garlaikojas: Sindija parasti garlaikojās, kad runa bija par lidostu. Šoreiz tomēr Mels juta viņai līdzi. Tā kā viņi bija apsprieduši patiešām nopietnu jautājumu, ari viņš uzskatīja Medouvudas delegācijas ierašanos kā nepatīkamu traucējumu.

Bez tam Melu vēl arvien māca rūpes par Kītu. Viņš domāja, kā brālim veicas tur, dispečeru punktā. Varbūt vajadzēja uzstāt, lai Kīts šovakar aiziet no darba, un turpināt sarunu, kura varēja kaut ko noskaidrot, ja lidojumu vadītāja ierašanās nebūtu to pārtraukusi. Varbūt arī tagad vel nebija par vēlu… Taču arī saruna ar Sindiju nebija pabeigta, viņai, protams, jādod priekšroka. Un tagad vēl šis dzēlīgais advokāts — šis Frīmantls maļ un maļ savas tukšās frāzes…

—  Tā kā jūs pieminējāt tā sauktos trokšņu slāpēšanas paņēmienus, — Eliots Frīmantls sarkastiski teica, — tad atļaujiet jautāt, kas ar tiem nolicis šovakar?

Mels nopūtās.

—   Trīs dienas trako sniega vētra. — Viņš pārlaida skatienu delegācijas locekļiem. — Man liekas, to jūs paši labi zināt. Vētras dēļ radās sevišķas grūtības. — Viņš pastāstīja par aizsprostoto skrejceļu «trīs-nulle», par to, ka pagaidām nepieciešams pacelties no skrejceļa «divi-pieci», kaut arī tādēļ nenovēršami jācieš Medouvudas iedzīvotājiem.

—   Tas viss ir ļoti jauki, — sacīja viens no delegātiem — vīrs ar platiem žokļiem un kailu galvvidu. Mels viņu bija saticis jau agrāk pārrunās par lidostas trokšņiem. — Mēs zinām, ka ir vētra, mister Beikersfeld. Bet, ja jūs dzīvojat tieši zem trases, nekļūst vieglāk, zinot, kāpēc lidmašīnas lido pari, vienalga, vētras vai cita iemesla dēļ. Starp citu, mani sauc Floids Zaneta. Es biju sapulces priekšsēdētājs.

Eliots Frīmantls veikli iejaucās sarunā.

—   Piedodiet, mums vēl kaut kas jānoskaidro, pirms runājam tālāk. — Acīmredzot advokāts ne uz mirkli negribēja izlaist no rokām delegācijas vadību. Viņš sacīja Mēļam, sānis uzmetis skatienu preses pārstāvjiem: — Runa nav tikai par troksni, kas tricina Medouvudas mājas un cilvēku ausis, kaut arī tas ir ļoti kaitīgi — bojā nervus, veselību, neļauj bērniem pienācīgi izgulēties. Bet jūsu lidosta tīri fiziski ielaužas ,,.

Šoreiz Mels viņu pārtrauca.

—  Vai jūs nopietni uzskatāt, ka vienigā izeja no šovakar radušās situācijas ir — slēgt lidostu?

—   Ne tikai uzskatu, ka tas jādara. Mēs varam jūs piespiest. Es tikko runāju par fizisko ielaušanos. Es pierādīšu to tiesā savu klientu labā. Un mēs uzvarēsim!

Pārējie delegācijas locekļi, arī Floids Zaneta atzinīgi 'māja ar galvām.

Eliots Frīmantls brītiņu klusēja, ļaudams saviem pēdējiem vārdiem ciešāk iespiesties klausītāju apziņā, un pats visu pārdomāja. Šķita, ka viņš gājis pietiekami tālu. 2ēl tikai, ka lidostas priekšnieks nebija zaudējis savaldību, kaut gan Frīmantls tieši to bija pūlējies panākt. Ar tādiem paņēmieniem viņš jau agrāk dažu labu reizi bija rīkojies un bieži vien guvis panākumus, un tie bija lieliski paņēmieni, jo cilvēki, kas zaudēja savaldību, neguva arī lasītāju simpātijas, kad par viņiem rakstīja avīzēs, un Frīmantls tieši ar to galvenokārt rēķinājās. Taču Beikersfelds, kaut arī redzami noskaities, nebija iekritis šajās lamatās. Nekas, Eliots Frīmantls nodomāja, man tomēr veicies. Arī viņš bija ievērojis, ka reportieri cītīgi pieraksta viņa vārdus — vārdus, kas (bez zobgalības un ķildīguma pieskaņas) labi izskanēs presē, pat labāk — viņš bija pārliecināts — nekā viņa runa Medouvudas mītiņā.

Protams, Frīmantls saprata, ka tas viss ir tikai tukša metašanās ar vārdiem. Nekāda labuma no tā nebūs. Pat ja lidostas priekšnieku Beikersfeldu izdotos pārliecināt, ka viņiem taisnība — bet uz to nebija ko cerēt, — viņš tikpat neko nespētu līdzēt. Lidosta bija un paliks, kur ir un kāda ir. Šīvakara delegācijas ierašanās šeit ir panākusi, ka šim jautājumam pievēršas vispārējā uzmanība un, galvenais (no advokāta Frīmantla viedokļa), Medouvudas iedzīvotāji pārliecinājušies, ka viņiem ir uzticams aizstāvis, tā ka izpildīto anketu (un arī čeku) straumei vajadzēja plūst uz Frīmantla un Saja kantori.

2ēl, Frīmantls domāja, ka pārējie Medouvudas iedzīvotāji, kas gaidīja lejā, nedzirdēja, kā es sadevu sutu Beikersfeldam, aizstāvēdams viņu intereses. Bet gan jau viņi to izlasīs rītdienas laikrakstos; turklāt Eliots Frīmantls nepavisam nedomāja, ka Medouvudas un lidostas šīvakara saķeršanās beigsies ar šo sarunu. Viņš jau bija apsolījis uzstāties televīzijā, kad šī saruna būs beigusies, un televīzijas vīri gaidīja lejā, jo nevarēja ar visiem saviem aparātiem šeit iekļūt. Viņš cerēja, ka centrālajā zālē — pēc viņa ierosinājuma — jau būs uzstādītas televīzijas kameras, un, kaut gan šis nēģeris, policijas leitnants, bija aizliedzis jebkādas demonstrācijas, Frīmantls bija pārliecināts, ka, veikli rīkojoties, viņa uzstāšanās televīzijā var izvērsties demonstrācijā.

Eliots Frīmantls bija ieminējies par tiesas procesu, kas būtu, kā viņš jau mītiņā bija apgalvojis Medouvudas iedzīvotājiem, viņa galvenais uzdevums viņu labā. «Mans darba lauks ir likums,» viņš bija tiem sacījis. «Likums un nekas cits.» Protams, tas nebija tiesa; taču Eliotam Frimantlam piemita spējas piemēroties apstākļiem.

—   Kādu tiesas procesu jūs ierosināt, — Mels Beikersfelds sacīja, — tā, protams, ir jūsu darīšana. Tomēr es gribētu jums atgādināt, ka lidostām ļaužu ērtību labad ir likumīgas tiesības darboties, kaut arī tām tuvumā atrastos apdzīvotas vietas.

Frīmantls sarauca uzacis.

—   Es nezināju, ka jūs esat arī advokāts.

—   Es neesmu advokāts. Un esmu pilnīgi pārliecināts, ka ari jūs to zināt.

—       Nu, man sāka rasties tādas domas. — Eliots Frīmantls pavīpsnāja. — Tāpēc ka es esmu, turklāt ar zināmu pieredzi tādos gadījumos. Vēl vairāk: es varu apgalvot, ka ir precedenti, kas runā par labu maniem klientiem. — Tāpat kā iepriekš mītiņā, viņš steigšus nobēra, kā likās, ļoti iespaidīgu virkni dažādu prāvu, kur pilsētu iedzīvotāji vai atsevišķi cilvēki bija iesūdzējuši tiesā lidostas.

Melam nāca smiekli, kaut arī viņš to neizrādīja. Par šīm prāvām viņš zināja. Viņš zināja arī par citām, kuras bija beigušās ar krasi atšķirīgiem lēmumiem un par kurām Frīmantls vai nu nekā nezināja, vai izmanīgi bija izvairījies tās pieminēt. Melam bija aizdomas, ka pēdējais pieņēmums ir pareizais, taču viņš nedomāja uzsākt strīdu. Tādiem jautājumiem, ja tie jāapspriež, vieta vienīgi tiesā.

Tomēr Mels negribēja Jaut pilnīgu vaļu advokātam, kuru viņš necieta arvien vairāk un vairāk. Vērsdamies pie delegācijas vispār, Mels paskaidroja, aiz kādiem iemesliem viņš vairās no tiesu procesiem, un piebilda:

—       Tā kā mēs esam šeit sanākuši, es gribētu jums kaut ko pateikt par lidostām un troksni vispār.

Viņš manīja, ka Sindija nožāvājas.

Frīmantls tūlīt pārtrauca viņu.

—   Šaubos, vai tas nepieciešams. Mēs esam nolēmuši…

—        Ak tā! — Pirmo reizi Mels atmeta savu iecietīgo toni un runāja skarbi un noteikti. — Vai tas nozīmē, ka, pēc tam kad es esmu pacietīgi jūs uzklausījis, jūs un visa jūsu delegācija negrib parādīt man tādu pašu laipnību?

Delegāts Zaneta, kurš jau reiz bija runājis, saskatījās ar pārējiem.

—   Es domāju, ka mums vajadzētu …

—       Lai misters Frīmantls atbild, — Mels asi partrauca viņu.

—       Patiešām nevienam nav vajadzības pacelt balsi un izturēties nepieklājīgi. — Advokāts laipni smaidīja.

—        Tādā gadījumā — kāpēc tad jūs to vien darījāt kopš tā brīža, kad ienācāt šeit?

—   Es neuzskatu…

—   Bet es uzskatu!

—  Vai jūs pārāk neiekaistat, mister Beikersfeld?

—        Nē. — Mels smaidīja. — Man žēl jūs apbēdināt, bet es nemaz neesmu iekaisis. — Viņš juta, ka guvis virsroku, pārsteigdams advokātu. Viņš turpināja: — Jūs ļoti daudz runājāt, mister Frīmantl, un ne vienmēr pieklājīgi. Taču

es ari gribētu kaut ko pateikt. Un es esmu pārliecināts — ja ari nevienam citam, tad vismaz preses pārstāvjiem būs interesanti uzklausīt abas puses.

—   Jā, mēs visi esam ieinteresēti. Tikai esam jau diezgan uzklausījuši visādus nenozīmīgus aizbildinājumus. — Kā parasti, Eliots Frīmantls ātri bija atguvies. Taču viņš pats sev atzinās, ka Beikersfelda sākotnējā rāmā izturēšanās iemidzinājusi viņa uzmanību, tāpēc krasais pavērsiens pretējā virzienā viņu pārsteidzis nesagatavotu. Viņš saprata, ka lidostas priekšnieks ir daudz viltīgāks, nekā sākumā licies.

—   Es nekā neesmu teicis par aizbildinājumiem, — Mels aizrādīja. — Es gribēju pastāstīt par lidostas trokšņiem vispār.

Frīmantls paraustīja plecus. Viņam itin nemaz nepatika, ja tiktu atklāts kaut kas jauns, ievērības cienīgs par lidostu un tā uzmanība novirzīta no viņa. Šobrīd viņam tomēr nebija nekādas iespējas to novērst.

—   Dāmas un kungi, — Mels iesāka, — kad jūs šovakar ienācāt šeit, tika runāts par tiešu un atklātu valodu. Misters Frīmantls savu ir pateicis, tagad es gribu būt tikpat atklāts.

Mels juta, ka abas sievietes un četri vīrieši — delegācijas locekļi — uzmanīgi klausās, tāpat arī preses pārstāvji. Pat Sindija paslepus vēroja viņu. Viņš mierīgi runāja tālāk.

—   Jūs visi zināt — vismaz jums vajadzētu zināt, ko mēs esam darījuši Linkolna starptautiskajā lidostā, lai pēc iespējas samazinātu lidmašīnu troksni un atvieglotu dzīvi tiem, kas dzīvo lidostas tuvumā. Dažus no šiem paņēmieniem es jau minēju, bet ir vēl citi, piemēram, dzinēju pārbaudīšana notiek attālākās lidostas vietās un vienīgi stingri noteiktā laikā.

Eliots Frīmantls, jau sākdams nervozēt, iejaucās:

—   Bet jūs pats atzināt, ka šīs tā saucamās sistēmas reizēm nedarbojas.

—   Es neko tamlīdzīgu neesmu teicis, — Mels atcirta. — Parasti tās darbojas, cik labi tas vispār iespējams. Es teicu, ka šovakar tās nedarbojās, tāpēc ka bija īpaši apstākļi, un, atklāti sakot, ja es būtu pilots un paceltos lidmašīnā šādā vētrā, es ne labprāt samazinātu dzinēju jaudu tūlīt pēc pacelšanās no zemes, kamēr lidmašīna vel nav sasniegusi attiecīgo augstumu. Turklāt šāds stāvokltā atkārtojas laiku pa laikam.

—   Pārāk bieži!

—   Nē, ser! Un, lūdzu, ļaujiet man pabeigt! — Mels neapstādamies turpināja: — Tas ir tiesa, ka lidostas — gan šeit, gan visur citur — dara visu iespējamo, lai samazinātu troksni. Jums varbūt būs nepatīkami to dzirdēt, un varbūt viens otrs to ari neatzīs, bet īstenībā neko vairāk arī nav iespējams darīt. Nevar taču trīssimt tūkstoši mārciņu smaga mašīna ar spēcīgiem dzinējiem pārvietoties klusītiņām kā pelīte. Kad liela reaktīvā lidmašīna paceļas vai nosēžas, neizbēgami ir tāds elles troksnis, ka visiem, kas ir tuvumā, ausis krīt ciet. — Vairākās sejās paplaiksnijās smaids, tikai Eliots Frīmantls bija īgni saraucis pieri. Mels piebilda: — Tātad, ja mums nepieciešamas lidostas — un acīmredzot ir nepieciešamas, — tad kādam ir jāsamierinās ar troksni vai jāpārceļas citur.

Tagad Mels redzēja, ka reportieru zīmuļi steidzīgi cenšas pierakstīt viņa vārdus.

—   Ir tiesa, — Mels turpināja, — ka lidmašīnu rūpniecībā tiek izstrādātas trokšņa slāpēšanas ierīces, taču — atklāti sakot — ir maz cilvēku aviorūpniecībā, kas šo pasākumu uzņem nopietni, un katrā ziņā tas nenotiek ar tik lieliem panākumiem kā, teiksim, jaunas konstrukcijas lidmašīnu radīšana. Labākā gadījumā tie ir tikai tādi palīglīdzekļi. Ja jūs man neticat, atļaujiet atgādināt kādu faktu: lai gan smagās mašīnas tiek izmantotas daudz gadu ilgāk nekā lidmašīnas, neviens vēl nav izgudrojis īsti efektīvu mašīnas trokšņa slāpētāju.

Bez tam vēl jāpatur prātā tas: kamēr vienu reaktīvo lidmašīnu tipu mazliet noklusina — ja tas vispār izdodas —, rodas jauni, spēcīgāki dzinēji, kas ar visiem trokšņa slāpētājiem būs skaļāki nekā pirmie dzinēji. Kā jau teicu, — Mels piebilda, — es runāju ar jums pilnīgi atklāti.

Kāda no delegātēm drūmi nomurmināja:

—   Bez šaubām!

—  Tapec man jārunā arī par nākotni, — Mels sacīja. — Tiek radītas jaunas lidmašīnas — nākamā reaktīvo laineru grupa pēc «Boeing» 747, arī milzu «Lockheed» 500, ko drīz sāks izmantot, un pēc tam nāks vēl cits tips — «Concorde» un vēl citi. «Lockheed» 500 darbosies ar apmēram tādu pašu troksni kā mums jau pazīstamās lidmašīnas, tikai stiprāka. Virsskaņas tipam būs spēcīgu dzinēju troksnis, kam vēl pievienosies spēcīga dunoņa, kad lidmašīnas ātrums pārsniegs skaņas ātruma robežu, — tas būs daudz sarežģītāks jautājums nekā visi, kas mums bijuši līdz šim.

Jūs varbūt esat dzirdējuši vai lasījuši — tāpat kā es — optimistiskus rakstus par to, ka šī dunoņa notiks augstu gaisā, tālu projām no pilsētām un lidostām un uz zemes nebūs sevišķi dzirdama. Neticiet tiem! Mums visiem draud šīs briesmas: cilvēkiem savās mājās — tādiem kā jūs, tādiem kā es, kas vada lidostas; aviosabiedrībām, kas ieguldījušas biljoniem dolāru lidmašīnās, kuras tām jāizmanto pastāvīgi vai jābankrotē. Ticiet man, pienāks laiks, kad mēs vēlēsimies, kaut būtu tikai šis troksnis, par ko mēs spriežam šovakar.

—   Ko tad jūs ieteicat maniem klientiem? — Eliots Frīrnantls sarkastiski jautāja. — Labāk tūlīt doties uz trakoinaju nekā gaidīt, kamēr jūs ar saviem milzeņiem viņus turp aizdzenat.

—   Nē, — Mels cieti noteica, — to es viņiem nesaku. Es tikai atklāti — kā jūs lūdzāt — pasaku, ka nespēju tik vienkārši atbildēt; tāpat arī es negribu dot jums solījumus, ko lidosta nespes pildīt. Un es vēl saku, ka, manuprāt, lidostas troksnis nevis mazināsies, bet kļūs vēl stiprāks. Tomēr es gribētu jurris visiem atgādināt, ka šī problēma nav jauna. Tā pastāv, kopš sākās vilcienu satiksme, kopš tiem pievienojās smagās mašīnas, autobusi un automobiļi; tā pati problēma radās, kad cauri apdzīvotām vietām tika būvēti autoceļi un kad radās un paplašinājās lidostas. Tas viss kalpo cilvēku ērtībām — vismaz tā mēs uzskatām, un tomēr tas viss arī rada troksni, par spīti visām mūsu pūlēm to noklusināt. Neko tur nevar līdzēt: smagās mašīnas, vilcieni, autoceļi, lidmašīnas un viss pārējais ir nepieciešams. Tā ir daļa no mūsu dzīves, un, ja mēs negribauLinainīt savu dzīves veidu, tad mums jāsamierinās ar šo troksni.

—   Citiem vārdiem sakot, maniem klientiem līdz mūža beigām jāatmet jebkādas cerības uz mieru, netraucētu miegu, klusumu un iespeju būt vientulībā?

—   Nē, —Mels sacīja. — Es domāju, galu galā viņiem vajadzēs pārcelties uz citurieni. Es nerunāju oficiāli, protams, bet es esmu pārliecināts, ka agri vai vēlu šī lidosta un arī pārējā« būs spiestas izdot daudzus biljonus dolāru

un atpirkt apdzīvotās vietas ap tām. Daudzi no šiem rajoniem var kļūt par rūpniecības centriem, kur troksnim nav nozīmes. Protams, tiem, kam pieder mājas un kas būs spiesti tās atstāt, tiks izmaksāta attiecīga kompensācija.

Eliots Frīmantls piecēlās un pamaja pārējiem delegācijas locekļiem, lai dara to pašu.

—       Sī pedejā piezīme, — viņš teica Melam, — bija vienīgā prātīga doma, ko es šovakar dzirdēju. Tomēr kompensācijas izmaksa var sākties drīzāk, nekā jus domājat, un tā var būt daudz lielāka. — Frīmantls strupi pamāja. — Mēs vēl satiksimies. Satiksimies tiesā.

Viņš izgāja no kabineta, un pārējie sekoja.

Mels pa vaļējām durvīm dzirdēja, ka priekšistabā viena no delegātēm iesaucās:

—       Jūs bijāt lielisks, mister Frīmantl! Es visiem to izstāstīšu.

—   Nu, paldies jums. Paldies… — Balsis noklusa.

Mels gāja aizvērt durvis.

—       Man ļoti žēl, ka tā iznāca, — viņš teica Sindijai. Tagad, kad viņi atkal bija palikuši divatā, viņš nezinaja, ko viņi vēl varētu sacīt viens otram, ja vispār kaut kas sakāms.

Sindija ledaini aizrādīja:

—  Tas nav nekas jauns. Tev vajadzēja precēt lidostu.

Pa durvīm Mels pamanīja, ka viens no reportieriem

atgriezies priekšistaba. Tas bija Tomlinsons no «Tribune».

—       Mister Beikersfeld, vai es varētu brītiņu ar jums parunāt?

—   Kas tad vēl? — Mels gurdi jautāja.

—       Man radās iespaids, ka misters Frīmantls jūs sevišķi nesajūsmināja.

—  Vai tas domāts publicēšanai?

—  Nē, ser.

—  Tad jūs esat pareizi novērojis.

—       Es domāju, ka jūs var interesēt «šis», — reportieris sacīja.

«Šis» bija viena no Eliota Frīmantla Mcdouvudas mītiņā izdalītajām anketām.

Izlasījis anketu, Mels jautāja:

—   Kur jūs to dabūjāt?

Reportieris paskaidroja.

—   Cik daudz cilvēku bija sanāksmē?

—   Es saskaitīju apmēram seši simti.

—   Un cik šādu anketu tika parakstītas?

—       To es skaidri nezinu, mister Beikersfeld. Man liekas, ap simt piecdesmit tika parakstītas un iesniegtas. Citi sacīja, ka sūtīšot tās pa pastu.

Mels drūmi nodomāja: tad tāpēc Eliols Frīmantls tik cītīgi tēloja aizstāvi! Bija skaidrs, ko un kādā nolūkā advokats pūlējies ietekmēt.

—       Man liekas, jūs patlaban aprēķināt to pašu, ko es, — reportieris Tomlinsons sacīja.

Mels pamāja.

—   Iznāk gluži jauka summiņa.

—        Kā tad. Man nekas nebūtu pretī saņemt kādu daļu no tas.

—       Varbūt mēs abi esam kļūdījušies, profesiju izvēloties. Vai jūs bijāt arī Medouvudas sanāksmē?

—   Jā.

—        Un neviens no klātesošajiem neaizrādīja, ka šī advokāta honorāra kopējā summa ir vismaz piecpadsmit tūkstoši dolāru?

Tomlinsons papurināja galvu.

—       Vai nu neviens par to neiedomājās, vai arī viņiem vienalga. Bez tam Frīmantls ir personība; man liekas, viņš it kā hipnotizē klausītājus. Tie ir gluži kā apburti.

Mels sniedza atpakaļ iespiesto anketu.

—   Vai jūs par to rakstīsiet?

—       Rakstīšu, bet nemaz nebrīnīšos, ja redakcija to izsvītros. Viņi vienmēr baidās aizskart šos likumzinātājus. Bez tam, man šķiet, no juridiskā viedokļa tur nav nekā nelikumīga.

—        Protams, — Mels sacīja. — Varbūt tas nav ētiski, un droši vien advokātu kolēģijai tas nepatiktu. Bet nelikumīgi tas nav. Medouvudas iedzīvotājiem, protams, vajadzēja sarunāt un visiem kopā nolīgt advokātu. Bet, ja cilvēki ir lētticīgi un grib padarīt advokātus bagātus, tad tā ir viņu pašu darīšana.

Tomlinsons pasmīnēja.

—  Vai es drīkstu to citēt?

—       Jūs tikko sacījāt, ka jūsu avīze tādus materiālus neiespiež. Bez tam mēs taču vienojāmies, ka mūsu saruna nav domāta presei. Atceraties?

—   Lai būtu tā.

Ja tam būtu kāda jēga, Mels domāja, viņš varbūt būtu Jāvis reportierim citēt šos vārdus — varbūt tos tomēr nenosvltrotu. Bet viņš zināja, ka nekāda labuma no tā nebūtu. Viņš arī zināja, ka viscaur valstī ir tādi advokāti kā Eliots Frīmantls, kuri uzošņā, kur kaut kas sasāpējis, samusina cilvēkus un tad neliek miera lidostām, aviosabiedrībām un reizēm arī pilotiem.

Mels sevišķi neiebilstu pret to; tas un prasība pēc likumīgas palīdzības bija katra cilvēka paša darīšana. Neciešami bija tas, ka daudzos gadījumos klienti māju īpašnieki tika maldināti, viņiem iedvesa veltīgas cerības, minēja iespaidīgus, taču visai vienpusīgus precedentus, tāpat kā Eliots Frīmantls šovakar. Galu galā radās milzums prāvu, tās dārgi izmaksāja un prasīja daudz laika, bet vairums, no tām beidzās neveiksmīgi, un vienīgie ieguvēji bija tajās iesaistītie advokāti.

Mels nožēloja, ka nav agrāk zinājis to, ko Tornlinsons viņam nule izstāstīja. Tad viņš būtu varējis brīdināt delegācijas locekļus par Eliota Frīmantla patiesajiem nolūkiem, iai Medouvudas iedzīvotāji zinātu, kas viņus sagaida. Tagad bija par vēlu.

—  Mister Beikersfeld, — sacīja «Tribune» reportieris, — es jums vēl kaut ko gribētu jautāt — par lidostu vispār. Ja jūs varētu veltīt man dažas minūtes ,,,

—  Jebkurā citā laikā labprāt. — Mels bezpalīdzīgi noplātīja rokas. — Pašlaik te ir piecpadsmit dažādi notikumi reizē.

Reportieris pamāja.

—   Es saprotu. Tomēr es vēl uzkavēšos kaut kur tepat. Dzirdēju, ka Frīmantla kompānija taisās kaut ko rīkot tur, lejā. Tā ka, ja vēlāk būtu izdevība

—   Darīšu, ko varēšu, — Mels sacīja, kaut gan vin: :i nebija ne mazākās vēlēšanās vēl šovakar ielaisties kaut kādās pārrunās. Viņam patika Tomlinsona vēlēšanās panākt, lai viss, par ko viņš rakstīja, būtu dziļi pamatots; tomēr Mels šovakar jau bija pieņēmis pietiekami daudz delegātu un reportieru.

Un, ja Frīmantls un Medouvudas ļaudis «taisās kaut ko rīkot tur, lejā», tad lai par to parūpējas leitnants Ordvejs ar saviem policistiem. Mels nolēma.

Kad «Tribune» reportieris bija aizgajis un Mels, aizvēris kabineta durvis, atgriezās pie Sindijas, viņa stāvēja un vilka rokās cimdus. Un indīgi piezīmēja:

—       Man liekas, tu sacīji, ka šeit esot piecpadsmit dažādu notikumu. Lai nu tie četrpadsmit būtu kādi būdami, esmu pārliecināta, ka tu tiem dosi priekšroku un es palikšu pēdējā.

—       Tas tikai tāds izteiciens, — Mels sacīja, — tu pati to ļoti labi zini. Es jau teicu— man žēl, ka tā iznāca. Es nezināju, ka tas viss notiks, turklāt vel viss reizē.

—       Bet tev tas patīk, vai ne? Tas viss. Daudz vairāk nekā es, mājas, bērni, kārtīga sabiedriska dzīve.

—       Ak! — Mels sacīja. — Es jau gaidīt gaidīju, kad tu atkal sāksi par to. — Viņš apklusa. — Pie velna! Kāpēc mēs atkal sākam strīdēties? Mēs taču visu izlēmām, vai ne? Nav vairs nekādas jēgas ķildoties.

—   Jā, — Sindija teica. Pēkšņi viņa it kā pieklusa.

—  Jā, laikam gan nav.

Brīdi valdīja neomulīgs klusums. Mels pirmais to pārtrauca.

—       Redzi, šķiršanās ir ļoti nopietns solis mums abiem, arī Robertai un Libijai. Ja tev rodas kaut kādas šaubas…

—   Vai tad mēs to jau neapspriedām?

—       Apspriedām, bet, ja tu vēlies, mēs varam apspriest to vēl piecdesmit reizes.

—   Es nevēlos. — Sindija apņēmīgi papurināja galvu.

—  Man nekādu šaubu nav. Un arī tev nav, patiešām nav. Vai varbūt ir?

—   Nē, — Mels sacīja. — Laikam gan nav.

Sindija dzīrās kaut ko sacīt, tad pēkšņi aprāvās. Viņa gandrīz sāka stāstīt Melam par Laionelu Erkartu, bet tad pārdomāja. Gan jau pienāks laiks, kad Mels to uzzinās. Par Dereku Idenu, kas Sindijai neizgāja no prāta visu laiku, kamēr Medouvudas delegācija bija kabinetā, viņa nedomāja stāstīt ne Melam, ne Laionelam.

Atskanēja klauvējiens pie durvīm — viegls, bet noteikts.

—       Ak dievs! — Sindija ievaidējās. — Vai tad mēs ne mirkli nevaram palikt vieni?

—   Kas tur ir? — Mels pikti uzsauca.

Durvis atvērās.

—   Tā esmu es, — Taņa Livingstona sacīja. — Mel, man vajadzīgs padoms… — Ieraudzījusi Sindiju, viņa pēkšņi apklusa. — Atvainojiet! Es domāju, ka esat viens.

—  Tūlīt viņš būs viens, — Sindija teica. — Acumirklī.

—   Lūdzu, nevajag! — Taņa pietvīka. — Es atnākšu vēlāk, misis Beikersfelda. Es negribēju jūs traucēt.

Sindijas skatiens pārslidēja Taņas stāvam «Trans America» formas tērpā.

—   Droši vien jūs iztraucējāt mūs tieši laikā, — Sindija teica. — Galu galā pagājušas jau krietnas trīs minūtes, kopš aizgāja pēdejie apmeklētāji, un tas ir ilgāk, nekā mēs parasti esam kopā. — Viņa spēji pagriezās pret Melu. — Vai tā nav?

Mels neatbildēdams papurināja galvu.

—  Starp citu, — Sindija pievērsās Taņai. — Mani interesē, kā jūs uzreiz zinājāt, kas es esmu.

Taņa uz mirkli apjuka — tas viņai gadījās reti. Atguvusies viņa mulsi pasmaidīja.

—   Laikam es uzminēju.

Sindija sarauca uzacis.

—  Vai man arī būs jāuzmin? — Viņa palūkojās uz Melu.

—   Nē, — viņš sacīja. Un iepazīstinaja abas sievietes.

Mels saprata, ka Sindija domās novērtē Taņu Living-

stonu. Viņam nebija ne mazāko šaubu, ka Sindijai jau radies kaut kāds secinājums par Taņas un viņa attiecībām; Mels jau sen bija uzzinājis, ka Sindija instinktīvi nojauš vīrieša un sievietes attiecības, turklāt arvien viņas nojautas izrādās pareizas. Turklāt viņš bija pārliecināts, ka pats sevi kaut kā nodevis, iepazīstinādams sievu ar Taņu. Vīri un sievas ļoti labi pazīst viens otra balss nianses, tā ka tas nemaz nevarēja nenotikt. Viņš pat nebutu pārsteigts, ja Sindija nojaustu, ka viņi ar Taņu šovakar norunājuši satikties, tomēr, prātīgi spriežot, tas varbūt nozīmētu pārāk ļauties fantāzijai.

Taču nebija nekādas nozīmes tam, ko Sindija zināja vai nojauta. Galu galā viņa pati bija pieprasījusi šķiršanos, ko tad viņa varēja iebilst, ja Mela dzīvē ienāca cita sieviete? Bez tam viņš pats vēl nebija skaidrībā, cik daudz vai maz Taņa viņam nozīmēja. Bet sievietes, Mels atgādināja pats sev, — arī Sindija un varbūt ari Taņa — reti kad spēja spriest loģiski.

Te viņam bija taisnība.

—        Cik jauki, — Sindija teica viņam ar liekuļotu maigumu, — ka pie tevis ierodas ar savām problēmām ne tikai vecu, apnicīgu cilvēku delegācijas. — Viņa palūkojās uz Taņu. — Jūs taču sacījāt, ka jums kaut kādi sarežģījumi?

Taņa izturēja viņas pētīgo skatienu.

—   Es teicu, ka man vajadzīgs padoms.

— Patiešām? Kāds padoms? Kaut kas atgadījies darbā vai personiskajā dzīvē? … Vai varbūt jūs esat aizmirsusi?

—       Sindij! — Mels asi apsauca. — Pietiek! Tev nav iemesla…

—        Kāda iemesla? Un kāpēc pietiek? — Sindijas balsī skanēja neslēpts izsmiekls; Mclatn likās, ka sieva nekrietni priecājas par šo sarunu. — Vai tu vienmēr nepārmet man, ka es neinteresējos par tavu darbu? Tagad es degu nepacietībā uzzināt, kādi sarežģījumi radušies tavai draudzenei… tas ir, ja vispār radušies.

Taņa asi pateica:

—       Gribēju runāt par reisu «divi». — Un paskaidroja Sindijai: — Tā ir «Trans America» lidmašīna uz Romu, misis Beikersfelda. Tā aizlidoja pirms pusstundas.

— Kas noticis ar reisu «divi»? — Mels jautāja.

—       Taisnību sakot, — Taņa vilcinājās, — es neesmu gluži pārliecināta.

—       Turpiniet vien, — Sindija teica. — Izdomājiet kaut ko!

—   Beidz jel! — Mels uzsauca. Un jautāja Taņai:

—  Kas tur ir?

Taņa palūkojās uz Sindiju, tad izstāstīja Melam par savu sarunu ar muitas inspektoru Stendišu un aprakstīja vīrieti, kurš tik aizdomīgi turējis mapi, pēc Stendiša domām — vedis kontrabandu.

—  Vai viņš iekāpa reisa «divi» lidmašīnā?

—  Jā.

—   Nu, ja arī viņš ved kontrabandu, — Mels aizrādīja,

—  tad uz Itāliju. Savienoto Valstu muita par to neuztraucas. Lai citas valstis parūpējas pašas par sevi.

—       Es zinu. Tā sacīja arī pārvadājumu nodaļas priekšnieks. — Taņa atstāstīja sarunu ar pārvadājumu nodaļas priekšnieku, kas beigusies ar viņa īgno, stingro norādījumu: «Nav vērts par to runāt!»

Mels palūkojās uz viņu apjucis.

—  Tad es nesaprotu, kāpēc…

—       Es jums jau sacīju, ka neesmu īsti pārliecināta un varbūt tas viss ir muļķīgi. Bet šis cilvēks ncizgaja man no prāta, un tad es sāku pārbaudīt.

—   Ko pārbaudīt?

Viņi abi bija aizmirsuši Sindiju.

—        Inspektors Stendišs, — Taņa sacīja, — man pateica, ka šis cilvēks — vīrietis ar mapi — gandrīz pats pēdējais iekāpis lidmašīnā. Droši vien tā bija, tāpēc ka es biju pie izejas un nepamanīju veco sievieti… — Viņa aprāvās.

—  Tas nav svarīgi. Nu, es pirms dažām minūtēm uzmeklēju kontrolieri, kas stāvēja pie šīs izejas, kad laida pasažierus uz reisa «divi» lidmašīnu, un mēs kopīgi izskatījām pasažieru sarakstu un biļetes. Viņš neatcerējās vīrieti ar mapi, bet nosauca piecus pasažierus, kuri varētu būt pedējie.

—   Un tad?

—       Tad es tapat pēc nojautas apprasījos visos reģistrācijās stendos par šiem pieciem cilvēkiem — vai kāds kaut ko nav ievērojis. Lidostas stendos neviens neko neatcerējās. Bet pilsētas aģentūrā viens no kasieriem atcerējās šo vīrieti — to ar mapi. Tā es uzzināju viņa vārdu; apraksts arī saskan … pilnīgi.

—       Es tomēr vēl nesaprotu, kas tur sevišķs. Viņam kaut kur vajadzēja reģistrēties. Un viņš reģistrējās pilsētā.

—        Kasieris viņu atcerējās tāpēc, — Taņa sacīja, — ka viņam nebija nekādas bagāžas, tikai neliela soma. Bez tam kasieris sacīja, ka viņš bijis ārkārtīgi nervozs.

—       Daudzi cilvēki ir nervozi … — Mels pēkšņi apklusa un sarauca pieri. — Bez bagāžas! Lidot uz Romu!

—        Pareizi. Vīrietim bijusi tikai neliela soma, tā, ko bija ievērojis inspektors Stendišs. Pilsētas aģentūras kasieris to nosauca par dokumentu mapi.

—        Bet neviens taču nedodas tādā tālā ceļojumā bez bagāžas. Tas izklausās bezjēdzīgi.

—  Tieši tā es arī domāju. — Taņa atkal saminstinājās.

—  Tas liekas bezjēdzīgi, ja vien …

—  Ja vien? …

—       Ja vien cilvēks jau iepriekš nezina, ka lidmašīna, kurā viņš lido, nekad nesasniegs galamērķi. Ja viņš to zina, tad zina arī, ka nekāda bagāža viņam nebūs vajadzīga.

—  Taņa, — Mels klusi sacīja, — ko jūs ar to gribat teikt?

Viņa atbildēja apmulsusi:

—   Es neesmu pārliecināta, tāpēc jau nācu pie jums, Kad es par to domāju, tas liekas muļķīgi un melodramatiski, tikai…

—   TurpinietI

—  Ja nu tas cilvēks, par ko mēs runājam, nemaz neved kontrabandu, vismaz šī vārda īstajā nozīmē? Ja nu viņam nebija nekādas bagāžas, ja viņš nervozēja, ja turēja somu tik dīvaini, ka inspektors Stendišs to ievēroja… ja nu tas viss tāpēc, ka viņam somā bija nevis kontrabanda, bet… bumba?

Viņi nenovērsdamies raudzījās viens otrā. Mels pārdomāja, apsvēra dažādas iespējas. Arī viņam Taņas aizdomas šķita smieklīgas un nepieņemamas. Tomēr… agrāk šad un tad tamlīdzīgi gadījumi ir bijuši. Jautājums bija — kā uzzināt, vai šoreiz ir tieši tāds gadījums? Jo vairāk viņš domāja, jo vairāk viņam šķita, ka pasažieris ar mapi varēja izskatīties aizdomīgs pavisam citu iemeslu dēļ, un droši vien tā arī bija. Ja saceltu trauksmi un izrādītos, ka bez iemesla, tad ierosinātājs būtu nostādījis sevi muļķa lomā. Un, gluži dabiski, neviens to nevēlējās; taču, ja apdraudēta lidmašīnas un pasažieru drošība, vai tad kāda nozīme, ja arī nokļūst muļķa lomā? Noteikti ne. Tomēr, lai saceltu trauksmi, vajadzēja pārliecinošāku iemeslu nekā aizdomas un nojauta. Vai būtu kāda iespēja rast drošākus norādījumus vai pat apstiprinājumus? — Mels domāja.

Pagaidām nekas tāds nenāca prātā.

Tomēr kaut ko pārbaudīt viņš varēja. Tas gan bija tikai pieņēmums, bet pietika ar telefona zvanu, lai pārliecinātos. Droši vien uz tādām domām viņu uzvedināja šīvakara sastapšanās ar Vernonu Demerestu un viņu sadursme lidostas pilnvaroto padomes sēdē.

Šovakar jau otrreiz Mels ieskatījās savā kabatas telefonu sarakstā. Tad pa iekšējo telefonu piezvanīja uz apdrošināšanas polišu pārdošanas stendu centralajā vestibilā. Atbildēja darbiniece, kas jau ilgi strādāja lidostā un bija Melam labi pazīstama.

—r Mārdž, — viņš sacīja, kad bija pateicis, kas zvana, — vai jūs šovakar izrakstījāt daudz polišu pasažieriem, kas izlidoja ar reisa «divi» lidmašīnu?

—  Mazliet vairāk nekā parasti, mister Beikersfeld. Bet uz citām lidmašīnām tāpat; šadā laikā vienmēr ir vairāk.

Uz reisu «divi» man ir ap divdesmit, un es zinu, ka Bannija — meitene, kas strādā vienā maiņā ar mani, — izrakstīja apmēram tikpat.

—   Es gribētu, lai jūs nolasāt man visus uzvārdus un apdrošināšanas summu, — Mels sacīja meitenei. Juzdams, ka meitene vilcinās, viņš piebilda: — Ja vajag, es varu piezvanīt jūsu priekšniekam un dabūt atļauju. Bet jūs taču zināt, ka viņš to man neliegs, un es gribētu, lai jūs man ticat, ka tas ir ļoti svarīgi. Pateikdama šīs ziņas tūlīt, jūs ietaupīsiet man laiku.

—   Labi, mister Beikersfeld, ja jūs tā sakāt — lai notiek. Tikai paies dažas minūtes, kamēr es savākšu visas polises.

—   Es pagaidīšu.

Mels dzirdēja, ka meitene noliek klausuli, atvainojas kādam, kas gaidīja pie apdrošināšanas stenda, ka aizkavēsies. Tad bija dzirdama papīru čaukstēšana un kādas citas meitenes balss. Meitene jautāja:

—   Vai kaut kas noticis?

Aizsedzis telefona klausuli, Mels jautāja Taņai:

—   Kā sauc to cilvēku — to vīrieti ar mapi?

Taņa paskatījās zīmītē.

—   Gerero vai varbūt Berero; bija rakstīts abējādi. — Viņa redzēja, ka Mels saraujas. — Iniciāļi D. O.

Mela plauksta vēl sedza telefona klausuli. Viņš pūlējās koncentrēties. Sievieti, kas bija atvesta viņa kabinetā pirms pusstundas, sauca Gerero, — viņš atcerējās, ka leitnants Ordvejs tādu vārdu minēja, — sievieti, ko lidostas policija bija aizturējusi, kad tā klīdusi pa lidostu. Kā Neds Ordvejs stāstīja, sieviete bijusi satriekta un raudājusi, policisti nekā sakarīga no viņas nevarējuši izdabūt. Mels tobrīd bija gribējis pats ar viņu parunāt, bet nebija laika. Viņš bija redzējis sievieti, kad tā taisījās iet projām, brīdī, kad ieradās Medouvudas delegācija. Protams, tur varēja būt kaut kāds sakars . ..

Pa tālruni Mels vēl dzirdēja balsis apdrošināšanas stendā un fonā galvenās zāles trokšņus.

—   Taņa, — viņš klusi sacīja, — apmēram pirms divdesmit minūtēm šeit, priekštelpā, sēdēja kāda sieviete — pusmūža, nonēsātās drēbēs, likās galīgi izmirkuši un nomocījusies. Man liekas, viņa aizgāja, kad te ienāca cītl cilvēki, bet varbūt viņa ir vēl tepat kaut kur lidostā. Ja viņa ir kaut kur ārā, vediet viņu šurp. Vismaz, ja atradī

siet, nejaujiet nekur projām iet. — Taņa likās apmulsusi. Mels piebilda: — Viņu sauc misis Gerero.

Kad Ta ņa bija izgājusi no kabineta, atsaucās meitene no apdrošināšanas stenda.

—   Es sadabūju visas tās polises, mister Beikersfeld. Vai varu nolasīt uzvārdus?

—Ja, Mārdž, lasiet!

Viņš uzmanīgi klausījās. Kad pie beigām atskanēja jau dzirdētais vārds, viņš it kā saspringa. Pirmo reizi viņa balss skanēja nepacietīgi.

—   Pastāstiet man par šo polisi! Vai jūs to rakstījāt?

—   Nē, Bannija. Es pasaukšu viņu pie telefona.

Mels noklausījās, ko stāstīja Bannija, un uzdeva viņai trīs jautājumus. Saruna bija īsa. Mels nolika klausuli, pec tam tūlīt sāka griezt citu numuru, un tad Taņa atnāca atpakaļ.

Kaut gan viņas acis pauda nepārprotamus jautājumus, uz kuriem Mels pagaidām neatbildēja, viņa tūlīt ziņoja:

—   Administrācijas stāvā neviena nav. Bet lejā vēl ir miljons cilvēku, tur nav iespējams kādu sameklēt. Varbūt izziņosim pa translāciju?

—   Varam mēģināt, kaut gan sevišķi lielu cerību man nav. — Mels domāja: spriežot pēc tā, ko viņš bija uzzinājis par šo sievieti, diezin vai kaut ko izdotos no viņas Izdabūt, tā ka arī ziņojumam pa radio nebūtu varbūt nekādu panākumu. Bez tam iespējams, ka viņa tagad jau aizgājusi no lidostas un ir pusceļā uz pilsētu. Viņš pārmeta pats sev, ka nav parunājis ar viņu, kā bija nodomājis, bet kaut kas cits bija viņu aizkavējis: Medouvudas delegācija, nemiers par brāli Kītu. Mels atcerējās, ka bija gribējis vēlreiz aiziet uz radaru zāli… nu, pagaidām tas būs jāatliek… tad ieradās Sindija. Gluži satrūcies vainas apziņā, viņš pamanīja, ka Sindija aizgājusi.

Viņš pasniedzās pēc mikrofona uz rakstāmgalda un pabīdīja to Taņai.

Viņa uzgrieztais numurs atbildēja — tā bija lidostas policijas nodaļa. Mels īsi jautāja:

—  Man vajadzīgs leitnants Ordvejs. Vai viņš vēl ir lidostā?

—  Jā, ser. — Dežurants pazina Mela balsi.

—   Sameklējiet viņu, cik ātri vien varat; es pagaidīšu pie aparāta. Un, starp citu, kāds ir priekšvārds tai sievietei Gerero, ko jūsējie šovakar aizturējuši? Man liekas, es zinu, bet gribu pārliecināties.

—   Acumirkli, ser, es paskatīšos. — Pēc brītiņa viņš sacīja: — Inese Gerero. Un mēs jau esam izsaukuši leitnantu pa viņa radio.

Mels zināja, ka leitnants Ordvejs, tāpat kā daudzi citi lidostas darbinieki, nēsāja līdzi kabatas radio uztvērēju, kas deva signālu, ja attiecīgais cilvēks bija steidzami vajadzīgs. Šobrīd Ordvejs kaut kur neapšaubāmi dzirdēja šo signālu.

Mels īsi deva Taņai vajadzīgos norādījumus, tad ieslēdza mikrofonu, kas tai pašā brīdī atvienoja visus pārējos lidostas mikrofonus. Pa vaļējām durvīm viņš dzirdēja, ka pusvārda apraujas kāds reisa pieteikums. Tikai divas reizes pa Šiem astoņiem gadiem, kamēr Mels bija lidostas priekšnieks, viņš bija izmantojis šo savu mikrofonu. Pirmoreiz — tas bija dziļi iespiedies Mela atmiņā —, lai paziņotu par prezidenta Kcnedija nāvi; otrreiz — gadu vēlāk, kad tieši Mela kabinetā bija iemaldījies raudādams kāds noklīdis bērns: Parasti noklīdušu bērnu sameklēšanai bija paredzēti noteikti pasākumi, bet toreiz Mels bija izmantojis mikrofonu pats, lai ātrāk sameklētu satrauktos vecākus.

Tagad viņš pamāja Taņai, lai sāk ziņojumu, vēl nebūdams pats īsti skaidrībā, kāpēc viņiem vajadzīga šī sieviete Inesē Gerero, nebija pat pārliecības — drošas pārliecības, ka patiešām noticis kaut kas ļauns. Tomēr instinktīvi viņš juta, ka'ir, ka atgadījies kaut kas nopietns vai varbūt vēl tikai gatavojas notikt; un, kad tādas aizdomas radušās, vienīgā izeja ir noskaidrot visu, kas vien iespējams, iztaujat katru, kurš varētu kaut ko palīdzēt, un no visa uzzinātā gūt kādu skaidrību.

—   Lūdzu, uzmanību! — Taņa sacīja savā skaidrajā, mierīgajā balsī, kas tagad bija dzirdama ikvienā lidostas nostūri. — Lūdzam Inesi Gerero vai Berero nekavējoties ierasties lidostas priekšnieka kabinetā galvenajā lidostas ēkā administrācijas stāvā. Ikviens lidostas vai aviosabiedrības darbinieks parādīs jums, kur tas atrodas. Es atkārtoju …

Mela telefons ieklikstējās. Runāja leitnants Ordvejs.

—   Mums vajadzīga šī sieviete, Mels viņam sacīja. — Tā, kas bija šeit — Gerero. Mēs ziņojam…

—   Es zinu, — Ordvejs sacīja. — Seit dzirdams.

—       Mums viņa steidzīgi vajadzīga, vēlāk paskaidrošu — kāpēc. Pagaidām ticiet man.,.

—   Protams. Kad Jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

—   Savā uzgaidāmajā telpā, kad viņa runājās ar jums.

—   Labi. Vēl kaut kas?

—       Tikai piebilde, ka tas viss var izrādīties kaut kas nopietns. Ieteicu jums pamest visu pārējo; sasauciet visus savus vīrus. Un, vai nu būsiet viņu atradis vai ne, atnāciet pie manis.

—       Labi. — Vēlreiz noklikstēja, kad Ordvejs nolika klausuli.

Taņa bija beigusi ziņojumu un izslēdza mikrofonu. Mels dzirdēja, ka ārā sāk skanēt jauns ziņojums: «Uzmanību, mister Lester Menering! Lūdzu misteru Meneringu un personas, kas viņu pavada, nekavējoties ierasties pie lidostas galvenās ieejas!»

Ar «Lesteru Meneringu» lidostā bija pieņemts apzīmēt policistu. Tāds ziņojums nozīmēja, ka policistam, kas atradās vistuvāk norādītajai vietai, tūda] jādodas turp. «Personas, kas viņu pavada» nozīmēja ikvienu lidostas policistu. Daudzām lidostām bija līdzīgs pieņemts apzīmējums, lai varētu brīdināt policistus un publika nekā nenojaustu.

Ordvejs nekavēja veltīgi laiku. Viņš tikai gaidīja, lai viņa vīri sapulcējas pie galvenās, ieejas, — tad viņš tūdaļ dos tiem rīkojumu uzmeklēt Inesi Gerero.

—       Piezvaniet pārvadājumu nodaļas priekšniekam, — Mels sacīja Taņai. — Palūdziet, lai viņš atnāk šurp, cik drīz vien iespējams. Pasakiet, ka tas ir ļoti svarīgi. — Un piebilda it kā pats sev: — Vispirms sapulcināsim visus šeit,

Taņa piezvanīja, tad pateica:

—       Viņš jau nāk šurp. — Viņas balsī varēja just satraukumu.

Mels piegāja pie durvīm uz priekštelpu un aizvēra tās.

—       Jūs man vēl nekā neesat paskaidrojis, — Taņa sacīja. — Ko tad jūs esat uzzinājis?

Mels rūpīgi izvēlējās vārdus.

—       Sis jūsu Gerero, cilvēks, kuram nebija bagāžas, Vienīgi neliela mape un kurš, kā jūs domājat, varbūt sež reisa «divi» lidmašīnā ar bumbu savā mape, — šis cilvēks lleši pirms lidojuma apdrošinājis dzīvību par trīssimt tūkstošiem dolāru par labu Inesei Gerero. Viņš samaksājis par polisi, kā licies, ar savu pēdējo sīknaudu.

— Ak dievs! — Taņa nobālēja. Un nočukstēja: — Augstais dievs… nē, nē!

6

Bija reizes — un šovakar tieši gadījās'viena no tādām reizēm, kad Džo Patroni priecājās, ka strādā aviācijas tehniskajā sektorā, nevis komerciālajā.

Šī doma ienāca viņam prātā, kad viņš vēroja cītīgo rakšanu un darbošanos ap iestigušo «Aereo-Mexican» lidmašīnu, kas vēl arvien aizsprostoja skrejceļu «trīs-nulle».

Pēc Patroni ieskata, aviācijas komerciālajā sektorā darbojās cilvēki — šajā kategorijā viņš iedalīja bez izšķirības visus kantora darbiniekus un vadību —, kas izturējās cits pret citu kā kaprīzi bērni. Bet viņš bija pārliecināts, ka tehniskā dienesta darbinieki turpretī arvien rīkojās kā pieauguši cilvēki. Piemēram, remontbrigādes vīri (Džo bija ar mieru kaut vai apzvērēt), kaut arī strādāja aviosabiedrībām, kas savā starpā konkurēja, rīkojās vienoti un saskaņoti, dalīdamies pieredzē un pat noslēpumos, ja tas bija vispārības interesēs.

Kā Džo Patroni dažreiz pastāstīja saviem draugiem, piemērs tādai neoficiālai pieredzes apmaiņai bija dažāda informācija, ko tehniskā dienesta viri saņēma regulāri pēc tarn, kad bija notikušas apspriedes atsevišķās aviosabiedrībās.

Patroni priekšniecība, tāpat kā visas lielākās aviosabiedrības, ik dienas noturēja apspriedes pa telefonu — tā sauktos «kopsavilkumus», tajās tika pārrunāts un kritizēts viss, kas nolicis aviosabiedrības darbā pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Vecākie aviosabiedrības darbinieki brīvi un atklāti izrunājās cits ar citu. Komerciālajam sektoram bija savas apspriedes, tehniskajam — savas, pēc Patroni domām, pēdējās bija daudz svarīgākas.

šajās tehniskā dienesta apspriedēs, kurās Džo Patroni piedalījās piecas reizes nedēļā, atsevišķas brigādes cita pēc citas nodeva ziņojumus. Ja iepriekšējā dienā nebija izpildīts kāds uzdevums — tehnisku iemeslu dēļ, atbildīgajiem par to vajadzēja dot paskaidrojumus. Neviens nemeģināja izlocīties. Kā Patroni mēdza sacīts «Ja esi vainīgs, tad tā ari pasaki.» Ziņoja par negadījumiem vai kļūmēm, pat visniecīgākajām, lai visi zinātu un tādi gadījumi neatkārtotos. Nākamās pirmdienas apspriedē Patroni ziņos par šīvakara uzdevumu — izvilkt šo «AereoMexican» 707 — un par savu veiksmi vai neveiksmi, kā nu viņam tas izdosies. Sīs ikdienas apspriedes arvien bija stingri lietišķas galvenokārt tāpēc, ka tehniskā dienesta vīri bija rūdīti cilvēki, pazina cits citu un zināja, ka jārunā taisni un atklāti, citādi nevar.

Pēc katras tādas oficiālas apspriedes — parasti vadībai nezinot — sakās neoficiālas pārrunas. Patroni un citi pa telefonu sazinājās ar draugiem konkurējošo aviosabiedrību tehniskaja dienestā. Salīdzināja piezīmes par notikušo apspriedi, dalījās informācijās, kas likās noderīgas. Tikai retos gadījumos kaut kas tika noklusēts.

Svarīgākos gadījumos — it īpaši tādos, kas saistīti ar lidojumu drošību, — aviosabiedrības sazinājās tāpat, tikai nekavējās līdz nākamajai dienai, piemēram, ja aviosabiedrībai «Delta» gadijās kāda kļūme «DC-9» turbīnā, «Eastern», «TWA», «Continental» un citu aviosabiedrību tehniskajam dienestam par to tika paziņots stundas laikā; tādas ziņas varēja aizkavēt līdzīgas kļūmes citās lidmašīnās. Vēlāk sekoja bojātā dzinēja fotogrāfijas un tehniskie ziņojumi. Brigadieri un mehāniķi no citām aviosabiedrībām, ja vēlējas, varēja ierasties un apskatīt bojājumus.

Cilvēki, kas strādāja līdzīgi Džo, sadarbojoties šādā veidā, mēdza ar lepnumu aizrādīt, ka komerciālās daļas un administrācijas darbinieki no konkurējošām aviosabiedrībām, ja vajadzēja apspriesties, nekad negāja cits pie cita, bet sastapās «neitrālā zonā». Tehniskā dienesta vīri turpretī devās pie saviem konkurentiem, pārliecināti, ka tā pieklājas vienāda darba darītājiem. Reizēm, kad vienas sabiedrības tehniskajam dienestam radās grūtības, citi palīdzēja, cik spēja.

Sadu palīdzību šovakar saņēma arī Džo Patroni.

Pusotras stundas pec tam, kad bija sācies pēdējais mēģinājums izkustināt iestigušo lidmašīnu, Patroni palīgu pulks bija gandrīz divkāršojies. Sākumā strādāja neliela «Aēreo-Mexican» apkalpe kopā ar dažiem viņa vīriem no «TWA». Tagad kopā ar citiem cītīgi raka «Braniļf», «Pan Atn», «American» un «Eastern» remontbrigāžu vīri.

Kad cits pēc cita ieradās palīgi dažādās aviosabiedrība mašīnās, kļuva skaidrs, ka ziņas par Patroni uzdevumu strauji izplatījušās, un, negaidīdami, ka viņus īpaši aicinās, ieradās cilvēki no citu sabiedrību tehniskajiem dienestiem. Džo Patroni jutās patīkami aizkustināts.

Ar visiem palīgiem Patroni nebija izdevies pabeigt darbu stundas laikā, kā viņš sākumā bija paredzējis. Lidmašīnas riteņu priekšā izraktās un ar baļķiem izklātās tranšejas stiepās garumā nemitīgi, tomēr lēni, tāpēc ka racējiem vajadzēja laiku pa laikam meklēt patvērumu un sasildīties. Tādam nolūkam izmantoja divus dienesta autobusus. Iekāpuši autobusā, vīri ņēmās dauzīt rokas un berzēt sejas, sastingušas dzēlīgajā vējā, kas vēl arvien traucās pāri sniega klātajam lidlaukam. Uz tuvākā pievedceļa, tāpat kā iepriekš, drūzmējās autobusi un citi satiksmes līdzekļi — smagās mašīnas, sniega tīrītāji, degvielas cisterna, dienesta automobiļi un rēcošs ģenerators — vairums ar prožektoriem uz jumtiem. Prožektoru gaismā šī viela bija kā balta sniega oāze apkārtējā tumsā.

Divas tranšejas, katra sešas pēdas plata, tagad slīpi stiepās no lielā reaktīvā lainera riteņiem līdz cietākai zemei, kur, kā Patroni cerēja, lidmašīna izrausies pati ar savu dzinēju spēku. Tranšeju dziļākajā vietā zem Sniega bija izburbējusi zeme, kurā jau pašā sākumā bija iestigusi no ceļa novirzījusies lidmašīna. Miklā zeme sajaucās ar slapjo sniegu, tomēr tas vairs nebija tik bīstami, tāpēc ka abas tranšejas gāja ar slīpumu augšup. Trešā tranšeja, ne tik dziļa un šaurāka par abām pārējām, bija izrakta priekšējam ritenim. Tiklīdz lidmašīnu izdotos dabūt uz cietākas zemes, atbrīvotos skrejceļš «trīs-nulle», kuram pāri tagad slējās lidmašīnas spārns. Tad lidmašīnu varētu viegli novirzīt uz tuvākā pievedceļa.

Tagad sagatavošanās darbi bija gandrīz pabeigti, tālākā veiksme bija atkarīga no lidmašīnas pilotiem, kas vēl arvien gaidīja «Boeing» 707 kabīnē, augstu virs apakšā valdošās rosības. Pilotiem vajadzēja izlemt, cik lielu jaudu izmantot, lai lidmašīna izkustētos no vietas un virzītos uz priekšu, bet neieurblos ar priekšgalu zemē.

Gandrīz visu laiku kopš ierašanās Džo Patroni nebija izlaidis lāpstu no rokām un racis kopā ar pārējiem. Bezdarbība viņu nomāca. Reizēm viņš ari priecājās par izdevību patrenēties. Pat tagad, divdesmit gadus pēc tam, kad bija pametis boksu, Džo bija fiziski spēcīgāks par daudziem jaunākiem vīriešiem. Aviosabiedrības zemes dienesta vīri, kas strādāja kopā ar Džo Patroni, ar prieku noraudzījās viņa stiprajā, plecīgajā augumā. Viņš vadīja un mudināja visus: «Kusties, dēliņ, citādi izskatīsies, ka mēs esam kaprači un tu mironis… Ko jūs, puiši, tā drāžat uz to autobusu, it kā jūs tur gaidītu kāds sievišķis?… Ja tu ilgi tā stāvēsi, atspiedies uz savas lāpstas, Džek, tu sasalsi un pārvērtīsies ledus stabā kā Lata sieva… Viri, mums jāizkustina šī lidmašīna no vietas, kamēr tās konstrukcija nav novecojusi.»

Džo Patroni vēl nebija runājis ar lidmašīnas kapteini un pirmo pilotu, atstādams to Ingremam, «Aereo-Mexican» vecākajam tehniķim, kurš te bija rīkojies pirms viņa. Ingreins bija pa lidmašīnas iekšējo telefonu ziņojis pilotiem, kas notiek lejā.

Tagad, atliecis muguru un atdevis savu lāpstu Ingremam, Džo Patroni sacīja:

—   Vēl piecas minūtes, un kārtībā būsim. Kad pabeigsiet, aizvāciet projām visus cilvēkus un mašīnas. — Viņš pamāja uz sniega klātās lidmašīnas pusi. — Kad tā nāks ārā, tad tikpat kā korķis no šampanieša pudeles.

Ingrems, savā kažokā ievilcies, vēl arvien tikpat nosalis, tikai pamāja ar galvu.

—   Kamēr jūs pabeigsiet, — Patroni sacīja, — es aprunāšos ar pilotiem.

Vecmodīgais traps, kas pirms vairākām stundām bija atvests no galvenās ēkas, lai izlaistu no lidmašīnas pasažierus, vēl arvien stāvēja pie priekšējām durvīm. Džo Patroni uzrāpās pa apsnigušajiem pakāpieniem, iegāja pasažieru salonā un devās uz pilotu kabīni, ar patiku aizsmēķēdams savu mūžīgo cigāru.

Pēc aukstuma un sniega vētras ārā pilotu kabīnē bija ļoti mājīgi un mierīgi. Viens no radiouztvērējiem bija noskaņots uz kādu pilsētas staciju, skanēja klusa mūzika. Kad Patroni iegāja kabīnē, pirmais pilots, kreklā izmeties, izslēdza radio un mūzika apklusa.

—    Nepūlieties, lai paliek. — Plecīgais galvenais mehāniķis nopurinājās kā buldogs, tā ka sniegs šķīda uz visām pusēm. — Nav nekas ļauns, ja cilvēks nezaudē mieru. Galu galā mēs nemaz negaidījām, ka jūs nāksiet lejā un 'raksiet".

Kabīnē bija tikai kapteinis un pirmais pilots. Patroni atcerējās — viņš bija dzirdējis, ka bortmehāniķis un pavadones līdz ar pasažieriem devušies uz lidostu.

Kapteinis — spēcīgs, melnīgsnējs vīrs, kas atgādināja Entoniju Kvinnu, — pagriezās pret Patroni savā grozāmajā krēslā un salti noteica:

—   Mums ir savs darbs. Jums savs. — Viņa angļu valoda bija nevainojama.

—   Pareizi, — Patroni piekrita. — Slikti ir tikai tas, ka mums bieži vien jāstrādā vairāk, nekā pienāktos. Citu vainas dēļ.

—   Ja jūs runājat par to, kas šeit noticis, — kapteinis sacīja, —• Madre de Dios! Jūs taču nedomāsiet, ka es tīšām iegrūdu lidmašīnu dubļos!

—   Nē, tā es nedomāju. — Patroni aizmeta cigāru, kas jau bija galīgi sazelēts, ielika mutē jaunu un aizsmēķēja. — Bet, ja nu tā ir iekšā, tad es gribu būt drošs, ka mēs to izvilksim — tūlīt ar nākamo mēģinājumu. Ja mēs to nedarīsim, lidmašīna iestigs vēl dziļāk. Un mēs visi līdz ar jums. — Viņš norādīja uz kapteiņa sēdekli. — Ko jūs teiktu, ja es apsēstos tur un mēģinātu to izvilkt?

Kapteinis iedegās dusmās. Neviens cilvēks nevienā aviosabiedrībā nerunāja tik nevērīgā tonī kā Džo Patroni ar pilotu, kam ir četras uzšuves.

—   Nē, paldies, — kapteinis salti atteica. Viņš būtu atbildējis vel asāk, ja nebūtu juties tik neērti, tāpēc ka nokļuvis tādā kļūmīgā situācijā. Viņš paredzēja, ka rīt Mehikositijā viņam būs visai nepatīkama saruna ar aviosabiedrības vecāko pilotu. Viņam iekšā viss vārījās: Jesucristo y por la amor de Dios!

—   Tur ārā ir vesels bars pusnosalušu cilvēku, kuri ir strādājuši cik spēdami, — Patroni neatlaidās. — Izvilkt šādu lidmašīnu ir ļoti sarežģīti. Man jau ir pieredze, tā ka varbūt jūs ļausiet man ari šoreiz to izdarīt.

<rAereo-Mexican» kapteinis ar pūlēm savaldījās.

—   Es zinu, kas jūs esat, mister Patroni, un man ir sacīts, ka jiis varat palīdzēt mums izkļūt no šīs staignas, ja neviens cits to nav spējis. Tāpēc es nešaubos, ka jums ir tiesības manevrēt lidmašīnu pa zemi. Bet atļaujiet atgādināt jums, ka mēs šeit esam divi, kam ir tiesības arī pacelties gaisā. Par to mums maksā. Tāpēc mēs paši vadīsim lidmašīnu.

— Kā vēlaties. — Džo Patroni paraustīja plecus, tad amāja ar cigāru uz degvielas padeves svirām. — Tikai ed es došu zīmi, tad regulatorus lidz galam. Atkārtojulidz galam! Un nenobaldieties, citādi visu samaitāsiet!

Viņš Izgāja no kabīnes, nepievērsdams uzmanību abu pilotu niknajiem skatieniem.

Lejā rakšana bija pabeigta; daži no vīriem atkal bija aizgājuši uz autobusiem sildīties. Autobusi un visi pārējie satiksmes līdzekļi, Izņemot ģeneratoru, kas bija vajadzīgs dzinēju iedarbināšanai, bija aizbraukti drošā atstatumā no lidmašīnas.

Džo Patroni aizvēra kabīnes durvis un nokāpa lejā pa trapu. Vecākais tehniķis, vēl ciešāk ietinies kažokā, ziņoja:

—  Viss sagatavots!

Atcerējies, ka viņa cigārs vēl kūp, Patroni vairākas reizes sparīgi Ievilka dūmu, tad nometa cigāru sniegā, kur tas nodzisa. Tad viņš parādīja uz klusējošajiem dzinējiem.

—   Labs Ir, palaidiet visus četrus!

Vairāki vīri pašlaik nāca atpakaļ no autobusa. Četri pielika plecus pie trapa un aizstūma to nost no lidmašīnas. Divi atsaucās uz vecākā tehniķa rīkojumu, cenzdamies pārkliegt vēju:

—   Esam gatavi palaist dzinējus!

Viens no viņiem nostājās lidmašīnas priekšā pie ģeneratora. Viņam uz galvas bija austiņas, pieslēgtas telefonam lidmašīnā. Otrs ar gaismas signālzižļiem rokā pagājās tālāk un nostājās iā, lai piloti viņu varētu redzēt.

Džo Patroni, aizņēmies no kāda aizsargķiveri, nostājās blakus vīram ar telefona austiņām. Pārējie vīri rāpās ārā no autobusiem, kur bija sildījušies, un panācās tuvāk, lai redzētu, kas notiks.

Kabīnē piloti beidza pārbaudi pirms starta.

Lejā vīrs ar austiņām sāka parasto lidmašīnas starta rituālu.

—   Iedarbināt dzinējus!

Pauze, tad kapteiņa balss:

—   Esam gatavi iedarbināt un forsēt,

Saspiesta gaisa strāva no ģeneratora sakustināja trešā dzinēja lāpstiņas, tās sāka griezties arvien ātrāk. Kad ātrums sasniedza piecdesmit procentu normālā ātruma, pirmais pilots ieslēdza degvielas padevi. Kad degviela uzliesmoja, parādījās dūmu mākonis un dzinējs, dobji ierēkdamies, sāka darboties.

—   Iedarbināt ceturto!

Pēc trešā iedarbojās ceturtais dzinējs. Abu dzinēju ģeneratori sāka dot strāvu.

Atskanēja kapteiņa balss:

—       Pārslēdzos uz saviem ģeneratoriem. Atvienojiet pārvietojamo!

Tika atvienoti vadi virs pārvietojamā ģeneratora.

—   Atvienots. Iedarbiniet otro!

Otrais dzinējs sāka darboties. Nu jau darbojās trīs dzinēji. Apdullinoša rēkoņa. Sniega virpuļi apakšā.

Pirmais dzinējs iedūcās un saka darboties.

—   Atvienot gaisu!

—   Atvienots.

Gaisa šļūtene kā nabas saite noslīdēja lejā. Vecākais tehniķis aizbrauca projām ģeneratoru.

Prožektoru stari, kas apgaismoja laukumu lidmašīnas priekšā, bija novirzīti uz vienu pusi.

Patroni apmainījās austiņām ar apkalpes locekli, kas stāvēja pie pašas lidmašīnas. Tagad viņam bija telefona austiņas un tieši sakari ar pilotiem.

—       Runā Patroni. Kad būsiet sagatavojušies, sāciet rīkoties.

Apkalpes vīrs, kas stāvēja lidmašīnas priekšā, pacēla uz augšu gaismas signālzižļus, sagatavojies rādīt lidmašīnai ceļu pa elipsi aiz tranšejām, kas arī pēc Patroni norādījuma bija attīrītas no sniega. Ja lidmašīna izkustēsies no vietas ātrāk, nekā cerēts, vīram skriešus būs jāmetas projām.

Patroni notupās pie priekšējā riteņa. Ja lidmašīna kustētos ātrāk, arī viņu varētu ievainot. Patroni jau turēja roku uz telefona pievienojuma, lai vajadzības gadījumā varētu ātri atvienoties. Viņš uzmanīgi vēroja šasiju — vai tā nesāks kustēties.

Kapteiņa balss:

—   Dodu gāzi.

Dzinēju ātrums pieauga. Lidmašīna drebēja no šiem pērkonīgajiem dārdiem, zeme apakšā drebēja. Taču riteņi nekustējās no vietas.

Patroni salika plaukstas «taurītē» ap mikrofonu un

sauca:

—   Vairāk gāzes! Regulatorus uz priekšu līdz galaml

Dzinēju rēkoņa pastiprinājās, bet tikai nedaudz. Riteņi mazliet pacēlās, bet uz priekšu ncpavirzijās.

—   Velns parāvis! Līdz galam!

Dažas sekundes dzinēji darbojās ar iepriekšējo jaudu, tad pēkšņi jauda samazinājās. Telefonā atskanēja kapteiņa balss, tajā bija dzirdami sarkastiski toņi.

—       Patroni, por favor, ja es palaidīšu dzinējus ar pilnu jaudu, lidmašīna nostāsies uz deguna. Iestigušā 707 vietā mums būs tikai 707 atliekas.

Patroni uzmanīgi apskatīja lidmašīnas riteņus, kas bija atslīdējuši atpakaļ, un zemi ap tiem.

—       Es jums saku, ārā būsi Saņemiet tikai dūšu un dodiet pilnu jaudu!

—       Domā pats par savu dūšu! — kapteinis atcirta. — Es izslēgšu dzinējus.

Patroni kliedza telefonā:

—       Neizslēdziet, lai darbojas tukšgaitā! Es eju augšā! — Izlīdis no lidmašīnas apakšas, viņš nepacietīgi māja, lai novieto atpakaļ trapu. Bet, tikko tas bija atstumts, visi četri dzinēji apstājās.

Kad viņš iegāja pilotu kabīnē, abi piloti kabināja vaļā sēdekļu siksnas.

Patroni teica pārmetoši:

—   Nobijāties un visu sabojājāt!

Kapteiņa atbilde bija negaidīti laipna.

—       Es posible. Varbūt tā ir mana vienīgā prātīgā rīcība Šovakar. — Un oficiālā tonī jautāja: — Vai jūsu tehniskās apkalpes brigāde pieņem šo lidmašīnu?

—   Lai notiek. — Patroni pamāja. — Mēs pieņemam.

Pirmais pilots paskatījās pulkstenī un atzīmēja bort-

žurnālā.

—        Kad jūs būsiet izvilkuši lidmašīnu — tā vai citādi, — «Aereo-Mexican» kapteinis sacīja, — jūsu aviosabiedrība sazināsies ar mūsējo. Bet pagaidām — buenas noches.

Kad abi piloti bija aizgājuši, līdz kaklam aizpogājuši savus biezos kažokus, Džo Patroni ar strauju, pierastu skatienu pārbaudīja instrumentus un vadības sviras. Brītiņu vēlāk viņš nokāpa lejā pa trapu.

«Aereo-Mexican» vecākais tehniķis Ingrems gaidīja viņu lejā. Viņš norādīja uz abiem aizejošajiem pilotiem, kas Steidzās uz vienu no apkalpes autobusiem.

Tāpat viņi rīkojās, kad es mēģināju izvilkt lidmašinu, — nedeva pilnu jaudu. — Viņš drūmi pamāja pret lidmašīnas šasiju. — Tāpēc tā iestiga vēl dziļāk — un tagad ir ierakusies vēl dziļāk.

Tieši no tā Džo Patroni bija baidījies.

Ingrems turēja elektrisko laternu, un Džo palīda zem lidmašīnas pārbaudīt riteņu stāvokli; tie atkal bija iegrimuši slapjajā sniegā un izmirkušajā zemē — gandrīz pēdu dziļāk nekā iepriekš. Patroni paņēma laternu un apgaismoja spārnus no apakšas; visu četru dzinēju gondolas bija bīstami tuvu pie zemes.

—       Tagad to var izvilkt tikai ar āķi no debesīm, — Ingrems sacīja.

Galvenais mehāniķis apsvēra situāciju, tad papurināja galvu.

—       Mums ir vēl viena iespēja. Paraksim vēl mazliet dziļāk — tur, kur tagad ir riteņi, un vēlreiz iedarbināsim dzinējus. Tikai šoreiz es pats to darīšu.

Vējš un sniega vērpetes vēl arvien griezās ap viņiem.

Ingrems drebinādamies sacīja neticīgi:

—  Jums labāk zināms. Protams, labāk jūs nekā es.

Džo Patroni pasmīnēja.

—       Ja man neizdosies to izvilkt, tad varbūt izdosies sadragāt gabalgabalos.

Ingrems devās uz vienīgo autobusu, kas vēl stāvēja netālu no lidmašīnas, no jauna saukt vīrus darbā. Oirs autobuss bija aizvedis pilotus uz lidostu.

Patroni apsvēra: būs jāstrādā vēl kādu stundu, pirms viņi varēs mēģināt vēlreiz iekustināt lidmašīnu. Tikmēr skrejceļš «trīs-nulle» paliks nelietojams, kā bijis.

Viņš devās uz savu mašīnu, lai pa radio paziņotu par to dispečeru dienestam.

7

Inese Gerero nezināja, ka pastāv teorija, saskaņā ar kuru pārpūlētas, nogurdinātas smadzenes var pašaizsardzības nolūkos izslēgties — un tad cilvēks nonāk pasīvas pusnemaņas stāvoklī. Tomēr viņas rīcība pierādīja, ka šī teorija ir pareiza. Pašlaik viņa staigāja, neko nemanīdama ap sevi, gluži kā mēnessērdzīga.

Šīvakara notikumi, kas sabruka pār viņu, kopā ar pēdējās nedēļās krājušos nogurumu un izmisumu satrieca viņu galīgi. Tāpēc viņas smadzenes atslēdzās — it kā pārmērīgi stipras strāvas dēļ būtu pārdedzis drošinātājs. Sis stāvoklis, protams, bija pārejošs, taču, kamēr tas pastāvēja, Inese Gerero neapjauta, kur atrodas un kāpēc.

Lempīgais, rupjais taksometra šoferis, kas veda viņu uz lidostu, bija izrīkojies visai negodīgi. Pilsētā viņi bija norunājuši, ka par braucienu viņai vajadzēs maksāt septiņus dolārus. Izkāpusi no taksometra, Inese sniedza desmit dolāru zīmi — gandrīz visu savu naudu — un gaidīja, ka šoferis izdos atlikumu. Norūcis, ka viņam neesot sīknaudas, bet tūlīt sadabūšot, šoferis bija aizbraucis. Inese nepacietīgi nogaidīja desmit minūtes, vērodama lidostas pulksteni, kas tuvojās vienpadsmitiem — lidmašīnas atiešanas laikam, un tikai tad atskārta, ka šoferis nemaz nav domājis atgriezties. Viņa nebija ievērojusi ne taksometra numuru, ne arī paprasījusi šofera uzvārdu — ar to šoferis tieši bija rēķinājies. Pat ja viņa to visu būtu ievērojusi — Inese Gerero nebija no tiem cilvēkiem, kas mēdza rakstīt sūdzības; ari to šoferis bija pareizi nojautis.

Kaut arī sākumā viņi brauca ļoti lēni, viņa būtu paspējusi tikt līdz lidmašīnai pirms tās pacelšanās, ja nebūtu gaidījusi naudu, ko tā arī nesagaidīja. Bet tagad, atsteigusies pie izejas, no kuras atgāja lidmašīna, viņa tikai ieraudzīja to virzāmies projām pa skrejceļu.

Tomēr arī tad vēl Inesei pietika prāta izmantot padomu, ko viņai bija devusi pa telefonu viena no «Trans America» izziņu biroja darbiniecēm — mis Janga, un tā mēģināt noskaidrot, vai viņas vīrs D. O. patiešām aizlidojis ar šo lidmašīnu. Kontrolieris pašlaik gāja projām no četrdesmit septītās izejas, pa kuru bija gājuši reisa «divi» pasažieri. Inese uzrunāja viņu.

Kā mis Janga bija ieteikusi, Inese nejautāja tieši, bet sāka ar paskaidrojumu: ,

— Mans vīrs aizlidoja ar lidmašīnu, kas tikko pacēlās. — Viņa pastāstīja, ka nepaspējusi ierasties laikā, lai satiktos ar vīru, bet tagad vēloties pārliecināties, vai viņš laimīgi iesēdies lidmašīnā. Inese sameklēja dzelteno kvīti, ko bija atradusi mājās starp D. O. krekliem, un parādīja to kontrolierim. Viņš uzmeta tai paviršu skatienu, tad pārskatīja papīrus, ko turēja rokā.

īsu brīdi Inese vēl cerēja, ka maldījusies, domādama, ka D. O. aizlidojis ar šo lidmašīnu; doma par to, ka viņš lido uz Romu, vēl arvien viņai likās neticama, fantastiska. ,Tad kontrolieris apstiprināja, ka D. 0. Gerero patiešām aizlidojis ar reisu «divi» — un viņš, kontrolieris, ļoti nožēlojot, ka misis Gerero nokavējusies un nav satikusi savu viru, bet viss jau šovakar ejot juku jukām vētras dēļ. Un tagad lai viņa atvainojot…

Un tikai tad, kad kontrolieris bija aizgājis un Inese saprata, ka visā apkartējā ļaužu drūzmā, kas rosījās lidostā, viņa tomēr ir pilnīgi viena, viņa sāka raudāt.

Sākumā noritēja tikai dažas asaras, tad viņa atcerējās visas savas neveiksmes un bēdas, un asaras saka plūst aumaļām, un viņa raustījās nevaldāmās elsās. Viņa apraudāja gan pagātni, gan nākotni, māju, kuru viņa bija zaudējusi, bērnus, kurus tagad vairs nespēja uzturēt, D. O., kurš gan nebija bijis nekāds labais vīrs un nekāds atbalsts ģimenei, tomēr viņa bija pie tā pieradusi, un tagad tas viņu pametis. Viņa raudāja, atcerēdamās, kāda bijusi pati un kāda kļuvusi tagad, raudāja tāpēc, ka viņai nebija naudas un nebija kur iet — atlika tikai atgriezties prusaku apsēstajā dzīvoklī, no kura rīt viņu jau izmetīs, jo no aizkustinoši niecīgās naudas summas, ar ko viņa cerēja uz laiku nomierināt mājas īpašnieku, viņai — pēc brauciena ar taksometru un šofera negodīgās rīcības — nekas pāri nebija palicis… viņa pat nezināja, vai viņai pietiks sīknaudas braucienam atpakaļ uz pilsētu. Viņa raudāja tāpēc, ka kurpes visu laiku vēl spieda, tāpēc, ka drēbes bija novalkātas un izmirkušas, tāpēc, ka bija nogurusi, nomocījusies, saaukstējusies un juta, ka viņu sāk kratīt drudzis. Viņa apraudāja sevi un visus cilvēkus, kas zaudējuši pēdējo cerību.

Un tad, vairīdamās no ziņkārīgu cilvēku skatieniem, viņa sāka bez mērķa klīst pa lidostas ēku, arvien vēl raudādama. Ap to laiku smadzeņu aizsargsistēma nāca viņai palīgā, paralizējot uz laiku domāšanas spējas, tā ka viņa gan vēl juta bēdas, bet pagaidām vairs neapjauta — kāpēc.

Driz pēc tam viņu pamanīja kāds lidostas policists un ar tādu iejūtību, kāda policistiem bieži vis nepiemīt, apsēdināja kādā mierīgā vietā, kamēr pa telefonu sazinājās ar savu priekšniecību, lai apjautātos, ko tālāk darīt. Leitnants Ordvejs gadījās tuvumā un pats uzņēmās visu nokārtot. Viņš nolēma, ka Inese Gerero, kaut arī uztraukta un nespēj sakarīgi atbildēt, tomēr nav bīstama, un lika aizvest viņu uz lidostas priekšnieka kabinetu — vienīgo mierīgo vietu, kas viņam ienāca prātā, turklāt, kā Nedain

Ordvejam likās, tā nebiedēs nabaga sievieti kā policijas nodaļa.

Inese paklausīgi bija uzbraukusi augšā ar liftu, tad gāja pa administrācijas stāva gaiteņiem — viņa gandrīz neapzinājās, kur viņu ved, un viņai arī viss bija vienalga; vēlāk mierīgi sēdēja, kur viņai bija noradīts, un, ja arī bēdas nepārgāja, viņa tomēr juta tādu kā atvieglojumu, ka var vismaz atpūsties. Viņa manīja, ka cilvēki nāk un iet, kaut ko runā, taču nespēja uztvert ne skaņas, ne kaut ko saskatīt — tam viņai nepietika spēka.

Tomēr pēc brīža pašaizsardzības instinkts, kas piemīt ikvienam cilvēkam, lai cik nomākts un nelaimīgs viņš būtu, lika viņai attapties un apzināties, kaut arī visai neskaidri, ka viņai kaut kas jādara, tāpēc ka dzīve rit tālāk, kā mūžam ritējusi un ritēs, kaut arī nes līdzi likstas un liekas pelēka un tukša.

Inese Gerero piecēlās, vel arvien nebūdama skaidrībā, kur atrodas un kā šeit gadījusies, tomēr nolēmusi iet projām.

Tieši tajā brīdī Medouvudas delegācija leitnanta Ordveja pavadībā ienāca Mela Beikersfelda kabineta priekštelpā, kur stāvēja Inese. Delegācija iegāja kabinetā, bet Neds Ordvejs atgriezās parunat ar Inesi Gerero, un Mels īsu brīdi redzēja viņus abus, pirms tika aizvērtas kabineta durvis.

Inese, kaut arī vēl visu skaidri nesaprata, tomēr juta, ka šis lielais nēģeris policists, kurš viņai likās jau kaut kur redzēts agrāk, pavisam nesen, — viņa pat atcerējās, ka toreiz viņš bijis ļoti laipns pret viņu, tāpat kā pašlaik, — bija atvedis viņu šurp, neko nejautādams, acīmredzot viņš saprata, kaut arī viņa neko nebija teikusi, ka viņai jāatgriežas pilsētā un ka viņa nav pārliecināta, vai pietiks naudas braucienam. Viņa sāka meklēties pa maciņu, gribēdama saskaitīt, cik naudas viņai atlicis, bet policists viņai neļāva. Tad, pagriezis muguru pret otras istabas durvīm, viņš iespieda viņai rokā trīs dolārus un izgāja viņai līdzi ārā, parādīdams ceļu, pa kuru viņai jāiet, lai nokļūtu uz autobusu, un piebilda, ka šīs naudas viņai pietiks braucienam un vēl atliks, lai viņa pilsētā varētu nokļūt, kur viņai jānokļūst.

Tad policists aizgāja uz to pašu pusi, no kuras bija nācis, un Inese darīja, kas viņai bija likts, — gāja lejā pa kāpnēm; tad, gandrīz jau nonākusi pie lielajam durvīm, pa

kurām viņai vajadzēja iet uz autobusu, viņa ieraudzīja kaut ko pazīstamu, pierastu — stendu, kur pārdeva sviestmaizes ar karstām desiņām, un tajā brīdī viņa pēkšņi juta, cik izsalkusi un izslāpusi ir piedevām visām citām likstām. Viņa parakņājās maciņā, atrada trīsdesmit piecus centus un nopirka sviestmaizi ar desiņu un kafiju kartona krūzītē, un, redzot šos tik ikdienišķos pirkumus, it kā nomierinājās. Netālu no desiņu stenda viņa ieraudzīja pašā stūri krēslu un apsēdās tajā. Viņa nezināja, cik ilgi bija tur sēdējusi, bet kafija bija izdzerta un desiņa apēsta, un skaidrā apziņa, kas viņai jau it kā bija sākusi rasties, atkal nozuda, un viņa jutās mierīgi un gandrīz patīkami. Likās, viņu pat nomierināja ļaužu drūzma ap viņu, dažādie trokšņi un ziņojumi pa skaļruņiem. Divreiz Inesei likās, ka viņa dzird savu vārdu pa skaļruni, taču nodomāja, ka tas tikai tā licies, tas nevarēja būt tiesa, neviens viņu nevarēja saukt, neviens pat nezināja, ka viņa ir šeit.

Viņa neskaidri juta, ka drīz vien vajadzētu iet, un zināja, ka šonakt nebūs tik viegli nokļūt mājās. Taču nodomāja, ka vēl brītiņu var mierīgi pasēdēt turpat, kakliņā.

8

Visi, kas bija aicināti uz lidostas priekšnieka kabinetu administrācijas stāvā, ieradās drīz vien — ar vienu izņēmumu. Dažus bija izsaucis Mels Beikersfelds, citus Taņa Livingstona, un visi šajos aicinājumos bija saklausījuši nepieciešamību un pametuši visu pārējo.

«Trans America» pārvadājumu nodaļas priekšnieks Taņas tiešais priekšnieks Bērts Vezerbijs — ieradās pats pirmais.

Gandrīz tūlīt pēc viņa atnāca leitnants Ordvejs, Jau paspējis norīkot savus vīrus, lai meklē Inesi Gercro, kaut gan vēl nezināja, kāpēc tas vajadzīgs. Pagaidām viņš bija atstājis savā vaļā krietnu pūli Medoūvudas iedzīvotāju, kuri vēl arvien grozījās pa centrālo vestibilu, klau» sīdamies, kā advokāts Frīmantls izklāstā viņu prasības televīzijas kameras priekšā. . /

Pārvadājumu nodaļas priekšnieks' VežērbijŠ,: tikko pārkāpis Mela kabineta slieksnim, nepacietīgi jautaja:

— Mel, kas noticis?

—   Mēs vēl neesam pārliecināti, Bert, un pagaidām mums nav visai daudz pieturas punktu, bet iespējams, ka reisa «divi» lidmašīnā ir bumba.

Pārvadājumu noda]as priekšnieks uzmeta jautājošu skatienu Taņai, taču velti nekavēja laiku, taujādams, kāpēc viņa ir šeit. Viņš atkal pievērsās Melam.

—   Pastāstiet, kas jums zināms!

Mels izstāstīja Vezerbijam un Ordvejam visu, ko viņi uzzinājuši vai tikai nojautuši: muitas inspektors Stendišs ievērojis pasažieri ar dokumentu mapi, kuru viņš turējis tā, ka Stendišam — pieredzējušam cilvēkam — tas licies aizdomīgi; Taņa noskaidrojusi, ka vīrieti ar mapi sauc par D. O. Gcrero vai varbūt Berero; pilsētas aģentūras kasieris apgalvo, ka šis Gerero bijis bez bagāžas, tikai nesis šo jau minēto mapi; Gerero apdrošinājis lidostas apdrošināšanas stendā savu dzīvību par trīssimt tūkstošiem dolāru, un viņam tik tikko pieticis naudas, ko samaksāt par polisi, tā ka, jādomā, viņš devies pieci tūkstoši jūdžu garajā ceļojumā ne tikai bez liekas drēbju kārtas, bet arī pilnīgi bez naudas; un beidzot — varbūt tā bija sagadīšanās, varbūt arī ne — misis Inese Gerero, kurai bija novēlēta apdrošināšanas summa, klīdusi pa lidostu, kā licies, lielu bēdu nomākta.

Kamēr Mels stāstīja, ienāca muitas inspektors Harijs Stendišs, vēl arvien formas tērpā, un Bannija Vorobjova. Bannija ienāca nedroši, neizpratnē vērodama nepazīstamos cilvēkus un kabinetu. Kad viņa saprata, cik nopietni ir tas, ko Mels stāsta, viņa nobālēja un likās nobijusies.

No visiem aicinātajiem vienīgais, kas neieradās, bija kontrolieris, kas dežurēja pie izejas uz reisa «divi» lidmašīnu — pie četrdesmit septītās izejas. Taņa pirms dažām minūtēm bija runājusi ar viņa priekšnieku, un tas pateicis, ka šis kontrolieris savu maiņu nostrādājis un pašlaik esot ceļā uz mājām. Taņa lika paziņot kontrolierim, lai tas piezvana uz lidostu, tikko būs ieradies mājās. Taņa nosprieda, ka saukt viņu šovakar atpakaļ uz lidostu nebūtu nozīmes, — viņa jau zināja, ka kontrolieris neatcerējas, nebija ievērojis Gerero kāpjam lidmašīnā. Bet varbūt kāds gribētu izjautāt viņu pa telefonu.

—   Esmu saaicinājis šeit visus, kam ar to ir kaut kāds sakars, Mels sacīja pārvadājumu nodaļas priekšnie<> kam, — gadījumā ja jums vai kādam citam rastos jautā-

Jumt. Mums jāizlemj — un, manuprāt, galvenokārt jums —, vai mums ir pietiekami iemesli brīdināt reisa «divi» kapteini. — Mels atkal atcerējās to, ko viņš uz brīdi bija centies aizmirst: ka lidmašīnas komandieris ir viņa svainis Vernons Demerests. Vēlāk, Mels nodomāja, prātošu par sekām, kas varētu būt šādam ziņojumam. Bet ne tagad.

—   Man ir kāds priekšlikums. — Pārvadājumu nodaļas priekšnieks likās visai drūms. Viņš vērsās pie Taņas: — Vienalga, ko mēs nolemtu, es gribu, lai viss būtu zināms arī galvenajam pilotam. Uzziniet, vai Roiss Ketcrings vēl ir bāzē. Ja ir, lai tūlīt nāk šurp. — Kapteinis Keterings bija «Trans America» galvenais pilots Linkolna starptautiskajā lidostā; viņš bija šovakar pārbaudījis lidmašīnu N-731-TA, pirms tā devās reisā «divi» uz Romu.

—   Jā, ser, — Taņa sacīja.

Kamēr viņa runāja pa vienu telefonu, iezvanījās otrs. Mels paņēma klausuli.

Zvanīja lidojumu vadītājs.

—   Gribu nodot jums pieprasītās ziņas par «Trans America» reisu «divi». — Mels pirms dažām minūtēm bija zvanījis dispečeru dienestam un pieprasījis ziņas par lidmašīnas pacelšanās laiku un gaitu.

—   Ziņojiet!

—   Lidmašīna izlidoja divdesmit trijos trīspadsmit pēc vietējā laika. — Mela skatiens pievērsās sienas pulkstenim. Bija gandrīz desmit minūtes pāri pusnaktij; laineris lidoja jau gandrīz stundu.

Lidojumu vadītājs turpināja:

—   Čikāgas dispečeru dienests nodeva lidmašīnu Klīvlendas dispečeru dienestam divdesmit četros divdesmit septiņās, Klīvlenda savukārt Toronto — vienos trijās, tātad pirms septiņām minūtēm. Toronto dispečeru dienests tikko ziņoja, ka lidmašīna pašlaik atrodas netālu no Londonas, Ontario štatā. Man ir vēl citas ziņas — par maršrutu, augstumu, ātrumu, ja jums tas vajadzīgs.

—   Pagaidām pietiek, — Mels sacīja. — Paldies!

—  Vēl kaut kas, mister Beikersfcld. — Lidojumu vadītajs pastāstīja par Džo Patroni ziņojumu: skrejceļš «tris-nulle» nebūs lietojams vēl vismaz stundu. Mels klausījās nepacietīgi, pašlaik galvenais bija kaut kas cits — svarīgāks.

Nolicis klausuli, Mels pateica pārvadājumu nodajas priekšniekam, ko tikko bija uzzinājis par reisa «divi» lidmašīnas atrašanās vielu.

Taņa beidza runāt pa otru aparātu. Viņa ziņoja:

Kapteini Keteringu sameklējuši. Viņš jau nāk šurp. Tā sieviete — šī pasažiera sieva, — sacīja Vezerbljs, — kā viņu sauca?

Atbildēja Neds Ordvejs,

«— Inese Gerero.

—   Kur viņa ir?

«— Mēs nezinām. — Policists pateica, ka viņa vīri meklējot pa visu lidostu, bet varbūt sieviete esot jau aizgājusi. Viņš piebilda, ka brīdinātas arī pilsētas policijas nodaļas un tiekot pārbaudīti visi autobusi, kas no lidostas pienākot pilsētā.

—       Kad viņa bija šeit, — Mels paskaidroja, — mums ne prātā nenāca …

Pārvadājumu nodaļas priekšnieks īgni norūca:

rMēs visi esam bijuši neizdarīgi. — Viņš palūkojās uz Taņu, tad uz muitas inspektoru Stendišu, kurš līdz šim nebija bildis ne varda. Taņa zināja, ka Vezerbijs nožēlo pats savu teikto: «Nav vērts par to runāt!»

Tagad viņš teica Taņai:

—       Mums kaut kas jāziņo lidmašīnas komandierim. Viņam jāzina vismaz tik, cik mēs zinām, kaut arī tie mums pagaidām ir tikai minējumi.

Taņa jautāja:

—       Vai aizsūtīsim Gerero aprakstu? Varbūt kapteinis Demerests gribēs pavērot šo pasažieri, tam nemanot.

—       Ja jūs to gribat darīt, — Mels aizrādīja, — mēs varam palīdzēt. Ir cilvēki, kuri viņu redzējuši.

—        Labi, — Vezerbijs sacīja, — darīsim to. Tikmēr, Taņa, izsauciet savu dispečeru! Pasakiet, ka pēc dažām minūtēm mums vajadzēs pārraidīt .svarīgu paziņojumu, lai dabū īpašo savienojumu ar reisu «divi». Es gribu, lai tas netiktu ziņots atklāti. Pagaidām labāk lai neviens cits to nezina.

Taņa atgriezās pie telefona.

Mels jautāja Bannijai:

—  Vai jūs esat mis Vorobjova?

Viņa nervozi pamāja, un visu pārējo skatieni pievērsās viņai. Vīriešu acis, protams, tūlīt pamanīja Bannijas apjomīgās krūtis, likās — pārvadājumu nodaļas priekšnieks tūlīt iesvilpsies, tomēr viņš galu galā atturējās.

Mels sacīja:

—   Jūs zināt, par kuru cilvēku mēs runājam?

—   Es … es neesmu pārliecināta.

—        Par cilvēku, vārdā D. O. Gerero. Jūs viņam izrakstījāt apdrošināšanas polisi šovakar, vai ne?

Bannija pamāja.

—   Jā.

—   Vai jūs, kad rakstījāt polisi, labi apskatījāt viņu?

Meitene papurināja galvu.

—       Ne visai. — Viņas balss skanēja klusi. Viņa aplaizīja sausās lūpas.

Mels likās pārsteigts.

—   Man likās, pa telefonu …

—       Bija daudz citu cilvēku, — Bannija teica aizstāvēdamās.

—   Bet jūs man sacījāt, ka atceraties šo cilvēku.

—   Tas bija kāds cits.

—   Un jūs neatceraties šo Gerero?

—   Nē.

Melam šķita, ka viņš nonācis strupceļā,

—        Ļaujiet man, mister Bcikersfeld. — Neds Ordvejs panācās soli uz priekšu un pieliecās tuvu klāt meitenei. — Jūs baidāties iejaukties, vai ne? — Ordveja balss skanēja asi, tā bija tipiska policista balss, nevi§ tas saudzīgais tonis, kādā viņš pirms tam bija sarunājies ar Inesi Gererq.

Bannija sarāvās, bet nekā neatbildēja.

Ordvejs neatlaidās.

—   Vai nav tā? Atbildiet man!

—   Es nezinu.

—        Zināt gan. Jūs negribat palīdzēt, baidīdamās, ka tas būs jums pašai par sliktu. Es pazīstu tādas kā jūs. — Ordvejs šos vārdus izgrūda nicīgi, it kā spļautai izspļāva. Viņš bija ass un rupjš — Mels nekad agrāk nebija redzējis leitnantu tādu. — Tagad paklausieties, meitenīti Ja jūs baidāties no nepatikšanam, tad pašlaik jūs varat iekļūt vēl lielākās. Vienīgā izeja, kā no ļļām tikt ārā — ja jiis vēl varat, — ir atbildēt uz jautājumiem,. Un atbildēt bez kavēšanās! Mums nav laika.

Bannija nodrebēja. Viņa zināja, ka jābaidās no policistu jautājumiem, — to viņa atcerējās no savas jaunības. Ordvejs šo baiļu pazīmes bija ievērojis.

—    Mis Vorobjova, — Mels sacīja. — Lidmašīnā ir gandrīz divsimt cilvēku — lidmašīnā, par kuru mēs esam norūpējušies. Varbūt viņiem draud lielas briesmas. Tāpēc es jums vēlreiz jautāju: vai jūs labi aplūkojāt šo Gerero?

Bannija vilcinādamās pamāja.

—  Jā.

—   Aprakstiet viņu, lūdzu!

Bannija sāka stāstīt — sākumā minstinādamās, vēlāk jau drošāk.

Visi klausījās, un viņu acu priekšā iznira D. O. Gerero attēls: vājš, izstīdzējis cilvēks, bāla, neveselīga seja ar izvirzītu zodu, garš, vājš kakls, plānas lūpas, retas smilškrāsas ūsas, nervozas rokas ar nemierīgiem pirkstiem. Izrādījās, ka Bannijai Vorobjovai ir lieliskas novērošanas spējas.

Pārvadājumu nodaļas priekšnieks, apsēdies pie Mela galda, rakstīja aprakstu ziņojumam reisam «divi» — viņš jau bija sācis sastādīt šo ziņojumu.

Kad Bannija izstāstīja, ka D. O. Gerero tik tikko pieticis naudas, ar ko samaksāt par polisi, un nebijis nemaz Itālijas naudas, ka viņš bijis uztraukts un nervozējis, trīcošiem pirkstiem vākdams kopā sīknaudu, pēc tam bijis priecīgi satraukts, jo atradis iekškabatā piecu dolāru gabalu, — Vezerbijs paskatījās uz Banniju sašutis un izbijies.

—    Augstais dievs! Un jūs pēc visa tā tomēr izrakstījāt viņam polisi! Vai jūs esat jukusi?

Es domāju… — Bannija iesāka.

—  Jūs domājāt! Bet darīt nedarījāt neko, vai ne?

Nobijusies un nobālējusi Bannija Vorobjova papurināja

galvu.

Mels aizrādīja Vezerbijam:

Bērt, mēs veltīgi kavējam laiku.

—•Zinu, zinu! Tomēr… — Pārvadājumu nodaļas priekšnieks sažņaudza saujā zīmuli, ar kuru tikko bija rakstījis, un nomurmināja: — Viņa nav vainīga, ne arī viņas darba devēji, Tieši mēs — aviosabiedrības — esam īstie vainīgie. Mēs vienojāmies ar pilotiem par apdrošināšanu ļidostās, bet mums nav dūšas viņiem to pateikt. Mēs ļaujam viņiem turpināt savu nejēdzīgo …

Mels īsi jautāja muitas inspektoram Stendišam:

—   Harij, vai jums ir vēl kaut kas piebilstams par Gerero?

—   Nē, — Stendišs atteica. — Es nebiju viņam tik tuvu kā šī jaunā dāma un neredzēju to, ko viņa pamanījusi. Bet es ievēroju, kā viņš turēja savu somu, kā jums jau zināms, un varu sacīt tikai to: ja tur iekšā patiesi ir tas, ko jūs domājat, tad lai neviens nemēģina viņam somu atņemt.

—   Ko tad jūs ieteicat?

Muitas inspektors papurināja galvu.

—   Es neesmu speciālists tādos jautājumos, neko es nevaru ieteikt. Manuprāt, somu varētu viņam atņemt tikai ar kādu viltību. Bet, ja tajā somā ir bumba, tad tur jābūt detonatoram, pie tam ierīkotam tā, lai to varētu viegli iedarbināt. Tā soma ir viņam rokās. Ja kāds mēģinātu viņam to atņemt, viņš nospriestu, ka ir pieķerts un viņam vairs nekā nav ko zaudēt. — Stendišs drūmi piebilda: — Tad pirksts, kas atrodas uz detonatora, var sākt niezēt.

—   Protams, — Mels sacīja, — mēs vēl nezinām neko noteiktu. Varbūt tas ir ekscentrisks cilvēks un somā viņam ir tikai pidžama.

—   Ja jūs gribat zināt manas domas, — muitas inspektors sacīja, — man gan tā neliekas. Es labprāt vēlētos, kaut tā būtu, jo tajā lidmašīnā ir mana māsasmeita.

Stendišs nobālējis domāja: ja kaut kas notiktu, kā gan viņš to varētu pateikt savai māsai Denverā? Viņš atcerējās šķiršanos no Džūdijas: glītā jaunā meitene spēlējās ar blakussēdētāju bērnu. Viņa noskūpstīja Stendišu atvadoties. Uz redzēšanos, tēvoci Harij! Tagad viņš izmisis pārmeta pats sev, ka nav rīkojies enerģiskāk, vairāk painteresējies par cilvēku ar mapi.

Nu, Stendišs nodomāja, kaut arī varbūt jau ir par vēlu, tagad es tomēr rīkošos noteiktāk.

—   Es gribētu sacīt vēl kaut ko. — Visi pārējie palūkojās uz viņu.

—   Man ir jāpasaka jums tas, tāpēc ka tagad nav ko veltīgi kavēt laiku un būt kautrīgam: es protu novērtēt cilvēkus — galvenokārt no pirmā acu uzmetiena, un parasti es uzreiz jūtu, kurš ir slikts cilvēks. Tas ir instinkts^ un nemaz nejautājiet man, kā man tas izdodas, to es jums nespētu izskaidrot, nu, varbūt tas man ir radies ar laiku, strādājot tādu darbu. Es šovakar ieraudzīju šo cilvēku un uzreiz sacīju pats sev: tas ir «aizdomīgs». Es sacīju «aizdomīgs», tāpēc ka tūlīt iedomājos par kontrabandu — aiz profesionālas pieredzes. Tagad, zinot to, ko mums izdevies noskaidrot — kaut arī tas ir visai maz, — es lietotu vēl stiprāku yārdu. Sis Gerero ir bīstams. — Stendišs pievērsās pārvadājumu nodaļas priekšniekam. — Mister Vezerbij, pārraidiet šo vārdu «bīstams» savā ziņojumā pilotiem!

—   Es to darīšu, Inspektor, — Vezerbijs pacēla acis no saviem papīriem. Gandrīz viss Stendiša teiktais jau bija ietverts ziņojuma reisa «divi» lidmašīnai.

Taņa vēl arvien runāja pa telefonu ar «Trans America» Ņujorkas dispečeru.

—  Jā, ziņojums būs garš. Lieciet, lai kāds pieraksta.

Pie kabineta durvīm atskanēja skarbs klauvējiens, un Ienāca gara auguma vīrietis ar grumbu izvagotu, vēja appūstu seju un vērīgām, zilām acīm. Viņš nesa uz rokas lezu mēteli un bija ģērbies zilā sarža uzvalkā, kas izskatījās gandrīz kā uniforma. Ienācējs pamāja sveicienu Melam, bet, iekams kāds paspēja kaut ko sacīt, pārvadājumu nodaļas vadītājs ierunājās:

—   Rois, paldies, ka tik ātri atnācāt! Mums laikam radušies sarežģījumi. — Viņš sniedza lapiņu, uz kuras tikko bjja rakstījis.

Kapteinis Keterings, «Trans America» galvenais pilots, uzmanīgi izlasījis uzmetumu, un viņa satraukumu nodeva vienīgi tas ka lūpas sakniebas, kad viņš tuvojās lapiņas beigām. tāpat kā daudziem citiem, arī pārvadājumu nodaļas priekšniekam, kapteinim Keteringam nevajadzēja tlļf vēlu vakarā būt lidostā. Taču vētra, kas trakoja jau trīs dienas, un nepieciešamība bieži vien izlemt kaut ko sparīgu neļāva viņam iet mājās.

Iezvanījās otrs telefons, pārtraukdams uz mirkli iestājušos klusumu. Mels atbildēja, tad pamāja Nedam Ordvejam, un tas paņēma klausuli.

Kapteinis Keterings beidza lasīt. Pārvadājumu nodaļas priekšnieks jautāja:

—Vai jūs uzskatāt, ka jāsūta šāds ziņojums? Mēs jau sarunājām ar dispečeru, lai noraida pa speciālo kanālu. Keterings pamāja.

—   Jā, bet vel tikai vajadzētu piebilst: ieteicam atgriezties vai nolaisties kaut kur citur pēc kapteiņa ieskatiem. Un lai dispečers pārraida viņiem pēdējās laika ziņas.

—   Protams. — Vezerbijs ierakstīja šo papildinājumu, tad pasniedza bloknotu Taņai. Viņa sāka diktēt ziņojumu.

Kapteinis Keterings pārlaida skatienu visiem, kas bija sapulcējušies priekšnieka kabinetā.

—  Vai tas ir viss, kas mums zināms?

—  Jā, — Mels atbildēja, — pagaidām viss.

—   Drīz varbūt uzzināsim kaut ko vairāk, — leitnants Ordvejs sacīja. Viņš tikko bija beidzis runāt pa telefonu. — Manējie atraduši Gerero sievu.

Parvadājumu nodaļas priekšnieka ziņojums «Trans America» reisa «divi» kapteinim sākās tā:

Saskaņā ar nepārbaudītiem datiem iespējams, ka jūsu lidmašīnā tūristu klases pasažierim D. O. Gerero ir lidzi spridzināmā ierīce. Pasažieris bez bagāžas un acīmredzot bez naudas pirms lidojuma par lielu summu apdrošinājis dzīvību. Aizdomīgi rupigi glabā dokumentu mapei līdzīgu somu, ko nes līdzi kā rokas bagāžu. Apraksts šāds ..,

Kā pārvadājumu nodaļas priekšnieks bija paredzējis, pagāja vairākas minūtes, kamēr pa radio dabūja savienojumu ar reisu «divi». Kopš tā brīža, kad lidmašīnai bija pārraidītas ziņas par bezbiļetnieci misis Adu Kvonsetu, tā jau bija izlidojusi no Klīvlendas dispečeru zonas un pārgājusi Ņujorkas zonā. Tagad ziņojumu vajadzēja sūtīt Ņujorkas dispečeru dienestam, lai tas savukārt pārraidītu tālāk lidmašīnai.

Ziņojumu, ko diktēja Taņa, ar rakstāmmašīnu pierakstīja darbiniece Ņujorkā. Līdz ar viņu ziņojumu jau lasīja «rTrans America» dispečers un, tikko izlasījis pirmās rindas, tūlīt sniedzās pēc telefona, lai dabūtu tiešo savienojumu ar lidmašīnu, kā tas bija iespējams visās lielākajās aviosabiedrībās.

Pēc dažiem mirkļiem Ņujorkā jau bija dzirdama kapteiņa Vernona Demeresta balss — viņš tobrīd lidoja augstu virs Ontario rajona Kanādā.

—   «Trans America», reiss «divi», klausās.

—       «Trans America», reiss «divi», — runā Ņujorkas dispečers. Mums jānodod jums svarīgs ziņojums. Sagatavojieties pieņemti

īsa pauze, tad atkal atskanēja Demeresta balss:

—  Kārtībā, Ņujorka. Turpiniet!

—       Reisa «aivi» komandierim, — dispečers iesāka. — Saskaņā ar nepārbaudītiem datiem iespējams…

Inese vēl arvien mierīgi sēdēja kaktiņā netālu no uzkožamo stenda, kad kāds paraustīja viņu aiz pleca.

—   Inese Gerero! Vai jūs esat misis Gerero?

Y:: ņa pacēla acis. Pagāja vairākas sekundes, līdz viņa attapās — viņas domas bija tik neskaidras, tik tālu no visa, kas pašlaik notika, — un ieraudzīja, ka viņas priekšā •tāv policists.

Tas vēlreiz paraustīja viņu aiz pleca un atkārtoja savu Jautājumu.

Inese tikai pamāja. Viņa saprata, ka šis ir cits policists, ne tas, ar ko viņa iepriekš bija runājusi. Sis bija baltais un runāja pavisam citādi — skaļi un nesaudzīgi.

—       Celieties, lēdij! — Policists satvēra viņas plecu tik cieši, ka iesāpējās, un strauji uzrāva viņu kājās. — Vai jūs dzirdat? Iesim! Tie augšā jūs visu laiku sauc pa radio, un visi policisti ir sacelti kājās un meklē jūs.

Desmit minūšu vēlāk Inese jau sēdēja Mela kabinetā visu uzmanības centrā. Viņa sēdēja krēslā istabas vidū, kur policists viņu bija nosēdinājis. Pretī viņai — leitnants Ordvejs. Tas, kas viņu atrada, jau bija aizgājis.

Visi pārējie, kas bija sanākuši jau agrāk, — Mels, Taņa, muitas inspektors Stendišs, Bannija Vorobjova, «Trans America» pārvadājumu noda|as priekšnieks Vezerbijs un galvenais pilots kapteinis Kcterings — sēdēja kur kurais. Mels bija lūdzis viņus palikt.

—       Misis Gerero, — Neds Ordvejs sacīja. — Kāpēc jūsu vīrs lido uz Romu?

Inese raudzījās ar stingu, neko neredzošu skatienu un nekā neatbildēja. Policijas leitnanta balss kļuva nepacietīgāka, kaut arī tikpat laipna.

—       Misis Gerero, lūdzu, klausieties uzmanīgi! Es-gribu uzdot Jums dažus svarīgus jautājumus. Tas attiecas uz jūsu vīru, un man nepieciešama jūsu palīdzība. Vai jūs saprotat?

—   Es … ne visai.

—       Jums nav jāzina, kāpēc es jums to jautāju. To varēsim noskaidrot vēlāk. Es tikai gribu, lai jūs man atbildat — tā būs jūsu palīdzība. Vai atbildēsiet? Es jūs lūdzu!

Pārvadājumu nodaļas priekšnieks nepacietīgi iejaucās.

—        Leitnant, mēs nevaram te noņemties visu nakti. Lidmašīna attālinās no mums sešsimt jūdzes ik stundu. Ja citādi nevar, saņemiet viņu stingrāk.

—       Atstājiet to manā ziņā, mister Vezerbij, — Ordvejs asi atcirta. — Ja mēs visi sāksim kliegt, paies vēl ilgāks laiks un panākumi būs mazāki.

Vezerbijs likās pavisam neapmierināts, tomēr neko vairs neiebilda.

—        Inese, — Ordvejs sacīja. — Vai drīkstu saukt Jūs par Inesi?

Viņa pamāja.

—   Inese, vai jūs atbildēsiet uz maniem jautājumiem?

—   Atbildēšu … ja varēšu.

—   Kāpēc jūsu vīrs lido uz Romu?

Viņas balss bija saspringta, izskanēja vienīgi kluss čuksts.

—   Es nezinu.

—   Vai jums tur ir draugi, radinieki?

—       Nē… Ir kāds attāls brālēns Milānā, bet mēs viņu nekad neesam redzējuši.

—   Vai jūsu vīrs sarakstās ar šo brālēnu?

—   Nē.

—       Vai jūsu vīram varētu but kādi iemesli pēkšņi apciemot šo radinieku?

—   Nekādu iemeslu nav.

Taņa iejaucās:

—        Starp citu, leitnant, ja kāds gribētu Iļdot uz Milānu, tad ne jau ar lidmašīnu, kas iet uz RottUl, Tad jau ar «•Alilalia» — tiešs reiss un daudz lētāk, un šovakar izlido arī «Alitalia» lidmašīna.

Ordvejs pamāja.

—        Liekas, šo radinieku mēs varam svītrot. — Viņš jautāja Inesei: — Vai jūsu vīram ir kādas darīšanas Itālija?

Viņa papurināja galvu.

—   Ar ko viņš nodarbojas?

—   Viņš ir … bija ,,. uzņēmējs.

—   Ko tad viņš darīja?

Varēja just, ka lēnām, bet manāmi atgriežas Ineses spējas domāt un spriest.

—   Viņš būvēja ēkas, dzīvojamās mājas.

—       Jūs sacījāt — «bija». Kāpēc viņš tagad vairs nav uzņēmējs?

—   Viņam … neveicās.

—   Jūs gribat sacīt — finansiāli?

—  Jā, bet… kāpēc jūs tā jautājat?

—       Lūdzu, ticiet man, Inese, — Ordvejs sacīja, — man Ir nopietni iemesli. Tas attiecas uz jūsu vīra drošību, tāpat uz citu cilvēku drošību. Vai jūs man uzticaties?

Viņa pacēla acis. Viņu skatieni sastapās.

—   Labi.

—  Vai jūsu vīram pašlaik ir finansiālas grūtības?

Viņa vilcinājās tikai īsu mirkli.

—  Jā.

—   Nopietnas?

Inese lēnām pamāja ar galvu.

—  Viņš ir izputējis? Parādos?

Atkal kluss čuksts:

—   Jā.

—   Bet kur viņš dabūja naudu biļetei uz Romu?

—        Es domāju… — Inese gribēja stāstīt par savu gredzenu, bet tad atcerējās «Trans America» līgumu par biļeti, kas pārdota uz nomaksu. Viņa izvilka apbružāto dzelteno lapiņu no sava naudas maciņa un pasniedza to OrdVejam, kurš tūlīt sāka to aplūkot. Viņam pievienojās pārvadājumu nodaļas priekšnieks.

—       Tā ir izdota kādam «Berero», — Vezerbijs sacīja, fKaut gan parakstu var saprast gan vienādi, gan otrādi.

Taņa aizrādīja:

*— Arī pasažieru sarakstā bija «Berero».

Neds Ordvejs papurināja galvu.

Tagad tas nav svarīgi, bet tas ir vecs triks, pie kura ķeras cilvēks, kas nav maksātspējīgs. Tādos gadījumos pārmaina uzvārda pirmo burtu, lai maksāt nespēju nevarētu pārbaudīt — vismaz ne uzreiz. Vēlāk, kad kļūda atklājas, var novelt vainu uz to, kas izrakstījis līgumu.

Ordvejs atkal pievērsās Inesei un bargi jautāja:

—   Kāpēc jūs to pieļāvāt, ja zinājāt, ka tā ir krāpšana?

Inese iebilda?

—   Es neko nezināju.

—   Kā tad šis papīrs tagad ir pie jums?

Stomīdamās viņa izstāstīja, kā šovakar atradusi šo dokumentu un steigusies uz lidostu, cerēdama sastapt vīru pirms aizlidošanas.

—       Tātad līdz šim vakaram jūs pat nezinājāt, ka viņš taisās braukt?

—   Nē, ser.

—   Galīgi neko?

Inese papurināja galvu.

—       Vai jūs tagad varat iedomāties, kāpēc viņam vajadzēja lidot?

Inese bija pavisam apmulsusi.

—   Nē.

—  Vai jusu vīrs kādreiz rīkojās neloģiski?

Inese vilcinājās.

—   Kā tad ir, — Ordvejs jautāja, — vai rīkojās?

—   Dažreiz, pēdējā laikā …

—  Tātad viņš ir kādreiz rīkojies neprātīgi?

Atkal čuksts:

—  Jā.

—   Niknuma lēkmes?

Inese negribīgi pamāja.

—       Jūsu vīram šovakar bija līdzi soma, — Ordvejs mierīgi sacīja, — neliela dokumentu mape, un likās, ka viņš to nes sevišķi uzmanīgi. Vai jūs varat iedomāties, kas tur iekšā?

—  Nē, ser.

—        Inese, jūs sacījāt, ka jūsu vīrs bijis uzņēmējs — būvuzņēmējs. Vai viņam darbā bija darīšana ar spridzināmām vielām?

Jautājums tika uzdots it kā starp citu un bez kāda ievada, tā ka visi, kas to dzirdēja, pat nepievērsa tam uzmanību, bet, kad atklājās, cik tas svarīgs, visi uzreiz saspringa.

—  Jā, — Inese atbildēja. — Bieži vien.

Ordvejs bridi vilcinājās, tad jautāja:

—       Vai jūsu vīram ir kaut kādas zināšanas par spridzināmām vielām?

—       Domāju gan. Viņam vienmēr patika ar tām darboties. Bet… — Viņa pēkšņi apklusa.

—   Kas ir, Ines?

Piepeši Inese Gerero sāka runāt lielā satraukuma.

—   Bet… viņš rīkojās ar tām ļoti uzmanīgi. Viņa

pārlaida skatienu visiem, kas atradās kabinetā. Lūdzu .,, kāpēc jūs man visu to jautājat?

Ordvejs saudzīgi teica:

—  Jums ir kāda nojauta, Ines. Vai ne?

Kad Inese nekā neatbildēja, viņš gandrīz vienaldzīgi jautāja:

—   Kur jūs dzīvojat?

Viņa pateica dzīvokļa adresi, un Ordvejs pierakstīja.

—  Vai jūsu vīrs bija tur šo pēcpusdienu, pie vakara?

Briesmīgi izbijusies, Inese pamāja.

Ordvejs sacīja Taņai:

—       Lūdzu, savienojiet mani ar tā rajona policijas nodaļu. — Viņš uzrakstīja uz lapiņas nodaļas numuru. — Sakiet, lai pagaida pie telefona.

Taņa steigšus devās pie Mela rakstāmgalda.

Ordvejs jautāja Inesei:

—       Vai jūsu vīrs glabāja sprāgstvielas dzīvoklī? — Kad Inese vilcinājās, viņš pēkšņi kļuva ass. — Pagaidām jūs esat stāstījusi patiesību. Nemelojiet arī tagad! Vai glabāja?

—  Jā.

—   Kadas sprāgstvielas?

—   Dinamītu … un kapsulas … Tās bija palikušas pāri.

—   No tā laika, kad viņš strādāja par būvuzņēmēju?

—  Jā.

—       Vai viņš kādreiz runāja par to? Sacīja, kāpēc glabā tās mājās?

Inese papurināja galvu.

—       Tikai… ja protot ar tām rīkoties… tās neesot bīstamas.

—   Kur stāvēja šīs sprāgstvielas?

—  Atvilktnē.

—   Kādā atvilktnē?

—       Guļamistabā. — Ineses sejā pēkšņi parādījās baiļu izteiksme. Ordvejs to pamanīja.

—  Jūs kaut ko atcerējāties? Kas tas ir?

—  Nekasi — Izbailes bija jaušamas viņas acīs un balsī.

—        Tomēr jūs atcerējāties! — Neds Ordvejs paliecās u» priekšu, pavisam klāt Inesei, un viņa seja pauda dusmas. Otro reizi šovakar šinī kabinetā viņš likās zaudējis savu parasto laipnību. Viņš bija tikai rupjš, ass policists, kam vajadzīga atbilde un kas nolēmis to dabūt. Viņš uzkliedza: — Nemēģiniet melot un kaut ko slēpt! Tas nciz-

dosies. Sakiet — ko jūs atcerējāties? — Kad Inese sāka šņukstēt, viņš sacīja: — Beidziet! Un stāstiet!

—       Šovakar… es agrāk par to nemaz neiedomājos.,, tas viss …

—   Dinamīts un kapsulas?

—  Jā.

—   Nekavējiet velti laiku! Kas ar to noticis?

Inese čukstēja:

—  Tas viss pazudisl

Taņa klusi sacīja:

—       Es dabūju savienojumu, leitnant. Viņi gaida pie telefona.

Neviens no pārējiem neteica ne vārda.

Ordvejs pamāja, vēl arvien nenovērsdams skatienu no Ineses.

—       Vai jūs zinājāt, ka šovakar, tieši pirms lidojuma, jūsu vīrs apdrošināja dzīvību par lielu summu — patiešām ļoti lielu summu, novēlot to jums?

—   Nē, ser. Es zvēru, ka neko nezināju …

—       Es jums ticu, — Ordvejs sacīja. Viņš apklusa, padomāja, un, kad viņš atkal sāka runāt, viņa balss skanēja vēl asāk.

—        Inese Gerero, klausieties uzmanīgi! Mēs domājam, ka jūsu vīrs tos spridzekļus, par kuriem jūs stāstījāt, ved sev līdzi, mēs domājam, ka viņš ir paņēmis tos līdzi tajā lidmašīnā uz Romu un, tā kā cita izskaidrojuma taru nevar būt, ir nodomājis uzspridzināt lidmašīnu, nogalinot pats sevi un visus citus, kas atrodas tajā. Man ir vēl viens jautājums, un, pirms jūs atbildat, padomājiet labi, atcerieties visus šos pārējos cilvēkus — nevainīgus cilvēkus, arī bērnus, kuri ir šajā lidmašīnā. Inese, jūs pazīstat savu vīru, jūs pazīstat viņu labāk nekā jebkurš cits pasaulē. Vai viņš spētu… lai iegūtu apdrošināšanas naudu … vai viņš spētu izdarīt to, ko es tikko sacīju?

Asaras aumaļām plūda Inesei Gerero pār vaigiem. Viņa, likās, kuru katru brīdi varēja sabrukt, tomēr viņa lēnām pamāja.

—       Jā, — viņa teica aizžņaugtā balsī. — Jā, es domāju, ka viņš to spētu.

Ncds Ordvejs novērsās. Viņš paņēma no Taņas klausuli un sāka runāt ātri un klusinātā balsī. Viņš kaut ko ziņoja un vienlaikus uzdeva vairākus jautājumus.

Sarunas vidū viņš pagriezās pret Inesi Gerero.

—  Jūsu dzīvoklī tiks izdarīta kratīšana. Mēs varam dabūt orderi, ja nepieciešams. Bet būs vieglāk, ja jūs dosiet savu piekrišanu. Vai esat ar mieru?

Inese truli pamāja.

—   Labi, — Ordvejs sacīja telefonā, — viņa piekrīt. — Drīz pēc tam viņš pakāra klausuli.

Ordvejs sacīja pārvadājumu nodajas priekšniekam un Melam:

—   Pārmeklēsim dzīvokli, varbūt dabūsim kādus pierādījumus, neko citu mēs pagaidām nevaram darīt.

Vezerbijs drūmi sacīja:

—   Neviens no mums neko daudz nevar darīt, ja nu vienīgi lugt dievu. — Viņa seja likās sakritusi un pelēcīga, kad viņš sāka rakstīt jaunu ziņojumu reisam «divi».

9

Reisa «divi» pilotiem pasniedza karstus uzkožamos, kurus bija pasūtījis kapteinis Vernons Demerests. Garšīgais ēdiens, ko bija atnesusi kāda no pirmās klases pavadonēm, ļoti ātri nozuda no šķīvjiem. Demerests atzinīgi nošmakstināja, kozdams ar Parmas sieru garnētā pīrādziņā, kas bija pildīts ar vēžiem un sēnēm.

Kā parasti, pavadones centās labi paēdināt vājo otro pilotu Saju Džordenu. Slepus, abiem kapteiņiem neredzot, viņas bija iedevušas tam dažus liekus pīrādziņus uz atsevišķa šķīvja, un tagad, darbodamies ap saviem instrumentiem, Džordens pilnu muti gremoja ar vistas aknām pildītu cūkgaļas tīteni.

Drīz vien visiem trim pilotiem, kuri pēc kārtas atpūtās patumšajā kabīnē, atnesīs tos pašus gardos uzkožamos un desertu, ko aviosabiedrība pasniedza pirmās klases pasažieriem. Vienīgais, ko saņēma pasažieri, bet nesaņēma apkalpes locekļi, bija galda vīns un šampanietis.

*Trans America», tāpat kā daudzas citas aviosabiedrības, pūlējās cik spēdama kulinārijas jomā. Bija cilvēki, kas apgalvoja, ka aviosabiedrību vienīgais uzdevums — arī starptautiskajos reisos — esot pasažieru pārvadāšana, ka jāpāriet uz standartpakalpojumiem lidojuma laikā, atmetot visu lieko, arī ēdināšanu, atstājot vienīgi vieglas brokastis. Citi turpretī bija pārliecināti, ka modernajos ceļojumos jau tā ieviesies pārāk daudz standartu, un prie

cājās par bagātīgajiem, ar eleganci pasniegtajiem ēdieniem lidojuma laikā. Par ēdināšanu aviosabiedrības nesaņēma gandrīz nekādu sūdzību. Vairums pasažieru — gan tūristu, gan pirmās klases — uzskatīja maltītes par patīkamu pārmaiņu un cītīgi notiesāja visu pasniegto.

Vernons Demerests, ar mēli lasīdams ārā no zobu starpām sulīgā omara paliekas, sprieda tieši tāpat. Šajā mirklī kabīnē atskanēja skaļš izsaukuma signāls un uz radiopaneļa iedegās brīdinājuma spuldzīte.

Ensons Heriss sarauca uzacis. Viens izsaukums pa tiešo kanālu jau bija kaut kas neparasts; nepilnas stundas laikā divi izsaukumi — kaut kas pavisam neiedomājams.

—   Laikam mums vajadzēs slepenu numuru, — Sajs Džordens sacīja no aizmugures.

Demerests pasniedzās, lai ieslēgtu radio.

—   Es pieņemšu.

Kad bija notikusi apmainīšanās ar pazīšanās signāliem starp reisa «divi» un Ņujorkas dispečeru, Vernons Demerests sāka rakstīt ziņojumu ar abažūru segtās lampas gaismā. Ziņojums bija no Linkolna starptautiskās lidostas pārvadājumu nodaļas vadītāja un sākās ar vārdiem: «Saskaņā ar nepārbaudītiem datiem iespējams…» Ziņojumam turpinoties, Demeresta vaibsti, cik varēja redzēt gaismas atspīdumā, arvien vairāk saspringa. Beigās viņš apstiprināja, ka ziņojums pieņemts, un atslēdzās, neteicis ne vārda.

Demerests pasniedza lapiņu Ensonam Herisam, kurš to izlasīja, pieliecies tuvāk gaismai. Heriss klusi iesvilpās. Viņš padeva lapiņu pār plecu Sajam Džordenam.

Ziņojums pa speciālo kanālu beidzās ar vārdiem: ieteicam griezties atpakaļ vai nolaisties kaut kur citur pēc kapteiņa ieskatiem.

Abi kapteiņi zināja, ka radies jautājums par to, kas tagad izlems. Kaut gan Ensons Ileriss šovakar vadīja lidmašīnu kā kapteinis un Demerests pildīja pirmā pilota pienākumus, Vernonam Demerestam — kā pilotam instruktoram — bija lielākas tiesības, ja viņš vēlējās tās izmantot.

Par atbildi uz Herisa vaicājošo skatienu Demerests īsi noteica:

—   Jūs sēžat labajā pusē. Ko tad mēs gaidām?

Heriss tikai mazliet padomāja, tad sacīja:

—      Griezīsimies atpakaļ, bet plašā, lēnā lokā, tad pasažieri nekā rtemanīs. Pēc tam liksim, lai Gvena Meigena sameklē šo cilvēku, par ko viņi ir uztraukušies, jo ir skaidrs, ka neviens no mums nedrīkst parādīties salonā, citādi viņam radīsies aizdomas. — Viņš paraustīja plecus. — Tālāk, man liekas, vajadzēs rīkoties pēc apstākļiem.

—   Lai noliek, — Demerests piekrita. — Jūs apgriezīsiet lidmašīnu, es ņemšu savā ziņā salonu. — Viņš nospieda pavadoņu izsaukuma pogu trīs reizes, izsaukdams Gvenu.

Ensons Hcriss tikmēr izsauca pa radio gaisa dispečeru. Un lakoniski paziņoja:

—   Runā «Trans America», reiss «divi». Mums radušās grūtības. Lūdzu atļauju atgriezties Linkolna lidostā un radaru vadību no pašreizējā stāvokļa līdz lidostai.

Hcriss bija ātrumā apsvēris domu par nolaišanos citā lidostā un atmetis to. Otavas, Toronto un Detroitas lidostas, kā viņiem bija ziņots izlidojot, bija slēgtas sniega vētras dēļ. Turklāt, lai padarītu nekaitīgu bīstamo pasažieri, apkalpei bija nepieciešams laiks. Atgriežoties uz Linkolna starptautisko lidostu, laika būtu pietiekami.

Viņš nešaubījās, ka pie tāda paša secinājuma nonācis arī Demerests.

No Toronto dispečeru dienesta kaut kur lejā, vairāk nekā sešas jūdzes tālu, atbildēja dispečera balss:

—   «Trans America», reiss «divi», jūs saprotu. — īsa pauze, tad: — Varat sākt pagriezienu pa kreisi, virziens — divi-septiņi-nulle. Sagatavojieties augstuma maiņai!

—   Sapratu, Toronto. Sākam pagriezienu. Mēs gribētu plašu un pakāpenisku pagriezienu.

—   «Trans America», reiss «divi». Plašs pagrieziens atzīts par labu.

Kā parasti tādos gadījumos, saruna notika klusi. Gan lidmašīnā, gan uz zemes saprata, ka vairāk iespējams gūt ar mieru nekā ar dramatisku satraukumu. Pēc tā, kā izskanēja reisa «divi» lūgums, zemes dispečers acumirklī saprata, ka gadījusies vai var gadīties kļūme. Reaktīvie laineri, kas lidoja reisā, nemēdza piepeši mainīt kursu bez pietiekami svarīga iemesla. Taču dispečers arī zināja, ka lidmašīnas komandieris, ja būs nepieciešams, dos oficiālu nelaimes signālu un paskaidros iemeslu. Bet pagaidām dispečers veltīgi nekavēja lainera apkalpi — kam neapšaubāmi bija savi steidzami darbi darāmi — ar nevajadzīgiem jautājumiem.

Dispečeru dienests sniedza jebkādu palīdzību, ja tā tika pieprasīta, bez liekiem jautājumiem un cik ātri iespējams.

Jau tagad uz zemes darbojās zemes dienestu aparāts. Toronto dispečeru centrā, kas atradās skaistā, modernā ēkā ap četrpadsmit jūdžu ārpus pilsētas, dispečers, saņēmis reisa «divi» ziņojumu, izsauca grupas vecāko. Grupas vecākais tūlīt sazinājās ar citiem sektoriem un atbrīvoja ceļu reisa «divi» lidmašīnai priekšā un arī tieši zem tās — piesardzības pēc. Klivlendas centrs, kas pirms tam bija nodevis lidmašīnu Toronto centram un tagad saņēma to atpakaļ, tāpat tika brīdināts. Paziņoja arī Čikāgas dispečeru centram, kam jāpārņem lidmašīna no Klīvlendas centra.

Reisa «divi» pilotu kabīnē pienāca dispečera norādījumi:

—  Sāciet nolaišanos līdz līmenim divi-astoņi-nulle. Ziņojiet, kad būsiet atstājuši līmeni trīs-trīs-nullc.

Ensons Heriss apstiprināja, ka norādījumi saņemti.

—  Toronto centram, runā «Trans America», reiss «divi». Sākam nolaišanos. .

Pēc Herisa pavēles otrais pilots Džordens paziņoja pa radio «Trans America» dispečeram, ka viņi nolēmuši griezties atpakaļ.

Kabīnes durvis atvērās. Ienāca Gvena Meigena.

—   Paklausieties, — viņa sacīja, — ja jūs gribat pasūtīt vēl uzkožamos, tad man ļoti žēl — tos jūs vairs nevarat dabūt. Varbūt jūs to neesat pamanījuši, bet mums lidmašīnā ir daži pasažieri.

—   Par jūsu nedisciplinētību mēs parunāsim vēlāk, — Dcmerests sacīja. — Bet pašlaik… — viņš atdarināja Gvenas anglisko akcentu, — mums te ir nepatikšanas.

Pavirši paskatoties, varēja likties, ka pilotu kabīnē gandrīz nekas nav mainījies kopš tā brīža, kad tika saņemts pārvadājumu nodaļas priekšnieka ziņojums. Tomēr, ilgāk pavērojot, bija manāms, ka no agrākā bezrūpīgā noskaņojuma vairs ne vēsts. Lai kā šie trīs vīri prata savaldīties, bija nojaušams, ka katrs pats ir trauksmes stāvoklī un jūt, ka arī citi ir gatavībā. Tāda ātra mobilizēšanās panākta ilgos treniņos un pieredzē. Lidot — vadīt lidmašīnu nebija grūti; taču komerciālajā aviācijā pilotiem maksāja lielas algas tieši par viņu spējām saglabāt mieru, būt atjautīgiem ikvienā situācijā — citiem vārdiem sakot, par lidotāja meistarību. Demerests, Heriss un — tikai mazākā mērā — Sajs Džordens pūlējās koncentrēties. Situācija lidmašīnā vēl nebija kritiska; ja liktenis izrādītos labvēlīgs, tā varēja arī nekļūt kritiska. Taču, ja katastrofa neizbēgama, apkalpe bija uz to psihiski sagatavojusies.

— Es gribu, lai jūs uzmeklējat kādu pasažieri, — Demerests teica Gvenai. — Viņš nedrīkst manīt, ka jūs viņu meklējat. Mums šeit ir viņa apraksts. Labāk vispirms izlasiet visu. — Viņš sniedza Gvenai ziņojumu. Viņa pievirzījās tuvāk, turēdama lapu lampiņas gaismā.

Kad lidmašīna viegli sašūpojās, Gvenas roka pieskārās Vernona Denicresta plecam. Viņš sajuta viņas tuvumu, ieelpoja liego pazīstamo aromātu. Pametis skatienu sānis, viņš redzēja puskrēslā Gvenas profilu. Kamēr viņa lasīja, viņas sejas izteiksme bija nopietna, bet ne baiļu pilna. Demerests neviļus atcerējās, par ko bija jau šovakar jūsmojis — ka viņas garīgais spēks nekādi nemazina viņas sievišķību. Un īsu mirkli pazibēja doma, ka šovakar viņš divreiz bija dzirdējis Gvenu atzīstamies viņam mīlestībā. Dzirdot šo atzīšanos, viņš bija sācis domāt, vai viņš pats ir kādreiz patiesi mīlējis. Cilvēkam, kas stingri iegrožo savas jūtas, grūti atbildēt pilnīgi droši uz tādu jautājumu. Taču tobrīd viņš instinktīvi nojauta, ka viņa jūtas pret Gvenu ir tuvākas mīlestībai nekā viss, ko viņš jutis līdz šim.

Gvena lasīja ziņojumu otrreiz — lēnāk.

Un mirkli Demerestu pārņēma nevaldāmas dusmas, ka radušies jauni kavēkļi, kas izjauc viņu — viņa un Gvenas plānus nokļūt Neapolē. Tad viņš apvaldījās. Šobrīd galvenais, vienīgais bija viņa darbs. Turklāt tas, kas tagad notiks, nozīmēja tikai aizkavēšanos, varbūt veselas divdesmit četras stundas viņiem nāksies pavadīt mājās, bet galu galā lidojums tomēr notiks. Viņam pat prātā neienāca, ka viņiem varbūt neizdosies uzreiz novērst briesmas, kas draudēja no šīs bumbas, un ka viss šis notikums var arī nebeigties tik laimīgi kā vairums pārējo.

Līdzās Demerestam Ensons Heriss vēl arvien līdzeni grieza lidmašīnu, pieļaujot tikai pavisam nelielu sānsveri. Tas bija prasmīgs pagrieziens, meistarīgi izpildīts. Tikai pēc Instrumentiem bija redzams, ka lidmašīna maina kursu. Heriss bija apgalvojis, ka pasažieri to nemaz nemanīšot, un viņam bija taisnība — neviens nemanīja un nevarēja manīt, ja nu vienīgi kāds, paskatījies pa salona logu, varētu noteikt atrašanās vietu pēc zvaigznēm. Tad viņš, protams, saprastu, ka notiek kursa maiņa, bet ar tādu iespēju vajadzēja rēķināties. Par laimi, bija mākoņains, tā ka neviens nevarēja ieraudzīt un pazīt pilsētas. Pašlaik Heriss sāka samazināt augstumu. Viņš bija koncentrējies, precīzi izpildīdams visus pilota noteikumus, tā ka nepievērsa uzmanību Gvenai un Demerestam.

Gvena sniedza atpakaļ ziņojuma lapiņu.

—  Jūsu uzdevums, — Demerests viņai norādīja, — ir atgriezties salonā un sameklēt šo vīrieti. Paskatieties, vai viņam ir soma un kādas iespējas būtu viņam to atņemt. Jūs taču saprotat, ka neviens no mums to nevar darīt — vismaz pagaidām, jo mēs varētu viņu izbaidīt.

—  Jā, — Gvena sacīja. — Es to saprotu. Bet arī man nav vajadzības iet turp.

—   Kāpēc?

Viņa mierīgi atbildēja:

—   Es jau zinu, kur viņš sēž. Vietā četrpadsmit-A.

Vernons Demerests vērīgi palūkojās Gvenā.

—   Es domāju, man nav jums jāstāsta, cik tas ir nopietni. Ja jums ir kaut mazākās šaubas, ejiet un pārliecinieties.

—   Man nav ne mazāko šaubu.

Apmēram pirms pusstundas, Gvena paskaidroja, pasniegusi pusdienas pirmās klases pasažieriem, viņa iegājusi tūristu klasē palīdzēt tur pavadonēm. Kāds no pasažieriem — vietā pa kreisi pie loga — snaudis. Kad Gvena viņu uzrunājusi, viņš acumirklī pamodies. Viņš turējis uz ceļiem nelielu somu, un Gvena piedāvājusies to paņemt — vai arī lai viņš to noliek zemē, kamēr paēd pusdienas. Viņš tomēr paturējis to turpat uz ceļiem, un Gvena manījusi, ka viņš to cieši sažņaudzis, it kā baidīdamies pazaudēt kaut ko svarīgu. Vēlāk viņš nav izmantojis saliekamo galdiņu, kas piestiprināts priekšējā sēdekļa aizmugurē, bet uzlicis pusdienu paplāti uz savas mapes. Pieradusi pie pasažieru dīvainībām, Gvena daudz par to nav domājusi, tomēr vīrieti viņa labi atceroties. Ziņojumā dotais apraksts pilnīgi atbilstot viņa ārienei.

—   Otrs iemesls, kāpēc es viņu atceros, — tāpēc ka viņš sēž tieši blakus vecajai lēdijai, kas lido bez biļetes.

— Viņš sēž pie loga, jūs sakāt?

— Jā.

—  Tadā gadījumā būs grūtāk piekļūt viņam un izraut somu. — Demerests atcerējās vārdus no pārvadājumu nodaļas priekšnieka ziņojuma: «Ja mūsu pieņēmums ir pareizs, detonators droši vien ir somai ārpusē un viegli pieejams. Tāpēc esiet sevišķi uzmanīgi, ja mēģināt atņemt to ar varu.» Viņš nojauta, ka arī Gvena domā par šo brīdinājumu.

Pirmo reizi tāda savāda sajūta — ne gluži bailes, drīzāk šaubas — ielauzās viņa mierīgajos apsvērumos. Varbūt vēlāk nāks bailes, bet pagaidām to vēl nebija. Vai tiešām iespējams, kā šie sprādziena draudi var būt kaut kas vairāk par draudiem? Vernons Demerests bija bieži domājis un runājis par šādām situācijām, taču nekad nebija ticējis, ka tāda varētu gadīties viņam.

Ensons Heriss pabeidza griezienu tikpat līdzeni, kā bija iesācis. Tagad viņi jau lidoja tieši pretējā virzienā.

Atkal atskanēja speciālā izsaukuma signāls. Demerests pamāja Sajam Džordenam, kurš pārslēdza radio un atbildēja, un tad sāka pierakstīt ziņojumu. Ensons Heriss atkal runāja ar Toronto dispečeru centru.

—   Es domāju, — Vernons Demerests teica Gvenai,

—  vai būtu kāda iespēja dabūt abus Gerero kaimiņus projām no viņu vietām. Tad viņš šajā trīsvietīgajā sēdekļu rindā paliktu viens pats. Varbūt tad kāds no mums varētu pieiet no aizmugures, paliekties pāri un paķert somu.

—  Viņam rastos aizdomas, — Gvena uzsvērti sacīja.

—   Es par to esmu pilnīgi pārliecināta. Viņš ir tik satraukts. Tiklīdz mēs aizvāktu projām tos divus pasažierus, vienalga, ar kādu aizbildinājumu, viņš nojaustu, ka kaut kas noticis, un uzmanīgi gaidītu, kas būs tālāk.

Otrais pilots pasniedza pa speciālo kanālu saņemto ziņojumu, ko viņš bija pierakstījis. Ziņoja Linkolna lidostas pārvadājumu nodaļas priekšnieks. Noliekušies pie lampas gaismas zem abažūra, Gvena un Demerests lasīja to reizē.

PAPILDU ziņas apstiprina pieņēmumu, ka pasažierim Gerero noteikti ir līdzi sprāgstvielas. Atkārtoju: noteikti ir lidzi sprāgstvielās. Pasažieris garīgi nelīdzsvarots, izmisuma stāvokli. Atkārtoju pirmītējo brīdinājumu rīkoties ārkārtīgi piesardzīgi. Labu veiksmi.

—  Man sevišķi patīk tas pēdējais teikums, — Sajs Džordcns sacīja. — Cik aizkustinoši — mums to novēlēti

Demerests īsi apsauca:

—   Beidziet!

Dažas sekundes valdīja klusums, bija dzirdami tikai parastie aparātu trokšņi.

—       Ja būtu kāda iespēja, — Demerests lēni sacīja, — …kaut kā, ar kādu viltīgu paņēmienu novirzīt viņa uzmanību no somas, lai viņš to izlaistu no rokām. Mums vajadzētu tikai dažas sekundes, lai to sagrābtu un aiznestu projām… ja mēs ātri rīkotos, pietiktu ar divām sekundēm.

Gvena aizrādīja:

—  Viņš pat uz grīdas to nenoliks …

—        Es zinu! Zinu! Es tikai visu apsveru, vairāk neko. — Viņš apklusa. — Apdomāsim visu vēlreiz. Starp Gcrero un eju ir divi pasažieri. Viens no tiem …

—       Viens no tiem ir vīrietis, tas sēž ejas malā. Vidū sēž vecā dāma, misis Kvonseta. Tad Gerero.

—       Tātad vecmāmiņa sēž tieši blakus Gerero, vistuvāk pie mapes.

—       Jā, bet vai tas ko līdz? Pat ja mēs viņai pateiktu, diezin vai viņa varētu …

Demerests asi jautāja:

—       Jūs viņai vēl neko neesat teikusi? Viņa nezina, ka mēs viņu esam pieķēruši?

—   Nē. Jūs likāt, lai es viņai neko nesaku.

—   Es tikai gribēju pārliecināties.

Atkal viņi brīdi klusēja. Vernons Demerests koncentrējās, domāja, apsvēra iespējas. Beidzot viņš lēni, apdomādams ik vārdu, sacīja:

—       Man radās kāda ideja. Varbūt tur nekas neiznāks, bet pagaidām nekā labāka mums nav. Klausieties, es jums izstāstīšu sīki, kā rīkoties.

Reisa «divi» tūristu salonā vairums pasažieru jau bija paēduši pusdienas un pavadones veikli vāca kopā paplātes. Azaida pasniegšana šovakar bija norisējusi ātrāk nekā parasti. Viens iemesls bija tas, ka aizkavēšanās dēļ daži pasažieri bija paēduši jau lidostā un tagad, tāpēc ka bija jau vēls, atteicās no pusdienām vai tikai mazliet kaut ko paskribināja.

Pie krēsla, kur misis Ada Kvonseta vēl arvien tērzēja ar savu jauno paziņu obojistu, apstājās kāda no tūristu

salona pavadonēm — mundra, jauna blondīne — un jautāja:

—   Vai esat beiguši pusdienot? Vai varu ņemt paplātes?

—   Jā, mis, — obojists sacīja.

Misis Kvonseta sirsnīgi smaidīja.

—   Paldies, mīļā, varat ņemt manu arī. Viss bija ļoti garšīgs.

Nopietnais cilvēks, kas sēdēja misis Kvonselai kreisajā pusē, atdeva savu paplāti, neteicis ne vārda.

Tikai tad vecā dama no Sandjēgo pamanīja otru pavadoni stāvam ejā.

Misis Kvonseta viņu jau bija ievērojusi vairākas reizes pirms tam, viņa, kā likās, bija vecākā stjuarte. Viņai bija spoži, melni mati, pievilcīga seja ar augstiem vaigukauliem un izteiksmīgas, tumšas acis, kas šobrīd salti raudzījās tieši uz Adu Kvonsetu.

—  Piedodiet, kundze. Vai jūs neparādītu man savu biļeti?

—   Biļeti? Jā, protams. — Misis Kvonseta tēloja pārsteigumu, kaut gan tūdaļ uzminēja, kas slēpjas aiz šā jautājuma. Acīmredzot bija radušās aizdomas, ka viņa lido bez biļetes, varbūt tas bija pat skaidri zināms. Taču nekad viņa nebija viegli padevusies un arī tagad domāja un apsvēra visas iespējas. Jautājums bija — cik daudz šī meitene zināja?

Misis Kvonseta atvēra somiņu un izlikās meklējam biļeti starp dažādiem papīriem.

—   Tepat kaut kur tā ir, mīļā. Tai jābūt tepat. — Viņa ar nevainīgu skatienu palūkojās pavadonē. — Ja tikai biļešu kontrolieris to nav paņēmis, kad es nācu uz lidmašīnu. Varbūt viņš to paturēja un es nemaz neievēroju.

—   Nē, — Gvena Meigena sacīja, — viņš to nevarēja paturēt. Ja tā ir turp un atpakaļ, tad jums vajag būt kuponam atpakaļbraucicnam. Ja tā bija tikai turp, tad tomēr jums vajag būt biļetes pasaknim un iekāpšanas talonam.

—   Jā, tas gan ir savādi… — Misis Kvonseta vēl arvien rakņājās pa somiņu.

Gvena salti jautāja:

—   Varbūt man paskatīties? — Jau kopš sarunas sākuma viņas balsī nebija ne vēsts no parastās laipnības un sirsnīguma. Viņa piebilda: — Ja biļete ir jūsu somiņā, tad es to atradīšu. Ja nav, tad mums abām nebūs veltīgi jākavē laiks.

—   Kas vēl nebūs! — Misis Kvonseta stingri noteica, Tad piebilda pielaidīgākā tonī: — Es saprotu, ka Jūs neko ļaunu nedomājat, bet man tur ir personīgi doku« menti. Jums kā anglietei vajadzētu respektēt personas neaizskaramību. Jūs taču esat angliete, vai ne?

—   Vai nu esmu vai ne, tam nav nekādas nozīmes. Šobrīd mēs runājam par jūsu biļeti. Tas ir, ja jums vispār ir biļete. — Gvenas balss, skaļāka nekā parasti, bija dzirdama ari tuvāk sēdošajiem pasažieriem. Daudzas galvas pagriezās.

—   Protams, man ir biļete, jautājums tikai — kur tā ir. — Misis Kvonseta draudzīgi pasmaidīja. — Bet, ja runājam par to, ka jūs esat angliete, — es to zināju, tiklīdz jūs sākāt runāt. Daudzi, ļoti daudzi angļi, tāpat kā jūs, mana mīļā, runā angļu valodā tik pievilcīgi. Ļoti žēl, ka tikai daži no mums, amerikāņiem, spēj runāt tā. Mans nelaiķa vīrs arvien sacīja…

—   Nav svarīgi, ko viņš sacīja. Kā tad būs ar biļeti?

Gvenai bija grūti izturēties tik rupji un nepieklājīgi,

kā viņa pašlaik izturējās. Parastos apstākļos viņa būtu runājusi ar šo veco sievieti noteikti un stingri, tomēr palikusi draudzīga un labsirdīga; tāpat Gvenai nepalika rāties ar cilvēku, kas divreiz vecāks par viņu. Taču pirms nākšanas šurp Vernons bija nodevis viņai stingru rīkojumu.

Misis Kvonseta likās mazliet apjukusi.

—   Es paciešu jūsu izturēšanos, jaunā lēdij. Bet, kad būšu sameklējusi savu biļeti, tad gan pateikšu jums, ka tāda uzvedība…

—   Vai tiešām, misis Kvonseta? — Gvena redzēja, ka vecā sieviete sarāvās, izdzirdusi savu vārdu, un pirmo reizi viņas pretestība mazliet sašķobījās. Gvena neatlaidās: — Jūs taču esat Ada Kvonseta, vai ne?

Vecā dāma pielika pie lūpām mežģīņoto mutautiņu, tad nopūtās.

—  Tā kā jūs zināt, kas es esmu, tad nav nozīmes to noliegt, vai ne?

—   Nē, tāpēc ka es zinu visu par jums. Jums ir ievērojama reputācija, misis Kvonseta.

Tagad viņas vēroja un klausījās vēl vairāk pasažieru; daži bija piecēlušies no savām vietām un pienākuši tuvāk. Varēja redzēt, ka viņi jūt līdzi vecajai dāmai un nosoda Gvenu, Vīrietis ejas malā, kas bija sarunājies ar misis

Kvonsclu, kad Gvena ieradās, nemierīgi sagrozījās un teica:

—  Ja notikusi kaut kāda nesaprašanās, varbūt es varētu palīdzēt…

—Nekādas nesaprašanās nav, — Gvena sacīja. — Vai jūs ceļojat kopā ar šo dāmu?

—   Nē.

—  Tad tas uz jums neattiecas, ser.

Līdz šim Gvena nebija atļāvusies paskatīties tieši uz vīrieti, kas sēdēja rindas pašā galā, pie loga, — uz šo Gerero. Arī viņš nebija paskatījies uz Gvenu, kaut gan pēc tā, kā viņš bija pieliecis galvu, Gvena saprata, ka viņš uzmanīgi ieklausās visā, kas tiek runāts. Tāpat nemanot viņa ievēroja, ka vīrietis vēl arvien tur klēpī nelielo mapi. Iedomājoties, kas varēja būt šajā mapē, viņai pēkšņi pārskrēja saltas baiļu trīsas. Viņa nodrebēja nojautā, ka notiks kaut kas briesmīgs. Viņai gribējās skriet projām, atgriezties pilotu kabīnē un pateikt Vernonam, lai viņš rīkojas pats. Tomēr viņa to nedarīja, un mirkļa vājums drīz vien pārgāja.

—  Es jau teicu, ka mums zināms par jums viss, — Gvena apgalvoja misis Kvonsetai. — Jūs šodien jau reizi noķēra vienā no mūsu lidmašīnām lidojam bez biļetes no Losandželosas. Jūs nodeva uzraudzībā, bet jums izdevās aizmukt. Tad jūs Izmelojāties un tikāt šajā lidmašīnā.

Vecā dāma no Sandjēgo sacīja gluži priecīgi:

—  Ja jau jūs tik daudz zināt vai tikai iedomājaties, ka zināt, tad nav vērts jums pretī strīdēties. — Nu lai, viņa nosprieda, tagad uztraukties vairs nav nozīmes. Galu galā viņa jau bija paredzējusi, ka viņu var pieķert; labi vismaz, ka nebija pieķēruši agrāk, ka viņa paspējusi piedzīvot šo lidojumu un paēst labas pusdienas. Bez tam — kas tad noticis? Kā rudmate Linkolna lidostā bija izteikusies, aviosabiedrības nekad netiesājās ar bezbiļetniekiem.

Tomēr viņai gribējās zināt, kas notiks tālāk.

—  Vai mēs griezīsimies atpakaļ?

—  Jūs neesat tik svarīga persona. Kad nolaidīsimies Itālijā, jūs nodos varas iestādēm. — Vernons Demerests bija brīdinājis, lai Gveha neizpļāpā, ka viņi jau apgriezušies un lido atpakaļ, — pasažieriem jādomā, ka lidmašīna turpina ceju uz Romu. Arī tā bija Demeresta pavēle, ka viņai Jāizturas rupji pret veco dāmu, un tas

Gvenai nepavisam nepatika. Taču tas bija nepieciešami, lai atstātu iespaidu uz Gerero un varētu realizēt Demeresta nodomu.

Gerero nezināja — un, ja viss veiksies labi, viņš ari to neuzzinās, iekams nebūs par vēlu kaut ko iesākt, —ka visa šī spēlīte sarīkota vienīgi viņa dēļ.

—  Jums jānāk man līdzi, — Gvena teica misis Kvonsetai. — Kapteinim par jums ir ziņots, un viņam jādod atbilde. Bet pirms tam viņš grib jiis redzēt. — Viņa palūdza vīrieti, kas sēdēja ejas malā: — Esiet tik laipns, palaidiet šo sievieti garām.

Pirmo reizi vecā dāma likās uztraukta.

—   Kapteinis grib mani redzēt?

—   Jā, un viņam nepatīk, ja liek viņam gaidīt.

Vilcinādamās misis Kvonseta atkabināja drošības jostu.

Kad obojists gluži nelaimīgs atkāpās sānis, lai palaistu viņu garām, viņa negribīgi iznāca ejā. Paņēmusi pie rokas, Gvena veda viņu uz priekšu, juzdama visapkārt naidīgus skatienus, kas vērsās pret viņu.

Gvena apspieda impulsīvu vēlēšanos pagriezties atpakaļ, lai redzētu, vai arī vīrietis ar mapi vēro viņas.

—   Es esmu kapteinis Demcrests, — Vernons Demerests sacīja. — Lūdzu, nāciet iekšā, cik tuvu varat. Gvena, aizveriet durvis, varbūt varēsim visi kaut kā saspiesties.— Viņš uzsmaidīja misis Kvonsetai. — Diemžēl pilotu kabīnes nav nemaz paredzētas apmeklētāju uzņemšanai.

Vecā dāma no Sandjēgo cieši palūkojās viņā. Pēc spilgtās gaismas pasažieru salonā viņas acis vēi nebija pieradušas pie pilotu kabīnes puskrēslas. Viņa varēja sasaskatīt vienīgi neskaidrus apveidus, kas sēdēja starp daudzām sarkanīgi vizošām skalām. Taču balsī neapšaubāmi skanēja draudzīgums. Tās tonis bija pavisam citāds, nekā viņa bija iedomājusies, šurp nākdama.

Sajs Džordcns atbrīvoja krēslu Ensonam Ilerisam aizmugurē. Gvena — saudzīgi, nepavisam ne tā, kā bija izturējusies vēl pirms dažām minūtēm, — aizvadīja veco dāmu uz šo krēslu.

Lidmašīnu nešūpoja, tāpēc pārvietoties tajā bija viegli. Kaut gan viņi laidās arvien zemāk, tomēr vēl atradās virs atmosfēras slāņiem, kur plosījās vētras, un lidmašīna, kaņt arī tās ātrums pārsniedza piecsimt jūdžu stunda, lidoja viegli, it kā peldētu pa mierīgu jūru.

—   Misis Kvonseta, — Vernons Demerests sacīja, — aizmirstiet to, kas nupat notika pasažieru salonā. Ne jau tāpēc mēs aicinājām jūs šurp. — Viņš jautāja Gvenai: — Vai jūs bijāt ļoti rupja pret viņu?

—   Laikam gan.

—   Mis Meigena rīkojās tā pēc manas pavēles. Es viņai liku izturēties tieši tā, kā viņa izturējās. Mēs zinājām, ka skatās un klausās kāds cilvēks. Mēs gribējām, lai mums būtu labs, ticams iemesls atvest jūs šurp.

Ada Kvonseta tagad jau skaidrāk saskatīja lielo, plecīgo vīru, kas sēdēja pa labi un sarunājās ar viņu. Cik viņa varēja spriest pēc vīrieša sejas izteiksmes, tas likās labs cilvēks. Pašlaik, protams, viņai vēl nebija īsti skaidrs, par ko viņš runā. Viņa palūkojās apkārt. Viss bija tik interesanti. Viņa nekad agrāk nebija pilotu kabīnē bijusi. Tā bija daudz mazāka, nekā viņa bija iedomājusies. Un pilna ar visādām ierīcēm. Un arī silta — visi trīs vīrieši sēdēja bez žaketēm. Būs ko pastāstīt meitai Ņujorkā — ja viņai kādreiz izdosies tur nokļūt.

•— Vccmāmin, — vīrietis, kas bija nosaucis sevi par kapteini, sacīja, — vai jūs esat bailīga?

Tas likās dīvains jautājums, un viņa padomāja, iekams atbildēja.

—   Ne visai, man liekas. Reizēm es nervozēju, bet tagad jau mazāk nekā agrāk. Kad cilvēks kļūst vecāks, viņam vairs nav no kā baidīties.

Kapteiņa skatiens vērīgi pētīja viņas seju.

—   Mēs esam nolēmuši jums kaut ko izstāstīt un lūgt jūsu palīdzību. Mums nav daudz laika, tāpēc es runāšu īsi. Jūs droši vien esat ievērojusi vīrieti, kas sēž jums blakus, pie loga.

—  Tāds kaulains, ar retām ūsiņām?

—  Jā, — Gvena sacīja. — Tas ir viņš.

Misis Kvonseta pamāja.

—   Tas ir dīvains cilvēks. Nerunā ne ar vienu un neizlaiž no rokām mazo somiņu, kas viņam ir līdzi. Man liekas, viņš ir par kaut ko nobažījies.

—   Mēs arī esam nobažījušies, — Vernons Demerests mierīgi teica. — Mums ir pamats domāt, ka šajā somā viņam ir bumba. Mēs gribam viņam to atņemt. Tāpēc mums vajadzīga jūsu palīdzība.

Taisni jābrīnās, Ada Kvonseta nodomāja, cik te, pie viņiem, kluss. Klusumā, kas sekoja kapteiņa vārdiem, viņa dzirdēja ziņojumu pa skaļruni virs krēsla, kurā sēdēja.

—        «Trans America», reiss «divi», runā Toronto centrs. Jūs atrodaties piecpadsmit jūdzes uz austrumiem no Kleinburgas bākas. Ziņojiet par savu augstumu un nodomiem!

Vīrietis, kurš sēdēja otrā priekšējā sēdeklī pa kreisi un kura seju viņa vel nebija redzējusi, atbildēja:

—       Toronto centram, runā «Trans America», reiss «divi». Laižamies zemāk no līmeņa divi-deviņi-nulle. Lūdzam atļauju turpināt augstuma samazināšanu. Neesam mainījuši nodomu nosēsties Linkolna lidostā.

—       Jūs sapratu, «Trans America». Atbrīvojam jums ceļu. Varat turpināt lēnu augstuma samazināšanu.

Trešais vīrs, kas sēdēja pie maza galdiņa pa labi no Adas Kvonsetas un kam priekšā bija vēl vairāk skalu, pieliecās tuvāk tam, kurš nule bija runājis.

—       Pēc maniem aprēķiniem, mums vajadzētu būt tur pēc stundas un septiņpadsmit minūtēm. Tas ir, ja vējš būs tāds, kā paredzēts laika prognozēs, bet, ja vēja virziens mainās, varbūt pat agrāk.

—       Tātad mēs lidojam atpakaļ? — Misis Adas Kvonsetas balsī izskanēja satraukums — viņa nespēja to noslēpt.

Demerests pamāja.

—        Bet jūs esat vienīgā, kas to zina, bez mums. Pagaidām jūs nedrīkstat to izpaust, bet, galvenais, Gerero — tas ir vīrietis ar mapi — nedrīkst to uzzināt.

Adai Kvonsetai aizrāvās elpa: vai tiešām tas viss notiek ar viņu? Tas bija tik satraucoši, tikpat kā tāda televīzijas izrāde. Varbūt mazliet baisi, taču viņa nolēma daudz par to nedomāt. Galvenais bija tas, ka viņai ir sava loma visā šajā notikumā, viņa sadarbojas ar kapteini, dalās noslēpumos; ko gan meita sacītu par visu to?

—   Nu, kā tad ir, vai jūs mums palīdzēsiet?

—        Kā tad, protams. Vai jūs gribat, lai es mēģinu atņemt viņam to somu…

—       Nē! — Vernons Demerests pagriezās ar visu krēslu un vēl vairāk paliecās atpakaļ, uzsvērdams savu «nē».

—  Jūs nedrīkstat pat pieskarties šai somai, pat ne tuvoties.

—   Ja jūs tā sakāt, — misis Kvonscta samierinājās,

—  tad es to nedarīšu.

—   Tā vajag. Un atcerieties — ir ļoti svarīgi, lai Gefero nebūtu ne jausmas, ka mēs kaut ko zinām par viņa Šomu vai to, kas tur iekšā. Tagad es izstāstīšu jums — tāpat kā pirms brīža mis Meigenai —, kas jums jādara, kad atgriezīsieties salonā. Lūdzu, klausieties uzmanīgi!

Kad viņš bija beidzis, vecā dāma no Sandjēgo lāva vieglam smaidam paplaiksnīties sejā.

—   O jā, jā, es domāju, ka varēšu.

Viņa jau cēlās augšā no krēsla un Gvena taisījās vērt vaļā kabīnes durvis, kad Demeresls pajautāja:

—   No Losandželosas jūs atbraucāt bez biļetes, viņi sacīja, ka jūs gribējusi nokļūt Ņujorkā. Kāpēc?

Viņa pastāstīja, ka reizēm jūtoties vientuļa Rietumu piekrastē un gribējusi apciemot savu precēto meitu austrumos.

—   Vecmārniņ, — Vernons Demerests sacīja, — ja mums viss labi izdosies, es pats apsolu jums, ka visasnepatikšanas tiks aizmirstas un aviosabiedrība piešķirs jums biļeti lidojumam uz Ņujorku un atpakaļ pirmajā klasē.

Misis Kvonseta bija tā aizkustināta, ka gandrīz apraudājās.

—   Paldies jums! Paldies! — Viņa no saviļņojuma gandrīz nevarēja parunāt. Cik brīnum jauks cilvēks, viņa nodomāja, tik labs, mīļš cilvēks!

Patiesais saviļņojums lieliski palīdzēja misis Kvonsetai tikt galā ar uzdevumu, kad viņa no pilotu kabīnes cauri pirmās klases salonam atgriezās tūristu salonā. Gvena bija cieši satvērusi viņas roku un vilka viņu uz priekšu, bet vecā dāma spieda pie acīm savu mežģīņoto mutautiņu, ticami notēlodama lielas bēdas. Viņa pati atcerējās, gandrīz priecādamās cauri asarām, ka šādas bēdas tēlo jau otro reizi šajā vakarā. Pirmo reizi, kad viņa tēloja, ka jūtas nevesela, tas bija domāts jaunajam lidostas darbiniekam Piteram Koklijam. Toreiz viņa to bija izdarījusi visai pārliecinoši, kāpēc gan nevarētu arī tagad?

Spēle patiešām bija tik pārliecinoša, ka viens no pasažieriem jautāja Gvenai gauži noskaities:

— Mis, vienalga, ko viņa nodarījusi, vai tāpēc jums jābūt tik rupjai?

Gvena īsi atcirta, nojauzdama, ka arī Gerero to jau dzirdēs:

—   Ser, lūdzu, nejaucieties manās darīšanās!

Kad viņas iegāja tūristu salonā, Gvena aizvilka ciet portjeras, kas atdalīja abus salonus. Tā bija paredzēts Vernona plānā. Pametusi skatienu atpaka] — uz lidmašīnas priekšgalu, Gvena redzēja, ka pilotu kabīnes durvis ir mazliet pavērtas. Kad tika aizvilkts priekškars starp pirmās klases un tūristu saloniem, Vernons pagājās uz priekšu un nostājās s aiz tā, vērodams pa spraugu, ko Gvena ar nolūku bija atstājusi. Tad vajadzīgā mirklī viņš varētu paraut vajā portjeras un ātri ieskriet tūristu salonā.

Domājot par to, kas notiks pēc dažām minūtēm — un visādi varēja gadīties, — Gvenai atkal pārskrēja ledainas baiļu trīsas, kaut kāda briesmu nojauta. Un atkal viņa to apspieda. Paturēdama prātā, ka ir atbildīga par apkalpi un pasažieriem, kuriem nebija ne mazākās nojautas par to, kāda drāma risinās turpat viņiem acu priekšā, viņa aizvadīja misis Kvonsetu līdz tās vietai.

Pasažieris Gerero strauji pacēla acis, tad atkal novērsās. Gvena redzēja, ka nelielā mape atrodas viņam uz ceļiem tieši tāpat kā iepriekš, viņa rokas sažņaugtas ap to. Vīrietis, kas sēdēja misis Kvonsetai blakus ejas malā, — obojists — piecēlās, kad viņas tuvojās. Laipni smaidīdams, viņš iznāca ejā, palaizdams veco dāmu apsēsties. Gvena pamanījās nostāties viņam priekšā tā, lai viņš netiktu atpakaļ uz savu vietu. Vietai ejas malā vajadzēja palikt neaizņemtai, kamēr Gvena nebūs aizgājusi projām. Gvena ievēroja, ka kaut kas sakustas aiz portjerām. Vernons Dcmerests bija ieņēmis savas pozīcijas un gaidīja.

—   Lūdzu! — Vēl arvien stavēdama ejā, misis Kvonseta lūdzoši, asarām acīs pievērsās Gvenai. — Es jūs lūdzu — parunājiet ar kapteini, lai viņš padomā par mani! Es negribu, ka mani nodod Itālijas policijai…

Gvena skarbi atteica:

—   Par to jums vajadzēja padomāt agrāk. Es nevaru aizrādīt kapteinim, kas viņam jādara.

—   Bet jūs varat viņu palūgt! Viņš klausīs jums.

D. O. Gerero pagrieza galvu, paskatījās, kas notiek, tad atkal novērsās.

Gvena sagrāba vecās dāmas roku.

—   Es jums saku — sēdieties taču reiz!

Ada Kvonseta sāka vaimanāt:

—   Es lūdzu tikai vienu — vediet mani atpakaļ! Nododiet mani policijai mūsu zemē, nevis svešā!

Gvenal aiz mugtlras ierunājās obojists:

—       Mis, vai tad jūs neredzat, ka vecā dāma ir uztraukta?

Gvena atcirta:

Lūdzu, nejaucieties, kur jums nav daļas. Sai sievietei nemaz nav jābūt šeit. Viņa lido bez biļetes,

Obojists sašutis sacīja:

—   Tas man vienalga. Tomēr viņa ir veca dāma.

Nepievērsdama uzmanību obojistam, Gvena tā pagrūda

misis Kvonsetu, ka tā sagrīļojās.

—       Vai dzirdējāt, ko es sacīju? Ejiet savā vietā un sēdiet mierīgi!

Ada Kvonseta atkrita krēslā. Viņa iekliedzās;

—   Jūs man iesitāt! Man sāp!

Vairāki pasažieri bija piecēlušies kājās un pārmeta Gvenai.

D. O. Gerero, kā skatījies, tā arī skatījās taisni uz priekšu. Gvena redzēja, ka viņa rokas tāpat kā iepriekš tur mapi.

Misis Kvonseta atkal ievaimanājās.

Gvena salti aizrādīja:

—   Jūs esat histēriķe!

Viņa paliecās uz priekšu un iesita misis Kvonsetai pa seju, pati nicinādama sevi par to, ko viņai vajadzēja darīt. Pliķis noskanēja pa visu salonu. Izbrīnījušās parādījās divas pavadones. Obojists satvēra Gvenas roku; viņa steigšus atbrīvojās.

Turpmākais norisinājās tik ātri, ka pat tie, kas atradās vistuvāk, nebūtu varējuši pateikt, kāda tieši bija notikumu secība.

Misis Kvonseta, jau apsēdusies savā vietā, vērsās pie D. O. Gerero. Un lūdza viņu:

—   Ser, lūdzu, palīdziet man! Palīdziet man!

Gerero sēdēja kā sastindzis un nelikās ne zinis par misis Kvonsetu.

Gluži kā nespēdama vairs valdīties aiz bēdām un bailēm, viņa tuvojās D. O. Gerero, metās viņam ap kaklu un histēriski lūdzās:

—   Lūdzu, lūdzu!

Gerero grozījās, pūlēdamies atbrīvoties. Viņam tas neizdevās. Ada Kvonseta vēl ciešāk apķērās viņam ap kaklu.

—   Ak, palīdziet mani

Sarkans pietvīcis un gandrīz noslāpis, D. 0. Gcrero pacēla abas rokas, lai atgrūstu misis Kvonsetu un atbrīvotos. Kā lūgdamās Ada Kvonseta atlaida viņa kaklu un satvēra abas rokas.

Tai pašā mirklī Gvena Meigena paliecās uz priekšu, pasniecās un ar vienu žiglu kustību — gandrīz bez steigas — cieši satvēra mapi un nocēla, to Gerero no ceļiem. Mirkli vēlāk mape jau bija ejā. Starp Gerero un viņa mapi bija droša barjera — Gvena un Ada Kvonseta.

Durvju portjeras tika atrautas. Vernons Demerests, liels un impozants savā lidotāja formas tērpā, steidzās šurp.

Ar atvieglojuma izteiksmi sejā viņš izstiepa roku, lai paņemtu mapi.

— Tas jums lieliski izdevās, Gvena. Dodiet šurpl

Ar to viss arī būtu laimīgi beidzies — nerunājot par sodu, ko vēlāk saņemtu Gerero. Taču tā nenotika, un vainīgs bija Marks Retbouns.

Līdz tam brīdim Retbouns, nevienam nepazīstams un neviena neievērots pasažieris, bija sēdējis vietā četrpadsmit-D ejai otrā pusē. Lai gan neviens viņam nepievērsa uzmanību, viņš bija pašapmierinats, iedomīgs cilvēks, pastāvīgi augstās domās pats par sevi.

Nelielā Aijovas štata pilsētiņā, kur Retbouns dzīvoja, viņš bija sīktirgotājs, saviem kaimiņiem pazīstams kā «paļātājs». Lai citi viņa apkārtnes cilvēki darītu ko darīdami, lai runātu ko runādami, Marks Retbouns vienmēr visam bija pretī. Viņa iebildumi — gan nopietnos jautājumos, gan mazsvarīgos — jau bija kļuvuši par vielu leģendām. Viņš iebilda pret grāmatu izvēli vietējā bibliotēkā, pret antenu uzstādīšanas plānu, pret sava dēla audzināšanu skolā, pret sabiedrisko ēku krāsu. īsi pirms došanās pašreizējā ceļojumā viņam bija izdevies panākt kāda projekta izgāšanu — tajā bija paredzēta izkārtņu pārveidošana pēc vienotas sistēmas, lai izdaiļotu pilsētiņas galveno ielu. Kaut gan viņš arvien pret visu iebilda, nekad nebija dzirdēts, ka viņš būtu nācis ar kādu derīgu ierosinājumu.

Otra Marka Retbouna dīvainība bija tāda, ka viņš nicināja sievietes, arī pats savu sievu. Iebilzdams pret kaut ko, viņš nekad nebija iebildis par labu sievietēm. Tāpēc misis Adas Kvonsetas pazemošana viņu nemaz nebija aizkustinājusi, bet, kad Gvena paķēra D. O. Gerero mapi, viņš noskaitās.

Marks Retbouns šo notikumu uztvēra tā: ierēdnis formas tērpā — turklāt vēl sieviete! — aizskar parasta, viņam līdzīga pasažiera tiesības. Sašutis Retbouns pietrūkās no savas vietas un nostājās starp Gvenu un Vernonu Demerestu.

Tai pašā mirklī D. O. Gerero, piesarcis, kaut ko neskaidri murminādams, atbrīvojās no Adas Kvonsetas un piecēlās kājās. Kad viņš jau bija ejā, Marks Retbouns Izrāva Gvenai no rokām mapi un — pieklājīgi palocīdamies — sniedza to Gerero. Kā saniknots dzīvnieks, acīm zvērojot, Gerero sagrāba to.

Vernons Dcmeresls metās uz priekšu, Taču par vēlu. Viņš mēģināja piesteigties pie Gerero, bet viņu kavēja šaurā eja un cilvēki, kas stāvēja tajā, — Gvena, Retbouns, obojists. D. O. Gerero bija aizspraucies visiem garām un metās pa eju uz lidmašīnas pakaļgalu. Arī citi pasažieri Bāka celties kājās. Detnerests izmisis kliedza:

—  Apturiet to cilvēku! Viņam ir bumba!

To izdzirduši, pasažieri sāka kliegt un mesties ārā no •avām vietām ejā, tā ka tā tika vēl vairāk nobloķēta. Vienīgi Gvena Meigena, darbodamās ar elkoņiem, pleciem un nagiem, spēja izlauzt sev ceļu un neatpalikt no Gerero.

Aizskrējis līdz salona galam, Gerero apgriezās — kā saniknots zvērs, kas iedzīts krātiņā. Viņam aiz muguras bija trīs tualetes; gaismas signāli rādīja, ka viena no tām ir aizņemta, divas brīvas. Stāvēdams ar muguru pret tualetēm, Gerero izstiepa uz priekšu rokas ar mapi: vienā rokā viņš turēja mapes rokturi, otrā auklas cilpu, kas tagad bija redzama zem roktura. Aizžņaugtā balsī, pa pusei čukstēdams, pa pusei šņākdams, viņš brīdināja:

—   Palieciet uz vietas! Nenāciet tuvāk!

Vernons Demerests uzsauca viņam pāri citu pasažieru galvām:

—  Gerero, klausieties! Vai jūs dzirdat? Uzklausiet mani!

Mirkli valdīja klusums, neviens pat nepakustējās, vienīgā skaņa bija dzinēju vienmuļā dūkoņa. Gerero stāvēja pretī pārējiem, uzlūkodams tos ar baiļu un šaubu pilnu skatienu.

—   Mēs zinām, kas jūs esat, — Demerests sauca, — un mēs ari zinām, ko jūs gribat darīt! Mēs zinām par jūsu dzīvības apdrošināšanu un par bumbu, un ari uz zemes tas viss ir zināms, tā ka jūsu apdrošināšanas polise tiks anulēta. Vai jūs sapratāt? Jūsu apdrošināšanas polise tagad ir nederīga, tā nekā nav vērta. Ja jūs uzspridzināsiet bumbu, jūs veltīgi iesiet bojā. Neviens neko neiegūs — un jūsu ģimene vismazāk. Patiesībā jūsu ģimene tikai zaudēs: viņus vainos notikušajā un vajās. Klausieties, ko es jums saku! Padomājiet!

Kāda sieviete iebrēcās. Gerero vēl vilcinājās.

Vernons Demerests atkal mēģināja pierunāt Gerero:

—   Gerero, nomieriniet šos cilvēkus, lai viņi apsēžas! Tad, ja vēlaties, mēs varam parunāties. Jūs varat uzdot man jautājumus. Es apsolu, ka neviens neies jums tuvumā, kamēr mēs nebūsim izrunājušies. — Demerests apsvēra: ja izdotos iespējami ilgāk novērst Gerero uzmanību, varbūt eja atbrīvotos; tad Demerests mēģinātu pierunāt Gerero, lai atdod mapi. Ja arī viņš to nedarītu, bija vēl cita iespēja: Demerests varētu mesties uz priekšu — virsū Gerero ar visu savu auguma svaru un atņemt viņam mapi, pirms Gerero paspētu paraut detonatoru. Tas būtu briesmīgi riskanti, bet citas — labākas iespējas nebija.

Cilvēki satraukti devās atpakaļ savās vietās.

—   Tagad jums ir skaidrs, ka mums viss zināms, Gerero; tagad jūs saprotat, ka jums nav vērts turpināt sava plāna realizēšanu. Es lūdzu — atdodiet man mapi. — Demerests pūlējās runāt mierīgi, pārliecinoši, saprazdams, ka pašlaik ļoti svarīgi, lai runā nebūtu pauzes. — Ja jūs to darīsiet, es apsolu jums, ka neviens šajā lidmašīnā jūs neaizskars.

D. O. Gerero acīs atspoguļojās bailes. Viņš pārlaida ar mēli pār lūpām. Vistuvāk viņam stāvēja Gvcna Meigena.

Demerests klusi sacīja:

—   Mierīgi, Gvena. Mēģiniet apsēsties. — Ja viņam vajadzētu mesties virsū Gerero, labāk būtu, ja neviens nestāvētu ceļā.

Gerero aiz muguras atvērās līdz šim aizņemtās tualetes durvis. Iznāca jauns cilvēks ar biezām brillēm, kas darīja viņu līdzīgu pūcei. Viņš apstājās, blisinādams tuvredzīgās acis. Droši vien viņš nemaz nebija dzirdējis, kas notiek.

Kāds pasažieris spalgi iekliedzās?

—   Grābiet ciet to cilvēku ar mapi! Viņam Ir bumba!

Tualetes durvīm noklikstot, Gerero bija mazliet pagriezies uz to pusi. Tagad viņš metās tieši uz priekšu, pagrūda briļļaino cilvēku sānis un ieskrēja tualetē, no kuras šis cilvēks tikko bija iznācis.

Tiklīdz Gerero sakustējās, Gvena Meigena metās viņam pakaļ. Vernons Demerests, kas bija dažus soļus tālāk, lauzās cauri pasažieriem, kuri stāvēja ejā, vēl arvien aizsprostodami to.

Kad Gvena pieskrēja, tualetes durvis jau vērās ciet. Viņa ielika kāju spraugā un grūda durvis. Kāja neļāva durvīm pavisam aizvērties, tomēr vaļā tās atvērt arī neizdevās. Asas sāpes izskrēja cauri kājai — Gvena juta, ka Gerero ar visu svaru atspiedies pret durvīm.

D. O. Gerero galvā pēdējos mirkļos bija viens vienīgs juceklis. Viņš nemaz īsti neaptvēra, kas noticis, ne arī bija dzirdējis visu, ko sacīja Demerests. Taču kaut kas bija nonācis līdz viņa apziņai. Viņš saprata, ka, tāpat kā daudzi viņa grandiozie plāni, arī šis cietis neveiksmi. Kaut kur bija pieļauta kļūda — kā arvien, lai viņš darītu ko darīdams. Visa viņa dzīve bija viena vienīga neveiksme. Tagad viņš ar rūgtumu nodomāja, ka arī viņa nāve būs neveiksme.

Viņa mugura bija atspiesta pret tualetes durvīm. Viņš juta grūdienu no ārpuses un zināja, ka ikkuru mirkli grūdiens pastiprināsies, tā ka viņš vairs nespēs noturēt durvis ciet. Izmisis viņš taustījās ap mapi, meklēdams cilpu zem roktura, auklu, kas izraus ārā plastikāta kvadrātiņu, adatu gali saskarsies — un notiks sprādziens. Pat jau sataustījis auklas cilpu un parāvis to, viņš vēl nodomāja, vai šī viņa pagatavotā bumba arī nebūs neveiksme.

Pēdējā dzīves mirklī, kamēr vēl darbojās apziņa, D. O. Gerero saprata, ka šoreiz viņam veicies.

10

Sprādziens «Trans America» lainerī, kas lidoja reisā «divi» — «Zelta Argusā», bija acumirklīgs, briesmīgs, neiedomājams. Lidmašīnas hermētiski noslēgtajās telpās tas nogranda kā simtkārtīgs pērkona spēriens, liesmas izšļāca kā uguns jūra, nodārdēja kā milzu vesera sitiens.

D, O. Gerero uz vietas bija beigts — viņš atradās tuvu eksplozijas centram un tika saplosīts gabalgabalos. Pirms mirkļa viņš vēl bija dzīvs cilvēks, tagad no viņa atlikušas tikai asiņainas skrandas.

Sprādziens izrāva caurumu fizelāžā.

Gvena Meigcna, kas tūlīt pēc Gerero bija vistuvāk sprādzienā centram, dabūja triecienu sejā un krūtīs.

Tikko dinamīta sprādziens bija saārdījis lidmašīnas apvalku, lidmašīnā notika dehermetizācija. Ar briesmīgu spēku un apdullinošu rēkoņu gaiss, kas līdz šim brīdim salonos bija saglabājis normālu spiedienu, caur bojājumu fizelāžā brāzās ārā retinātajos atmosfēras slāņos. Cauri pasažieru saloniem uz lidmašīnas pakaļgalu traucās putekļu mākonis. Līdzi tam, kā viesuļa nesti salmiņi, brāzās visi priekšmeti, kas nebija piestiprināti, gan viegli, gan smagi — papīri, ēdienu iznēsājamās paplātes, dzērienu pudeles, kafijkannas, rokas bagāža, apģērba gabali, dažādas pasažieru mantas — visi brāzās uz priekšu, griezdamies gaisā, it kā tos sūktu kāds milzīgs putekļu sūcējs. Durvju portjeras tika norautas. Kabīnes, noliktavu un tualetes telpu durvis tika izrautas no virām un aiznestas uz lidmašīnas pakaļgalu līdz ar citiem priekšmetiem.

Vairāki pasažieri bija dabūjuši triecienus. Tie, kas nebija piestiprinājušies ar drošības jostām, turējās, pie kā pagadījās, lai tos neaiznestu uz aizmuguri.

Visos salonos virs katra sēdekļa atvērās avārijas ierīces un nolaidās lejā dzeltenas skābekļa maskas; katra maska ar plastikāta cauruli bija pievienota skābekļa rezervuāram.

Pēkšņi vilkme mazinājās. Lidmašīna pildījās ar miglu un ledainu aukstumu. Dzinēju rēkoņa un vēja kaucieni apslāpēja visas pārējās skaņas.

Vcrnons Demerests, kurš vēl arvien stāvēja tūristu salona ejā, kur bija noturējies, instinktīvi satverdams kāda sēdekļa atzveltni, kliedza pilnā balsī:

— Uzlieciet skābekļa maskas! — Viņš pats arī paķēra sev masku.

Kā apmācīts un pieredzējis pilots Demerests zināja to, ko vairums pasažieru nezināja: gaiss lidmašīnā tagad bija gandrīz tikpat retināts kā ārpusē un nederēja dzīvības uzturēšanai. Ja pasažieri tūlīt neizmantotu skābekli no avārijas krājumiem, tad pēc piecpadsmit sekundēm sāktu zaudēt apziņu.

Jau pēc piecām sekundēm — ja nelietotu skābekli — varēja rasties smadzeņu darbības traucējumi.

Vel piecas sekundes vēlāk rastos eiforijas stāvoklis un daudziem sāktu likties, ka nav vajadzības noņemties ar skābekli, Tad viņi, neko neapzinādamies, iegrimtu nemaņā.

Jau sen cilvēki, kas saprata, cik bīstama ir dehermetizacija, bija uzstājuši, lai aviosabiedrības pirms lidojuma rūpīgi paskaidrotu pasažieriem, kā avārijas gadījumā pielietot skābekļa maskas. Viņi apgalvoja, ka pasažieriem vajadzētu pateikt tā: Tiklīdz skābekļa maska parādījusies jūsu priekšā, ķeriet to ciet, uzvelciet uz sejas — un pēc tam varat uzdot jautājumus. Ja rodas dehermetizācija, jūs nedrīkstat kavēties ne sekundi. Ja trauksme izrādīsies veltīga, masku varēsiet noņemt vienmēr, nekā ļauna tā jums nenodarīs.

Pilotiem notika pārbaudes, lai parādītu, kā iedarbojas skābekļa trūkums, lidojot lielā augstumā. Dehermetizētā kabīnē viņiem uzlika skābekļa maskas un pavēlēja parakstīt savu vārdu, bet pārbaudes vidū noņēma šīs maskas. Paraksti izvērtās neskaidrā skribelējumā vai pavisam pārtrūka. Pirms viņi zaudēja samaņu, atkal tika uzliktas skābekļa maskas.

Skatīdamies vēlāk uz šīm papīra lapām, piloti nespēja ticēt savām acīm.

Tomēr aviosabiedrību vadība uzskatīja, ka pamatīgāki paskaidrojumi par skābekļa masku pielietošanu varētu veltīgi uztraukt pasažierus, uzstāja, ka pietiek ar parastajiem pirmslidojuma ziņojumiem. Smaidīgas pavadones ar garlaikotu vai ironisku smīnu nevērīgi demonstrēja ierīces, bet kāda balss, acīmredzot steigdamās pabeigt ziņojumu pirms lidmašīnas pacelšanās, bēra apmēram šādas frāzes: Gandrīz neiespējamā avārijas gadījumā … un… Valdības apstiprināti noteikumi prasa, lai mēs jums ziņotu… Nekad netika pieminēts, ka avārijas gadījumā skābekļa maska jāuzliek, nekavējoties ne mirkli.

Galu galā pasažieri kļuva tikpat vienaldzīgi pret skābekļa maskām kā aviosabiedrības un to darbinieki, kas demonstrēja masku lietošanu. Kārbas virs pasažieru sēdekļiem un mūžam atkārtotās apnicīgās demonstrācijas pasažieriem likās kaut kas nevajadzīgs, kaut kas tāds, ko lieki izdomājuši kaut kādi ierēdņi maniaki. (2āvas!) Acīmredzot tas viss bija kaut kāda izrāde, kuru sarīkojuši tādi paši cilvēki kā tie, kas ievāc ienākuma nodokļus un atzīst dārdzības paaugstināšanos. Tad pie velna ar visu tol

Kad reizēm parastajos reisos skābekļa masku kārbas nejauši atvērās un maskas nokrita lejā, pasažieriem priekšā, vairums pasažieru ziņkārīgi tās aplūkoja, bet nemaz nemēģināja uzlikt.

Tieši tā notika reisa «divi» lidmašīnā, tāda pati reak*. cija — kaut ari briesmas šoreiz bija reālas.

Vcrnons Demerests redzēja, ka pasažieri nereaģē, im dusmu uzliesmojumā atcerējās, kā viņš pats un arī citi piloti uzstājušies pret šiem it kā pa jokam izdarītajiem skābekļa masku demonstrējumiem. Taču vairs nebija laika vēlreiz brīdināt pasažierus, nebija pat laika padomāt par Gvenu, kura varbūt bija beigta vai pašlaik pie miršanas turpat dažu pēdu atstatumā.

Bija svarīgs tikai viens: aizkļūt līdz kabīnei un palīdzēt izglābt lidmašīnu, ja tas būtu iespējams.

Virs katras sēdekļu sekcijas bija nolaidušās četras skābekļa maskas — viena katram sēdētājam un viena lieka, lai to varētu satvert kāds, kas gadītos ejā. Vienu no šīm liekajām bija satvēris un pašlaik izmantoja Demerests.

Taču, lai nokļūtu kabīnē, viņam vajadzēja pamest šo un lietot pārnesamo skābekļa masku, kas ļautu viņam brīvi pārvietoties.

Viņš zināja, ka divi pārnēsājami skābekļa baloni atrodas tālāk priekšā tīklā pie griestiem virs ieejas pirmās klases salonā. Ja tikai viņš varētu nokļūt līdz šiem pārnēsājamiem baloniem, tad ar vienu balonu pietiktu, kamēr viņš nokļūtu līdz pilotu kabīnei.

Viņš gāja uz priekšu, izmantodams citu pēc citas liekās maskas.

Viņš ieraudzīja, ka pie vienas sekcijas nebija liekas maskas: trīs izmantoja tie, kas sēdēja šajos krēslos, bet ceturto pusaudze meitene bija piespiedusi pie sejas bērnam, kurš gulēja mātei klēpī. Meitene, kā likās, bija uzņēmusies rūpes par pārējiem un ar žestiem rādīja, kas darāms. Demerests pagriezās uz pretējo pusi un ieraudzīja tur brīvu masku. Ievilcis dziļi elpu, viņš palaida to, kas pašlaik bija viņam uz sejas, un sniedzās pēc nākamās. Satvēra to un atkal dziļi ieelpoja. Viņš vēl nebija nogājis ne pusi tūristu salona garuma.

Pagājis vēl soli uz priekšu, viņš juta, ka lidmašīna spēji sasveras uz labo pusi un sāk krist.

Demerests sastinga uz vietas. Viņš zināja, ka pašlaik viņš neko nespēj līdzēt. Kas notiks tālāk, atkarīgs no diviem apstākļiem: no tā, cik lieli bojājumi radušies no eksplozijas, un no Ensona Herisa prasmes — tas tagad bija palicis viens.

Tiem, kas atradās pilotu kabīnē, pēdējo mirkļu notikumi bija nākuši tikpat negaidīti kā visiem pārējiem. Pēc tam kad Gvena Meigena un misis Kvonseta bija aizgājušas un viņām sekojis Vernons Demerests, abi atlikušie apkalpes locekļi — Ensons Heriss un otrais pilots Sajs Džordens — nezināja galīgi nekā par to, kas notiek pasažieru salonos viņiem aiz muguras, līdz dinamīta sprādziens satricināja lidmašīnu un mirkli vēlāk sākās dehermetizācija.

Tāpat kā pasažieru nodalījumi, arī kabīne pildījās ar biezu, tumšu putekļu mākoni, kas tūlīt tika izsūkts, kad pilotu kabīnes durvis norāvās no virām un aizlidoja. Viss, kas vien nebija piestiprināts, tika pacelts un aiznests līdzi virpulim.

Zem bortmehāniķa galdiņa atskanēja atkārtoti brīdinājuma signāli. Virs abiem priekšējiem sēdekļiem iedegās dzeltenas spuldzītes. Sie skaņas un gaismas signāli nozīmēja, ka radies dzīvībai bīstami zems spiediens.

Puiekļu mākoni nomainīja ledaina migla. Ensons Heriss juta ausīs sāpīgu spiedienu uz bungādiņām.

Taču jau pirms tam viņš bija sācis rīkoties — treniņš un ilgā pieredze lika viņam instinktīvi darboties.

Garajā ceļā uz augšu — uz kapteiņa posteni piloti pavadīja grūtas stundas kiasēs un imitatoros, apgūdami un pielāgodamies situācijām gaisā gan normālos apstākļos, gan avārijas gadījumos. So vingrinājumu mērķis bija iegūt ātru un pareizu reakciju jebkurā nepieciešamības gadījumā.

Imitatori atradās svarīgākajās aviobāzēs, un visām lielākajām aviosabiedrībām piederēja šādas treniņa ierīces.

No ārpuses imilators atgādināja lidmašīnas priekšgalu, kam pārējā daļa nogriezta nost; iekšā atradās viss, kam jābūt parastā lidmašīnas pilotu kabīnē.

Imitatoros piloti palika noslēgti no pārējās pasaules stundām ilgi apstākļos, kas pilnīgi atgādināja apstākļus ilga reisa laikā. Kad ārējās durvis bija noslēgtas, radās diezgan baismīgs efekts; bija pat lidmašīnas kustību un trokšņu atdarinājums, tā ka cilvēks jutās gluži kā lidojumā. Ekrāns aiz priekšējiem logiem rādīja lidoslas un skrejceļus, gan tuvākus, gan tālākus, imitējot pacelšanos un nolaišanos. Vienīgā atšķirība starp imitatoru un īstu lidmašīnas kabīni bija tā, ka imitators nekad neatstāja zemi.

Imitatorā ieslēgtie piloti sazinājās ar kontroltelpu, kas atradās turpat blakus, tieši tāpat kā viņi sazinātos lidojuma laikā pa radio. Kontroles telpā veikli operatori atdarināja gaisa dispečeru procedūras un radīja visus lidojuma apstākļus. Operatori varēja, nebrīdinot pilotus, imitēt arī avārijas apstākļus, piemēram, dzinēja darbības kļūmes no uguns, negaisa, elektrības un degvielas iedarbības, dehermetizāciju eksplozijas gadījumā, instrumentu bojājumus un citus iespējamos nelaimes gadījumus. Varēja pat imitēt lidmašīnas katastrofu; dažreiz imitatorus izmantoja, lai atklātu avārijas cēloni.

Reizēm operators radīja vairākus avārijas apstākļus reizē, tā ka piloti nāca ārā līdz nāvei noguruši un sviedros izmirkuši. Vairums pilotu veiksmīgi tika galā ar šādiem pārbaudījumiem; tos, kuri netika galā, atzīmēja, vēlāk pārbaudīja no jauna un rūpīgi novēroja. Tādas pār-* baudes notika vairākas reizes gadā ikvienā pilota karjeras pakāpē līdz pat aiziešanai no darba.

Ar šādiem treniņiem panāca to, ka īstas avārijas gadījumā aviosabiedrības piloti skaidri zināja, kā jārīkojas, un arī rīkojās, velti nekavējot dārgo laiku. Tas bija viens no faktoriem, kas darīja ceļošanu pa gaisu par drošāko satiksmi cilvēces vēsturē. Tāpēc arī Ensons Heriss acumirklī sāka rīkoties, lai glābtu lidmašīnu.

Trenējoties dehcrmetizācijas gadījumiem, vajadzēja ievērot vienu pamatlikumu: apkalpes locekļiem vispirms vajadzēja parūpēties pašiem par sevi. Vernons Demerests ievēroja šo likumu, tāpat arī Ensons Heriss un Sajs Džordens.

Viņiem vispirmām kārtām bija nepieciešams skābeklis, pat agrāk nekā pasažieriem. Kad bija nodrošināta normāla smadzeņu darbība, varēja pieņemt lēmumus.

Katra pilota krēsla aizmugurē karājās ātri uzliekama skābekļa maska, līdzīga beisbola vārtsarga maskai. Ar daudzos treniņos pierastu kustību Heriss norāva no galvas radioaustiņas, tad sniedzās pāri plecam pēc maskas. Viņš spēcīgi parāva, tā ka atsprāga vaļā spaile, kas to turēja, un uzlika masku. Maska bija pievienota lidmašīnas skābek] a krājumiem, un tajā bija iemontēts mikrofons. Tā kā austiņas bija noņemtas, Heriss ieslēdza skaļāk raidītāju virs sēdekļa.

Viņam aiz muguras Sajs Džordens rīkojās tāpat, ar tādām pašām veiklām kustībām.

Pēc tam Ensons Heriss, tāpat rīkodamies atbilstoši treniņā iegūtiem refleksiem, parūpējās par pasažieriem. Ja spiediens samazinājās, salonos skābekļa padeves sistēmas darbojās automātiski; tomēr drošības labad — gadījumā, ja tās nedarbotos automātiski, — virs pilotu galvām atradās īpašs slēdzis. Ja nospieda šo slēdzi, tad varēja būt drošs, ka pasažieriem paredzētās maskas izkritīs no savām kārbām un tajās ieplūdīs skābeklis. Heriss nospieda slēdzi.

Tad viņš ar labo roku parāva visus četrus regulatorus. Ātrums samazinājās.

To vajadzēja samazināt vēl vairāk.

Pa kreisi no regulatoriem atradās ātruma bremzes rokturis. Heriss pavilka to līdz galam uz savu pusi. Lidmašīnas ātrums vēl vairāk samazinājās.

Sajs Džordens izslēdza trauksmes signālu.

Līdz šim brīdim visa darbošanās bija notikusi automātiski. Tagad vajadzēja izlemt, kā rīkoties tālāk.

Bija ļoti svarīgi vispirmām kārtām nolaisties zemāk. No tagadējā — divdesmit astoņi tūkstoši pēdu augstuma vajadzēja nolaisties apmēram trīsarpusjūdžu zemāk, biezākos atmosfēras slāņos, lai pasažieri un apkalpe varētu elpot un dzīvot bez skābekļa maskām.

Herisam vajadzēja izlemt, ko darīt: nolaisties pakāpeniski vai strauji piķēt.

Vēl pirms apmēram diviem gadiem instrukcija noteica, ka dehermetizācijas gadījumos nekavējoties jāpiķē. Tomēr, izpildot šo instrukciju, viena lidmašīna sašķīda gabalos, turpretī, lēni nolaižoties, to varbūt varēja glābt. Pašlaik piloti bija brīdināti: Vispirms pārbaudiet, cik nopietni ir bojājumi. Ja lidmašīna stipri cietusi, piķējot tā var iet bojā, tādā gadījumā labāk nolaisties lēni.

Taču arī tāda rīcība varēja būt bīstama. Ensons Heriss uzreiz saprata, kādas briesmas draud, lēni nolaižoties.

Lidmašīnai noteikti bija bojājumi. Pēkšņā dehermetizācija to apliecināja, sprādziens, kas bija noticis pirms nepilnas minūtes, droši vien nodarījis lielu postu. Citos apstākļos Ensons Heriss būtu sūtījis Saju Džordenu uz aizmuguri uzzināt, cik lieli ir bojājumi, bet, tā kā Demerests bija projām, Džordenam vajadzēja palikt savā vietā,

Taču neatkarīgi no tā, cik nopietns bojājums, bija vēl cits apstāklis, varbūt vēl svarīgāks. Temperatūra ārpus lidmašīnas bija piecdesmit grādu zem nulles. Spriežot pēc stindzinošā aukstuma, ko Heriss juta, arī iekšpusē varēja būt apmēram tāda pati temperatūra. Tādā aukstumā neviens cilvēks bez īpaša apģērba nespētu izturēt ilgāk par dažām minūtēm.

Ko tad izvēlēties — noteikti nosalt vai riskēt un strauji piķēt?

Pieņcmis lēmumu, ko tikai vēlākie notikumi varēja pierādīt par pareizu vai nepareizu, Heriss uzsauca mikrofonā Sajam Džordenam:

—   Brīdiniet dispečerus! Mēs piķējam!

Tai pašā brīdi Heriss strauji nosvēra lidmašīnu uz labo pusi. Sānsverei pirms pikēšanas bija divēji mērķi: lai pasažieri vai pavadones, kas nebija nostiprinājušies ar drošības jostām sēdekļos vai stāvēja kājās, tiktu noturēti uz vietas ar centrbēdzes spēku, ņemot vērā to, ka tiešs pikējums sviestu viņus pret griestiem. Bez tam pagrieziens aizvaditu lidmašīnu projām no trases un — vismaz varēja cerēt — no citām lidmašīnām, kas lidoja pa to pašu trasi, tikai zemāk.

Izlaižot uz priekšu šasiju, ātrums vēl vairāk samazinātos un lidmašīna kristu stāvāk.

Pa skaļruni virs galvas Heriss dzirdēja, ka Sajs Džordens izsauc avārijas ziņojumu:

—  Maija diena, maija diena! Runā «Trans America», reiss «divi». Deherinetizācija no sprādziena. Mēs piķējam, piķējam!

Heriss pār plecu uzsauca:

—   Prasi desmit!

Sajs Džordens pārraidīja:

—   Lūdzu desmittūkstoš pēdas!

Ensons Heriss pārslēdza radaru uz septiņdesmit septiņi — radaru SOS. Tagad uz zemes, uz visiem radaru ekrāniem parādīsies «Dubultzieds» — signāls, kas ziņo par lidmašīnas avāriju un reizē arī par tās atrašanās vietu.

Lidmašīna strauji piķēja, altimetrs griezās kā pulkstenis ar pārmērīgi saspringtu atsperi.., Divdesmit seši tūkstoši pēdu.., divdesmit četri,,, divdesmit trīs.,, Varlomeirs rādīja kritienu — astoņi tūkstoši pēdu minūtē… Toronto dispečeru centrs ziņoja pa skaļruni:

—   Visi augstumi zem jums brīvi. Ziņojiet, kādi jūsu nodomi. Mēs jums palīdzēsim.

Heriss bija beidzis virāžu un piķēja taisni… Nebija laika domāt par aukstumu; ja viņi paspētu ātri nolaisties pietiekami zemos atmosfēras slāņos, cilvēki varbūt izglābtos — ja tikai lidmašīna nesašķīdīs gabalos … Heriss jau juta, ka nav kaut kas kārtībā ar augstuma stūri un virziena stūri; virziena stūre bija iestrēgusi; stabilizators nedarbojās … Divdesmit viens tūkstotis pēdu … divdesmit… deviņpadsmit… Spriežot pēc lidmašīnas gaitas, eksplozija bija notikusi pakaļgalā un bojāta lidmašīnas aste; bojājumu apmērus viņi atklās, kad beigsies pikēšana. Tas būs izšķirīgs brīdis. Ja bojājumi būs nopietni, viņi nevarēs apturēt pikēšanu… Heriss būtu priecīgs, ja viņam pa labi sēdētu palīgs, taču tagad bija par vēlu pārsēdināt tur Saju Džordenu. Bez tam otrais pilots bija nepieciešams savā vietā — vajadzēja aizvērt gaisa vārstuļus, nodrošināt maksimāli iespējamo salonu apsildīšanu, pārbaudīt, vai nav bojājumu degvielas padeves sistēmā vai ugunsgrēka signalizācijā … Astoņpadsmit tūkstoši pēdu … septiņpadsmit… Kad būs sasniegts četradsmit tūkstoši pēdu augstums, jāsāk beigt pikēšanu, leriss nolēma, cerēdams, ka desmittūkstoš pēdu augstumā varēs pāriet horizontālā lidojumā … Piecpadsmit tūkstoši… četrpadsmit… Tagad sāksim izlīdzināt!

Lidmašīna negribīgi, ar grūtībām padevās… Heriss ar spēku vilka stūres sviru. Pikējums sāka izlīdzināties, vadības sistēma darbojās labi, lidmašīna pārgāja horizontālā lidojumā… Divpadsmit tūkstoši pēdu… tagad viņi jau lēnāk tuvojās zemei… vienpadsmit tūkstoši.,. desmit pieci simti… desmiti

Pikējums beidzies! Pagaidām viss bija veicies labi. Sādā augstumā gaiss jau bija piemērots elpošanai un dzīvības uzturēšanai, skābeklis vairs nebija nepieciešams. Termometrs rādīja ārā mīnus piecus grādus — auksts, tomēr ne vairs tas nāvējošais aukstums, kas augšā.

Viss pikējums bija ildzis divarpus minūšu.

Atkal atdzīvojās skaļruņi virs galvas.

—  «Trans America», reiss «divi», runā Toronto centrs. Kā jums klājas?

Sajs Džordens atbildēja. Sarunā iejaucās Ensons Heriss.

—   Pārgājām horizontālā lidojumā desmittūkstoš pēdu augstumā, atgriežamies uz kursu divi-septiņi-nulle. Fize* lāža bojāta sprādzienā, bojājumu apmēri nav noskaidroti. Lūdzam laika ziņas un ziņas par trasi — Toronto, Detroita, Linkolna lidosta. — Herisam acu priekšā nostājās lidostas, pietiekami lielas «Boeing» 707 un pēc apstākļiem atbilstošas īpašām nosēšanās prasībām.

Vernons Demerests pārkāpa pāri sadragātajām pilotu kabīnes durvīm un dažādu citu salauztu priekšmetu jūklim un atlaidās savā sēdeklī labajā pusē.

—  Mums jūsu trūka, — sacīja Ensons Heriss.

—   Vai lidmašīna padodas vadībai?

Heriss pamāja.

—   Ja nenoluzīs aste, iriēs laimīgi izkļūsim no šīs kliz» mas. — Viņš ziņoja, ka vadības stūre ieķērusies. — Kāds no pasažieriem bija nodomājis sarīkot uguņošanu?

—   Kaut ko līdzīgu. Izsita lidmašīnai pamatīgu caurumu. Neliku mērījis, steidzos šurp.

Abi piloti zināja, ka šis nevērīgais tonis bija tikai maskēšanās. Heriss vēl arvien pūlējās izlīdzināt lidmašīnu, meklēdams pašu piemērotāko augstumu un kursu. Viņš taktiski sacīja:

—   Plāns jums bija ļoti labs, tas varēja izdoties.

—   Varēja izdoties, tomēr neizdevās. — Demerests pagriezās un teica otrajam pilotam: — Aizejiet uz tūristu salonu. Pārbaudiet bojājumus, ziņojiet pa iekšējo telefonu. Pēc tam palīdziet cilvēkiem, cik iespējams. Mums jāzina, cik ievainotQ un cik smagi ir ievainojumi. — Pirmo reizi viņš atļāva mokošajai domai izlauzties uz āru jautājumā: — Un noskaidrojiet, kas noticis ar Gvenu.

No Toronto centra sāka ienākt Ensona Herisa pieprasītās ziņas: Toronto lidosta vēl slēgta; dziļas sniega kupenas uz visiem skrejceļiem. Detroitas lidostā visi skrejceļi slēgti regulāriem reisiem, bet nepieciešamības gadījumā iespējams notīrīt skrejceļu «trīs» — kreiso, lai varētu nosēsties; uz skrejceļa piecas sešas collas sniegs, zem tā ledus. Detroitā redzamība — sešsimt pēdu, sniega vērpetes. Linkolna starptautiskajā — visi skrejceļi notīrīti un lietojami; skrejceļš «trīs-nulle» uz laiku slēgts. Redzamība Linkolna lidostā — viena jūdze, ziemeļrietumu vējš, trīsdesmit mezglu, brāzmains.

Ensons Heriss teica Demerestam:

—   Es nedomāju liet ārā degvielu.

Demercsts saprata, kā spriež Meriss, un atzinīgi pamāja. Bet, ja viņi laimīgi aizvadītu lidmašīnu līdz lidostai, nosēšanās būtu sarežģīta un bīstama lielā degvielas krājuma dēļ — tas taču bija paredzēts lidojumam līdz Romai. Tomēr tādā situācijā, kā viņi pašlaik atradās, liet lieko degvielu ārā būtu vēl daudz riskantāk. Eksplozijas dēļ varbūt bija radies kāds īssavienojums, un pietiktu ar niecīgu dzirkstelīti, lai, degvielu lejot ārā, visa lidmašīna uzliesmotu. Abi kapteiņi sprieda tā: labāk izvairīties no šāda sadegšanas riska un mēģināt grūto nosēšanos.

Taču šāds lēmums nozīmēja, ka nosēšanās Detroitā — vistuvākajā lidostā — var notikt vienīgi ārkārtējas nepieciešamības gadījumā. Liela smaguma dēļ lidmašīnai vajadzētu'nosēsties ļoti strauji, un vajadzīgs garš skrejceļš, lai varētu laikā nobremzēt. Skrejceļš «trīs», kreisais — Detroitas lidostā garākais, ko viņi varētu izmantot, — bija l.lats ar biezu sniegu, zem kura bija ledus; stāvoklis tāds, ka sliktāku vairs nevarēja iedomāties.

Bija vēl viens apstāklis: vienalga, kur lidmašīna nosēstos, nevarēja zināt, cik lielas iespējas būs to vadīt stūres un stabilizatora bojājumu dēļ, — viņi zināja, ka tie bojāti, tomēr nezināja, cik nopietni šie bojājumi.

Vispiemērotākie apstākļi un visdrošākā nosēšanās būtu Linkolna lidostā. Taču tā atradās vismaz stundas lidojuma attālumā. Viņu pašreizējais ātrums — divsimt piecdesmit mezgli stundā — bija daudz lēnāks, nekā viņi bija lidojuši lielākā augstumā, un Ensons Heriss vēl arvien samazināja ātrumu, cerēdams tā izvairīties no iespējamiem fizelāžas bojājumiem. Par nelaimi, arī tas neatviegloja viņu stāvokli. Pašlaik, lidojot desmittūkstoš pēdu augstumā, lidmašīna sāka mētāties, jo šajā augstumā tagad trakoja sniega vētra.

Galvenais, izšķirošais jautājums tagad bija — vai viņi varēs noturēties gaisā vēl veselu stundu?

Notikumu bija tik daudz, taču kopš eksplozijas un dcliermetizācijas sākuma bija pagājušas tikai nepilnas piecas minūtes.

Gaisa dispečers atkal jautāja:

— «Trans America», reiss «divi», ziņojiet, ko esat nolēmuši.

Vernons Demercsts atbildēja, pieprasīja kursu uz Detroitu, kamēr tiks pārbaudīti bojājumu apmēri. Kur no

lems nolaisties — Detroitā vai kur citur —, viņš ziņos pēc dažām minūtēm.

—   Sapratu jūs, «Trans America», reiss «divi». Detroitā ziņoja, ka viņi aizvākuši sniega tīrītājus no skrejceļa «trīs» kreisā pusē. Līdz turpmāku ziņojumu saņemšanai viņi gatavosies pieņemt piespiedu nosēšanos.

Zvanīja iekšējais telefons, un Demerests atbildēja. Sajs Džordens no lidmašīnas pakaļgala kliedza, lai viņu sadzirdētu cauri vēja gaudošanai:

—   Kaptein, te ir liels caurums, apmēram sešas pēdas plats, aiz pakaļējām durvīm. Virtuve un tualetes pilnas visādas drazas. Bet, cik var redzēt, viss vēl turas kopā. Būstcrs pagalam, bet vadības troses liekas kārtībā.

—   Kā ir ar stūrēm? Vai varat kaut ko saskatīt?

—   Stabilizatoram laikam ir iedragājumi, tāpēc tas nedarbojas. Bez tam, cik var redzēt, visur ir caurumi un iespiedumi, jādomā, no šķembām, kas triekušās ar lielu spēku. Bet nekas nekarājas vaļīgi — vismaz nekas nav redzams. Galvenais eksplozijas spēks, kā liekas, gājis sānis.

To nebija paredzējis D. O. Gerero. Viņš bija kļūdījies un pārrēķinājies no paša sākuma. Un arī sprādziens viņam nebija izdevies.

Viņa lielākā kļūda bija tā: viņš nebija zinājis, ka tūlīt pēc bojājuma lidmašīnas korpusā gaisa vilnis brāzīsies uz āru un sprādziena spēks tiks mazināts. Otra kļūda bija tā, ka viņš nezināja, cik izturīga ir modernas lidmašīnas konstrukcija. Pasažieru lainerī gan konstrukcijas, gan vadības sistēmas ieplānotas tā, lai tās viena otru aizstātu, tā ka vienas sistēmas bojājums neradītu traucējumus lidmašīnas vadībā. Laineri varēja iznīcināt ar bumbu, bet tikai tādā gadījumā, ja sprādziens — netīšs vai ar nolūku izdarīts — sabojātu vissvarīgākās ierīces. Gerero to nebija paredzējis.

Demerests jautāja Sajam Džordenam:

—  Vai mēs varēsim noturēties gaisā vienu stundu?

—  Manuprāt, lidmašīna varētu. Es neesmu drošs par pasažieriem.

—   Cik daudz ir ievainoto?

—   To es vēl nevaru pateikt. Vispirms pārbaudīju lidmašīnas bojājumus, kā jūs norādījāt. Bet stāvoklis liekas diezgan bēdīgs.

Dcmercsts norīkoja:

—   Palieciet tur, cik ilgi vajadzīgs. Dariet, ko varat. — Viņš vilcinājās, baidīdamies no atbildes uz savu jautājumu, tomēr beidzot pajautāja: — Vai Gvenu netikāt redzējis? — Viņš vēl nezināja, vai Gvena nav izrauta ārā no lidmašīnas ar pirmo gaisa vilni. Tādi gadījumi bija dzirdēti — kad cilvēki, kas bijuši vistuvāk sprādziena vietai, tā gājuši bojā. Un, pat ja tas nebija noticis, Gvena tomēr bija stāvējusi vistuvāk sprādziena vietai.

Sajs Džordens atbildēja:

—   Gvena ir šeit, bet, man liekas, diezgan stipri cietusi. Mēs te sameklējām trīs ārstus, tie pūlas palīdzēt viņai un visiem pārējiem. Es ziņošu, tiklīdz kaut ko noskaidrošu.

Vernons Dcmercsts nolika klausuli. Kaut arī viņš bija atļāvies uzdot šo pēdējo jautājumu, tomēr vēl arvien liedza sev visas personiskās domas un jūtas; tam visam būs laiks vēlāk. Pirmā vietā — pieņemt lēmumus, lai glābtu lidmašīnu un tās pasažierus. Viņš īsi pastāstīja, ko uzzinājis no otrā pilota.

Heriss apsvēra, pārdomāja visus apstākļus. Vernons Dcmerests nebija izrādījis vēlēšanos pārņemt komandēšanu, acīmredzot viņš atzina par labiem Herisa līdz šim pieņemtos lēmumus, citādi būtu kaut ko iebildis. Likās, Demcrests ļaus Herisam arī izšķirt jautājumu par nolaišanās vietu.

Kapteinis Demerests — pat ļoti kritiskā situācijā — izturējās tieši tā, kā pienākas pilotam instruktoram.

—   Mēģināsim tikt līdz Linkolna lidostai, — Heriss sacīja. Galvenais bija — glābt lidmašīnu; pasažieri arī varbūt bija smagā stāvoklī, tomēr varēja cerēt, ka cilvēki izturēs, kamēr nokļūs lidostā.

Demcrests pamāja par zīmi, ka piekrīt, un sāka pārraidīt lēmumu Toronto centram; pēc dažām minūtēm viņus savā ziņā pārņēma Klīvlendas centrs. Demerests pieprasīja, lai Detroitas lidosta tomēr vēl paliktu gatavībā viņus pieņemt, ja viņi pēkšņi grozītu savus plānus, kaut gan tas nelikās iespējams. Un lai brīdina Linkolna starptautisko lidostu, ka reisa «divi» lidmašīna pieprasa piespiedu nolaišanos.

—  Jūs sapratu, «Trans America», reiss «divi». Detroitas un Linkolna lidostai tiks ziņots.

Tad lidmašīna nedaudz mainīja kursu. Viņi tuvojās Hurona ezera rietumu krastam netālu no Savienoto Valstu un Kanādas robežas.

Abi piloti zināja, ka uz zemes reiss «divi» tagad atrodas uzmanības centrā. Attiecīgo centru dispečeri un grupu vecākie saspringti strādā, saskaņodami savu rīcību, lai visas pārējās lidmašīnas novirzītu un atbrīvotu viņiem ceju. Centri nodod viņu lidmašīnu cits citam, un ikviena reisa «divi» prasība tiek izpildīta vispirmām kārtām.

Kad viņi lidoja pāri robežai, Toronto centra dispečers šķīrās no viņiem ar novēlējumu:

— Ar labu nakti. Labu veiksmi!

Pēc mirkļa uz viņu izsaukumu jau atbildēja Klīvlendas dispečeru centrs.

Pametis skatienu atpakaļ uz pasažieru saloniem, pa spraugu, kur bija atradušās kabīnes durvis, Demerests redzēja cilvēku stāvus kustamies — tikai skaidri nevarēja saskatīt, jo tūlīt pēc tam, kad durvis bija izrautas, Sajs Džordens bija samazinājis gaismu pasažieru kabīnēs, lai netiktu apgaismota pilotu kabīne. Likās, kāds pārvietoja pasažierus uz priekšgalu — droši vien Sajs Džordens; drīz vien varēja sagaidīt viņa ziņojumu. Lidmašīnā vēl arvien bija dzeldīgi auksts, pat pilotu kabīnē; salonos droši vien bija vēl aukstāks. Atkal pazibēja mokoša doma par Gvenu, un atkal Demerests nesaudzīgi atvairīja to, koncentrēdams domas pie saviem turpmākajiem pienākumiem.

Kaut arī bija pagājušas tikai dažas minūtes, kopš pieņemts lēmums riskēt un palikt vēl vienu stundu gaisā, tomēr jau bija laiks izplānot nolaišanos un nosēšanos Linkolna starptautiskajā lidostā. Ensons Heriss, tāpat kā iepriekš, vadīja lidmašīnu. Vernons Demerests sameklēja novērošanas zonas un lidmašīnas skrejceļu kartes un izklāja tās sev uz ceļiem.

Linkolna starptautiskā lidosta abiem pilotiem bija bāze, mājas, un viņi labi pazina lidostu, tāpat arī skrejceļus un gaisa zonu ap to. Tomēr pieredze un drošības prasības lika pārbaudīt zināšanas un nepaļauties tikai uz atmiņu.

Kartes apstiprināja to, ko abi piloti jau zināja.

Tāda nosēšanās, kāda bija vajadzīga viņiem — lielā ātrumā un ar smagu kravu, — prasīja iespējami garāku skrejceļu. Tā kā vadības stūre nebija pilnīga kārtība, skrejceļam vajadzētu būt arī pēc iespējas platākam. Bez

tam sl<rejcc|am vajadzēja sakrist ar vēja virzienu — Linkolna lidostas dispečers bija ziņojis, ka pūš ziemeļrietumu vējš, trīsdesmit mezglu, brāzmains. Skrejcejš «trīs-nulle» atbilda visām šīm trim prasībām.

—   Mums vajadzīgs skrejcejš «trīs-nulle», — Demerests sacīja.

Heriss aizrādīja:

—    Pēdējā ziņojumā viņi sacīja, ka tas uz laiku slēgts kaut kada nosprostojuma dēļ.

—    Es dzirdēju, — Demerests norūca. — Tas sasodītais skrejceļš ir slēgts jau stundām ilgi, un tas viss tikai tā iestigušā meksikāņu lainera dēļ. — Viņš salocīja Linkolna lidostas novērošanas zonas karti un piestiprināja to pie stūres. — Nosprostojums, velns parāvis! Viņiem vēl būs piecdesmit minūtes laika to likvidēt.

Kad viņš ieslēdza mikrofonu, lai nodotu ziņojumu dispečeru dienestam, otrais pilots Sajs Džordens bāls un satriekts atgriezās pilotu kabīnē.

11

Advokāts Frīmantls stāvēja Linkolnā starptautiskās lidostas galvenajā zālē, galīgi apjucis.

Dīvaini gan, viņš domāja, neviens no administrācijas vēl nav iebildis pret to, ka Medouvudas iedzīvotāju pūlis trokšņodams drūzmējas centrālajā uzgaidāmajā zālē.

Kad Eliots Frīmantls pirms dažām stundām lūdza policistam nēģerim atļauju noturēt publisku mītiņu, viņam tas tika stingri aizliegts. Taču tagad viņi visi sapulcējušies, apkārt ziņkārīgu skatītāju pūlis — bet neviena policista tuvumā neredz!

Frīmantls domāja un domāja, bet nekā nesaprata.

Izskaidrojums bija pavisam vienkāršs.

Pēc sarunas ar lidostas priekšnieku Beikersfeldu delegācija Eliota P'rīmantla vadībā bija atgriezusies no administrācijas stāva galvenajā uzgaidāmajā zālē. Tur jau televīzijas brigādes bija uzstādījušas savu aparatūru.

Pārējie Medouvudas iedzīvotāji, jau skaitā ap pieci simti vismaz, — un ieradās vēl citi — pulcējās ap televīzijas vīriem.

Viens no tiem teica Frīmantlam:

—  Mēs esam sagatavojušies, varam sākt, ja gribat, mister Frīmantl.

Bija ieradušās divas televīzijas uzņemšanas brigādes — abas ar nolūku dabūt interviju rītdienas pārraidei. Frīmantls savā parastajā izmanībā jau bija apjautājies, pa kādiem kanāliem notiks šīs pārraides, lai zinātu, kā viņam izturēties. Pirmo interviju, kā viņš bija uzzinājis, pārraidīšot pa galveno kanālu populārā cikla, kas domāts tiem, kuriem patīk karstas diskusijas, straujums un pat sadursmes. Frīmantls bija sagatavojies rīkoties tā, lai šie skatītāji būtu apmierināti.

Televīzijas intervētājs, glīts jauns cilvēks ar Ronalda Rīdžcna frizūru, jautāja:

—   Mister Frīmantl, kāpēc jūs esat šeit?

—   Tāpēc, ka šī lidosta ir laupītāju midzenis.

—   Vai varat to paskaidrot?

—   Protams. Medouvudas mājīpašnieki pastāvīgi tiek aplaupīti. Viņiem tiek nolaupīts miers, tiesības but netraucētiem, darbā nopelnītā atpūta, miegs. Tiek nolaupīts izklaidēšanās prieks, garīgā un fiziskā veselība un viņu bērnu veselība un labklājība. Uz visu to viņiem ir tiesības saskaņā ar mūsu konstitūciju, bet to visu viņiem nekaunīgi nozog Linkolna lidostas vadība, pat nedomājot par atlīdzību vai līdzjūtību.

Intervētājs pavēra muti smaidā, parādot divas rindas nevainojamu zobu.

—   Advokāt, tie ir kareivīgi vārdi.

—  Tas ir tāpēc, ka es un mani klienti esam kareivīgā noskaņojumā.

—   Vai šo noskaņojumu radījuši šāvakara notikumi šeit?

—   Jā, ser. Mēs sastapāmies ar lidostas vadītāju cietsirdīgo vienaldzību pret jautājumiem, kas skar manus klientus.

—   Kādi ir jūsu nodomi?

—   Ar tiesas — ja nepieciešams, arī augstākās tiesas — palīdzību mēs mēģināsim panākt, ka slēdz atsevišķus skrejceļus, pat visu lidostu nakts stundās. Eiropā, kur cilvēki ir šajā ziņā kulturālāki, Parīzes lidosta, piemēram, ir komandanta stunda. Ja mums tas neizdosies, mēs prasīsim pienācīgu kompensāciju par nežēlīgajiem pārinodarījumiem namīpašniekiem.

—   Vai jūsu darbošanās šeit šajā brīdī nozīmē, ka jūs mēģināt gūt arī sabiedrības atbalstu?

•— Ja, ser.

—  Vai jūs esat pārliecināts, ka sabiedrība jūs atbalstīs?

—  Ja neatbalstīs, es uzaicināšu viņus pavadīt divdesmit četras stundas Medouvudā, pieņemot, ka viņu bungādiņas un veselība to izturēs.

—   Lidostām noteikti ir oficiāli trokšņu mazināšanas plāni.

—   Krāpšana, ser! Maldināšana! Atklāti meli! Sās lidostas priekšnieks šovakar man atzinās, ka pat nenozīmīgie tā sauktie trokšņu slāpēšanas paņēmieni netiek pielietoti.

Un tā tālāk.

Vēlāk Eliots Frīmantls prātoja, ka, runājot par šiem trokšņu slāpēšanas paņēmieniem, varbūt vajadzēja pieminēt — kā Beikersfelds to bija darījis — šāvakara vētras radītos īpašos apstākļus. Taču, kaut arī tikai pa pusei patiesi, viņa apgalvojumi šādā veidā izskanēja spēcīgāk, un Frīmantls nedomāja, ka to pareizību kāds sāks apšaubīt. Katrā ziņā viņš bija uzstājies lieliski — kā vienā, tā otrā intervijā. Arī filmēšanas laikā kameras bija vairākkārt pievērsušās sapulcējušos Medouvudas iedzīvotāju nopietnajām, izteiksmīgajām sejām. Eliots Frīmantls cerēja, ka rīt, skatīdamies paši sevi mājās uz televizoru ekrāniem, viņi atcerēsies, kam ir pateicību parādā par šo uzmanību.

Viņš bija pārsteigts, ka tik daudzi Medouvudas iedzīvotāji sekojuši viņam uz lidostu — gluži kā ganāmpulks gana stabulei. Sapulcē Medouvudas svētdienas skolas zālē bija ap sešsimt klausītāju. Viņš bija domājis, ka tik nejaukā laikā un vēlā vakara stundā labi ja puse mēros tālo ceļu līdz lidostai; taču ieradās daudz vairāk; daži droši vien bija piezvanījuši draugiem un kaimiņiem, un arī tie atnākuši. Viņam pat bija lūguši anketas, lai nolīgtu viņu par likumīgo aizstāvi, un viņš ar prieku tās izsniedza. Prātā aplēsis, viņš pārliecinājās, ka sākumā cerētā summa — divdesmit pieci tūkstoši, ko viņam samaksātu medouvudieši, var tikt krietni pārsniegta.

Kad televīzijas intervijas bija beigušās, «Tribune» reportieris, kurš filmēšanas laikā bija kaut ko pierakstījis, apjautājās:

—   Ko jūs tagad darīsiet, mister Frīmantl? Vai gribat sarīkot kaut ko līdzīgu demonstrācijai?

Frīmantls papurināja galvu.

—  Diemžēl šīs lidostas vadība neciena vārda brīvību un mums tika liegtas viselementārākās tiesības — noturēt šeit mītiņu. Taču … — viņš norādīja uz sanākušajiem medouvudiešiem, — es gribu kaut ko teikt šīm lēdijām un džentlmeņiem.

—   Vai tas nav tas pats, kas mītiņš?

—   Nē, nav vis.

Tomēr, Eliots Frīmantls pats atzina, ari tā būs lieliski, jo bija cieši apņēmies izvērst notiekošo par publisku demonstrāciju, ja vien būs iespējams. Viņš bija nolēmis teikt agresīvu runu, un lidostas policija katrā ziņā mēģinās viņu apklusināt. Frīmantls nedomāja pretoties, negribēja arī tikt arestēts. Pietiktu ar to, ka policija viņu pārtrauktu — ja iespējams, tieši daiļrunības spēcīgākā plūduma mirklī, — tas viņu padarītu par mocekli, kas cīnās medouvudiešu labā, un, starp.citu, sagādātu jaunu, lielisku materiālu rītdienas avīzēm. (Rīta avīzes, viņš sprieda, jau būs ievietojušas rakstus par viņu un Medouvudu; vakara laikrakstu izdevēji būs pateicīgi par kaut ko jaunu.)

Bet pats svarīgākais — Medouvudas namīpašnieki gūtu vēl lielāku pārliecību, ka ir nolīguši drošu padomdevēju un vadoni, kam vērts labi samaksāt, — pirmās iemaksas, kā advokāts Frīmantls cerēja, droši vien sāks ieplūst nākamajās dienās.

—  Viss kārtībā, — Floids Zaneta, Medouvudā notikušās sapulces vadītājs, ziņoja.

Kamēr Frīmantls un «Tributie» žurnālists sarunājās, vairāki Medouvudas vīri bija steigšus uzstādījuši no svētdienas skolas zāles līdzi paņemto pārnēsājamo pastiprinātāju. Kāds no vīriem sniedza Frīmantlam rokas mikrofonu. Izmantodams to, viņš uzrunāja ļaužu pūli.

—  Mani draugi, mēs atnācām šovakar uz šejieni lietišķā noskaņojumā, ar saprātīgiem spriedumiem. Mēs mēģinājām iepazīstināt ar šo noskaņojumu un šiem spriedumiem lidostas vadītājus pārliecībā, ka mums radušies nopietni un neatliekami jautājumi, ko nepieciešams rūpīgi apsvērt. Jūsu labā es mēģināju — pārdomātos un noteiktos vārdos — darīt zināmas šīs jūsu grūtības. Es cerēju, ka varēšu ziņot jums — labākajā gadījumā — par solījumu darīt visu iespējamo vai vismaz par līdzjūtību un izpratni. Diemžēl man jums jāsaka — jūsu delegācija neko tādu nesaņēma. Tieši pretēji, pret mums izturējās naidīgi, aizvainojoši un vienaldzīgi, ciniski apgalvojot, ka turpmāk lidostas troksnis virs un ap jūsu mājām vēl pastiprināsies.

Atskanēja nikni saucieni. Frimantls pacēla roku.

—   Pajautājiet pārējiem, kas bija kopā ar mani. Viņi jums pastāstīs. — Viņš rādīja uz tiem, kas stāvēja pašā priekšā. — Lidostas priekšnieks taču teica, ka būs vēl ļaunāk, vai ne? — Sākumā mazliet negribīgi, vēlāk jau noteiktāk delegācijas locekļi pamāja ar galvu.

Veikli parādījis nelabvēlīgā gaismā godīgo atklātību, ar kādu Mels Beikersfelds bija uzrunājis delegāciju, Eliots Frimantls turpināja:

—   Saviem Medouvudas draugiem un klientiem līdzās es redzu vēl citus, kuri ieinteresēti apstājušies, lai noskaidrotu, kas notiek. Laipni lūdzam! Es jums pastāstīšu… — Un viņš runāja tālāk savā parastajā, svinīgajā stilā.

Jau sākumā apjomīgais pūlis tagad bija vēl lielāks, un vēl arvien jauni nāca klāt. Ceļotāji, kas devās uz izejām, ar pūlēm lauzās cauri drūzmai. Troksnis neļāva saklausīt reisu pieteikumus. Vairāki medouvudieši bija pacēluši steigā uzskribelētus uzrakstus: «Kas pirmajā vietā — gaisa ceļi vai cilvēki?… Reaktīvās lidmašīnas projām no Medouvudas!… Kaitīgajiem trokšņiem — nē!… Medouvuda arī maksā nodokļus… Apsūdzam Linkolna lidostu!»

Ik reizes, kad Frimantls apklusa, pastiprinājās kliedzieni un vispārējā kņada. Kāds vīrietis ar sirmiem matiem, ģērbies vējjakā, skaļi sauca: — Lai lidosta izbauda pati savu troksni!—Viņa vārdi izraisīja atzinības rēkoņu.

Neapšaubāmi Eliota Frīmantla «ziņojums» jau bija izvērsies par plašu demonstrāciju. Viņš gaidīja, ka kuru katru mirkli var iejaukties policija.

Advokāts Frimantls nezināja, ka tajā laikā, kad notika televīzijas intervijas un Medouvudas iedzīvotāju pulcēšanās, lidostas vadībai sākās rūpes par «Trans America» reisu «divi». Drīz pēc tam visi lidostas policisti tika iesaistīti Ineses Gerero meklēšanā, un tā Medouvudas demonstrācija palika novārtā.

Arī pēc tam, kad Inese jau bija atrasta, policijas leitnants Ordvejs vēl bija aizņemts ārkārtējā apspriedē Mela Beikersfelda kabinetā.

Un tā, kad bija pagājušas vēl piecpadsmit minūtes, Eliots Frimantls sāka uztraukties. Kaut arī demonstrācija izskatījās diezgan iespaidīga, tai nebūtu sevišķi lielas nozīmes, ja tā netiktu oficiāli izklīdināta. Dieva dēļ, viņš domāja, kur palikusi lidostas policija, kāpēc tā nedara savu darbu?

Tajā mirklī leitnants Ordvejs un Mels Beikersfelds abi nāca lejā no administrācijas stāva.

Pirms dažām minūtēm bija beigusies apspriede Mela kabinetā. Kad Inese Gerero bija iztaujāta un otrs brīdinājums reisam «divi» nosūtīts, nebija nekādas jēgas ilgāk palikt visiem kopā. Tana Livingstona ar «Trans America» pārvadājumu nodaļas priekšnieku un galveno pilotu norūpējušies atgriezās savos kantoros lidostas ēkā, lai gaidītu tur jaunas ziņas. Pārējie — izņemot Inesi Gerero, kura palika talākai nopratināšanai pilsētas policijas rīcībā, — atgriezās savās vietās. Taņa bija apsolījusi par katru jaunu pavērsienu ziņot muitas inspektoram Stendišam, kurš raizējās par savu māsasmeitu reisa «divi» lidmašīnā.

Mels izgāja no kabineta kopā ar Nedu Ordveju, vēl nezinādams, kur viņš varētu būt noderīgs.

Ordvejs pirmais pamanīja Medouvudas demonstrāciju un Eliotu Frīmantlu.

—   Sasodītais advokāts! Es taču viņam sacīju — lai šeit nebūtu nekādu demonstrāciju! — Un steidzās pie ļaužu pūļa lidostas zālē. —. Es viņus tūlīt izklīdināšu.

Iedams viņam līdzās, Mels brīdināja:

—   Varbūt viņš tieši to gaida — lai izskatītos kā varonis. .

Kad viņi piegāja tuvāk, Ordvejam laužot ceļu cauri drūzmai, Eliots Frīmantls pašlaik sacīja:

—   Par spīti lidostas vadības apgalvojumiem šai pašā vakarā, smagās gaisa satiksmes lidmašīnas ar apdullinošu rēkoņu lido vēl šajā vēlajā stundā. Pat šajā brīdī…

—   Beidziet, — Neds Ordvejs strupi viņu pārtrauca. — Es taču jums aizliedzu rīkot lidostā demonstrācijas.

—   Bet, leitnant, tā taču nav demonstrācija. — Frīmantls vēl arvien turēja rokā mikrofonu, tā ka viņa vārdi bija skaidri dzirdami. — Es tikai biju apsolījis dot interviju televīzijai pēc apspriedes ar lidostas vadību — pēc apspriedes, kas, jāsaka, mani nepavisam neapmierināja, — un pēc tam sniegt pārskatu šiem cilvēkiem. ..

—   Dariet to kaut kur citur! — Ordvejs apsviedas apkārt, pavērsdamies pret tiem, kas stāvēja tuvāk. — Izklīstiet!

Pūlis raidīja naidīgus skatienus, saviļņojās dusmīga murdoņā. Kad policists atkal pagriezās pret Eliotu Frīmantlu, noplaiksnīja fotogrāfu zibspuldzes. Televīzijas prožektori, kas jau bija apdzēsti, iedegās no jauna, un televīzijas kameras pievērsās abām sejām. Beidzot, Eliots Frīmantls domāja, viss risinās tieši tā, kā es vēlējos.

Līdzās pūlim Mels Beikersfelds sarunājās ar vienu no televīzijas vīriem un «Tribune» žurnālistu Tomlinsonu. Žurnālists pārskatīja savas piezīmes un, pašķīris lapu atpakaļ, skaļi izlasīja dažus teikumus. Mels klausījās, un viņa seja pietvīka dusmās.

—   Leitnant, — Eliots Frīmantls sacīja Nedam Ordvejam, — es ļoti cienu jūs un jūsu uniformu. Tomēr man jāaizrāda, ka mēs gribējām sasaukt mītiņu kaut kur citur šovakar — Medouvudā, bet šīs lidostas trokšņu dēļ tur nevarējām sadzirdēt cits citu.

—   Es šeit neesmu tāpēc, lai diskutētu ar jums, mister Frīmantl, — Ordvejs atcirta. — Ja jūs man neklausīsiet, likšu jūs arestēt. Pavēlu jums aizvākt šos cilvēkus no šejienes!

Kāds pūlī iesaucās:

—   Bet ja nu mēs neiesim?

Cita balss musināja:

—   Paliksim šeit! Mūs visus viņi nearestēs!

—   Nē! — Eliots Frīmantls liekulīgi pacēla roku. — Lūdzu, uzklausiet mani! Nevajag nekādu nekārtību, nepaklausības. Mani draugi un klienti, šis policists pavēlēja mums palikt mierā un iet projām. Mēs izpildīsim viņa pavēli. Mēs varam uzskatīt to par nopietnu vārda brīvības ierobežojumu… — Pūlis atsaucīgi sabangojās. — Tomēr neviens nevarēs sacīt, ka mēs esam rīkojušies pret likumu. — Un piebilda lietišķāki — Ziņojumu presei es došu ārpus šīs iestādes.

—   Acumirkli! — Mela Beikersfelda balss skaļi un skaidri noskanēja pāri ļaužu galvām. Viņš lauzās cauri pūlim uz priekšu. — Frīmantl, es gribu zināt, kāds būs tas jūsu ziņojums presei. Atkal kaut kādi sagrozījumi? Vai nepareizi apgaismoti likumi nesapratīgu cilvēku maldināšanai? Vai varbūt tikai vecum vecie safabricējumi, kas jums tik labi padodas?

Mels runāja skaļi, tuvākie viņu skaidri dzirdēja. Cilvēki likās ieinteresēti. Tie, kuri jau bija sākuši virzīties projām, apstājās.

Eliots Frīmantls reaģēja automātiski.

—   Tas ir ļaunprātīgs apmelojums! — Mirkli vēlāk, nojauzdams briesmas, viņš paraustīja plecus. — Nu, lai notiek.

—   Kāpēc? Ja tas ir apmelojums, jums vajadzētu zināt, kā rīkoties. — Mels skatījās advokātam tieši acīs. — Vai varbūt jūs baidāties, ka tas var izrādīties taisnība?

—   Es ne no kā nebaidos, mister Beikersfeld. Tikai šis policists mums sacīja, ka sapulce beigusies. Piedodiet, tagad es…

—   Es sacīju, ka jums tā beigusies, — Neds Ordvejs aizrādīja. — Tas, ko dara misters Beikersfelds, ir pavisam kas cits. Viņam šeit ir noteikšana. — Ordvejs bija pievirzījies blakus Melam, un viņi abi aizstājās advokātam ceļā.

—   Ja jūs būtu īsts policists, — Frīmantls iebilda, — jūs izturētos vienādi pret mums abiem.

—   Man liekas, viņam taisnība, — Mels pēkšņi sacīja. Ordvejs izbrīnījies paskatījās uz viņu. — Jums vajag izturēties vienādi pret mums abiem un nevis slēgt šo sapulci, bet atļaut man uzrunāt šos cilvēkus, tāpat kā to tikko darīja misters Frīmantls. Tas ir, ja gribat būt īsts policists.

— "Laikam gribēšu gan. — Lielais nēģeris policijas leitnants, augumā garāks par viņiem abiem, plati smaidīja. — Es sāku aptvert jūsu viedokli — un mistera Frīmantla viedokli.

—   Redzat, viņš ir atjēdzies, — Mels laipni aizrādīja Eliotam Frīmantlam. — Nu, tā kā esam šeit visi kopā, mēs varam šo to noskaidrot. — Viņš pastiepa roku. — Dodiet man mikrofonu!

Mela dusmas likās pierimušas. Pirms brītiņa, kad <rTribune» reportieris Tomlinsons pēc savām piezīmēm galvenos vilcienos pateica viņam, ko Eliots Frīmantls stāstījis televīzijas intervijās un vēlāk, Mels briesmīgi noskaitās. Tomlinsons un televīzijas intervētājs abi lūdza Melu komentēt advokāta izteikumus. Mels apsolīja to izdarīt.

—   Nē, nē! — Frīmantls apņēmīgi purināja galvu. Briesmas, ko viņš pirms brītiņa bija tikai nojautis, pēkšņi bija pavisam tuvu, pavisam reālas. Jau reizi šinī vakarā viņš bija pārāk zemu novērtējis šo Beikersfeldu; viņš negribēja atkārtot savu kļūdu. Pašlaik sapulcinātie Medouvudas iedzīvotāji bija stingri viņa varā; viņam bija nepieciešams, lai tas tā arī paliktu. Šobrīd viņš vēlējās tikai vienu — lai visi ātri jo ātri izklīstu.

—   Ir jau pateikts vairāk, nekā vajadzīgs, — viņš augstprātīgi sacīja. Ignorēdams Melu, viņš padeva mikrofonu kādam no Medouvudas vīriem un norādīja uz pārnesamo pastiprinātāju. — Jauciet to ārā, un brauksim projām!

—   Es paņemšu to. — Neds Ordvejs pasniedzās pāri un paņēma mikrofonu. — Viss pārējais lai paliek, kur ir. — Viņš pamāja vairākiem policistiem, kuri stāvēja tuvāk pūlim. Tie ienāca vidū. Frīmantlam bezpalīdzīgi noskatoties, Ordvejs pasniedza mikrofonu Melam.

—   Paldies. — Mels uzlūkoja ļaužu pūli, medouvudiešus — daudzus naidīgām sejām — un citus, kuri, iedami cauri zālei, bija apstājušies paklausīties. Kaut gan bija jau divdesmit minūtes pāri pusnaktij, tātad jau sestdienas rīts, nebija paredzams, ka kustība galvenajā uzgaidāmajā zālē pierims. Tā kā daudzi reisi bija aizkavējušies, sastrēgums līdz ar sakāpināto nedēļas nogales rosību droši vien turpināsies vēl visu atlikušo nakts daļu, kamēr viss atkal ieies normālās sliedēs. Ja kāds no Medouvudas reportieriem gribēja uzņemt filmā jucekli, Mels domāja, tad tam ir izdevība. Ap tūkstoš cilvēku vairāk nekā parasti pūlējās novietoties uzgaidāmajās telpās, pasažieriem, kuri tikko atlidojuši vai devās uz izejām, vajadzēja lauzt sev ceļu gluži kā straumei, kas pēkšņi sastapusi ceļā smilšu sēri. Tāds stāvoklis nedrīkstēja ilgt vairāk par dažām minūtēm.

—   Es runāšu īsi, — Mels sacīja. Izmantodams mikrofonu, viņš pateica savu vārdu un amatu.

—   Šovakar, pirms neilga laika, es. sastapos ar delegāciju — jūsu pārstāvjiem. Es paskaidroju, kādas grūtības ir lidostā, pateicu arī, ka mēs saprotam jūs un spējam iejusties jūsu stāvoklī. Cerēju, ka šie mani vārdi tiks jums darīti zināmi — ja ne pilnīgi, tad vismaz to būtība. Taču atklājās, ka manis teiktais ir sagrozīts un jūs esat apmānīti.

Eliots Frīmantls ierēcās dusmās.

.— Tie ir meli! — Viņa seja piesarka. Pirmo reizi šajā vakarā viņa parasti nevainojami sasukātie mati bija sajukuši..

Leitnants Ordvejs sagrāba advokātu cieši aiz rokas.

—  Apklustiet — tūlīt! Jūs savu esat pateicis.

Melam priekšā translācijas mikrofons bija pievienojies viņa izmantotajam rokas mikrofonam. Televīzijas prožektoru gaismā viņš turpināja:

—   Misters Frīmantls apvaino mani melos. Šovakar viņš daudzreiz ir lietojis šo vārdu. — Mels paskatījās lapiņā, ko turēja rokā. — Ir runāts par «zagšanu», «vienaldzību». Es esot izturējies pret jūsu delegāciju «naidīgi un aizvainojoši»; tālāk: trokšņu mazināšanas pasākumi, ko mēs pūlamies pielietot, esot «izlikšanās, krāpšana un atklāti meli». Nu, tad paklausīsimies, ko jūs par to domājat, — kurš melo vai sagroza faktus un kurš ne.

Mels saprata, ka pirmīt kļūdījies, runādams ar mazu delegāciju, nevis ar visu grupu. Viņa nolūks tobrīd bija panākt saprašanos un izvairīties no drūzmas lidostā. Ne viens, ne otrs viņam nebija izdevies.

Vismaz viņš pulēsies panākt saprašanos tagad.

—   īsumā pastāstīšu, ko dara lidosta, lai mazinātu troksni.

Otrreiz šajā vakarā Mels aprakstīja pasākumus,kas jāveic pilotiem, un piebilda:

—   Normālos laika apstākļos tiek stingri prasīta šo noteikumu ievērošana. Bet tādā laikā kā šovakar, kad trako vētra, pilotiem pieļaujamas novirzes un pirmā vietā ir lidmašīnas drošība.

Par skrejceļiem: kad vien iespējams, mēs neizmantojam skrejceļu «divi-pieci», lai lidmašīnām nebulu jāpaceļas pāri Medouvudai. — Viņš paskaidroja, ka pašlaik radusies nepieciešamība izmantot šo skrejceļu, jo skrejceļš «trīsnulle» uz laiku izgājis no ierindas.

—   Mēs darām jūsu labā visu iespējamo, — Mels apgalvoja, — un nepavisam neesam vienaldzīgi, kā tika aizrādīts. Bet lidostai ir jādarbojas, mums ir savi pienākumi un turklāt rūpes par gaisa satiksmes drošību.

Naidīgums klausītājos bija vēl jūtams, taču jau modās interese.

Arī Eliots Frīmantls, nikni blenzdams uz Melu, manīja šo interesi.

—   Cik man zināms, — Mels sacīja, — misters Frīmantls nav uzskatījis par vajadzīgu paziņot jums, kādus paskaidrojumus es devu jūsu delegācijai par lidostas trokšņiem. Mani izteikumi nepavisam nebija, — viņš atkal paskatījās savās piezīmēs, -«vienaldzīgi un ciniski», kā ir apgalvots, es pūlējos būt godīgs un atklāts. Tikpat atklati es tagad gribu runāt ar jums.

Tāpat kā iepriekš, Mels atzina, ka trokšņu mazināšanas jomā visai maz ko iespējams darīt; drūma aina pavērās, kad viņš aprakstīja paredzamo vēl lielāko troksni no drīzumā sagaidamajām jaunajām lidmašīnām. Tomēr viņš juta, ka atzinīgi tiek novērtēta viņa objektīvā atklātība. Atskanēja tikai dažas piezīmes, citādi nekas viņu netraucēja, un viņa vārdi bija skaidri sadzirdami uz lidostas trokšņu fona.

—   Runājot ar jūsu delegāciju, es netiku minējis divus apstākļus, bet jums es gribu pateikt. — Mela.balss skanēja cieti. — Droši vien jums tas nepatiks.

Pirmais apstāklis, viņš paskaidroja, attiecas uz Medouvudu.

—   Pirms divpadsmit gadiem jūsu pilsētiņas nebija. Tās vietā atradās tukšs zemes gabaliņš, kura vērtība strauji sāka augt tikai pēc tam, kad šeit ierīkoja lidostu. Tādā ziņā jūsu Medouvuda ir līdzīga tūkstošiem citu mazu pilsētiņu, kuras kā sēnes saaugušas ap lidostām visā pasaulē.

Kāda sieviete iesaucās:

—   Kad mēs apmetāmies uz dzīvi šeit, mēs nekā nezinājām par lidmašīnu troksni.

—   Toties mēs zinājām! — Mels pievērsās sievietei. — Lidostas vadība zināja, ka drīz parādīsies reaktīvās lidmašīnas, un zināja, kāds tām būs troksnis, un mēs brīdinājām cilvēkus un rajonu komisijas un pūlējāmies pārliecināt, lai neceļ mājas. Es toreiz nestrādāju šajā lidostā, bet mūsu kartotēkā ir saglabājušies protokoli un fotogrāfijas. Mūsu lidosta bija izlikusi uzrakstus tajā vietā, kur tagad atrodas Medouvuda: «Lidmašīnas pacelsies un lidos pāri šai vietai.» Citas lidostas rīkojās tāpat. Un visur, kur vien zīmes parādījās, nekustamu īpašumu pārdošanas aģenti un tirgotāji tās norāva. Tad pārdeva zemes gabalus un majas tādiem cilvēkiem kā jūs, noklusēdami to, ka bus troksnis un lidosta vēl paplašināsies, — parasti viņi to zināja, — un, man liekas, galu galā šie aģenti ir apveduši ap stūri mūs visus.

Šoreiz nebija nekādu iebildumu, Mels tikai redzēja sev priekšā veselu jūru domīgu seju un saprata, ka viņa vārdi skāruši vārīgu vietu. Viņš izjuta asu žēlumu. Tie nebija pretinieki, kurus viņam gribētos uzvarēt. Tie bija kārtīgi

cilvēki, kuriem radušās patiesas un lielas grūtības, kaimiņi, kuriem viņš labprāt palīdzētu.

Viņš pamanīja Eliota Frīmantla nicīgo smīnu.

—   Beikersfeld, jūs droši vien domājat, ka rīkojaties ļoti gudri. — Advokāts pagriezās pret pūli un kliedza bez mikrofona: — Neticiet tam, ko viņš saka! Jūs mēģina iežēlināt! Ja jūs turēsieties pie manis, mēs šiem lidostas darboņiem paradīsim, viņi mums neizspruks!

—   Gadījumā ja kāds no jums nedzirdēja, — Mels sacīja mikrofonā, — misters Frīmantls ieteica jums turēties pie viņa. Man kaut kas ir sakāms arī par to.

Tagad pūlis klausījās aizturētu elpu.

—   Daudzi cilvēki — tādi paši kā jūs — ir negodīgi izmantoti, viņiem ir pārdotā zeme vai mājas rajonos, kur nemaz nevajadzēja būvēties, kur varēja celt rūpniecības uzņēmumus, kuriem lidostas troksnis nekaitē. Jūs neesat zaudējuši visu, jums ir zeme un mājas, tomēr to vērtība jau ir mazinājusies.

—   Pareizi gan, velns parāvis! — kāds vīrs drūmi sacīja.

—   Tagad radies vēl viens paņēmiens, kā izkrāpt jums naudu. Advokāti visā Ziemeļamerikā sākuši rosīgi darboties lidostām tuvējās pilsētiņās, jo izrādās, ka šis troksnis ir tīrā zelta ādere.

—   Vel vienu vārdu — un es jūs iesūdzēšu! — advokāts Frīmantls iespiedzās; viņa seja bija piesarkusi un pārvērsta aiz dusmām.

—   Par ko? — Mels atcirta. — Vai varbūt jūs jau nojaušat, ko es teikšu? — Nu, viņš nodomāja, varbūt Frīmantls vēlāk patiešām ierosinās tiesas prāvu par apmelošanu, lai gan jašaubās. Un, kaut arī tā, Mels juta, ka viņu pārņem senā pārgalvība, — viņš nolēma runāt atklāti, nedomājot par sekām. Tādu sajūtu viņš pēdējos gados bija visai reti piedzīvojis.

—   Tādu pilsētiņu iedzīvotājiem, — Mels stāstīja, — iegalvo, ka viņi var iesūdzēt lidostas tiesā un sekmīgi aizstāvēt savas tiesības. Lidostai tuvējo māju īpašniekiem iestāsta, ka naudas pods glabājas katra skrejceļa galā. Nu, es nesaku, ka nevar sūdzēt lidostas tiesā, tāpat es nesaku, ka nav spējīgu, gudru advokātu, kas uzstājas tiesu procesos pret lidostām. Es tikai brīdinu jūs, ka ir ļoti daudz arī citādu juristu.

Tā pati sieviete, kas pirmāk bija iesaukusies, jautāja — šoreiz klusāk un laipnāk?

Kā lai mēs zinām, kāds kurais ir?

—   Tas ir grūti, ja jūs nezināt dažus lidostas likumus. Tad jūs var apkrāpt, nosaucot jums virkni tiesas procesu, kas it kā to pierāda. — Mels tikai mirkli vilcinājās, tad piebilda: — Es zinu, dažas tādas tiesas prāvas šovakar tika minētas. Ja vēlaties, es paskaidrošu tās no citas puses.

—   Paklausīsimies jūsu versiju, mister, — sacīja kāds no priekšējiem.

Vairāki cilvēki ziņkāri palūkojās uz Eliotu Frīmantlu.

Mels bija vilcinājies, saprazdams, ka viss iet ilgāk, nekā viņš gribējis. Tomēr viņš nosprieda, ka dažas minūtes vairāk var atļauties.

Līdzās pūlim viņš pamanīja Taņu Livingstonu.

—   Tiesas prāvas, par kurām mums šovakar tik jauki stastīja, — Mels sacīja, — lidostu vadībai nav nekas jauns. Pirmā, liekas, bija «ASV pret Kozbiju».

Sī prāva — galvenais balsts advokāta Frīmantla apgalvojumiem, kā Mels paskaidroja, bija vairak nekā divdesmit gadu veca.

—   Tajā ir runa par vistu fermu un militārām lidmašīnām. Lidmašīnas vairākkārt lidojušas pari fermai sešdesmit septiņu pēdu augstumā — nesalīdzināmi zemāk, nekā tagad jebkāda lidmašīna lido pāri Medouvudai. Vistas sabaidījušās, dažas nobeigušās.

Pēc gadiem ilgas tiesāšanās prāva nonākusi ASV Augstākajā tiesā. Mels aizrādīja:

—   Piespriestā zaudējumu atlīdzība nesasniedza pat četrsimt dolāru — nobeigušos vistu vērtību. Fermeri negaidīja naudas pods, — viņš piebilda, — un ari jums šī tiesas prāva kā precedents neko nesola.

Mels paskatījās uz Eliotu Frīmantlu — advokātam seja dusmās pārmaiņus gan pietvīka, gan nobāla. Neds Ordvejs atkal turēja viņu aiz rokas.

—   Ir kāda prāva, — Mels sacīja, — kuru misters Frīmanlls uzskatīja par labaku neminēt. Tā ir ļoti svarīga, arī izspriesta Augstākajā tiesā un plaši pazīstama. Par nelaimi misteram Frīmantlam, tā neapstiprina viņa apgalvojumus, tieši pretēji — apgāž tos.

Sī prāva, Mels paskaidroja, ir «Betens pret Betenu» 1963. gadā, un Augstākā tiesa nosprieda, ka tikai tieša «fiziska uzbrukuma» gadījumā ir pamats ierosināt prasību. Troksnis vien vēl nav pietiekams iemesls.

Vēl kādā citā līdzīgā prāvā 1964. gadā Kalifornijas Augstākajā tiesā pieņemts lēmums, ka namīpašniekiem nav tiesību ierobežot lidojumus pāri mājām, kas atrodas lidostas tuvumā. Kalifornijas tiesa uzsvēra, ka sabiedrības ieinteresētība gaisa satiksmes attīstībā ir pats galvenais un svarīgākais…

Mels stāstīja par prāvām veikli, neskatīdamies savās piezīmēs. Skaidri varēja redzēt, ka klausītāji stipri ietekmēti. Beidzot viņš pasmaidīja.

—   Tiesu prāvas ir tikpat kā statistika. Prasmīgi rīkojoties, var pierādīt visu ko. — Tad piebilda: — Jums nav jātic man bez pierādījumiem. Varat paši pārliecināties. Tas viss ir protokolēts.

Kāda sieviete līdzās Eliotam Frīmantlam pārmeta viņam:

—  Jūs neizstāstījāt mums visu. Pateicāt tikai to, kas jums izdevīgi.

Naidīgums, kas iepriekš bija vērsies pret Melu, tagad tika raidīts pret advokātu.

Frīinantls paraustīja plecus. Galu galā, viņš nosprieda, viņam ir pāri par simt sešdesmit parakstītām anketām, kuras viņš tālredzīgi bija aizslēgtā portfelī noglabājis savā mašīnā. Seit runātais nespēs tās iznicināt.

Mirkli vēlāk viņš sāka par to šaubīties.

Vairāki cilvēki jautāja Melam Beikersfeldam par liguina anketām, ko šovakar parakstījuši. Viņu balsīs izskanēja šaubas. Acīmredzot Alela izturēšanās un viss viņa teiktais bija atstājis stipru iespaidu. Pūlis sadalījās mazākās grupiņās, kurās notika dedzīgas pārrunās.

—   Man jautāja par kādu līgumu, — Mels ierunājās. Pūlī balsis noklusa, kad viņš piebilda: — Es domāju, jūs zināt, par kādu līgumu es runāju. Es vienu anketu redzēju.

Eliots Frīmantls metās uz priekšu.

—   Un kas tad ir? Jūs neesat advokāts; to mēs jau esam noskaidrojuši. Tāpēc jums nav tiesību spricšt par līgumiem. — Šoreiz Frīmantls bija tik tuvu mikrofonam, ka viņa vārdus visi dzirdēja.

—   Līgumi ir mana dienišķā maize, — Mels atcirta. — Ikviens uzņēmums šajā lidostā — sākot ar pašu lielāko aviosabiedrību un beidzot ar galvas sāpju tablešu tirgotāju — darbojas saskaņā ar līgumu, kuru ar manu atļauju ir noslēguši mani darbinieki.

Viņš pagriezās atpakaļ pret pūli.

—   Misters Frīmantls pareizi aizrādīja, ka es neesmu advokāts; tagad es jums došu padomu kā komersants. Zināmos apstākļos jūsu šovakar parakstītie līgumi var palikt spēkā. Jūs visus var iesūdzēt parādnieku tiesā. Bet, manuprāt, ja jūs tūlīt attiecīgi rīkosieties un lauzīsiet līgumu, nekas tamlīdzīgs nenotiks. Pirmkārt, jūs neko neesat saņēmuši, nekāds pakalpojums jums nav izdarīts. Otrkārt, katru no jums vajadzētu iesūdzēt tiesā atsevišķi. — A4els pasmaidīja. — Būtu liela noņemšanās.

—   Un vēl kaut kas. — Viņš palūkojās tieši uz Frīmantlu. — Diezin vai kāda tiesa labvēlīgi skatītos uz to, ka maksa par juridisku pakalpojumu, kas, saudzīgi izsakoties, ir visai apšaubāms, sasniedz ap piecpadsmit tūkstošu dolāru.

—   Kas mums tagad jādara? — jautāja vīrs, kas jau iepriekš bija runājis.

—   Ja jūs patiešām esat pārdomājis, iesaku jums šodien vai rīt uzrakstīt vēstuli. Adresējiet to misteram Frīmantlam. Tajā paziņojiet, ka jūs vairs nevēlaties līgumā minēto juridisko palīdzību un kāpēc. Noteikti paturiet sev norakstu. Manuprāt, ar to arī viss būs izbeigts.

Mels bija runājis skarbāk, nekā pats sākumā gribējis, turklāt, kā pašam likās, rīkojies ļoti pārgalvīgi, iedams tik tālu. Ja Eliots Frīmantls gribētu, noteikti varētu sagādāt viņam nepatikšanas. Jautājumā, kurā ieinteresēta lidosta — tātad ari Mels, — viņš bija iejaucies starp klientiem un advokātu, apšaubot tā godīgumu. Naids, kas dega advokāta acīs, liecināja, ka Frīmantls ar prieku sariebtu Melam kā vien varēdams. Tomēr instinktīvi Mels juta, ka Frīmantls nepavisam nevēlējās, lai viņa klientu vervēšanas metodes un citi darbošanās paņēmieni kļūtu sabiedrībai zināmi. Tiesnesis, kam rūp profesionālā ētika, varētu uzdot viņam kutelīgus jautājumus, tāpat Advokātu kolēģija, kuras tiešais uzdevums bija sargāt juristu profesijas morāles normas. Jo vairāk Mels par to domāja, jo mazāk iemesla likās uztraukumam.

Kaut arī Mels to nezināja, pie tāda paša secinājuma bija nācis Eliots Frīmantls.

Lai nu kādas īpašības vēl piemita Frīmantlam, viņš bija pragmatiķis. Viņš jau sen bija sapratis, ka dzīvē ir gājieni, kuros iegūst, un citi gājieni, kuros zaudē. Dažreiz zaudējums ir pēkšņs un neloģisks. Gadījums, untums, zālē paslēpts tikls varēja pārvērst gandrīz drošus panākumus nāvīgā sakāvē. Par laimi, tādiem cilvēkiem kā Frīmantls gadījās ari pretēji.

Lidostas priekšnieks Beikersfelds bija izrādījies tāds zālē paslēpts tīkls, no kura vajadzēja izvairīties, nevis bezrūpīgi tam tuvoties. Pat pēc viņu pirmās sadursmes, kurai, kā Eliots Frīmantls tagad saprata, vajadzēja viņu brīdināt, viņš joprojām pārāk zemu vērtēja savu pretinieku un palika lidostā, kaut gan vajadzēja iet projām, kamēr viņš vēl atradās priekšgalā. Otrs apstāklis, ko Frīmantls pārāk vēlu bija atklājis, — Beikersfelds, būdams gudrs, reizē bija arī azartists. Vienīgi azartists varēja tik asi nostāties pret likuma kalpu, kā Beikersfelds nule bija darījis. Un tikai Frīmantls zināja — pašlaik, ka Beikersfelds guvis virsroku.

Frīmantls saprata, ka Advokātu kolēģija patiešām nosodītu viņa šīvakara rīcību. Vēl vairāk, viņam jau reiz bija iznākusi saķeršanās ar kādu kolēģijas ieceltu komisiju, un viņš nevēlējās, ka tas atkārtotos.

Beikersfeldam taisnība, Eliots Frīmantls domāja. Nebūs nekādu mēģinājumu iekasēt parādu ar tiesas palīdzību, balstoties uz parakstītajiem līgumiem. Risks bija pārāk liels, ieguvums apšaubāms.

Pilnīgi padoties viņš, protams, nedomāja. Rīt, Frīmantls nolēma, viņš izsūtīs vēstules visiem Medouvudas iedzīvotājiem, kas parakstījuši anketas, un cik spēdams pūlēsies ļaudis pārliecināt, lai ncatsakas no viņa pakalpojumiem saskaņā ar noslēgto līgumu. Tomēr viņš šaubījās, vai būs sevišķi panākumi. Aizdomas, ko tik efektīvi bija izsējis Beikersfelds — velns viņu rāvis! — bija pārāk spēcīgas. Uz nelieliem ienākumiem varēja cerēt — no tiem dažiem cilvēkiem, kas gribēs turpināt iesākto, un vēlāk varēs izlemt, vai ir vērts ar tiem noņemties. Bet izredzes uz lielo peļņu bija zudušas.

Gan jau gadīsies kaut kas cits, viņš nodomāja. Vienmēr jau gadījās.

Neds Ordvejs kopā ar vairākiem citiem policistiem izklīdināja pūli; uzgaidāmajā zālē atjaunojās normāla pasažieru kustība. Pārnesamais pastiprinātājs beidzot bija izjaukts un aizvests projām.

Mels Beikersfelds pamanīja, ka Taņa, kuru viņš pirms brīža bija ieraudzījis pūlī, nāk pie viņa.

Tad viņu uzrunāja kāda sieviete, viena no Medouvudas iedzīvotājām, kuru Mels jau vairākkārt bija ievērojis, Viņai bija izteiksmīga, inteliģenta seja un brūnie mati sniedzās līdz pleciem.

— Mister Beikersfeld, — sieviete klusi sacīja. — Mēs esam daudz runājuši, un tagad mums daudz kas ir skaidrāks nekā agrāk. Tomēr es netiku dzirdējusi neko tādu, ar ko varētu mierināt savus bērnus, kad viņi raudās un prasīs, kāpēc troksnis nemitas, lai viņi varētu gulēt.

Mels nožēlā papurināja galvu. Dažos vārdos sieviete bija pateikusi, cik veltīgs viss šovakar notikušais. Viņš zināja, ka nespēj viņai neko atbildēt. Un šaubījās, vai vispār iespējama atbilde — kamēr lidostas un dzīvojamie rajoni paliek līdzās.

Viņš vēl domāja, ko sacīt, kad Taņa sniedza viņam salocītu papīra lapiņu.

Atlocījis to, viņš lasīja paziņojumu, rakstītu ar mašīnu, kā redzams, lielā steigā:

reisā divi sprādziens gaisā, lidmašīna bojāta un ir ievainotie, atgriežas uz šejieni, piespiedu nolaišanās, iesp. ierašanās 0130. kapt. pieprasa skrejceļu trīs-nulle. Lid. vad. ziņo: skrejceļš vēl nosprostots.

12

Asiņainajā juceklī, par kādu bija pārvērties reisa «divi» tūristu salona gals, doktors Miltons Kompanjo, praktizējošais ārsts, lika lietā visu savu profesionālo prasmi, lai glābtu Gvenas Meigcnas dzīvību. Viņš nebija pārliecināts, vai tas izdosies.

Kad sprāga Gerero dinamīta bumba, Gvena tūlīt pēc Gerero atradās vistuvāk sprādziena centram.

Viņa varēja uz vietas būt beigta tāpat kā Gerero. Taču divi apstākļi viņu paglāba, vismaz pagaidām.

Starp Gvenu un sprādziena centru atradās Gerero ķermenis un lidmašīnas tualetes durvis. Neviens no tiem nebija pietiekams šķērslis, tomēr abi kopā tie aizkavēja sprādziena spēku uz kādu sekundes daļiņu.

Sajā sekundes da]iņā tika iedragāts lidmašīnas korpuss un notika otra eksplozija — strauja dehermetizācija.

Dinamīta sprādziens smagi ievainoja Gvenu un asinīm noplūdušu atsvieda atpakaļ, bet sprādziena spēku jau kavēja cits spēks — gaisa vilnis, kas brāzās ārā pa caurumu fizelāžā lidmašīnas aizmugurē. Bija tā, it kā būtu sastapušās divas viesuļvētras. Nākamajā mirklī uzvarēja dehermetizācija, aizraujot sprādziena vilni melnajā nakls tumsā.

Kaut gan sprādziens bija spēcīgs, ievainoti tika vienīgi tie, kas atradās tiešā tuvumā.

Gvena Meigena,vissmagāk cietusī, bez samaņas gulēja ejā. Otrs vairāk cietušais — pūcei līdzīgais jaunais cilvēks, kurš bija iznācis no tualetes un sabiedējis Gcrero, — bija apdullināts, ievainots un stipri asiņoja, tomēr turējās kājas un bija pie samaņas. Vēl kādi seši tuvākie pasažieri bija ievainoti vai kontuzēti ar bumbas šķembām. Citi bija apdauzīti, apdullināti vai viegli ievainoti ar priekšmetiem, ko gaisa vilnis rāva uz caurumu fizelāžā, bet neviens no viņiem nebija stipri cietis.

Tiklīdz sākās dehermetizācija, visi, kas nebija droši piekabinājušies sēdekļos, tika rauti uz caurumu lidmašīnas aizmugurē. Vislielākās briesmas draudēja Gvenai. Taču viņa bija nokritusi tā, ka ar roku instinktīvi vai gluži nejauši aizķērusies aiz sēdekļa kājas. Tāpēc viņu neaizrāva tālāk, un viņas ķermenis paglāba no aizraušanas pārējos.

Kad pirmais spēcīgais gaisa vilnis bija izbrāzies ārā, vilkme mazinājās.

Tagad lielākās briesmas visiem — neatkarīgi no ievainojuma — draudēja no skābekļa trūkuma.

Kaut gan skābekļa maskas acumirklī izkrita no savām kārbām, tikai nedaudzi pasažieri tās nekavējoties uzlika.

Tomēr daži cilvēki sāka rīkoties, kamēr vēl nebija paf vēlu. Stjuartes, kā jau īpaši apmācītas, lai bija kur būdamas, tūlīt izmantoja maskas un mudināja citus rīkoties tāpat. Trīs ārsti, kas kopā ar sievām atvaļinājuma laikā devās ceļojumā, sapratuši, ka nedrīkst kavēties, paši uzlika maskas un steidzīgi pamācīja pārējos, kā tas jādara. Džūdija, muitas inspektora Stendiša možā astoņpadsmit gadus vecā māsasmeita, pati uzlika masku un arī mazam bērniņam blakus sēdeklī — un tūlīt ar zīmēm rādīja bērna vecākiem un citiem ejas otrā pusē, lai izmanto skābekli.. Misis Kvonseta, vecā dāma, kas brauca par «zaķi», savos nelikumīgajos braucienos bija daudz reižu redzējusi demonstrējam skābekļa maskas un zināja, kas jādara. Viņa pati paņēma masku un otru padeva savam paziņam obojistam, kuru bija novilkusi sēdeklī sev blakus. Misis Kvonsetai nebija ne jausmas, vai viņai lemts palikt dzīvai vai mirt, un viņa daudz arī neuztraucās, taču — vienalga — līdz pašam pēdējam brīdim viņa gribēja būt skaidrībā par to, kas notiek.

Kāds pameta masku ievainotajam jauneklim līdzās Gvenai. Kaut gan viņš grīļojās un tikai miglaini apjauta, kas notiek, viņam izdevās piespiest to pie sejas.

Tomēr pēc piecpadsmit sekundēm — kritiskā laika beigās — tikai puse no pasažieriem elpoja skābekli. Tie, kain masku nebija, jau laidās miegainā stingumā; vēl piecpadsmit sekundes vēlāk vairums no tiem zaudēja samaņu.

Gvena Meigena pirmajā mirklī nesaņēma ne skābekli, ne arī kādu citu palīdzību. Ievainojumu radītā bezsamaņa vēl padziļinājās.

Tad pilotu kabīnē Ensons Heriss, riskēdams vēl vairāk sabojāt vai pat pilnīgi sadragāt lidmašīnu, nolēma strauji piķēt, lai glābtu dzīvību Gvenai un citiem, kam draudēja nosmakšana.

Pikēšana sākās divdesmit astoņi tūkstoši pēdu augstumā, beidzās divarpus minūšu vēlāk desmittūkstoš pēdu augstumā.

Cilvēks var iztikt bez skābekļa trīs vai četras minūtes, nenodarot ļaunu smadzenēm.

Pikējuma pirmajā pusē minūti un piecpadsmit sekundes — līdz deviņpadsmit tūkstošiem pēdu — gaiss vēl bija retināts un nederīgs dzīvības uzturēšanai. Zemāk jau bija vairāk skābekļa un gaiss piemerots elpošanai.

Divpadsmit tūkstoši pēdu augstumā atjaunojās normāla elpošana. Desmittūkstoš pēdu augstumā — kad bija atlicis pavisam maz laika, tomēr vēl pietiekami — samaņu atguva visi reisa «divi» pasažieri, kas bija paģībuši, tikai ne Gvena. Daudzi pat neatskārta, ka bijuši bez samaņas.

Pamazām, pārvarējuši trieciena sekas, pasažieri un stjuartes novērtēja savu stāvokli. Kāda no stjuartēm, pēc pakāpes vecākā tūlīt pēc Gvenas, enerģiska gaišmate no Ouklonas Ilinoisas štatā, steidzās uz salona galu pie ievainotajiem. Pati bāla — viņa uzstājīgi sauca:

-«" Lūdzu, vai šeit ir kāds ārsts?

—   Jā, mis. — Ārsts Kompanjo jau bija piecēlies no savas vietas, negaidot aicinājumu. Mazais vīrietis ar asiem vaibstiem, nepacietigām kustībām un ātru runu ar Bruklinas akcentu steigšus aplūkoja sprādziena tuvāko apkārtni, juzdams jau dzēlīgo aukstumu un vēju, kas šņāca izrautajā caurumā. Tajā vietā, kur bijušas tualetes, rēgojās apdegušas un asinīm nošķīdušas koka un metāla atliekas, vadu un ierīču mudžeklis.

Ārsts runāja skaļi, lai būtu dzirdams cauri vēja šņākoņai un dzinēju rēkoņai, ko vairs neaizturēja kabīnes durvis.

—   Vajadzētu pēc iespējas vairāk cilvēku pārvietot uz priekšu. Parūpējieties, lai visiem būtu pēc iespējas siltāk. Ievainotos vajadzēs sasegt ar segām.

—   Es mēģināšu dažas sameklēt, — kāda stjuarte šaubīdamās sacīja.

Daudzas segas, kas parasti glabājās augšā bagāžas tīklos, bija aizrāvis kopā ar pasažieru apģērbiem un citiem priekšmetiem dehermetizācijas radītais gaisa vilnis.

Vēl divi ārsti no Miltona Kompanjo grupas pievienojās viņam. Viens no viņiem sacīja stjuartei:

—  Atnesiet mums visu, kas jums ir pirmās palīdzības sniegšanai.

Kompanjo jau bija nometies uz ceļiem pie Gvenas; no visiem trim viņam vienīgajam bija līdzi sanitārā soma.

Miltonam Kompanjo bija paradums ņemt līdzi somiņu ar pirmās nepieciešamības medicīniskajiem piederumiem. Arī tagad viņš tūlīt sāka rīkoties, kaut arī profesionālā ziņā abi pārējie kā internisti bija pārāki par viņu.

Miltons Kompanjo uzskatīja, ka viņš vienmēr atrodas savā postenī. Pirms trīsdesmit pieciem gadiem jauneklis bija izcīnījis ceļu uz augšu no Ņujorkas trūcīga rajona un uzsācis privātpraksi Čikāgas Mazajā Itālijā netālu no Milvokijas un Lielās avēnijas. Kopš tā laika — kā apgalvoja viņa sieva, nemitīgi gauzdamās, — viņš nenodarbojās ar medicīnu tikai tad, kad gulēja. Viņam sagādāja prieku apziņa, ka viņš ir vajadzīgs. Viņš rīkojās tā, it kā viņa profesija būtu godalga, ko viņš ieguvis un kas jāsargā, citādi tā var pazust. Viņš nebija noraidījis nevienu pacientu, vienalga, kurā laikā tas ieradās, un nekad nebija atteicies apmeklēt slimniekus mājās. Viņš nekad nebrauca garām vietai, kur bija noticis nelaimes gadījums, kā to darīja daudzi viņa amatabrāļi, baidīdamies, ka viņus neapvaino neatļautā rīcībā; viņš vienmēr apstājās, izkāpa no mašīnas un palīdzēja cik spēdams. Viņš apzinīgi pūlējās apgūt visu jauno medicīnā. Un, jo vairāk viņš strādāja, jo vairāk Viņam vēl gribējās paveikt. Šķita, ka viņš nolēmis remdēt visas pasaules ciešanas vienas dzīves laikā, no kura pārāk maz vairs atlicis.

Pirms daudziem gadiem iecerētais un vienmēr atliktais brauciens uz Romu bija ceļojums uz viņa vecāku dzimteni. Kopā ar sievu ārsts Kompanjo gribēja pavadīt tur mēnesi un, tā kā jau bija vecs, šai laikā vienīgi atpūsties. Tomēr viņš paredzēja, ka kaut kur pa ceļam vai varbūt Itālijā (un kas par to, ka viņam nebija licences ārsta darbam Itālijā) viņa palīdzība var būt nepieciešama. Katram gadījumam viņš bija sagatavojies. Un viņš nemaz nebrīnījās, ka nu viņa palīdzība vajadzīga.

Vispirms viņš devās pie Gvenas, kuras stāvoklis acīmredzot bija ļoti kritisks. Un iedams uzsauca saviem kolēģiem:

—   Parūpējieties par pārējiem!

Šaurajā ejā ārsts Kompanjo pagrieza Gvenu uz sāniem un noliecies klausījās, vai viņa elpo. Viņa elpoja, bet elpa bija sekla un tikko manāma. Viņš uzsauca stjuartei, ar kuru tikko bija runājis;

—  Te vajag skābekli!

Kamēr meitene atnesa skābekļa balonu un masku, viņš apskatīja Gvenas muti — vai kaut kas netraucē elpošanu; mutē bija daudz asiņu un daži izsisti zobi; tos viņš izņēma un parūpējās, lai asiņošana netraucētu elpošanu. Tad teica stjuartei:

—   Uzlieciet masku!

Skābeklis sāka šņākt. Pēc dažām minūtēm Gvenas nedabiski bālā āda kļuva mazliet sārtāka.

Tikmēr viņš apskatīja asiņojošās brūces, sevišķi daudz to bija sejā un krūtīs. Veikli ar hcmostata palīdzību viņš apturēja asiņošanu no sejas artērijas — tas bija bīstams ievainojums — un pārsēja citas brūces. Viņš jau bija atklājis atslēgas kaula un kreisās rokas lūzumu, kur vēlāk vajadzēs uzlikt šinas. Ar nožēlu viņš pamanīja, kā likās, bumbas šķembas pacientes kreisajā acīj par labo pagaidām neko skaidri nevarēja pateikt.

Otrais pilots, uzmanīgi apgājis apkārt ārstam Kompanjo un Gvenaf, kopā ar pārējām stjuartēm pārvietoja pasažierus uz lidmašīnas priekšgalu, Cik vien iespējams, pasažierus no tūristu klases pārveda uz pirmās klases salonu, citus iespiežot pa divi vienā sēdeklī, citus mazajā, pusapaļajā pirmās klases atpūtas telpā, kur bija dažas brīvas vietas. Visus apģērba gabalus, kas bija saglabājušies, izdalīja tiem, kuriem visvairāk vajadzēja, neatkarīgi no to piederības. Kā arvien līdzīgās situācijās, cilvēki izrādīja nesavtību un gatavību palīdzēt cits citam, uzdzirkstīja pat humors.

Pārējie divi ārsti pārsēja pasažieriem ievainojumus, no kuriem neviens nebija pārmērīgi smags. Jauneklim ar brillēm, kurš bija eksplozijas mirklī stāvējis Gvenai aizmugurē, bija dziļa brūce rokā, bet viegli apkopjama un dziedināma. Citas — mazākas brūces bija sejā un plecos. Pagaidām viņam pārsēja brūci rokā, iešļircināja morfiju un darīja visu iespējamo, lai viņam būtu silti un ērti.

Medicīniskās palīdzības sniegšanu un pasažieru pārvietošanu apgrūtināja lidmašīnas mētāšanās, jo, nonākusi tik zemu, tā bija vētras varā. Lidmašīna visu laiku drebeja un ik pa brīdim sašūpojās vai nosvērās sānis. Vairākiem pasažieriem visām pārējām kaitēm vēl pievienojās jūras slimība.

Otrreiz paziņojis kapteinim par stāvokli lidmašīnā, Sajs Džordens atgriezās pie ārsta Kompanjo.

—   Dakter, kapteinis Dcmerests lika man izteikt jums un pārējiem ārstiem pateicību par jūsu pūlēm. Viņš lūdza, kad jums būs brīvs brītiņš, aiziet uz pilotu kabīni un pateikt viņam, ko ziņot pa radio par ievainoto stāvokli.

—   Pieturiet šo pārsēju! — ārsts Kompanjo izrīkoja. — Piespiediet cieši te — tajā vietā! Tagad palīdziet man uzlikt šinu! Izmantosim žurnālu cietos ādas vākus un dvieli. Sadabūjiet pašus lielākos vākus, žurnālu atstājiet iekšā!

Pēc brītiņa:

—   Es aiziešu, tiklīdz varēšu. Pasakiet savam kapteinim, ka, manuprāt, viņam vajadzētu pateikt dažus vārdus pasažieriem. Cilvēki jau sāk atgūties no trieciena. Viņus derētu uzmundrināt.

—  Jā, scr. — Sajs Džordens palūkojās uz Gvenu, kas vēl arvien gulēja bezsamaņā, un viņa kalsnā, parasti drūmā seja pauda dziļu līdzjūtību. — Vai viņai ir kādas cerības?

—  Cerības ir, dēliņ, kaut gan ne visai lielas. Daudz kas atkarīgs no viņas pašas izturības.

—   Man vienmēr likās, ka tās viņai ir diezgan.

_«— Viņa bija skaista meitene, vai ne? — Pēc savainotas, asiņainas sejas un netīrajiem, sajukušajiem matiem bija grūti spriest par viņas izskatu.

—   Ļoti skaista.

Kompanjo apklusa. Lai nu notiktu kas notikdams, meitene, kas gulēja uz lidmašīnas grīdas, skaista vairs nebūs — vismaz bez plastiskas operācijas ne.

—   Es pateikšu kapteinim jūsu vēlēšanos, ser. — Vēl vairāk noraizējies nekā iepriekš, Sajs Džordens devās uz pilotu kabīni.

Pēc brītiņa skaļrunī atskanēja Vernona Demeresta mierīgā balss.

—   Lēdijas un džentlmeņi, runā kapteinis Dcmerests… — Lai pārspētu vēja gaudošanu un motoru rēkoņu, Sajs Džordens bija ieslēdzis pašu lielāko skaļumu. Katrs vārds bija skaidri dzirdams.

—   Jūs zināt, ka mums notikusi nelaime, liela nelaime. Es nemēģināšu to mazināt. Un arī nemēģināšu jūs uzmundrināt ar jokiem, jo šeit, pilotu kabīnē, mēs nesaskatām nekā smieklīga, un es domāju, ka jūs tāpat. Mēs esam piedzīvojuši kaut ko tādu, kas mums, lidmašīnas apkalpei, nekad agrāk nav gadījies, un es ceru, ka nekad vairs negadīsies. Bet nu jau tas ir garām. Mēs lidojam drošā vadībā, esam pagriezušies atpakaļ un ceram nolaisties Linkolna starptautiskajā lidostā pēc minūtēm četrdesmit piecām.

Abos salonos, kur tagad bez izšķirības bija sajaukušies pirmās un tūristu klases pasažieri, visi bija apstājušies un apklusuši. Acis instinktīvi pievērsās skaļruņiem virs galvām — visi saspringti klausījās, lai nepalaistu garām ne vārda.

—  Jūs zināt, protams, ka lidmašīna ir bojāta. Taču bojājumi varēja būt vēl daudz lielāki.

Pilotu kabīnē ar mikrofonu rokā Vernons Demerests prātoja, cik sīki viņam vajadzētu stāstīt par notikušo un — cik godīgi. Savos parastajos lidojumos viņš arvien saīsināja kapteiņa paziņojumus pasažieriem līdz minimumam, pasakot tikai pašu nepieciešamāko. Viņš necieta «ilgspēlējošos» kapteiņus, kas bombardēja savus gūstekņus pasažierūs ar visdažādākajiem paziņojumiem no lidojuma sākuma līdz beigām. Tomēr viņš juta, ka šoreiz vajadzētu sacīt kaut ko vairāk un ka pasažieriem jāzina patiesais stāvoklis.

—   Es jums neslēpšu, — Demerests sacīja mikrofonā, — ka mums priekšā vēl dažas grūtības. Nolaišanās nebūs viegla, un mēs nezinām, cik stipri lidmašīnas bojājumi to vēl sarežģīs. Es jums to stāstu tāpēc, ka tūlīt pēc šā paziņojuma apkalpes locekļi parādīs jums, kā jāsēž un kā jāizturas nolaišanās laikā. Tālāk jums paskaidros, kā ātrāk izkļūt no lidmašīnas pēc nosēšanās, ja tas būs vajadzīgs. Tādā gadījumā, lūdzu, rīkojieties mierīgi, bet ātri un izpildiet jebkura apkalpes locekļa norādījumus.

Apgalvoju jums, ka uz zemes pašlaik tiek darīts viss iespējamais, lai mums palīdzētu. — Atcerēdamies, cik ļoti viņiem nepieciešams skrejceļš «trīs-nulle», Demerests vēlējās, kaut šis apgalvojums būtu patiess. Tāpat viņš nosprieda, ka nav vērts stāstīt par iestrēgušo stabilizatoru, vairums pasažieru tikpat nekā nesaprastu. Ar vieglu draiskulības pieskaņu balsī viņš piebilda: — Vienā ziņā jums šovakar ir laimējies, jo pilotu kabīnē ir nevis viens pieredzējis kapteinis, bet veseli divi — kapteinis Heriss un es. Mēs esam divi veci ērgļi ar daudz vairāk nolidotiem gadiem, nekā mums pašiem kādreiz gribas pieminēt — ja nu vienīgi pašlaik, kad šāda apvienota pieredze var lieliski noderēt. Mēs palīdzēsim viens otram, bez tam mums vēl ir otrais pilots Sajs Džordens, kurš kādu laiku arī būs kopā ar jums. Lūdzu, palīdziet mums. Ja jūs to darīsiet, es apsolu jums, ka lidojums beigsies labi.

Demerests nolika mikrofonu.

Neatraudams acis no ierīcēm, Ensons Heriss noteica:

—  Tas jums ļoti labi izdevās. Jums vajadzētu darboties politikā.

—   Neviens par mani nebalsotu, — Demerests drūmi atcirta. — Bieži vien cilvēkiem nepatīk atklāta valoda un patiesība. — Viņš ar rūgtumu atcerējās Lidostas pilnvaroto padomes sēdi Linkolna starptautiskajā lidostā, kur viņš dedzīgi uzstājās pret apdrošināšanas polišu pārdošanu lidostā. Atklātā valoda toreiz viņam izrādījās liktenīga. Viņš nodomāja — diezin kā jutīsies padomes locekļi un arī viņa jaukais, pašapmierinātais svainis, kad uzzinās, ka D. O. Gerero apdrošinājis dzīvību ar neprātīgu nodomu iznīcināt lidmašīnu. Iespējams, Demerests nosprieda, ka viņi būs tikpat nesatricināmi mierīgi kā arvien, tikai teiks nevis Tā nekad nenotiek, bet Tas ir izņēmuma gadījums, droši vien tas vairs neatkārtosies, Nu, lai tikai reiss «divi» beidzas laimīgi, un, vai nu kāds ko teiks vai ne, viņš noteikti vēlreiz sāks cīņu pret apdrošināšanas polišu pārdošanu lidostā — ar to atšķirību, ka šoreiz viņu uzklausīs. Tas, kas notika šovakar, vienalga, kā viss beigsies, katrā ziņā piesaistīs preses uzmanību; viņš par to parūpēsies. Atklāti pastāstīs reportieriem par dzīvības apdrošināšanu, par Linkolna lidostas pilnvaroto padomi un neaizmirsīs arī savu dārgo svaini Melu Beikersfeldu. «Trans America» pasažieru apkalpošanas nodaļas ļaudis, protams, visādi pūlēsies panākt, lai viņš ciestu klusu «aviosabiedrības interesēs». Nu, lai pamēģina!

Atskanēja radio signāli.

—   «Trans America», reiss «divi», runā Klīvlendas centrs. Linkolna lidosta ziņo, skrejceļš «trīs-nulle» pagaidām vēl nelietojams. Viņi mēģina novākt kavēkļus pirms jūsu ierašanās. Ja tas neizdosies, pieņems jus uz «divipieci».

Ilerisa seja sadrūma, dzirdot paziņojumu. Skrejceļš «divi-pieci» bija divi tūkstoši pēdu īsāks, tāpat arī šaurāks, turklāt pašlaik tur pūta stiprs pretvējš. Nolaižoties uz tā, vēl vairāk palielinātos avārijas briesmas.

Demeresta sejas izteiksme skaidri apliecināja, kā viņš uzņem šo ziņojumu.

Viņus vēl arvien stipri mētāja vētra. Herisam visu laiku vajadzēja pūlēties, lai noturētu lidmašīnu normālā stāvoklī.

Demerests pagriezās pret otro pilotu.

—   Saj, ejiet atkal pie pasažieriem un rīkojieties! Parūpējieties, lai meitenes parāda, kā jāizturas nosēšanās laikā, un lai visiem tas ir skaidrs. Tad izvēlieties dažus pasažierus, uz kuriem var paļauties. Parādiet viņiem, kur atrodas rezerves izejas un kā tās izmantojamas. Ja mēs izbrauksim ārā no skrejceļa — un tas notiks, ja mēs nolaidīsimies uz «divi-pieci», — var iznākt liels juceklis. Tādā gadījumā mēs, protams, palīdzēsim, bet iespējams, ka mums būs pārāk maz laika.

—  Jā, ser, —Sajs Džordens atkal piecēlās no savas vietas.

Demerests, vēlēdamies kaut ko uzzināt par Gvenu, labprāt būtu gājis pats, taču šobrīd ne viņš, ne Iieriss nedrīkstēja iet projām no pilotu kabīnes.

Kad Sajs Džordens gāja projām, ienāca ārsts Kompanjo. Tagad bija vieglāk tikt iekšā pilotu kabīnē un ārā no tās, jo Džordens bija pavilcis sānis sadragātās durvis.

Miltons Kompanjo lietišķi stādījās priekšā Vcrnonam Demerestam.

—       Kaptein, varu ziņot jums par ievainotajiem, kā jūs vēlējāties.

—       Mēs esam jums ļoti pateicīgi, dakter. Ja nebūtu jūs..,

Kompanjo alvairīdamies pameta <ir roku.

—       Tas lai pagaidam paliek. — Viņš atvēra piezīmju grāmatiņu ādas vāciņos, kurā bija ielikts tievs, zeltīts zīinulītis vajadzīgajā lappusē. Viņš jau bija noskaidrojis cietušo vārdus, aprakstījis ievainojumus un sniegto palīdzību. — Jūsu stjuarte mis Meigena ir vissmagāk cietusi. Daudz plēstu brūču sejā un krūtīs, stipra asiņošana. Bez tam sarežģīts kreisās rokas lūzums un, protams, šoks. Un, lūdzu, paziņojiet uz lidostu, ka tūlīt pec nolaišanas nepieciešams ķirurgs oftalmologs.

Vernons Dcmerests, bālāks nekā parasti, pūlēdamies savaldīties, pierakstīja ārsta ziņojumu lidmašīnas žurnālā. Pēkšņi viņš apstājās.

—   Ķirurgs oftalmologs! Tātad.., viņai acis?..,

—       Diemžēl, — ārsts Kompanjo nopietni sacīja. Tad paskaidroja tuvāki — Kreisajā acī noteikti ir šķembas, koka vai metāla — to es nezinu. Tikai speciālists varēs pateikt, vai tīklene nav bojata. Labā acs, cik es varu spriest, nav ievainota.

—       Ak dievs! — Juzdams nelabumu, Demcrests aizklaja seju ar roku.

Ārsts Kompanjo papurināja galvu.

—       Ir pāragri kaut ko noteiktu secināt. Modernā ķirurģija var darīt brīnumus. Tomēr pats svarīgākais ir nevilcināties.

—       Mēs paziņosim pa radio visu, ko jūs sacījāt, — Ensons Heriss apsolīja. — Viņi paspēs visu sagatavot.

—   Tad es jums pateikšu visu pārējo.

Demerests automātiski pierakstīja ārsta ziņojumu. Salīdzinājumā ar Gvenu pārējie pasažieri bija maz cietuši.

—       Tagad es iešu atpakaļ, —• Kompanjo sacīja, — Jāpaskatās, kas tur notiek.

—   Pagaidiet! — Demerests strupi pateica,

Ārsts apstājās un izbrīnījies paskatījās uz viņu.

—       Gvena… tas ir, mis Meigena… — Demeresta balss pat viņam pašam likās saspringta un dīvaina. — Viņa bija… ir… stāvoklī. Vai tam ir kāda nozīme?

Viņš manīja, ka Ensons Heriss pārsteigts palūkojas viņa.

—   To es nezināju, — ārsts atbildēja, it kā mazliet aizskarts. — Droši vien grūtniecība ir pašā sākumā.

—  Jā, — Demerests sacīja, vairīdamies viņa skatiena. — Tā ir. — Pirms mirkļa viņš bija nolēmis nejautāt, tad nospriedis, ka viņam tomēr jāzina.

Miltons Kompanjo apsvēra.

—   Organisma spējas atveseļoties tas, protams, neietekmēs. Runājot par bērnu — māte nebija tik ilgi bez skābekļa, ka tas varētu kaitēt… neviens taču necieta no skābekļa trūkuma. Iekšēju ievainojumu viņai nav. — Viņš apklusa, tad nervozi turpināja: — Nē, bērnu tas neietekmēs. Ja mis Meigena paliks dzīva, ja nekavējoties viņu ievietos slimnīcā, tad izredzes ir labas — bērns droši vien piedzims bez traucējumiem.

Demerests klusēdams pamāja ar galvu. Bridi vilcinājies, ārsts Kompanjo aizgaja.

Mirkli kabīne valdīja klusums. Tad ierunājās Ensons Ileriss:

—   Vernon, es gribētu atpūsties, pirms sāku nolaišanos. Vai varat uz brītiņu mani nomainīt?

Demerests pamāja, viņa rokas un kājas automātiski sniedzās pie ierīcēm. Viņš bija pateicīgs Hcrisam, ka tas neko nejautā, nerunā par Gvenu. Lai nu viņš domāja ko domādams, viņam pietika takta paturēt to pie sevis.

Heriss paņēma žurnālu, kur bija pierakstīts ārsta Kompanjo ziņojums.

—  Es to pārraidīšu. — Viņš ieslēdza radio, lai izsauktu «Trans America» dispečeru dienestu.

Vernonam Demerestam lidmašīnas vadīšana bija fizisks atvieglojums pēc pārdzīvotā trieciena un satraukuma. Varbūt Heriss tieši par to bija domājis, varbūt arī ne. Katrā ziņā bija prātīgs lēmums tam, kas vadīs nolaišanos, pietaupīt enerģiju.

Ensons Ileriss acīmredzot domāja, ka viņam pašam jāvada nolaišanās, kaut ari tā būs bīstama. Demerests neredzēja nekāda iemesla kaut ko iebilst, jo lidmašīnu visu laiku bija vadījis Heriss.

Heriss pārraidīja radiogrammu, tad nolaida sava sēdekļa atzveltni, lai būtu ērti atpūsties.

Līdzās viņam Vernons Demerests pūlējās veltīt visu uzmanību tikai lidojumam. Tas viņam neizdevās. Labam, pieredzējušam pilotam pilnīga koncentrēšanās lidojot — pat tādos grūtos apstākļos kā pašlaik — nav nepieciešama. Kaut gan Vernons mēģināja atvairīt, atlikt uz vēlāku laiku domas par Gvenu, tās tomēr neatstājās.

Par Gvenu… kurai «labas izredzes» palikt dzīvai, kura vēl šovakar bija moža un skaista un tik daudz solīja… un vairs nebrauks uz Neapoli, kā viņi bija izplānojuši… Par Gvenu, kura pirms stundas sacīja viņam savā skaidrajā, patīkamajā balsī ar angļu akcentu: Tāpēc ka es tevi mīlu … Par Gvenu, kuru arī viņš mīlēja, kaut gan reizēm negribēja to atzīt, — bet kāpēc melot sev pašam?

Sāpīgi satriekts, viņš iztēlē redzēja Gvenu — ievainotu, bez samaņas un ar viņa bērnu savā klēpi, topošo bērnu, no kura viņš tik uzstājīgi bija gribējis atbrīvoties kā no nevēlama apgrūtinājuma… Un viņa lietišķi sacīja: Es jau gaidīju, kad tu par to sāksi runāt,,, Vēlāk viņa bija norūpējusies. Tā ir kā dāvana,., noticis kaut kas lielisks, brīnišķīgs. Un tad pēkšņi mums apstākļi ir tādi, ka jādara tam gals, jāaizsviež dārgā dāvana.

Tomēr galu galā, padodamās viņa pierunāšanai, viņa piekāpās. Nu, laikam es galu galā rīkošos tā, kā būtu visprāligāk. Es taisīšu abortu.

Tagad aborta nebūs. Slimnīcā, kurā vajadzēs ievietot Gvenu, tas nebija atļauts, varbūt vienīgi gadījumā, ja būtu jāizvēlas — glābt māti vai nedzimušo bērnu. Spriežot pēc ārsta Kompanjo teiktā, tāda izvēle nebūs nepieciešama; un pēc tam būs jau par vēlu.

Tātad, ja Gvena paliks dzīva, piedzims arī bērns. Vai viņš jutās iepriecināts vai nožēloja? Vernons Demerests pats par to nebija skaidrībā.

Viņš atcerējās, ko Gvena vēl bija sacījusi. Starpība starp tevi un mani ir tāda, ka tev jau ir bērns .. . Lai būtu kā būdams, tomēr kaut kur ir kāds, kurā tu atdzimsti no jauna.

Viņa runāja par bērnu, kuru viņš nekad nebija redzējis, pat vārdu nezināja, par meitenīti, kura tūlīt pēc piedzimšanas saskaņā ar «Trans America» «Trīs punktu programmu» bija nozudusi no viņa dzīves uz visiem laikiem. Kad Gvena sāka viņu izjautāt, viņš atzinās, ka reizēm domājot par meitenīti. Viņš netika atzinies, ka domā par viņu, atceras viņu biežāk, nekā pats to būtu vēlējies^

Viņa nepazītajai meitai tagad bija vienpadsmit gadu; Demerests zināja viņas dzimšanas dienu, kaut gan pfllējās to aizmirst, vienmēr atcerējās, ik gadus vēlēdamies vienu un to pašu: darīt kaut ko viņas labā, kaut vai pašu mazāko — aizsūtīt apsveikumu.,. Droši vien tas bija tāpēc, ka viņiem ar Zāru nebija bērnu (kaut gan abi tos bija gribējuši), kuru dzimšanas dienu viņi varētu svinēt… Reizēm viņu sāka mocīt jautājumi, uz kuriem — viņš to zināja — atbildes nebūs. Kur ir viņa meita? Kāda tā izskatās? Vai viņa ir laimīga? Dažreiz viņš raudzījās uz meitenītēm ielās; ja vecums likās atbilstošs, viņš prātoja, vai, nevarētu sagadīties, ka… pec tam dusmojās pats uz sevi par savu muļķību. Sad tad viņu pēkšņi pārņēma raizes, ka varbūt viņa meitai dara pāri, varbūt viņai nepieciešama palīdzība, bet viņš neko nespēj tās labā darīt.., Arī šobrīd šāda pēkšņa iedoma lika Vernona Demeresta rokai ciešāk sažņaugt stūri.

Pirmoreiz viņš saprata: tādu neziņu viņš vairs nespēļu izturēt. Viņa raksturam bija nepieciešama skaidrība. Viņš varētu pieļaut abortu, viņš to darītu, jo tas bija kaut kas galīgs, noteikts; vēl vairāk — viņu nespēja ietekmēt tas, ko Ensons Heriss bija sacījis par šo jautājumu. Tiesa gan, varbūt viņš vēlāk apšaubītu šada lēmuma pareizību, varbūt pat nožēlotu notikušo. Taču viņš skaidri zinātu.

Radioskaļrunis virs galvas spēji ielauzās viņa domās.

—   «Trans America», reiss «divi», runā Klīvlendas centrs. Griezieties pa kreisi, virziens divi-nulle-pieci. Pēc tam sāciet nolaišanos līdz sešiem tūkstošiem. Ziņojiet, kad būsiet pāri desmit tūkstošiem.

Demeresta roka pavilka visus četrus gāzes regulatorus, un lidmašīna laidās lejā. Tad viņš pārlika kursa rādītāju un mierīgi sāka pagriezienu.

—  «Trans America», reiss «divi», uzņem kursu divinulle-pieci, — Ensons Ileriss ziņoja Klīvlendai. — Sākam nolaišanos no desmit tūkstošiem.

Kad lidmašīna sāka nolaišanos, pastiprinājās mētāšanās, taču ar katru mirkli viņi bija tuvāk mērķim un cerībai uz glābiņu. Viņi arī tuvojās gaisa trases robežai, kur Klīvlenda nodos viņus Čikāgas centram. Pēc tam vēl trīsdesmit minūšu lidojuma — un viņi nonāks Linkolna starptautiskās lidostas novērošanas zonā.

Heriss klusi sacīja:

—  Vernon, jūs taču zināt, cik ļoti es esmu noraizējies par Gvenu, — Viņš sastomījās. — Kas noticis starp jums abiem, tas mani neinteresē, bet ja es kā draugs varu kaut kā palīdzēt…

—   Nekas nav vajadzīgs, — Demerests sacīja. Viņš nedomāja izkratīt sirdi Ensonam Herisam, kurš bija gan lielisks pilots, taču Demeresta acīs tikai veca meita.

Demerests jau nožēloja, ka bijis tik atklāts pirms brītiņa, jaudams vaļu jūtām, — tas viņam reti gadījās. Tagad viņa seja atkal sastinga drūmā izteiksmē — tā bija maska, aiz kuras viņš slēpa savus īstos pārdzīvojumus.

—   Atrodamies astoņi tūkstoši pēdu augstumā, — Ensons Heriss ziņoja novērošanas punktam.

Demerests vadīja lidmašīnu pa norādīto kursu, turpinot nolaišanos. Viņa skatiens stingrā secībā slīdēja par vadības ierīcēm.

Viņš atcerējās atkal bērnu — savu bērnu, kurš piedzimis pirms vienpadsmit gadiem. Nedēļām ilgi pirms tam viņš mocījās, nevarēdams izšķirties, vai stāstīt par savu neuzticību Zārai, ierosinot adoptēt bērnu. Galu galā viņam pietrūka drosmes. Viņš baidījās, ka sjevai tas būs pārāk liels trieciens, baidījās, ka Zara nebūs ar mieru pieņemt bērnu, kura klātbūtne viņai būtu kā mūžīgs atgādinājums.

Krietni vēlāk — jau pārāk vēlu viņš saprata, ka bijis netaisns pret Zaru. Patiešām viņa būtu bijusi satriekta un sāpināta, tāpat kā tagad būtu satriekta un sāpināta, ja uzzinātu par Gvenu. Taču vēlāk — drīz vien uzvarētu Zāras spēja tikt galā ar jebkuriem apstākļiem. Kaut arī Zāra bija pagausa un, pēc Demeresta domām, garlaicīga un aizrāvās ar sīkburžuāziskām izdarībām — darbošanos klubos un eļļas glezniecībā, Demerests bija pārliecināts, ka viņa sievai piemīt veselīgs krietnums. Droši vien tāpēc viņu laulības saites bija tik ciešas; arī tagad viņš pat iedomāties nespēja par šķiršanos.

Zāra būtu kaut ko izdomājusi. Varbūt kādu laiku būtu likusi viņam ciest un pamocīties, varbūt pat diezgan ilgi. Tomēr viņa būtu bijusi ar mieru adoptēt bērnu, un vienīgais, kam nebūtu jācieš nemaz, būtu bērns. Par to būtu parūpējusies Zāra, tāda viņai bija daba. Viņš domāja: ja tikai…

—   Dzīve ir pilna ar šiem sasodītajiem «ja tikai», — Demerests sacīja skaļi.

Viņš nolaidās līdz seši tūkstoši pēdu augstumam un palielināja degvielas padevi, lai nezaudētu ātrumu. Dzinēju rēkoņa pastiprinājās.

Heriss pārslēdza radio uz citu vilni un — tā kā viņi bija pārgājuši neredzamo gaisa robežu — sazinājās ar Čikāgas centru.

—  Vai jūs kaut ko teicāt? — viņš jautāja. Demerests papurināja galvu.

Vētra trakoja tāpat kā agrāk — un lidmašīnu stipri mētāja.

—   «Trans America», reiss «divi», redzam jūs uz ekrāna, — sacīja griezīga balss no Čikāgas centra.

Ileriss vēl arvien darbojās ap raidītāju.

Vernons Demerests domāja: vajadzētu tūlīt izlemt par Gvenu, kā viņam rīkoties.

Un viņš nosprieda: lai notiek, viņš pacietīs Zāras asaras un nosodījumu, un varbūt dusmas, tomēr izstāstīs viņai par Gvenu.

Un atzīsies, ka viņš ir Gvenas bērna tēvs.

Mājās būs histērija, kas ilgs vairākas dienas, un pēc tam vēl varbūt nedēļām un pat mēnešiem ilgi būs jūtamas sekas, un tikmēr viņam daudz kas būs jāpacieš, bet, kad ļaunākais būs pāri, viņi kaut kā visu nokārtos. Dīvaini, viņš ne mirkli nešaubījās, ka tā notiks, — laikam tas nozīmēja, ka viņš paļaujas uz Zāru.

Viņam nebija ne jausmas, ko viņi varētu darīt, un daudz kas bija atkarīgs no Gvenas. Par spīti visam, ko ārsts bija sacījis par Gvenas smagajiem ievainojumiem, Demerests bija pārliecināts, ka viņa izveseļosies. Gvena bija enerģiska un vīrišķīga; pat nemaņā viņa cīnīsies par dzīvību, un, lai kādas likstas viņu piemeklētu, viņa visam spēs tikt pāri. Arī par bērnu viņai būs pašai savs spriedums. Iespējams, ka viņa negribēs atteikties no bērna un varbūt to arī nedarīs. Gvena nav no tām, kuru var vadāt pie rokas un kurai var aizrādīt, kas viņai jādara. Viņa pati izlēma visu.

Galu galā varēja iznākt, ka vienas vietā viņam būs divas sievietes — un vēl bērns. Tad gan vajadzēs padomāt, kā izgrozīties!

Radās arī jautājums: cik tālu ies Zāra?

Ak dievs! Atkal esmu sprukās!

Tomēr viņš palika tai pārliecībā, ka beigu beigās viss būs labi. Un drūmi nodomāja: vismaz jācer, ja ņem vērā, ko tas viss man maksās — gan mocības, gan naudu.

Altimetrs rādīja, ka viņi lido seši tūkstoši pēdu augstumā.

Tātad viņam būs bērns. Tagad viņš jau raudzījās uz to jaunā — citādā gaismā. Protams, viņš nekļūs sentimentāls, kā daži — kaut vai tas pats Ensons Heriss — mēdza būt, runājot par bērniem; tomēr tas būs viņa bērns. Tēva jūtas viņam būs kaut kas pavisam jauns.

Kā tad Gvena sacīja, kad viņi šovakar brauca mašīnā uz lidostu? … par mazo Vernonu Demerestu, kas ir mani. Ja mums būs zēns, mēs varētu viņu saukt par Vernonu Demerestu, jaunāko, kā amerikāņi mēdz.

Varbūt tā nemaz nav slikta ideja. Viņš pasmējās.

—       Par ko jūs smejaties? — Heriss iesānis uzmeta viņam skatienu.

Demerests aizsvilās.

—       Es nesmejos! Kāda velna pēc man būtu jāsmejas? Kas mums te varētu būt smieklīgs?

Heriss paraustīja plecus.

—   Man tā izklausījās.

—       Jau otrreiz jums kaut kas izklausās. Pēc šā pārbaudes lidojuma ieteicu jums pārbaudīt dzirdi,

—   Nevajag tūlīt būt rupjam.

—        Nevajag? Patiešām? — Demerests noskaitās. — Varbūt šādā situācijā tieši nepieciešams kādam kļūt rupjam.

—       Ja tā, — Heriss sacīja, — tad nevienam tas neizdosies labāk par jums.

—       Kad būsiet beidzis uzdot savus muļķīgos jautājumus, nāciet atpakaļ pie stūres, lai es varu parunāt ar tiem stulbeņiem uz zemes.

Ensons Heriss uzcēla krēsla atzveltni.

—  Ja vēlaties, lūdzu! — Viņš pamāja. — Tūlīt,

Atlaidis stūri, Demerests sniedzās pēo mikrofona. Pieņēmis lēmumu, viņš jutās labāk, drošāk. Tagad viņš nodarbosies ar jautājumiem, kas jāatrisina vispirms, nekavējoties. Viņš tīši skarbā balsī sacīja)

—       Čikāgas centram, runā «Trans America» reisa «divi» kapteinis Demerests, Vai jūs tur, lejā, klausāties vai varbūt esat iedzēruši miega zāles un likušies gulēt?

—   Runā Čikāgas centrs, kaptein. Mēs klausāmies, un neviens neguļ. — Dispečera balsi skanēja aizvainojums;1 Demcrests tam nepievērsa uzmanību.

—   Tad kāpēc, velns un elle, nekas netiek darīts? Lidmašīna stipri bojāta. Mums vajadzīga palīdzība.

—   Neatvienojieties, lūdzu! — Brītiņu bija klusums, tad atskanēja cita balss: — Runā Čikāgas centra galvenais dispečers. «Trans America» reisa «divi» kaptein, es dzirdēju jūsu pēdējo pārraidi. Lūdzu, saprotiet, ka mēs darām visu, ko varam. Pirms jūs nonācāt mūsu zonā, desmit cilvēku strādāja, atbrīvojot jums ceļu. Un strādā vel tagad. Mēs dodam jums priekšroku — īpašos radiosakarus un tiešu kursu uz Linkolna lidostu.

—   Ar to nepietiek! — Demcrests uzkliedza. Brīdi klusēja, neatvienojot mikrofonu, tad turpināja: — Čikāgas galveno dispečer, klausieties uzmanīgi! Tiešais kurss uz Linkolna lidostu neko nenozīmē, ja mums jānolaižas uz skrejceļa «divi-pieci» vai uz jebkura cita skrejceļa, izņemot «trīs-nulle». Nestāstiet man, ka «trīs-nulle» ir nelietojams, — to esmu jau dzirdējis un zinu arī, kāpēc. Tagad pierakstiet manus vārdus un parūpējieties, lai Linkolna lidosta arī to saprot: lidmašīna ir smagi pielādēta; mēs nolaidīsimies ļoti lielā ātrumā. Bez tam mums ir bojājumi — nelietojams stabilizators un apšaubāma vadības stūre. Ja mums liek nosēsties uz «divi-pieci», tad nepilnas stundas laika tur būs sadragāta lidmašīna un nogalināti cilvēki. Tātad izsauciet Linkolnu un pievelciet skrūvēsi Pasakiet viņiem — man vienalga, kā viņi to izdara, lai kaut vai uzspridzina to, kas aizsprosto skrejceļu «trīsnulle», ja citādi nevar, bet mums vajadzīgs šis skrejceļš. Sapratāt?

—   Jā, «Trans America», reiss «divi», ļoti labi sapratām. — Galvenā dispečera balss skanēja tikpat mierīgi, tikai mazliet iejūtīgāk nekā iepriekš. — Jūsu ziņojumu tūlīt parraidisim uz Linkolna lidostu.

—   Labi. — Demercsts atkal ieslēdza mikrofonu. — Man ir vēl otrs ziņojums. Melam Beikersfeldam, Linkolna lidostas priekšniekam. Nododiet viņam iepriekšējo ziņojumu, pēc tam pievienojiet šo personīgi no viņa svaiņa: «Tevis dēļ notika šī nelaime, tu, draņķa gabals, tāpēc ka tu mani neuzklausīji, kad es runāju par dzīvības apdrošināšanu lidostā. Tagad tavs pienākums pret mani un visiem, kas atrodas šajā lidmašīnā, ir pacelt savu pingvīna pēcpusi no krēsla un atbrīvot skrejceļu.»

—   «Trans America» «divi», mēs pierakstījām jūsu ziņojumu, — galvenais dispečers teica šaubīdamies. — Kaptein, vai tiešām jūs gribat, lai mēs tādus vārdus pārraidām?

—   Čikāgas centr, — Demerests atcirta, — sasodīts, tieši tādus vārdus pārraidiet! Es pavēlu jums nosūtīt tādu ziņojumu — tūlīt, skaļi un skaidri!

13

Braukdams mašīnā lielā ātrumā, Mels Beikersfelds dzirdēja, ka pa radio tiek izsauktas un nosūtītas avārijas mašīnas.

—   Dispečers izsauc pilsētu «divdesmit pieci»,

«Divdesmit pieci» bija ugunsdzēsēju komandas segvārds.

—  Pilsēta «divdesmit pieci» klausās. Braucam. Turpiniet!

—   Ziņoju. Sagaidāms otrās kategorijas ārkārtējs stāvoklis apmēram pēc trīsdesmit piecām minūtēm. Minētā lidmašīna bojāta un nolaidīsies uz skrejceļa «trīs-nulle», ja tas būs brīvs. Ja nebūs brīvs, pieņemsim uz skrejceļa «divi-pieci».

Lidostas dispečeri savos ziņojumos pa radio, kad vien varēja, izvairījās nosaukt aviosabiedrību, kuras lidmašīna cietusi avāriju vai apdraudēta. Frāze «minētā lidmašīna» tika lietota maskēšanas nolūkā. Aviosabiedrības tādos gadījumos bija sīkumaini jūtīgas un uzskatīja — jo inazak viņu vārds tiek pieminēts tādā sakarībā, jo labāk.

Tomēr Mels zinaja, ka šovakar notikušais kļūs plaši zināms — droši vien visā pasaulē.

—   Pilsēta «divdesmit pieci» izsauc lidostas dispečeru. Vai pilots pieprasa putas uz skrejceļa?

—   Putas nepieprasa. Atkārtoju, putas ne.

Ja pilots nepieprasīja putas, tas nozīmēja, ka šasija ir kārtībā un nevajadzēs nosēsties ar paceltu šasiju.

Mels zināja, ka visas avārijas mašīnas — sūkņu, glābšanas un ātrās palīdzības mašīnas — seko ugunsdzēsēju komandas priekšniekam, kuram bija atsevišķs radiokanāls, lai varētu sazināties ar tām tieši. Kad bija izsludināts ārkārtējs stāvoklis, neviens negaidīja. Tika ievērots princips.: labāk būt gatavībā par agru nekā par vēlu. Avārijas komandas novietojās vidū starp abiem skrejceļiem, lai varētu doties, kur būs nepieciešamas. Novietošanas netika brīvi improvizēta. Ik soli bija sīki izplānojis lidostas avāriju dienests.

Sagaidījis pauzi raidījumos, Mels ieslēdza savu mikrofonu.

—   Dispečer, runā mašīna viens.

—  Mašīna viens, turpiniet!

—  Vai Džo Patroni, kas mēģina atbrīvot skrejceļu «nulle-trīs», zina, ka radusies avārijas situācija?

—  Jā. Mēs sazināmies pa radio.

—   Ko Patroni saka? Kā viņam veicas?

—  Viņš cer aizvākt iestigušo lidmašīnu divdesmit minūšu laikā.

—  Vai viņš par to ir pārliecināts?

—  Nē.

Mels Beikersfelds atvienoja mikrofonu. Jau otrreiz šajā vakarā viņš brauca pa lidlauku, vienu roku turēdams uz stūres, otru uz mikrofona, — vadīja mašīnu, cik ātri vien iedrošinājās sniega vētras un vājās redzamības dēļ. Garām zibēja pievedceļu un skrejceļu ugunis kā vadugunis tumsā. Līdzās viņam sēdēja Taņa Livingstona un <rTribune» reportieris Tomlinsons.

Pirms dažām minūtēm, kad Taņa iedeva Melam zīmīti ar ziņu, ka reisa «divi» lidmašīnā noticis sprādziens un tā grib atgriezties Linkolna lidostā, Mels tūlīt atbrīvojās no Medouvudas iedzīvotāju pūļa. Kopā ar Taņu viņš steidzās uz liftu, lai brauktu lejā — divus stāvus zemāk uz pazemes garāžu, kur stāvēja viņa dienesta mašīna. Mela vieta tagad bija uz skrejceļa «trīs-nulle», lai vajadzības gadījumā varētu rīkoties. Lauzdamies cauri pūlim galvenajā uzgaidāmajā zālē, viņš pamanīja «Tribune» reportieri un īsi uzsauca: — Nāciet man līdzi! — Viņš gribēja kaut kā atmaksāt Tomlinsonam, kurš viņam bija daudz palīdzējis, pastāstīdams par Eliotu Frīmantlu — par līguma anketām un advokāta melīgajiem izteikumiem, kurus viņš tad varēja atspēkot. Kad Tomlinsons vilcinājās, Mels strupi pateica: — Es nevaru kavēties ne mirkli. Bet jūs nožēlosiet, ja neizmantosiet iespēju, ko jums tagad piedāvāju, Neko vairs nejautājot, Tomlinsons steidzās viņam līdzi.

Tagad, kamēr Mels vadīja mašīnu, apsteidzot pa zemi slīdošās lidmašīnas, kad vien bija iespējams, Taņa atkārtoja ziņojumu par reisu «divi».

—   Ļaujiet man orientēties, — Tomlinsons sacīja. — Tātad ir tikai viens skrejce|š, kas ir pietiekami garš un iet vajadzīgā virzienā?

—   Tā tas ir, — Mels drūmi sacīja. — Kaut gan vajadzētu būt diviem. — Viņš ar rūgtumu atcerējās, kā trīs gadus pēc kārtas ierosinājis jauna skrejceļa būvi paralēli «trīs-nulle». Lidostai tas bija nepieciešams. Reisu biežuma un lidmašīnu drošības labad Mela ierosinājumu vajadzēja realizēt nekavējoties, it īpaši tāpēc, ka paietu divi gadi, kamēr liktu ierīkots jauns skrejceļš. Tomēr pretinieki ņēma virsroku. Nevarēja sadabūt līdzekļus, un skrejceļš netika ierīkots, pat nebija paredzēts turpmākajos plānos, par spīti visām Mela pūlēm.

Daudzos citos gadījumos Melam bija izdevies dabūt Lidostas pilnvaroto padomi savā pusē. Par ierosināto jauna skrejceļa būvi viņš bija runājis ar katru atsevišķi un saņēmis solījumus, ka tie viņu atbalstīs, taču vēlāk tie nepildīja savus solījumus. Teorētiski lidostas pilnvarotie bija neatkarīgi no politiskām ietekmēm; īstenībā pilnvarotos iecēla mērs un vairums no viņiem paši darbojās politikā. Ar ietekmi varēja panākt, ka mērs atsakās finansēt lidostu par labu citiem projektiem, kam tāpat vajadzēja naudu un kas izskatījās pievilcīgāki vēlētāju acīs. Ierosinājums būvēt jaunu skrejceļu bija noraidīts trīs reizes. Cik dīvaini, Mels nodomāja, ka tai pašā laikā bez ierunām tika piešķirti līdzekļi trīsstāvu mašīnu novietnei lidostā — tā nebija tik nepieciešama, taču iespaidigāka sabiedrības acīs.

īsi un atklāti, kā Mels mēdza runāt tikai šaurākā lokā, viņš tagad aprakstīja situāciju, neslēpjot arī politiskos motīvus. '

—   Es gribētu izmantot visu, ko jūs man stāstāt. — Tomlinsona balsī skanēja apvaldīts satraukums — reportieris juta, ka saņems lielisku materiālu, — Vai drīkstu?

Mels saprata, ka nekas labs nebūs gaidāms, kad tas parādīsies presē; viņš varēja iedomāties sašutuma pilnos telefona zvanus no mēra kancelejas pirmdienas rītā. Taču kādam to vajadzēja pateikt. Sabiedrībai vajadzēja zināt, cik nopietns ir stāvoklis.

—  Lai notiek, — Mels sacīja. — Liekas, esmu noskaņots dot intervijas.

—   Tieši tā es arī domāju. — Reportieris uzjautrināts paskatījās uz Melu. — Piedodiet, ka es tā izsakos, bet jūs šovakar esat lieliskā formā. Pašlaik un arī sarunā ar advokātu un medouvudiešiem. Gandrīz tāds pats kā agrāk. Sen nebiju dzirdējis jūs tā runājam.

Mels skatījās uz ceļu, gaidīdams, kamēr pabrauc garām kāda «Eastern» DC-8, kas griezās pa kreisi, un domāja: vai tiešām viņa izturēšanās dažu pēdējo gadu laikā tā mainījusies, agrākās dedzības trūkums kļuvis tik manāms, ka citi to ievērojuši?

Viņam līdzās — tik cieši, ka Mels juta viņas tuvumu un siltumu, — Taņa klusi sacīja:

—   Mēs te runājam un runājam.,, par skrejceļiem, par sabiedrību, Medouvudas iedzīvotājiem un daudz ko citu… Bet es visu laiku domāja par tiem cilvēkiem reisa «divi» lidmašīnā. Kā viņi jūtas, vai viņiem ir bail?

—  Viņi ir nobijušies, protams, — Mels sacīja. — Ja viņi ir prātīgi un zina, kas noliek. Es arī būtu nobijies.

Mels atcerējās, kādu baiļu sajūtu bija pārdzīvojis pirms daudziem gadiem, kad viņam kāja bija ieķērusies grimstošajā jūras kara flotes lidmašīnā. Atmiņas it kā uzjundīja sāpju vilni vecajā ievainojumā. Pēdējo stundu satraukumā viņam bija izdevies nemanīt šīs sāpes, taču, kā arvien noguruma un pārpūles brīžos, tās galu galā viņu tomēr pārvarēja. Mels sakoda zobus un cerēja, ka sāpes pierims vai pāries.

Viņš gaidīja pārtraukumu zemes dienestu radiosakaros. Tad vēlreiz ieslēdza mikrofonu,

— Mašīna viens izsauc dispečeru. Vai esat saņēmuši ziņojumu par to, cik nepieciešams cietušajai lidmašīnai ir skrejceļš «trīs-nulle»?

—> Mašīn^ viens, mēs sapratām, ka stāvoklis Ir ļoti kritisks. Vai rufia misters Beikersfelds?

—  Jā.

—   Neatvlenojieties, ser! Mums ir jaunas ziņas.

Aļels gaidīja, viņa mašīna tuvojās skrejceļam «trīsnulle», Saskaņa ar šīm ziņām varēs izlemt, vai nepieciešama galēji radjkālā rīcība, par kuru viņš visu laiku domāja.

—   Dispečer? mašīnai viens. Ar Čikāgas centra starpniecību saņemtā radiogramma no minētās lidmašīnas. Sāku;

«Tiešais kurss uz Linkolnu neko nenozīmē, ja mums jānolaižas uz skrejceļa «divi-pieci». Lidmašīna ir smagi pielādēta, mēs nolaidīsimies ļoti lielā ātrumā .,.»

Visi trīs mašīnā sēdošie saspringti klausījās Vcrnona Demcrcsla ziņojumu. Kad atskanēja vārdi: «Ja mums liek nosēsties uz «divi-pieci», tad … tur būs sadragāta lidmašīna un nogalināti cilvēki,» — Mels dzirdēja, ka Taņai pēkšņi aizraujas elpa, un juta, ka viņa nodreb.

Mels jau dzīrās apstiprināt, ka sapratis, un atvienoties, kad dispečers sāka no jauna runāt.

—       Mašīna viens, mister Beikersfeld, ir vēl papildinājums iepriekšējam ziņojumam personīgi jums no jusu svaiņa. Vai jums ir pieejams telefons?

—   Nē, — Mels sacīja. — Nolasiet tūlīt, lūdzu!

—       Mašīnai viens… — Mels juta, ka dispečers vilcinās. — Ziņojums ir tīri privāta rakstura.

Dispečers zināja tāpat kā Mels, ka to dzirdēs daudzi nejauši klausītāji lidostā.

—  Vai tas attiecas uz pašreizējo situāciju?

—  Jā.

•— Tad lasiet!

—       Jā, ser. Ziņojums sakas. «Tevis dēļ notika šī nelaime, tu, draņķa gabals, tāpēc ka tu inani neuzklausīji, kad es runāju par dzīvības apdrošinā'šanu lidostā ,..»

Mela lupas sakniebās, taču viņš nogaidīja līdz beigām un neitrāli apstiprināja: — Sapratu, uztveršanu beidzu.—■ Viņš bija pārliecināts, ka Vernons nodevis šo ziņojumu ar prieku, cik nu vispār prieka varēja būt lidmašīnā šādos apstāk|os, un priecātos vēl vairāk, ja zinātu, kā tas tika uzņemts.

īstenībā papildu ziņojums bija lieks. Noklausījies pirmo, Mels tūlīt izlēma, kā rīkoties.

Tagad viņš brauca pa skrejceļu «trīs-nulle». Jau varēja redzēt prožektorus un mašīnas ap iestigušo «Ačreo-Mexican» 707. Mels iepriecināts vēroja, ka skrejceļu klāj tikai plāna sniega kārtiņa. Viss skrejceļš, izņemot nosprostoto daļu, bija notīrīts.

Mels ieslēdza lidostas tehniskā dienesta vilni,

—  Mašīna viens izsauc «Sniega pulti».

—       «Sniega pults» klausās. — Denija Ferova bals$ pauda nogurumu, un par to nebija ko brīnīties. — Tur-» piniet!

—   Denij, — Mels sacīja. — Sadali «Anakondu». Oškoša sniega tīrītājus un smagos greiderus aizsūti uz skrejce|u «Iris-nulle». Lai stāv pie iestigušās lidmašīnas un gaida rīkojumus. Lai brauc tūlīt, pēc tam piezvani man!

—   Sapratu, tiks izpildīts. — Likās, Dcnijs gribēja kaut ko jautāt, bet laikam pārdomāja. Pēc mirkļa mašīnā sēdošie pa to pašu vilni dzirdēja viņa rīkojumus «Anakondas» vadībai.

«Tribune» reportieris garām Taņai pieliecās tuvāk Melam.

—   Es mēģinu visu kaut kā sasaistīt kopā, — Tomlinsons sacīja. — Par dzīvības apdrošināšanu .., Jūsu svainis ir viens no redzamākajiem Aviosabiedrības pilotu asociācijas locekļiem, vai ne?

—   Jā. — Mels apstādināja mašīnu uz skrejceļa dažas pēdas no apgaismotās joslas ap iestigušo milzeni. Viņš redzēja tur lielu rosību; zem lidmašīnas un abās pusēs tai vīri steidzīgi raka. Bija redzams Džo Patroni druknais stāvs — Džo vadīja visu šo darbošanos. Mels taisījās viņam pievienoties, tikai iepriekš gribēja sagaidīt atbildi no Denija Ferova.

Reportieris domīgi sacīja:

—   Man liekas, es kaut ko jau agrāk tiku dzirdējis. Vai jūsu svainis kādreiz enerģiski neuzdarbojās, lai panāktu, ka dzīvības apdrošināšanas polišu pārdošanu lidostā likvidē trpret to nostājās arī pilotu asociācija —, bet jūs viņu pieveicāt,

—   Es viņu ncpieveicu. To izdarīja pilnvaroto padome, bet es viņiem pievienojos.

—   Ja atļauts jautāt, es gribētu zināt, vai šāvakara notikumi nav likuši jums mainīt savu nostāju?

Pašreiz nu gan nav īstais laiks… — Taņa iebilda.

Es atbildēšu, — Mels sacīja. — Es neesmu mainījis saVU nostāju, vismaz pagaidām ne. Tomēr es par to domāju.

Mels sprieda? pašreiz nav īstais laiks mainīt savas domas par apdrošināšanu, ja tas vispār jādara, — ne tagad, kad jūtas Sabangotas un draud katastrofa. Pēc dažām dienām šovakar notikušo būs iespējams labāk novērtēt. Tad ari viņš pats izlems, vai uzstāt, lai lidostas pilnvaroto padome maina savus uzskatus šajā jautājumā. Tomēr neVfens nevārēja noliegt, ka šāvakara notikumi piešķīruši lielāku spēku Vernona Demeresta — un ari pilotu asociācijas iebildumiem.

Iespējams, Mels nodomāja, ka vajadzēs pieļaut kompromisu. Kāds no pilotu asociācijas locekļiem reiz viņam bija pačukstējis, ka piloti nemaz necerot savā pret lidostu vērstajā apdrošināšanas kampaņā uzvarēt pilnīgi, ne arī uzreiz; panākumi varētu nākt ar gadiem, «tā, kā griež audumu, — ikreiz pa gabalam». Viens no tādiem «gabaliem» Linkolna lidostā varētu būt aizliegums izmantot nekontrolētos apdrošināšanas polišu pārdošanas automātus, kā tas dažās lidostās jau panākts. Kolorādo štatā automātu izmantošana aizliegta ar likumu. Mels zināja, ka citos štatos tiek gatavoti līdzīgi likumprojekti, kaut arī tikmēr nekas nekavēja lidostas rīkoties pēc savas patikas.

Tieši šī apdrošināšanas polišu pārdošana automātos Melam visvairāk nepatika, kaut arī D. O. Gerero lielā polise šovakar nebija iegādāta tādā veidā. Gadījumā ja paliktu polišu pārdošana stendos — vēl daudzus gadus, līdz sabiedrības domas mainītos, — vajadzētu lielāku piesardzību …

Kaut gan Mels bija apņēmies neko galīgi neizlemt, viņš pats nojauta, kādā virzienā sliecas viņa spriedumi.

Radio, kas vēl arvien bija ieslēgts uz lidostas tehniskā dienesta vilni, nemitīgi deva rīkojumus mašīnām. Tad izsauca Melu.

—   «Sniega pults» mašīnai viens.

—   Klausos, Denij, — Mels atbildēja.

—   Četri sniega tīrītāji un trīs greideri ar vadītāju priekšgalā ir ceļā uz skrejceļu «trīs-nulle», kā norādīts. Lūdzu, kādi būs turpmākie rīkojumi?

Mels rūpīgi izvēlējās vārdus, zinādams, ka tos kaut kur elektronikas labirintos zem dispečera zāles ieraksta lentē. Vēlāk viņam varbūt vajadzēs par tiem atbildēt. Tāpat viņš gribēja, lai nerastos nekādi pārpratumi.

—   Mašīna viens «Sniega pultij». Visi sniega tīrītāji un greideri vadītāja rīcībā lai paliek stāvam pie «Aereo-Mexican» lidmašīnas, kas aizsprosto skrejceļu «trīs-nulle». Mašīnas nedrīkst, atkārtoju — nedrīkst būt ceļā lidmašīnai, kura pēc dažām minūtēm mēģinās pati saviem spēkiem izkustēties. Ja mēģinājums neizdosies, sniega tīrītāji un greideri saņems pavēli nogrūst lidmašīnu sānis un atbrīvot skrejceļu. Tas būs jādara par katru cenu un cik vien iespējams ātri. Skrejceļam «trīs-nulle» jābūt lietošanas kārtībā apmēram trīsdesmit minūšu laikā, līdz tam iestigušajai lidmašīnai un visām pārējām mašīnām jābūt aizvestām projām. Saskaņā ar dispečera ziņojumiem es izlemšu, kad sniega tīrītājiem jāsāk darboties, ja tas būs nepieciešams, Apstiprini, ka esi saņēmis ziņojumu un rīkojumus,

Mašīnā Tomlinsons klusi svilpoja savā nodabā. Taņa pievērsās Melam, vērīgi ielūkodamās viņa sejā.

Radio brītiņu klusēja, tad atskanēja Denija Ferova balss.

—   Liekas, es sapratu. Bet labāk pārliecināšos. — Viņš īsumā atkārtoja ziņojumu, un Mels iztēlojās, kā Denijam līst sviedri tāpat kā agrāk.

—   Pareizi, — Mels sacīja. — Bet īpaši iegaumē vienu: ja sniega tīrītāju un greideru palīdzība būs nepieciešama, tad es došu pavēli, neviens cits.

—   Skaidrs, — Denijs ziņoja pa radio. — Labāk tu nekā es, Mel, es domāju, tu saproti, ko mūsu tehnika nodarīs tai lidmašīnai.

—• Aizvāks to projām, — Mels īsi atteica, —• Šobrīd tas ir pats svarīgakais. — Mels zināja, ka lidostas tehniskajam dienestam ir vēl citas motorizētas ierīces, kuras spētu izdarīt tādu rupju aizvākšanas darbu, tomēr «Anakondas» mašīnas, kas jau atradās uz skrejceļiem, izdarītu to drošāk un ātrāk. Viņš pateica, ka beidz pārraidi, un nolika mikrofonu.

—  Aizvākt to! — Tomlinsons neticīgi sacīja. — Lidmašīnu seši miljoni dolāru vērtībā nogrūdīs sānis sniega tīrītāji! Augstais dievs, jūs taču sadragāsiet to gabalgabalos! Un pēc tam īpašnieki un apdrošināšanas sabiedrība to pašu izdarīs ar jums,

—Par to es nemaz nebrīnītos, — Mels sacīja. — Protams, daudz kas atkarīgs no viedokļa. Ja īpašnieki un apdrošināšanas sabiedrības vīri atrastos tajā otrā lidmašīnā, kas tūlīt laidīsies lejā, tad viņi varbūt mūs vēl pamudinātu.

—   Nu jā, — reportieris piekrita, — tas gan jāatzīst, ka vajadzīga liela dūša, lai pieņemtu tādus lēmumus.

Taņa pasniedzās, viegli paspieda Mela roku un aizkustināta klusi sacīja:

—> Esmu pilnīgi jūsu pusē, atbalstu jūsu rīcību, Vien« alga, kas notiks vēlāk, es to atcerēšos.

Mela pieprasītie sniega tīrītāji jau parādījās, ātri tuvodamies pa skrejee|u, signālugunīm zibinoties.

— Varbūt tas nebūs vajadzīgs. — Mels paspieda Taņas roku, pirms to atlaida, tad atvēra mašīnas durvis. — Mums ir vēl divdesmit minūtes laika, cerēsim, ka nevajadzēs.

Kad Mels Beikersfelds piegāja pie Džo Patroni, tas pašlaik mīņājās no vienas kājas uz otru, pūlēdamies sasildīties, tomēr veltīgi, par spīti aitādas zābakiem un biezajai kažokjakai, kas aviosabiedrības remontbrigādes galvenajam mehāniķim bija mugurā. Ja neņem vērā to īso brītiņu, ko Patroni bija pavadījis lidmašīnas pilotu kabīnē pēc tam, kad «Aēreo-Mexican» kapteinis un pirmais pilots bija aizgājuši, viņš visu laiku atradās ārā vētrā kopš ierašanās šeit pirms vairāk nekā trīs stundām. Viņš bija nosalis un pārguris no pēdējās diennakts saspringtā darba, turklāt divi neveiksmīgi mēģinājumi izkustināt iestigušo lidmašīnu viņu bija galīgi satracinājuši, tā ka viņš tikko valdījās.

Izdzirdējis, ko Mels grib darīt, viņš gandrīz zaudēja pēdējo savaldības mazumiņu.

Ja Mela vietā būtu kāds cits, Džo Patroni būtu ārdījies un kliedzis. Tā kā Mels bija viņam tuvs draugs, Patroni izņēma no mutes ncaizsmēķēto cigāru, ko bija zelējis, un neticīgi raudzījās Melā.

—   Pilnīgi veselu lidmašīnu grūst ar sniega tīrītājiem! Vai tu prātu esi zaudējis?

—   Nē, — Mels sacīja. — Esmu zaudējis skrejceļu.

Uz mirkli Melu pārņēma izmisums, domājot, ka neviens cits no atbildīgajiem lidostas darbiniekiem — bez viņa — nesaprot, cik nepieciešami ir atbrīvot skrejceļu «trīsnulle» — par katru cenu. Acīmredzot, ja viņš rīkosies, kā nodomājis, vēlāk tikai nedaudzi atzīs viņa rīcību par labu. Vēl vairāk, Mels nešaubījās, ka būs daudz tādu — arī no aviosabiedrības «Aēreo-Mexican» pārstāvjiem —, kas apgalvos, ka viņam būtu vajadzējis darīt to vai ko citu un ka galu galā lidmašīna būtu varējusi nolaisties arī uz skrejceja «divi-pieci». Kā redzams, viņa lēmumu neviens neatbalstīs. Tomēr tas nesatricināja Mela pārliecību, ka tā ir vienīgā izeja.

Paskatījies uz sniega tīrītājiem un greideriem, kas tagad bija nostādīti kolonnā pa labi no lidmašīnas, Patroni aizmeta projām cigāru. Un, ņemdams citu, norūca:

—   Es tevi paglābšu no tava paša bezprāta. Vāc savas spēļu mantiņas projām no manām acīm un no šīs lidmašīnas! Pēc piecpadsmit minūtēm, varbūt vēl ātrāk es viņu dabūšu ārā.

Mels kliedza, lai viņa vārdi nepazustu vēja un mašīnu rēkoņā:

—   Džo, lai tev tas būtu skaidrs: kad dispečeri sacīs, ka ilgāk vairs nav laika, tad lai nebūtu nekādu iebildumu! Cilvēki, kas atrodas tajā lidmašīnā, ir dzīvības briesmās. Ja dzinēji būs iedarbināti, tūlīt tos noslāpē! Un tūlīt aizvac projām visas ierīces un cilvēkus! Iepriekš pārliecinies, vai visiem tas ir skaidrs. Sniega tīrītāji sāks darboties pēc manas pavēles. Kad es būšu devis pavēli — ja tas notiks —, tie vairs nekavēsies.

Patroni drūmi pamaja. Mels nodomāja, ka, par spīti niknuma izvirdumam, galvenā mehāniķa parastā pašpārliecība liekas mazliet iedragāta.

Mels atgriezās savā mašīnā. Taņa un reportieris, drebinādamies no aukstuma, bija stāvējuši blakus mašīnai un vērojuši racējus pie lidmašīnas. Viņi iekāpa līdzi Mēļam, priecādamies, ka mašīnā varēs sasildīties.

Mels vēlreiz izsauca pa radio dispečeru dienestu, šoreiz tieši lidojumu vadītāju. Pēc mirkļa atskanēja lidojumu vadītāja balss.

Mels dažos vārdos paskaidroja viņam savu nodomu. No dispečeru dienesta viņš gribēja uzzināt, cik ilgi viņš var gaidīt, iekams dot rīkojumu sniega tīrītājiem un greideriem darboties. Ja rīkojums būs dots, tie aizvāks lidmašīnu dažās minūtēs.

—   Spriežot pēc pēdējā ziņojuma, — lidojumu vadītājs sacīja, — minētā lidmašīna bus mūsu zonā agrāk, nekā mēs domājām. Čikāgas centrs cer nodot to mums pēc divpadsmit minūtēm. Pēc tam mēs novērosim lidojumu astoņas l:dz desmit minūtes. Nolaišanās paredzama, visvēlākais, vienos divdesmit astoņās.

Mels puskrēslā paskatījās pulkstenī. Bija viena minūte pāri vieniem.

—   Kuru skrejceļu izmantot, — lidojumu vadītājs sacīja, — tas jāizlemj ne vēlāk kā piecas minūtes pirms

nolaišanās. Pēc tam lidmašīnas kursu nekas vairs nespēs grozīt.

Tas nozīmē, Mels aplēsa, ka viņam pašam galīgi jāizlemj nākamo septiņpadsmit minūšu laikā, varbūt vēl agrāk — atkarībā no tā, kad Čikāgas centrs nodos lidmašīnu Linkolna novērošanas zonai. Atlika pat vēl mazāk laika, nekā viņš bija sacījis Džo Patroni.

Mels juta, ka arī pašam sāk sviedri līt.

Varbūt brīdināt Patroni, paziņot, ka mazāk laika atlicis? Mels nolēma, ka nevajag. Galvenais mehāniķis jau rīkojās, cik ātri vien iespējams. Neko nevareja gūt, viņu vēl traucējot.

—  Mašīna viens izsauc dispečeru, — Mels pārraidīja pa radio. — Man vajadzīga pastāvīga informācija par lidmašīnas tuvošanos. Vai varat atstāt šo vilni vienīgi manā rīcībā?

—   Jā, — lidojumu vadītājs atbildēja. — Mēs jau esam pārslēguši visas pārējās mašīnas uz citu. Pastāvīgi ziņosim jums.

Mels apstiprināja, ka dzirdējis, un atvienojās.

—   Kas tagad notiks? — Taņa jautāja.

—   Gaidīsim. — Mels atkal paskatījās pulkstenī.

Pagāja minūte. Divas.

Pa mašīnas logu viņi varēja redzēt, ka vīri vēl arvien strādā, drudžainā steigā rok tranšejas iestigušajai lidmašīnai priekšā un abos sānos. Prožektoru ugunis zibinādama, atbrauca vēl viena smagā mašīna; vīri izlēca no tās un steigšus pievienojās racējiem. Džo Patroni druknais stāvs bija redzams te vienā vietā, te jau atkal citā. Viņš deva rīkojumus, paskubināja.

Sniega tīrītāji un greideri stāvēja kolonnā un gaidīja. Gandrīz kā maitu lijas. Mels nodomāja.

Klusumu mašīnā pārtrauca Tomlinsons, reportieris.

—   Es nupat domāju. Kad biju vēl puišelis — un tas nemaz nav tik sen —, šajā vietā bija gandrīz tikai lauki. Vasarā te auga kukurūza un mieži un ganījās govis. Un bija zālains lidlauks, neliels; neviens nedomāja, ka tas tā izpletīsies. Ja kāds gribēja ceļot ar lidmašīnu, izmantoja lidostu pilsētā.

—   Tā ir aviācija, — Taņa sacīja. Viņa juta atvieglojumu, ka aizsākusies saruna par kaut ko citu un nevajag visu laiku domāt vienīgi par to, ko viņi gaidīja. Viņa turpināja: — Kāds man reiz sacīja, ka, strādājot aviācijā,

mūžs liekoties garāks, Jo šeit viss mainās tik bieži un tik strauji.

—   Ne jau viss iet tik strauji, — Tomlinsons iebilda. — Lidostas pārmaiņas nemaz nenotiek tik ātri. Vai nav tiesa, mister Beikersfeld, pēc trim četriem gadiem aviācijā būs tīrais haoss?

—   Haoss ir relatīvs jēdziens, — Mels sacīja. Viņa uzmanība tomēr bija pievērsta vietai, ko varēja redzēt pa mašīnas logu. — Mēs piemērojamies tam tā dažādajās izpausmēs un dzīvojam mierīgi.

—  Manuprāt, jūs izvairāties no tiešas atbildes.

—  Jā, — Mels atzinās. — Laikam gan.

Nav nekāds brīnums, Mels domāja. Patlaban viņam vairak rūpēja tas, kas bija neatliekams un notika ārā, nevis filozofēšana par aviāciju. Taču viņš juta, ka Taņāi nepieciešams atbrīvoties no sasprindzinājuma, — laikam gan viņam tik skaidri atklājās ikviena viņas jūtu nianse tāpēc, ka viņu garīgā tuvība kļuva arvien ciešāka. Turklāt, viņš sacīja pats sev, tā taču ir «Trans America» lidmašīna, ko viņi gaida un kas vai nu nolaidīsies laimīgi, vai notiks avārija. Taņa ir sabiedrības «Trans America» darbiniece, viņa ir palīdzējusi sagatavoties lidojumam. Īstenībā no viņiem trim Taņa ir visciešāk saistīta ar šo reisu.

Ar pūlēm viņš aptvēra Tomlinsona teiktā jēgu.

—   Tā vienmēr ir bijis, — Mels apgalvoja, — ka aviācijā progress gaisā ir pārspējis progresu uz zemes. Dažreiz mums liekas, ka mēs tiksim līdzi; sešdesmito gadu vidū mums tas gandrīz izdevās, bet visā visumā mēs to nespējam. Liekas, vislabākais, ko mēs varam, ir nevilkties pārāk tālu astē.

Reportieris neatlaidās.

—   Ko tad mums vajadzētu darīt šai ziņā? Ko mēs varam darīt?

—   Vispirms — mēs varam domāt brīvāk, ļaut vaļu iztēlei. Mums vajadzētu atbrīvoties no dzelzceļa ietekmes domāšanā.

—  Jus uzskatāt, ka tā vēl sastopama?

Mels pamāja.

—   Diemžēl diezgan daudzos gadījumos. Visas mūsu vecās lidostas bija dzelzceļa staciju imitācija, jo projektētājiem vajadzēja uz kaut ko balstīties un pieredze viņiem bija tikai dzelzceļu būvē. Vēlāk šī metode nostiprinājās.

Tāpēc mums tagad ir tik daudz «taisnlīnijas» lidostu, kur aerostacijas ēkas stiepjas garumā un pasažieriem jāstaigā jūdzēm tālu.

—  Vai nekas tur nemainās? — Tomlinsons jautāja.

—   Lēni un tikai dažās vietās. — Kā arvien, par spīli saspīlētajam stāvoklim, Mels aizrāvās, runājot par šo tēmu. — Ir uzceltas dažas apaļas lidostas kā pīrāgi ar mašīnu novietnēm pildījuma vietā — iekšpusē, nevis kaut kur ārā; te cilvēkiem staigāšana samazinata līdz minimumam ar horizontālu ātrgaitas eskalatoru palīdzību, bez tam lidmašīnas piebrauc klāt pasažieriem, nevis otrādi. Tas nozīmē, ka lidostas beidzot tiek uzskatītas par īpašām un noteiktām atsevišķām vienībām, nevis par daļu no kaut kā. Sāk uzklausīt radošas domas, pat tās, kas nāk no citām zemēm. Losandželosa ierosina būvēt lielu peldošu aerodromu, Čikāga — lidostu uz mākslīgas salas Mičigana ezerā; neviens par to vairs nezobojas. «American Air Lines» projektē milzīgu hidraulisku liftu, ar ko lidmašīnas novietot vienu virs otras iekraušanas un izkraušanas laikā. Bet visas šīs pārmaiņas noliek gausi, atsevišķu aviosabiedrību rīcība nav saskaņota; mēs būvējam lidostas bez iztēles, it kā šūtu lupatu segu. Tas ir tā, it kā katrs telefona abonents izgatavotu pats sev aparātu un pēc latn ieslēgtu to vispasaules sakaru sistēmā.

Radio pēkšņi pārtrauca Mela vārdus.

—   Dispečers izsauc mašīnu viens un pilsētu divdesmit pieci. Čikāgas centrs ziņo, ka minēto lidmašīnu paredzēts nodot Linkolna novērošanas zonai vienos septiņpadsmit.

Mela pulkstenis rādīja sešas minūtes pāri vieniem. Tātad reisa «divi» lidmašīna pienāks minūti agrāk, nekā lidojumu vadītājs domājis. Džo Patroni atlika minūte mazāk laika, Melam pašam — tikai vienpadsmit minūtes līdz galīgajam lēmumam.

—  Mašīna viens, vai ir notikušas kādas pārmaiņas ar skrejceļu «trīs-nulle»?

—   Nē, nekādu pārmaiņu nav.

Mels prātoja, vai viņš nevilcinās pārāk ilgi. Uzmācās vēlēšanās dot komandu sniega tīrītājiem un greideriem tūlīt rīkoties, tomēr viņš savaldījās. Atbildība ir tikpat kā runga ar diviem galiem, it īpaši, kad jādod pavēle gandrīz vai iznīcināt lidmašīnu seši miljoni dolāru vērtībā. Vēl bija izredzes, ka Džo Patroni to izvilks, kaut gan ar katru sekundi šīs izredzes mazinājās. Mels redzēja, ka prožektorus un visas pārējās ierīces, kas atradās lidmašīnai priekšā, aizved projām. Bet dzinēji vēl nebija iedarbināti.

—   Kas ir šie radošie cilvēki, •— Tomlinsons jautāja, — tie, par kuriem jūs runājāt? Kas viņi ir?

—   Grūti visus nosaukt, — Mels izklaidīgi atbildēja.

Viņš vēroja, kas notiek ārā. Tagad visas mašīnas un ierīces bija aizvāktas, iestigušās «Aereo-Mexican» lidmašīnas priekšā vairs nebija nekā, Mels redzēja tikai Džo Patroni drukno, apsnigušo stāvu — galvenais mehāniķis kapa augšā pa trapu, kas atradās lidmašīnas priekšgalā. Augšā Patroni apstājās, apgriezās un pamāja ar roku; likās — viņš kaut ko uzsauca apakšā stāvošajiem. Tad Patroni atvēra priekšējās durvis un iegāja lidmašīnā; tūlīt otrs — tievāks stāvs uzkāpa augšā un sekoja viņam. Lidmašīnas durvis aizcirtās. Trapu aizvilka projām.

Reportieris no jauna iejautājās:

—   Mister Beikersfeld, vai jūs nevarētu nosaukt dažus no šiem cilvēkiem — tādus, kas spēj iedomāties, kādām jābūt nākotnes lidostām.

—   Jā, — Taņa pievienojās, — lūdzu!

Mels domāja: tas būtu tikpat kā iet rotaļās degošā mājā. Nu labi, viņš nolēma, ja Taņa vēlas, viņš rotaļāsies.

—   Dažus varu nosaukt, — Mels sacīja. — Fokss Losandželosā, Džozefs Fosters Hjūstonā, tagad Amerikas gaisa transporta palīgdieneslā, Alans Boids no pārvaldes un Tomass Salivans — Ņujorkas autoritāte. Aviosabiedrībās: Halabijs no «Pan-American», Herbs Godfrijs no «United Air Lines». Kanādā — Džons Pārkinss, Eiropā — Pjērs Kots no «Air France», Kastels Vācijā. Un vēl citi.

—   Viens no tiem ir Mels Beikersfelds, — Taņa iejaucās. — Vai jūs viņu neaizmirsāt?

—   Es viņu jau pierakstīju, — norūca Tomlinsons, kaut ko atzīmēdams savā bloknotā. — Tas ir pats par sevi saprotams.

Mels smaidīja. Nu, diezin vai tā ir, viņš domāja. Kādreiz — pirms neilga laika gan šāds apgalvojums būtu pareizs, bet viņš zināja, ka tagad jau zaudējis sabiedrības uzmanību. Kad tas notiek — kad cilvēks, vienalga, kāda iemesla dēļ, nošķiras no lielās straumes —, viņu drīz vien aizmirst; un vēlāk, ja arī gribētu, atgriezties tajā dažkart vairs neizdodas. Nevarētu sacīt, ka patlaban viņš darītu mazāk nozīmīgu darbu vai neveiktu to tikpat labi; Mels zināja, ka ir gluži labs lidostas priekšnieks, varbūt pat ļoti labs. Taču viņš vairs netiecās pēc tā lielā ieguldījuma savā darbā, par kādu agrāk bija sapņojis. Viņš atskārta, ka šāda doma viņam šovakar jau otrreiz ienākusi prātā. Vai tam kāda nozīme? Vai viņam tas bija svarīgi? Jā, svarīgi gan, viņš nosprieda.

—   Redzat? — Taņa iesaucās. — Viņi iedarbina dzinējus.

Reportieris pacēla galvu. Mels juta, ka viņa satraukums vēl pastiprinās.

Aiz «Aereo-Mexican» 707 trešā dzinēja parādījās gaišpelēku dūmu mutulītis. Brītiņu tas auga, tad spēji aizvirpuļoja projām, dzinējam sākot darboties. Gaisa strāva rāva līdzi sniegu.

Tad dūmu mutulītis parādījās aiz ceturtā dzinēja, arī tas pēc mirkļa tika aizpūsts projām, un līdzi tam putēja sniegs.

—   Dispečers izsauc mašīnu viens un pilsētu divdesmit pieci. — Radio balss mašīnā atskanēja tik pēkšņil Mels juta, ka Taņa saraujas. — Čikāgas centrs ziņo par izmaiņām. Minētā lidmašīna ienāks mūsu zonā vienos sešpadsmit… pēc septiņām minūtēm.

Mels saprata, ka lidmašīna pienāks vēl agrāk, nekā paredzēts. Tas nozīmēja, ka viņiem atlikusi vēl viena minūte mazāk.

Atkal Mels paskatījās pulkstenī.

Otrpus skrejceļa Patroni bija iedarbinājis otro dzinēju. Tam sekoja pirmais. Mels klusi sacīja:

—   Varbūt viņi vēl paspēs. — Tad atcerējās, ka visi četri dzinēji iedarbināti šovakar jau divas reizes, taču abi mēģinājumi izvilkt iestigušo lidmašīnu bijuši neveiksmīgi.

Iestigušās lidmašīnas priekšā stāvēja cilvēks ar gaismas signālzižļiem rokās. Viņš nostājās tā, lai būtu redzams no pilotu kabīnes, un pacēla zižļus virs galvas — tas nozīmēja «ceļš brīvs». Mels dzirdēja dzinēju dunoņu un saprata, ka tie vēl nedarbojas ar pilnu jaudu.

Atlikušas sešas minūtes. Kāpēc Patroni nedod pilnu jaudu?

—   Es laikam neizturēšu šo gaidīšanu, — Taņa sacīja saspringtā balsī.

Reportieris sagrozījās.

j— Man arī jau sviedri līst.

Džo Patroni palaidis dzinējus ar pilnu jaudu/ Beidzotl Mels dzirdēja rēkoņu un juta vibrāciju. Aiz iestigušās lidmašīnas tumsā, kur vairs nesniedzās starmešu gaisma, griezās sniega virpuļi.

—   Mašīna viens, — griezīgi atskanēja balss pa radio, — runā dispečers. Vai ir kādas pārmaiņas uz skrejceļa «trīs-nulle»?

Mels paskatījās pulkstenī — Patroni rīcībā vēl bija trīs minūtes.

—   Lidmašīna vēl nav izvilkta. — Taņa nenovērsdamas lūkojās ārā pa mašīnas logu. — Visi dzinēji strādā, bet tā nekustas.

Tomēr cerības vēl nebija zaudētas, to Mels noprata no sniega vērpetēm, kas griezās ap lidmašīnu. Taču Taņai bija taisnība. Tā nekustējās no vietas.

Sniega tīrītāji un greideri bija pievirzījušies tuvāk, signālugunis spoži zibēja.

—   Pagaidiet! — Mels teica pa radio. — Pagaidiet vēl! Nelieciet lidmašīnai nolaisties uz skrejceļa «divi-pieci»! Kaut kādas pārmaiņas uz «trīs-nulle» tūlīt notiks.

Viņš pārslēdza radio uz «Sniega pults» vilni, sagatavojies dot rīkojumu mašīnām.

14

Parasti pēc pusnakts sasprindzinājums dispečeru zālē mazliet atslāba. Šovakar tas nenotika. Vētras dēļ Linkolna starptautiskā lidosta vēl arvien izlaida un pieņēma lidmašīnas, kas bija aizkavējušās vairākas stundas. Daudzos gadījumos kavēšanos paildzināja vispārējais skrejceļu un pievedceļu pārslogojums, ko vēl nebija izdevies novērst.

Vairums dispečeru bija beiguši savu astoņu stundu darba dienu ap pusnakti un noguruši devās uz mājām. Viņu vietā bija stājusies nākamā maiņa. Tā kā cilvēku vispār trūka un citi bija saslimuši, dažiem vajadzēja strādāt papildstundas līdz diviem naktī. Starp tiem bija lidojumu vadītājs, radaru galvenais dispečers Veins Teviss un Kīts Beikersfelds.

Pēc saviļņojošās un tik pēkšņi un nevietā aprautās sarunas ar brāli Kīts jau pusotras stundas pūlējās atbrīvoties no saspringuma, visu uzmanību veltīdams radara ekrānam sev priekšā. Ja vien izdotos koncentrēties, viņš domāja, atlikušais laiks — pēdējās darba stundas manā mūžā paietu ātri. Kīts vēl arvien pieņēma lidmašīnas no austrumiem, viņš strādāja kopā ar jaunu palīgu, kas sēdēja viņam kreisajā pusē. Veins Teviss uzraudzīja darbu tāpat kā iepriekš, tikai ne tik enerģiski, braukādams pa radaru zāli ar savu riteņoto krēslu, ko virzīja uz priekšu ar teksasiešu zābakos ieautajām kājām.

Kītam izdevās koncentrēties, tomēr viņam bija dīvaina sajūta, it kā šī koncentrēšanās nebūtu pilnīga. Gandrīz likās, ka viņa apziņa sašķēlusies divās daļās — kā māja ar diviem dzīvokļiem — un viņš spēj atrasties reizē abās. Vienā daļā viņš deva rīkojumus lidmašīnām, kas ieradās no austrumiem, — pagaidām tur nekādu sarežģījumu nebija. Otrā — domāja pats par sevi un par visu, kas noticis. Tāds stāvoklis nevarēja ilgi turpināties, bet Varbūt, kā Kīts pats sprieda, viņa apziņa ir kā elektriska spuldze, kas pēdējā mirklī pirms izdegšanas uzliesmo sevišķi spoži.

Par sevi Kīts tagad domāja mierīgāk, bez agrākā satraukuma; varbūt saruna ar Melu bija to panākusi, ja ne vairāk. Viss šķita nokārtots un izlemts. Kīta maiņa drīz beigsies, viņš aizies no šejienes; drīz pēc tam pienāks gals jebkurai gaidīšanai, visām ciešanām. Viņam bija pārliecība, ka viņa dzīve jau šķirta no citu cilvēku dzīves; vtņu nekas vairs nesaistīja pie Natālijas, Mela, Braiena un Teo… arī tos pie viņa ne. Viņš ir saistīts ar tiem, kas jau miruši, — ar Redferniem, kas gāja bojā visi kopā viņu «Beech Bonanza» katastrofā, ar mazo Valeriju… viņas ģimeni. Tā tas bija! Kāpēc viņš tikai tagad to atskārtis, kāpēc nekad agrāk nav iedomājies, ka ar savu nāvi var izpirkt vainu pret Redferniem? Varbūt esmu jucis, Kīts vienaldzīgi nodomāja; mēdz teikt, ka pašnāvnieki esot jukuši. Bet tam galu galā nebija nekādas nozīmes. Viņš varēja izvēlēties vienu no abiem — vai nu mokas, vai mieru; un, pirms atausīs rīta gaisma, būs atnācis miers. Vēlreiz, kā jau bieži vien laiku pa laikam pēdējās stundās, viņa roka ieslīdēja kabatā un aptaustīja O'lleigcna viesnīcas 224. istabas atslēgu.

Un visu laiku otra viņa apziņas daļa, kas vēl bija saglabājusi seno jutīgumu, uzmanīja no austrumiem pienākošās lidmašīnas.

Tikai pamazām Kīts apjauta, ka «Trans America» reisa «divi» lidmašīna cietusi avāriju.

Reisa «divi» lidmašīnas nodoms atgriezties Linkolna lidostā bija paziņots dispečeru dienestam apmēram pirms stundas, tūlīt pēc tam, kad kapteinis Ensons Heriss bija tā izlēmis. Čikāgas centra galvenais dispečers bija piezvanījis pa tiešo vadu lidojumu vadītājam un nodevis ziņojumu, ko bija saņēmis ar KHvlendas un Toronto centra starpniecību. Sākumā Linkolna dispečers vienīgi paziņoja lidostas priekšniekam un «Sniega pultij», ka lidmašīna pieprasa skrejce|u «trīs-nulle», neko citu darīt vēl nevarēja.

Vēlāk, kad reisu «divi» no Klīvlendas centra pārņēma Čikāgas centrs, sākās īpaša gatavošanās.

Lidojumu vadītājs pats ieradās radaru zālē un pastāstīja Veinam Tevisam par lidmašīnas stāvokli, paredzamo ierašanās laiku un par to, ka jāizlemj, uz kura skrejceļa pieņemt lidmašīnu — «divi-pieci» vai «trīs-nulle».

Tikmēr zemes dispečeri lika lidostas avārijas brigādēm sagatavoties un drīz pēc tam izbraukt uz lidlauka.

Zemes dispečers sazinājās pa radiotelefonu ar Džo Patroni, lai pārliecinātos, vai Patroni brīdināts, ka steidzīgi nepieciešams skrejceļš «trīs-nulle». Patroni to zināja.

Tad pa rezerves vilni bija nodibināts kontakts starp dispečeru dienestu un uz skrejceļa iestrēgušā «AēreoMexican» lainera pilotu kabīni. Tas tika darīts ar nolūku nodrošināt divpusīgus sakarus, kas varētu būt nepieciešami, kad Patroni sēdīsies pie lidmašīnas stūres.

Radaru zālē Veins Teviss, noklausījies lidojumu vadītāja ziņojumu, tūlīt neviļus paskatījās uz Kītu. Ja nekas nemainītos, tad tieši Kītam, kura pārziņā bija no austrumiem pienākošās lidmašīnas, vajadzētu pārņemt reisu «divi» no Čikāgas centra un vadīt tā nolaišanos.

Teviss klusi jautāja lidojumu vadītājam:

— Varbūt nomainīt Kītu, likt viņa vietā kādu citu?

Lidojumu vadītājs vilcinājās. Viņš atcerējās gadījumu ar «Air-Force» ĶC-135. Toreiz viņš bija atbrīvojis Kītu no dežūras ar kaut kādu izdomātu ieganstu un vēlāk spriedis, ka varbūt rīkojies pārsteidzīgi. Kad cilvēks jau ir tādā stāvoklī, ka kuru katru mirkli var zaudēt pašpārliecību, tad pavisam viegli var neviļus novilkt svaru kausu uz nepareizo pusi. Lidojumu vadītāju jau tā mocīja apziņa, ka viņš pārtraucis Kīta un Mela Beikersfelda sarunu gaitenī. Viņš būtu varējis ļaut brāļiem vēl brītiņu parunāties.

Arī viņš pats bija noguris — ne tikai no šīsdienas, bet ari no iepriekšējo dienu grūtībām. Viņš atcerējās nesen kaut kur lasījis, ka jaunajās gaisa satiksmes sistēmās, ko paredzēts ieviest septiņdesmito gadu vidū, dispečeru slodze būšot uz pusi mazāka, līdz ar to tikšot novērsts pārgurums darbā un nervu sabrukums. Lidojumu vadītājs uz šadu apgalvojumu raudzījās visai skeptiski. Viņš šaubījās, vai gaisa dispečeru darbu vispār iespējams atvieglot, tur grūtības nebija novēršamas. Tāpēc viņš juta līdzi tiem, kas līdzīgi Kītam — vājam, bālam, saspīlētam — bija kļuvuši par šīs sistēmas upuriem.

Tikpat klusi Veins Teviss atkārtoja:

—   Ko darīt, vai nomainīt viņu?

Lidojumu vadītājs papurināja galvu. Un klusinātā balsī atbildēja:

—  Nevajag steigties. Lai Kīts paliek, tikai uzmaniet viņu.

Tad Kīts, pamanījis tos abus sačukstamies, nojauta, ka tuvojas kaut kas bīstams. Viņš taču galu galā bija pieredzējis cilvēks un iepazinies ar draudošu briesmu signāliem.

Instinktīvi viņš juta, ka runāts tiek arī par viņu. Viņš saprata — kāpēc. Kīts nešaubījās, ka pēc dažām minūtēm viņu atbrīvos no darba vai pārcels uz kādu mierīgāku posteni. Tas viss viņam bija vienaldzīgs.

Viņš bija pārsteigts, kad Teviss, nevienu nepārvietojis, brīdināja visus dispečerus, ka ieradīsies «Trans America» reisa «divi» lidmašīna, kas cietusi avāriju un jāpieņem ārpus kārtas.

Pacelšanās dispečeriem piekodināja: «Iekārtojiet reisus tā, lai paceļoties lidmašīnas nebūtu ceļā pienākošajai.»

Kītam Teviss pastāstīja par skrejceļiem — ka nav skaidrs, kuru skrejceļu varēs izmantot, un to izlemt būs iespējams tikai pašā pēdējā mirklī.

—   Izstrādā pats savu plānu, draudziņ! — Teviss runāja caur degunu, ar teksasiešu akcentu. — Un, kad lidmašīnu nodos mums, nodarbojies tikai ar to. Mēs parūpēsimies par visu pārējo.

Sākumā Kīts tikai pamāja ar galvu, nemaz neuztraukdamies par jauno uzdevumu, un automātiski sāka apsvērt lidmašīnas nolaišanās gaitu. Tādi apsvērumi vienmēr notika prātā. Nebija laika tos izstrādāt uz papīra, turklāt arvien radās nepieciešamība improvizēt.

Kīts nolēma, tiklīdz Čikāgas centrs būs nodevis viņam lidmašīnu, vadīt to uz skrejceļu «trīs-nulle», tomēr ar pietiekami lielu novirzi, lai varētu mierīgi pagriezt lidmašīnu pa labi, ja galu galā būs nepieciešams pieņemt lidmašīnu uz skrejceļa «divi-pieci».

Viņš sprieda tā: lidmašīna viņa vadībā būs apmēram desmit minūšu. Teviss jau bija viņu brīdinājis, ka varbūt tikai piecas minūtes pirms nolaišanās būs skaidri zināms, kuru skrejceļu izmantot. Laika būs ļoti maz, un radaru zālē līs sviedri, tāpat arī gaisā. Tomēr galā tiks, kaut ari būs grūti. Kīts vēlreiz prātā pārskatīja izplānoto lidmašīnas gaitu un virzienu.

Tad dispečeru zālē sāka ieplūst sīkākas ziņas — neoficiāli. Dispečeri brīvajos brītiņos pastāstīja cits citam: lidmašīnā noticis sprādziens gaisā. Lidmašīna bojāta, cilvēki ievainoti… Lidmašīnas vadības ierīces apšaubāmas. Piloti pieprasa garāko skrejceļu, kurš varbūt nebūs lietojams… Tika atkārtots kapteiņa Demeresta brīdinājums: …uz «divi-pieci» būs sadragāta lidmašīna un nogalināti cilvēki… Kapteinis atsūtījis niknuma pilnu ziņojumu lidostas priekšniekam. Pašlaik lidostas priekšnieks izbraucis uz «trīs-nulle», mēģina atbrīvot skrejceļu… Rīcības laiks arvien saīsinājās.

Tagad uztraukums pārņēma pat dispečerus, kam sasprindzinājums darbā nebija nekas jauns.

Kīta palīgs, kurš sēdēja viņam blakus, pastāstīja, ko viņam izdevies uzzināt. Klausīdamies Kīts sāka aptveri, kas noticis un ko tas nozīmē viņam. Viņš tur negribēja iejaukties, nepavisam ne! Neko viņš necentās — un arī nevarēja — pierādīt, neko nevarēja labot, pat ja viņš veiksmīgi tiktu galā ar uzdevumu. Bet, ja netiktu, ja viņam neizdotos, tad viņš būtu pazudinājis lidmašīnu, pilnu ar cilvēkiem — tāpat kā jau reiz agrāk.

Radaru zāles otrā pusē Veinu Tevisu pa tiešo vadu izsauca lidojumu vadītājs. Pirms dažām minūtēm tas bija uzgājis stāvu augstāk torņa kabīnē, lai paliktu tur kopā ar zemes dispečeru.

Nolicis klausuli, Teviss piebrauca savā krēslā pie Kīta.

— Vecais tikko saņēmis ziņu no centra. «Trans America» reisu «divi» nodos mums pēc trim minūtēm,

Teviss aizbrauca pie dispečera, kas pārzināja pacelšanos, un pārbaudīja, vai pienākošajai lidmašīnai ceļā nav projām lidojošās.

Palīgs pateica Kītam, ka lidlaukā vēl arvien izmisīgi pūloties aizvest iestigušo lidmašīnu no skrejceļa «trīsnulle». Dzinēji iedarbināti, bet lidmašīna nekustoties. Kīta brālis (tā palīgs sacīja) uzņēmies atbildību, un, ja lidmašīna neizkustēšoties ar savu dzinēju spēku, tad aizvākšot to ar greideru palīdzību. Bet visi prašņājot, vai pietikšot laika.

Ja Mels tā domā, Kīts nosprieda, tad droši vien pietiks. Mels tiks galā, viņam viss izdevās, vienmēr bija izdevies. Kitam neizdevās, vismaz ne vienmēr un nekad tā kā Melam. Tāda bija atšķirība starp viņiem.

Bija pagājušas gandrīz divas minūtes.

Līdzās Kītam palīgs klusi sacīja:

—   Lidmašīna jau redzama uz ekrāna. — Pašā ekrāna malā Kīts ieraudzīja dubultziedu — nelaimes signālu; tas neapšaubāmi nāca no «Trans America» reisa «divi».

Ķitam gribējās bēgt. Viņš to neiespēsi Lai kāds cits nāk viņa vietā! Veins Teviss pats to varētu. Vēl bija laiks.

Kīts apgriezās, ar skatienu meklēdams Tevisu. Tas pašlaik bija pie pacelšanās dispečera, ar muguru pret Kītu.

Kīts pavēra muti, gribēdams saukt. Pašam par šausmām viņš nespēja izteikt ne vārda. Pamēģināja vēlreiz… atkal nekā.

Viņš saprata — tāpat kā sapnī, nakts murgos, viņam balss neklausīja… Bet tagad tas nebija sapnis, tā bija īstenība! Vai bija?… Arvien vēl pūloties izdabūt kaut skaņu, viņam uzmācās bailes.

Uz paneļa virs ekrāna sāka zibēt balta gaisma — tas nozīmēja, ka viņus izsauc Čikāgas centrs. Palīgs paņēma tiešā telefona klausuli un sacīja:

—   Runājiet, centr! — Tad ieslēdza skaļruni virs galvas, lai arī Kīts dzirdētu.

—   Linkoln, «Trans America», reiss «divi», atrodas trīsdesmit jūdžu uz dienvidiem no lidostas. Virziens — divipieci-nulle.

—   Sapratu, centr. Mēs redzam to uz ekrāna. Pārslēdziet uz mūsu vilni! — Palīgs nolika klausuli.

Viņi zināja, ka centrs tagad dos lidmašīnai rīkojumu pārslēgties uz citu radiovilni un droši vien novēlēs laimīgi nosēsties. Parasti tā novēlēja, kad lidmašīna bija cietusi avāriju; tas likās pats mazākais, ko varēja darīt cilvēks, kurš atradās drošībā uz zemes. Sajā izolētajā, ērtajā un siltajā telpā, kur skaņas tika klusinātas, bija grūti pieņemt, ka kaut kur ārā, augstu nakts tumsā, vēja un vētras svaidīta, ar pūlēm lido mājup savainota, varbūt bojāejai lemta lidmašīna.

Ierunājās radiovilnis, ko izmantoja no austrumiem nākošās lidmašīnas. Atskanēja asa balss — neapšaubāmi tas bija Vernons Demerests; Kīts līdz šim brīdim nebija iedomājies, ka viņš ir lidmašīnas komandieris.

—   Linkolna dispečeru dienestam, runā «Trans America», reiss «divi», lidojam seši tūkstoši pēdu augstumā, virziens — divi-pieci-nulle.

Palīgs nogaidot klusēja. Kītam vajadzēja apstiprināt ziņojuma pieņemšanu un sākt lidojuma vadību. Bet viņam gribējās bēgti Veins Teviss vēl arvien stāvēja ar muguru pret viņu. Un Kītam balss vēl arvien neklausīja.

—   Linkolna dispečeru dienests, — atkal griezīgi atskanēja balss no reisa «divi», — kur ellē jūs esat pazuduši?

Kur ellē…

Kāpēc Teviss negriežas uz šo pusi?

Kīts iedegās pēkšņās dusmās. Velns parāvis Tevisu! Pie velna gaisa dispečerus/ Pie velna viņa nelaiki tēvu Trako Zilo Beikersļeldu, kurš uzspieda saviem dēliem nodarbošanos, kas Kitam nekad nebija patikusi! Pie velna Melu un viņa kaitinošo pašapmierināto visa varēšanu! Pie velna visus un visu! Visu!

Palīgs neizpratnē raudzījās uz Kītu. Kuru katru mirkli reiss «divi» izsauks viņu atkal. Kīts saprata, ka izejas nav. Nezinādams, vai balss klausīs, viņš ieslēdza mikrofonu.

—   «Trans America» «divi», — Kīts sacīja, — runā Linkolna dispečeru dienests. Piedodiet, ka aizkavējos. Mēs vēl arvien ceram dabūt skrejce|u «trīs-nulle»; skaidri zināsim pēc trim, piecām minūtēm.

—   Saprotu, Linkoln. Gaidu turpmāko ziņojumu, — norūca balss pa radio.

Kīts koncentrējās; viņa apziņas otra da|a bija izslēgusies. Viņš aizmirsa Tevisu, savu tēvu, Melu, pats sevi. Viss bija nozudis, palicis vienīgi reiss «divi».

Viņš mierīgi un skaidri ziņoja pa radio:

—   «Trans America» «divi», jūs atrodaties divdesmit

piecas jūdzes uz dienvidiem no lidlauka robežas. Sāciet nolaišanos pēc pašu ieskatiem! Griezieties pa labi, virziens — divi-seši-nulle.

Zemes dispečers no savas stiklotās kabīnes stāvu augstāk paziņoja Melam, ka no Čikāgas centra pārņemts reiss «divi».

Mels atbildēja pa radio:

— Sniega tīrītājiem un greideriem dots rīkojums aizvākt «Aēreo-Mexican» laineri no skrejceļa, Lieciet Patroni tūlīt izslēgt dzinējus! Pasakiet viņam — ja var, lai iet projām ari pats, ja ne, lai turas cieši. Neatvienojieties — ziņosim, tiklīdz skrejceļš būs brīvs.

Pa otru vilni lidojumu vadītājs jau paziņoja Džo Patroni, kāds rīkojums dots.

15

Jau pirms tam Džo Patroni zināja, ka laika vairs nav.

Viņš tīšuprāt nebija iedarbinājis lainera dzinējus līdz pašam pēdējam mirklim, gribēdams, lai pēc iespējas ilgāks laiks būtu priekšdarbiem zem lidmašīnas un ap to.

Sapratis, ka ilgāk vilcināties vairs nav iespējams, Patroni vēlreiz visu rūpīgi apskatīja. Redzētais viņu satrieca.

Šasija vēl nebija pilnīgi attīrīta no zemes, dubļiem un sniega. Arī tranšejas, kas stiepās no riteņiem uz augšu līdz asfaltētajam ceļam, nebija tik platas un dzijas, kā viņš bija vēlējies. Vajadzētu vēl piecpadsmit minūšu, lai to visu pabeigtu.

Patroni zināja, ka laika nav.

Negribīgi viņš kāpa augšā pa trapu, lai otrreiz mēģinātu izkustināt iestigušo lidmašīnu, šoreiz pašam sēžot pie stūres.

Viņš uzsauca Ingremam, «Aereo-Mexican» mehāniķim:

—   Pasakiet, lai visi iet projām! Ieslēgsim dzinējus.

No mašīnas apakšas cilvēki steigšus izlīda.

Vēl arvien sniga, tikai daudz mazāk nekā dažas stundas iepriekš.

Džo Patroni atkal sauca, stāvēdams uz trapa^

—       Man šeit vajadzīgs palīgs, tikai lai nebutu smags. Sūtiet kādu vāju puisi, kas prot rīkoties pilotu kabīnē.

Viņš iegāja pa lidmašīnas priekšējām durvīm.

Pa kabīnes logiem Patroni redzēja Mela Beikersfīlda dienesta mašīnu — tā vīdēja tumsā kā spilgti dzeltens plankums. Mašīna stāvēja uz skrejceļa pa labi. Netālu no tās — sniega tīrītāju greideru virkne — atgādinājums, ja tāds būtu vajadzīgs, ka viņa rīcībā atlikušas tikai dažas minūtes.

Kad Mels pateica, ka aizvāks «Aereo-Mexlcan» laineri no skrejceļa ar mašīnu palīdzību, ja būs nepieciešams, galvenais mehāniķis bija sašutis un gandrīz nespēja tam ticēt. Tā bija dabiska reakcija, bet ne jau tāpēc, ka viņam būtu vienaldzīgs reisa «divi» pasažieru liktenis. Džo Patroni nemitīgi rūpējās par lidmašīnām, tas bija viņa ikdienas darbs. Tāpēc viņš nespēja iedomāties, kā var pilnīgi veselu lidmašīnu ņemt un pārvērst gandrīz vai lūžņu kaudzē. Patroni acīs lidmašīna — jebkura lidmašīna bija ziedošanās, prasmes, inženierzinību, darba stundu un reizēm arī mīlestības veidojums. Viņš pieļautu visu ko citu, tikai ne tīšu tās sapostīšanu. Gandrīz visu.

Patroni apņēmās glābt lidmašīnu, ja vien iespējams.

Viņam aiz muguras atvērās un atkal aizcirtās durvis.

Jauns mehāniķis, mazs un sīks, ienāca kabīnē, purinādams nost sniegu. Džo Patroni jau bija novilcis kažokjaku un apsēdās kreisajā sēdeklī, aplikdams drošības jostu.

—   Kā tevi sauc, dēliņ?

—   Rollings[4], ser.

Patroni iesmējās.

—       Tieši to mēs mēģināsim izdarīt — aizrullēt lidmašīnu projām. Varbūt tā ir laba zīme, ka tieši tevi atsūtīja.

Kamēr jaunais mehāniķis novilka jaku un iekārtojās sēdeklī pa labi, Patroni paskatījās pa logu kreisajā pusē. Traps jau bija aizvākts.

Ieskanējās iekšējais telefons, un Patroni atsaucās. Runāja Ingreins no lejas.

—  Mēs esam gatavi, varat sākt.

Džo Patroni pameta skatienu sānis,

—   Kārtībā, dēliņ?

.Mehāniķis pamāja.

—   Ieslēgt trešo dzinēju!

Jaunais mehāniķis ieslēdza un ziņoja:

—       Trešais dzinējs ieslēgts. — Atskanēja vienmērīga dūkoņa.

Cits pēc cita sāka darboties ceturtais, otrais un pirmais dzinējs.

Pa iekšējo telefonu atskanēja Ingrema balss, vāji dzirdama caur vēja auriem un dzinēju dūkoņu.

—   Lejā visas mašīnas aizvāktas.

—       Labi! — atsaucās Patroni. — Atvienojiet telefonu un pats taisieties tālāk projām!

Tad sacīja savam palīgam:

—       Sēdi, dēliņ, un turies cieši! — Galvenais mehāniķis iebīdīja pašā mutes kaktiņā cigāru, ko, par spīti aizliegumam, bija aizsmēķējis pirms brītiņa, tad, izpletis īsos, strupos pirkstus, pagrūda uz priekšu četrus galvenos gāzes regulatorus.

Dzinēju rēkoņa pastiprinājās.

Lidmašīnas priekšā sniegā stāvēja kāds cilvēks, pacēlis augšā gaismas signālziž|us. Patroni iesmējās.

—       Ja nu mēs beidzot izkustēsimies, tad vienīgā cecība, ka tas puisis ir labs skrējējs.

Visas bremzes bija vaļā, vairogi mazliet nolaisti, lai veicinātu pacelšanos. Mehāniķis pievilka stūres stieni. Patroni nospieda pārmaiņus gan kreiso, gan labo stūres pedāli, cerēdams sāniski iekustināt lidmašīnu.

Paskatījies pa kreisi, viņš redzēja Mela Beikersfelda mašīnu vēl arvien stāvam turpat. Pēc iepriekšējiem aprēķiniem viņš zināja, ka atlikušas tikai dažas minūtes, varbūt pat mazāk nekā minūte.

Tagad dzinēji jau strādāja ar trim ceturtdaļām iespējamās jaudas. Pēc motoru spalgās dūkoņas varēja spriest, ka jauda ir lielāka nekā tad, kad «Ačreo-Mexican» kapteinis mēģināja izvilkt lidmašīnu. Juzdams vibrāciju, Patroni saprata, no kā toreiz baidījies kapteinis. Normālos apstākļos lidmašīna ar šādu jaudu jau strauji brauktu pa skrejceļu. Tā kā iestigušie riteņi līdzīgi enkuriem turēja to uz vietas, tā visa drebēja, ar augšdaļu tiekdamās uz priekšu. Gandrīz droši varēja sacīt, ka tūlīt lidmašīna ar priekšgalu ieurbsies zemē. Jaunais mehāniķis satraukts iesānis palūkojās uz Patroni.

Patroni manīja šo skatienu un norūca:

—   Kaut nu viņa tagad izkustētos, citādi būs pagalam.

Tomēr lidmašīna nekustējās. Tāpat kā jau stundām ilgi,

kā divu iepriekšējo mēģinājumu laikā, tā stūrgalvīgi palika stāvam uz vietas.

Cerēdams šūpojot atbrīvot riteņus, Patroni samazināja dzinēju jaudu un tad atkalstrauji palielināja.

Taču lidmašīna nekustējās.

Džo Patroni cigārs, mitrs no zelēšanas, bija apdzisis. Ar riebumu viņš to aizmeta un sniedzās pēc nākamā. Kabata bija tukša — tātad cigārs bijis pēdējais.

Viņš izlamājās un no jauna ar labo roku satvēra gāzes regulatorus. Virzīdams tos vēl vairāk uz priekšu, viņš rūca:

—   Nāc ārā! Nāc ārā, draņķe tāda!

—       Mister Patroni! — jaunais mehāniķis brīdināja. — Viņa daudz vairāk neizturēs.

Pēkšņi ierunājās radioskaļrunis virs galvas. Atskanēja lidojumu vadītāja balss.

—       Džo Patroni «Aēreo-Mexican» lidmašīnā. Runā dispečers. Misters Beikersfelds ziņo: «Laiks pagājis. Izslēdziet dzinējus!» Atkārtoju — izslēdziet dzinējus!

Paskatījies ārā, Patroni redzēja, ka sniega tīrītāji un greideri jau sāk virzīties. Viņš zināja, ka tie netuvosies, kamēr nebūs izslēgti lidmašīnas dzinēji. Taču viņš atcerējās Mela brīdinājumu: Kad dispečeri sācis, ka ilgāk vairs nav laika, tad lai nebūtu nekādu iebildumu.

Viņš nodomāja: Kurš te iebilst?

Atkal pa radio atskanēja uzstājīga balss:

—   Džo Patroni, vai dzirdat mani? Apstipriniet!

—       Mister Patroni! — jaunais mehāniķis kliedza. — Vai dzirdat? Mums jāizslēdz dzinēji.

Patroni tāpat kliegšus atbildēja:

—  Nekā nedzirdu, dēliņ! Pārāk liels troksnis.

Kā ikviens rūdīts remontnieks, viņš zinaja, ka vienmēr laika ir kāda minūte vairāk, nekā apgalvo šie panikas cēlāji savā kantorī.

Visļaunākais bija tas, ka viņam nebija cigāra. Pēkšņi Džo Patroni atminējās — pirms dažām stundām Mels Beikersfelds bija ar viņu saderējis uz kārbu cigāru, ka viņš šovakar neizvilks šo lidmašīnu.

Viņš uzsauca savam palīgam:

—       Es negribu zaudēt derības. Lai iet par visu naudu! — Un apņēmīgi, strauji pagrūda gāzes regulatorus uz priekšu līdz galam.

Jau iepriekš dzinēju troksnis un vibrācijā likās spēcīga; tagad tā kļuva neizturama. Lidmašīna drebeja ta, ka

šķita — tā tūlīt sašķīdīs gabalos. Džo Patroni atkal ar vis» spēku nospieda stūres pedāļus.

Kabīnē iezibējās brīdinājuma spuldzītes. Vēlāk jaunais mehāniķis sacīja, ka bijusi gluži kā uguņošana. Tobrīd viņš uztraukts iesaucās:

—   Izplūdes gāzes temperatūra — trīssimt septiņdesmit viens grāds!

Radioskaļrunis vēl arvien bārstīja pavēles, starp tām arī kaut ko par Patroni paša iešanu projām no lidmašīnas. Patroni pats arī sāka domāt, ka nekas cits neatliks. Viņa roka jau saspringa, lai pavilktu atpakaļ gāzes regulatorus.

Pēkšņi lidmašīna pagrūdās uz priekšu. Sākumā tā kustējās lēni, tad arvien lielākā ātrumā šāvās uz ceļa pusi. Jaunais mehāniķis kaut ko uzsauca brīdinot. Vilkdams atpakaļ visus četrus regulatorus, Patroni norīkoja:

—   Pacelt vairogus!

Paskatījušies lejā, lidmašīnas priekšā, abi vīri redzēja neskaidri pavīdam skrejošu cilvēku stāvus.

Piecdesmit pēdu attālumā no pievedceļa lidmašīna vēl slīdēja lielā ātrumā. Ja strauji nenogrieztos, tā pārbrauktu pāri betonētajai joslai un iedrāztos sniega kupenās otrpus ceļa. Sajutis zem riepām betonu, Patroni spēcīgi nospieda kreisās bremzes pedāli un atlaida divus labās puses regulatorus. Lidmašīna spēji taisnā leņķī pagriezās pa kreisi. Puspagrieziena Patroni parāva atpakaļ abus gāzes regulatorus un nospieda reizē visas bremzes. «Aereo-Mexican» 707 vēl mazu gabaliņu slīdēja ātri, tad arvien lēnāk un beidzot apstājās.

Džo Patroni smaidīja. Viņi bija lidmašīnu kārtīgi novietojuši pašā pievedceļa vidū.

Skrejceļš divsimt pēdu attālumā bija brīvs.

Mela Beikersfelda mašīna uz skrejceļa Taņa iesaucas:

— Viņam ir izdevies! Ir izdevies!

Mels viņai līdzās jau pa radio deva rīkojumu «Sniega pultij» vest projām sniega tīrītājus un greiderus.

Pirms dažām sekundēm Mels noskaities jau trešoreiz pieprasīja, lai lidojumu vadītājs liek Džo Patroni nekavejoties izslēgt dzinējus. Mels bija pārliecināts, ka ziņojumi nodoti, bet Patroni tos ignorē. Melā vēl arvien virda niknums; pat vēl tagad viņš varētu sadot pamatīgu sutu

Džo Patroni par atteikšanos izpildīt tik svarīgu lidostas vadības pavēli, pat neapstiprinot tās saņemšanu. Taču Mels zināja, ka neko tādu nedarīs. Patroni bija godam veicis savu uzdevumu, un neviens prātīgs cilvēks nesodīs par panākumiem. Tāpat Mels zināja, ka šovakar notikušais bus jauns papildinājums leģendām par Patroni.

Sniega tīrītāji un greideri jau brauca projām.

Mels pārslēdzās atpakaļ uz dispečeru vilni.

— Mašina viens dispečeru dienestam. Lidmašīna, kas aizsprostoja skrejceļu «trīs-nulle», ir aizvākta. Mašīnas aizbraukušas. Pašlaik pārbauda, vai viss kārtībā.

Mels ar mašīnas prožektoru apgaismoja skrejceļa virsmu. Taņa un reportieris Tomlinsons skatījās līdz ar viņu. Reizēm gadījās, ka pēc šādiem notikumiem strādnieki pameta uz skrejceļa darba rīkus vai ko citu — tas varēja būt bīstami, lidmašīnām paceļoties vai nosēžoties. Prožektoru gaismā bija redzama vienīgi nelīdzena sniega kārta.

Pēdējais sniega tīrītājs nogriezās no skrejceļa tuvākajā krustojumā. Mels piedeva gāzi un sekoja. Visi trīs mašīnā sēdošie jutās kā iztukšoti pēc pēdējo minūšu sasprindzinājuma, taču apzinājās, ka vēl vairāk iemesla sasprindzinājumam būs turpmāk.

Kad viņi nogriezās pa kreisi, sekojot sniega tīrītājiem, Melsziņoja:

oSkrejceļš «trīs-nulle» ir brīvs un lietošanas kārtībā.

16

*Trans America» reisa «divi» lidmašīna «Zelta Arguss» lidoja desmit jūdžu attālumā mākoņos — tūkstoš pieci simti pēdu augstumā.

Ensons Heriss, velreiz mazliet atpūties, bija atkal sēdies pie stūres.

Linkolna starptautiskās lidostas dispečers — balss Vernonam Demerestam likās it kā pazīstama, bet viņš par to daudz nepratoja — secīgi mainīja viņiem kursu, līdz ar augstuma maiņu mazliet pagriežot lidmašīnu.

Abi piloti saprata, ka viņi tiek prasmīgi vadīti, tā ka nosēšanās uz jebkura no abiem skrejceļiem būs iespējama bez īpašas manevrēšanas, Skrejce|a izvēlei vajadzēja notikt kuru katru mirkli.

Abu pilotu sasprindzinājums palielinājās, tuvojoties šim mirklim.

Pirms dažām minūtēm otrais pilots Sajs Džordens bija pēc Demeresta pavēles atgriezies pilotu kabīnē, lai aprēķinātu lidmašīnas bruto svaru nolaišanās bridi, ņemot vērā izmantoto un atlikušo degvielu. Izdarījis visu, ko viņam kā bortmehāniķim pienācās darīt, Džordens bija aizgājis atpakaļ uz savu piespiedu nolaišanās posteni priekšējā pasažieru salonā.

Ensons Heriss ar Demeresta palīdzību bija sakārtojis visu, kas varētu būt nepieciešams, nolaižoties ar bojātu stabilizatoru.

Kad viņi bija pabeiguši, aizmugurē parādījās ārsts Kompanjo.

—   Es domāju, jums varbūt gribas zināt… jūsu stjuarte mis Meigena turas dūšīgi. Ja mums izdosies viņu tūlīt ievietot slimnīcā, esmu gandrīz pārliecināts, ka viņa izveseļosies.

Demerests, juzdams, ka nespēs noslēpt pēkšņo saviļņojumu, neteica ne vārda. Ensons Heriss pagriezās un sacīja:

—   Paldies, dakter. Atlikušas vairs tikai dažas minūtes, ko lidot.

Abos pasažieru salonos visi iespējamie piesardzības pasākumi bija paveikti. Ievainotie, izņemot Gvenu Meigenu, bija ar drošības jostām piesaistīti pie sēdekļiem. Divi ārsti stāvēja katrs savā pusē Gvenai, sagatavojušies atbalstīt viņu nolaišanās laikā. Citiem pasažieriem parādīja, kā izturēties ārkārtīgi grūtajos nolaišanās apstākļos, kad varēja gadīties daudz kas neparedzēts.

Vecā lēdija, kas brauca par «zaķi», misis Kvonseta, beidzot tomēr mazliet nobijusies, bija cieši satvērusi sava paziņas obojista roku. Viņu sāka pārņemt gurdums pēc visa, kas pārciests šajā notikumiem bagātajā dienā.

Pirms laiciņa viņu bija uzmundrinājusi ziņa no kapteiņa Demeresta, ko viņai nodeva kāda stjuarte. Kapteinis pateicās viņai par palīdzību — tā sacīja stjuarte; tā kā misis Kvonseta savu solījumu izpildījusi, kapteinis Dcinerests pēc nolaišanās izpildīšot savējo — izkārtošot viņai braucienu uz Ņujorku. Cik brīnum jauks šis mīļais cilvēks, Ada Kvonseta domāja, viņš atceras to, kaut gan viņam jārūpējas par daudz ko citu!… Taču tagad viņa sāka prātot, vai vispār būs spējīga doties šajā ceļā.

Džūd ija, muitas inspektora Stendiša masasmeita, atkal bija paauklējusi bērnu, kura vecāki sēdēja viņai blakus. Tagad viņa atdeva bērnu atpakaļ mātei. Mazulis, vismazak no visiem pasažieriem noraizējies, bija iemidzis.

Pilotu kabīnē labās puses sēdeklī Vernons Demerests pārbaudīja otrā pilota ziņojumu par svaru, salīdzinot to ar svara-ātruma tabulu, kas atradās uz pilotu instrumentu paneļa. Un īsi pateica:

—  Ātrums 150 mezglu.

Tādā ātrumā viņiem vajadzēja pārlidot lidlauka robežu, to pieļāva gan svars, gan bojātais stabilizators.

Heriss pamāja. Viņš sadrūmis pasniedzās un pielika brīdinājuma zīmi savam ātruma rādītājam. Demerests darīja to pašu.

Pat uz visgarākā skrejceļa nolaišanās būs bīstama.

Ātrums — pāri par 170 jūdzēm stundā — bija velnišķīgi liels nolaišanās brīdim. Abi piloti zināja, ka lidmašīnai, tādā ātrumā nolaižoties, vajadzēs ilgi slīdēt pa zemi, pēc saskarsmes ar to un lielā svara dēļ ātrums mazināsies lēni. Tā svars viņiem kļuva par divkāršu apgrūtinājumu. Taču lidot ar mazāku ātrumu nekā Demeresta nule aprēķinātais būtu tīrā pašnāvība; zaudējusi ātrumu, lidmašīna kristu lejā kā akmens.

Demerests sniedzās pēc mikrofona. Iekams viņš paspēja sākt pārraidi, Kita Beikersfelda balss ziņoja:

—   «rTrans America» «divi», griezieties pa labi, virziens — divi-astoņi-pieci. Skrejceļš «trīs-nulle» ir brīvs.

—  Augstais dievs! — Demerests sacīja. — Tieši laikā!

Viņš ieslēdza mikrofonu un atbildēja.

Abi piloti kopīgi paveica nolaišanās priekšdarbus.

Atskanēja dobjš būkšķis — tika izlaista šasija.

—   Es tuvošos skrejceļam zemu, — Heriss sacīja, — un pēc iespējas agrāk laidīsimies lejā. Tā kā tā mums būs nepieciešams viss garais skrejceļš.

Demerests norūca, ka piekrīt. Viņš saspringti lūkojās uz priekšu, pūlēdamies raidīt skatienu cauri mākoņiem un tumsai, ieraudzīt lidostas ugunis, kurām drīz vajadzēja parādīties. Kaut gan ārēji viņš likās mierīgs, viņu uztrauca domas par lidmašīnas bojājumiem. Viņi vēl arvien skaidri nezināja, cik tie nopietni un kas vēl var notikt grūtajos nolaišanās apstākļos. Bija taču tas sasodītais lielais caurums, tad vēl lidmašīnas smagums, straujā nolaišanās … Ak dievs! Visa astes daļa varēja atrauties nost… Ja tas notiktu, Demerests domāja, tad simt piecdesmit mezglu ātrumā… Cik nelietigs tas cilvēks, kas uzspridzināja bumbut Zēl, ka viņš beigts! Demerests labprāt būtu pats ar savām rokām izdzēsis tā smerdeļa dzīvību …

Viņam līdzās Heriss palielināja nolaišanās ātrumu no septiņi simti pēdu minūtē līdz astoņiem simtiem.

Demerests izmisīgi vēlējās, kaut būtu pats pie stūres. Ja Herisa vietā būtu kāds cits — jaunāks vai zemākas dienesta pakāpes pilots, Demerests būtu uzņēmies vadību. Herisam viņš neko nevarēja pārmest.,, Viņš cerēja, ka nosēšanās Herisam izdosies tikpat labi… Viņa domas atgriezās pasažieru salonā. Gvena, mēs esam gandrīz lejā! Izturi vēl mazliet! Viņš bija cieši pārliecināts, ka viņiem būs bērns, ka viņš un Gvena, un Zara kopīgi kaut kā visu nokārtos.

Pa radio Kīta Beikersfelda balss ziņoja!

«Trans America» «divi», jūs lidojat un laižaties lejā lieliski. Uz skrejceļa — viegla sniega kārtiņa. Ziemeļrietumu vējš, trīsdesmit mezglu. Jūs nosēdīsieties pirmie.

Dažas sekundes vēlāk viņi iznira no mākoņiem un ieraudzīja tieši priekšā skrejceļa ugunis.

—  Linkolna dispečeru dienestam, Demerests teica pa radio, — mēs redzam skrejceļu.

—   Sapratu, reiss «divi». —Dispečera balsī nepārprotami izskanēja atvieglojums. — Dodam atļauju nosēsties; pārslēdzieties uz zemes dispečera vilni, kad būsiet sagatavojušies. Laimīgi nolaisties! Beidzu.

Vernons Demerests divreiz noknikšķināja sava mikrofona slēdzi — lidotāju zīmju valodā tas bija «paldies».

Ensons Heriss īsi norīkoja)

—   Ieslēgt nolaišanās ugunis! Vairogi — piecdesmit grādu leņķī.

Demerests izpildīja pavēli.

Lidmašīna strauji laidās lejā.

—  Palīdziet, ja es viens netikšu galā ar stūri, — Heriss brīdināja. «

—   Labi. — Demerests uzlika kājas uz stūres pedāļiem. Kad ātrums samazināsies, bojātā stabilizatora dēļ stūre iestrēgs — tāpat kā bojāta mašīnas stūre, tikai vēl stiprāk. Pēc nosēšanās abiem pilotiem vajadzēs pielikt visus spēkus, lai nezaudētu vadību.

Viņi straujā izrāvienā pārlidoja pāri lidlauka robežai, un skrejceļa ugunis stiepās viņiem priekšā kā pērļu virtene. Abās pusēs rēgojās sniega kaudzes, aiz tām bija tumsa. Heriss lidoja, cik zemu vien uzdrīkstējās; tuvums zemei darīja jūtamu viņu neparasti lielo ātrumu. Abiem pilotiem gandrīz divas jūdzes garais skrejceļš nekad nebija licies tik īss.

Heriss izlīdzināja lidmašīnu un noslēdza visus četrus gāzes regulatorus. Reaktīvo dzinēju dārdoņa mazinājās, kļuva dzirdami spēcīga, griezīga vēja auri. Kad viņi bija pielidojuši pie paša skrejceļa, Vernonam Dcmerestam gar acīm aizzibēja vesels pūlis avārijas mašīnu — viņš zināja, ka tās sekos viņiem pa skrejceļu. Viņš domāja: Sasodīts, tās taču mums patiešām var noderēti Turies, Gvena!

Viņi vēl atradās gaisā, ātrums tikpat kā nebija mazinājies.

Tad lidmašīna nosēdās. Smagi. Un ātri slīdēja uz priekšu.

Heriss aši pacēla vairogus un ieslēdza reversu. Dzinēji iekaukdamies pārslēdzās, un to jauda tagad darbojās kā bremzes.

Viņi jau bija izmantojuši trīs ceturtdaļas skrejceļa, un ātrums samazinājās, tomēr nepietiekami.

— Labo stūril — Heriss uzsauca. Lidmašīna bija sākusi griezties uz kreiso pusi. Demerests un Heriss kopīgiem spēkiem noturēja to uz skrejceļa. Taču skrejceļa gals, kur rēgojās sniega kaudzes un aiz tām tumsa, strauji tuvojās.

Ensons Heriss spēcīgi nospieda bremžu pedāļus. Metāls saspringa, švīkstēja gumija. Tomēr tumsa tuvojās. Tad lidmašīna sāka slīdēt lēnāk… pamazām… vēl lēnāk…

Lidmašīna apstājās trīs pēdu atstatumā no skrejceļa gala.

17

Paskatījies radaru zāles pulkstenī, Kīts Beikersfelds redzēja, ka līdz viņa maiņas beigām palikusi vēl pusstunda. Viņam bija vienalga.

' Viņš atbīdīja savu krēslu no radaru konsoles, Izslēdza austiņas un piecēlās. Paraudzījās apkārt, zinādams, ka redz visu to pēdējo reizi. — Ei! — Veins Teviss sacīja. — Kas ir?

Se, — Kīts viņam sacīja, — ņem to! Kādam var nederēt. — Viņš pameta austiņas Tevisam un izgāja no Tj« tabas.

Kīts apzinājās, ka to viņam vajadzēja izdarīt jau pirmā daudziem gadiem.

Viņu pārņēma kaut kas vieglam reibumam līdzīgs, gandrīz vai atvieglojuma sajūta. Izgājis gaitenī, viņš nodomāja: kāds tam iemesls?

Ne jau tas, ka viņš vadījis reisa «divi» lidojumu, tādu ilūziju viņam nebija. Kīts bija uzdevumu veicis prasmīgi, taču jebkurš cits viņa vietā to būtu izdarījis tikpat labi vai vēl labāk. Tāpat — to viņš jau iepriekš zināja — šovakar notikušais nespēja padarīt par nebijušu pagātni, ne arī izpirkt viņa vainu.

Nekādas nozīmes nebija arī tam, ka viņam izdevies pārvarēt garīgo sastingumu, kas viņu bija pārņēmis pirms desmit minūtēm. Tad viņam viss bija vienalga; viņam tikai gribējās no tā visa izvairīties. Sā vakara notikumi nespēja mainīt viņa nodomu.

Varbūt, viņš domāja, mani ir šķīstījušas šīs pēkšņās dusmas pirms dažām minūtēm, nekad agrāk pat domās nepieļautā atzīšanās, cik stipri es ienīstu aviāciju un vienmēr esmu ienīdis. Tagad, pēc piecpadsmit gadiem, jau par vēlu, viņš vēlējās, kaut sen būtu nācis pie šīs atziņas.

Viņš iegāja dispečeru ģērbtuvē, kur atradās koka soli un ziņojumiem pieblīvēts dēlis. Kīts atvēra savu skapīti un uzvilka mēteli. Plauktos atradās dažas viņa mantas, viņš tās atstāja turpat. Vienīgais, ko viņš gribēja paņemt, bija krāsainā Natālijas fotogrāfija; viņš uzmanīgi atplēsa to no metāla durvju iekšpuses… Natālija peldkostīmā, smejoša; nekautra meža gariņa seja, vasaras raibumiņi; mati plivo vējā… Skatīdamies uzņēmumā, viņš gandrīz apraudājās. Aiz fotogrāfijas viņš bija noglabājis zīmīti: Es tomēr priecājos, ka mūsu dēli lr radīti ar mīlas kvēli.

Kīts ielika fotogrāfiju un zīmīti kabatā. Gan kāds izmetīs visu pārējo. Viņš negribēja paturēt neko tādu, kas viņam atgādinātu šo vietu. Pēkšņi viņš sastinga.

Stāvēja, apzinādamies, ka, pašam nemanot, nonācis pie cita lēmuma. Viņš vēl nezināja, ko īsti viņam nozīmē šis lēmums, kāds tas viņam liksies rīt un vai viņš vispār spēs dzīvot, pieņēmis šo lēmumu. Ja nevarēs, izeja vienmēr būs: projām no dzīves — tablešu kārbiņa bija viņam kabatā.

Šovakar galvenais bija — viņš neies uz O'Heigena viesnīcu. Viņš dosies mājās.

Taču vienu viņš zināja skaidri: ja viņš dzīvos, tad tikai projām no aviācijas. Varbūt tas būs ļoti grūti, par to bija pārliecinājušies citi, kas pirms viņa aizgājuši no dispečeru darba.

Un, pat ja tas izdotos, paturi prātā, Kīts sacīja pats sev, ka pagātne šad un tad liks sevi atcerēties — atcerēties Linkolna starptautisko lidostu, Līsburgu un to, kas noticis šajās abās vietās. No visa kā var izbēgt, ja cilvēkam ir veselīgs saprāts, tikai no atmiņām nevar. Atmiņas par Redfernu ģimeni, kas gāja bojā … par mazo Valeriju Redfernu… nekad no viņa neatstāsies.

Taču atmiņas var pielāgot — vai ne? — laikam, apstākļiem, dzīves īstenībai. Redferni bija miruši. Bībelē rakstīts: Lai mirušie apbedi savus mirušos. Kas bijis, tas pagājis.

Kīts domāja, varbūt… varbūt tagad … viņš tikai ar skumjām atcerēsies Redfernus, bet darīs visu iespējamo dzīvo labā, vispirmām kārtām rūpēsies par Natāliju, saviem bērniem.

Viņš nebija pārliecināts, ka tas viņam izdosies. Nebija pārliecināts, ka viņam pietiks morālo un fizisko spēku. Sen pagājis tas laiks, kad viņš par kaut ko bija cieši pārliecināts. Taču varēja mēģināt.

Viņš ar liftu nobrauca lejā.

Arā pa ceļam uz mašīnu stāvvietu Kīts apstājās. Pēkšņa impulsa vadīts, zinādams, ka vēlāk varbūt to nožēlos, viņš izņēma no kabatas tablešu kārbiņu un izbēra tās saturu sniegā.

18

No savas mašīnas, kas stāvēja uz skrejceļam tuvākā pievedceļa, Mels Beikersfelds redzēja, ka «Trans America» reisa «divi» piloti steigšus stūrē lidmašīnu uz lidostas ēkas pusi. Kaut gan viņus šķīra puse lidlauka, Mels varēja redzēt strauji aizslīdam lidmašīnas ugunis. Pa radio — pa zemes dispečeru vilni Mels dzirdēja, ka citas lidmašīnas tiek aizturētas pie krustojumiem, palaižot garām bojāto laineri. Ievainotie vēl bija lidmašīnā. Bija dots rīkojums lidmašīnai nostāties pie četrdesmit septītās izejas, kur gaidīja medicīniskais personāls, ātrās palīdzības mašīnas un aviosabiedrības darbinieki.

Mels vēroja lidmašīnas ugunis attālināmies un saplūstam ar lidostas ēkas uguņu plejādi.

Lidostas avariju dienesta mašīnas, kuras izmantot galu galā nebija vajadzības, jau brauca projām no lidlauka.

Taņa un reportieris Tomlinsons jau bija ceļā uz lidostu. Viņi brauca kopā ar Džo Patroni, kurš bija nodevis «Aereo-Mexican» 707 kādam citam, lai nogādā angārā.

Taņa gribēja būt pie četrdesmit septītās izejas, kad no reisa «divi» lidmašīnas sāks nākt ārā pasažieri. Droši vien viņa tur būs vajadzīga.

Pirms aiziešanas viņa klusi jautāja Melamj

—  Vai jūs atnāksiet?

—  Ja nav par vēlu, — Mels sacīja. — Es ļoti gribētu aiziet.

Taņa atmeta no sejas rudo matu šķipsnu, palūkojās viņā ar savu atklāto, skaidro skatienu un pasmaidīja.

—  Nav par vēlu.

Viņi norunāja satikties pie galvenās izejas pēc četrdesmit piecām minūtēm.

Tomlinsons gribēja intervēt Džo Patroni un pēc tam «Trans America» reisa «divi» apkalpi. Lidmašīnas apkalpe un Patroni, bez šaubām, pēc dažām stundām būs kļuvuši par dienas varoņiem. Melam bija aizdomas, ka dramatiskais stāsts par lidmašīnu briesmās un tās laimīgo izglābšanos aizēnos viņa spriedumus ikdienišķajos jautājumos par lidostas darbību un trūkumiem.

Kaut gan varbūt ne pilnīgi. Tomlinsons, kuram Mels bija uzticējis savas domas, bija gudrs, vērīgs reportieris, kurš varbūt spēs saistīt pašreizējos dramatiskos notikumus ar tikpat svarīgām problēmām lidostas darbā.

Mels redzēja, ka «Aēreo-Mexican» 707 aizvests projām. Likās, lidmašīna nebija bojāta, taču tagad to katrā ziņā nomazgās, rūpīgi pārbaudīs un tikai tad laidīs tiešā reisā uz Akapulko.

Bija aizbraukušas arī dažādās dienesta mašīnas, kas stāvēja ap laineri, kamēr tas bija iestidzis.

Melarn vairs nebija iemesla kavēties lidlaukā. Pēc brītiņa ari viņš dosies projām; taču jau otro reizi šajā vakara viņš juta, ka lidlauka vientulīgums, tā ciešā saistība ar aviācijas stihiju vedina uz pārdomām.

Tieši šeit pirms dažām stundām, Mels atcerējās, viņam bija radusies nojauta, ka notiks kāda nelaime. Zināmā merā tas bija piepildījies. Nelaime bija notikusi, kaut gan, par laimi, ne pārāk liela un lidosta par notikušo nebija atbildīga.

Taču nelaime varēja notikt lidostā; un lidosta savukārt varēja būt lielas katastrofas cēlonis, tāpēc ka tā neatbilda aviācijas attīstībai, un Mels bija veltīgi pūlējies kaut ko labot.

Linkolna starptautiskā lidosta bija novecojusi.

Mels zināja, ka novecojusi, par spīti labajai vadībai un stikla un hroma mirdzumam, par spīti lidojumu biežumam, pasažieru skaitam, kas pārsniedza visus rekordus, milzīgajiem kravas pārvadājumiem un cerībām sasniegt vēl vairāk visās jomās, par spīti dižmanīgajam uzrakstam: «Pasaules aviācijas krustceles».

Lidosta bija novecojusi, jo — kā daudzkārt modernās aviācijas īsajā sešdesmit gadu pastāvēšanas laikā — progress gaisā bija pārspējis visas prognozes. Kārtējo reizi gudrie pareģotāji bija kļūdījušies un fantastiem un sapņotājiem bijusi taisnība.

Un tāpat kā šeit notika ari citur.

Visās valstīs, visā pasaulē tas pats. Daudz tika runāts par aviācijas attīstību, tās vajadzībām, paredzamiem uzlabojumiem gaisa satiksmē, kas dos iespēju panākt cilvēku un kravas pārvadāšanu par viszemāko maksu cilvēces vēsturē, iespēju pasaules tautām pazīt citai citu labāk miera apstākļos un tirgoties brīvāk. Tomēr salīdzinājumā ar problēmu diženumu darīts tika maz.

Jā, viena balss nespēja panākt lielas pārmaiņas, tomēr ikviena balss, kas runāja zinīgi, ar pārliecību, varēja palīdzēt. Dažu pēdējo stundu laikā, pašam nezinot — kā un kāpēc, Melam bija radusies apņemšanās atkal un atkal runāt tā kā šovakar, kā viņš tik ilgi nebija runājis.

Rīt, varbūt pat jau šodien viņš izziņos, ka pirmdienas rītā sasauc ārkārtēju Lidostas pilnvaroto padomes sēdi. Tajā viņš mēģinās panākt jauna skrejceļa būvi līdztekus skrejceļam «trīs-nulle».

Sā vakara notikumi kā nekas cits bija apstiprinājuši nepieciešamību palielināt skrejceļu caurlaides apjomu, kg Mels jau sen bija pieprasījis. Šoreiz viņš apņēmās cinī« ties — vienkāršos, īsos vārdos brīdinot, ka notiks kata« strofa, ja par pasažieru drošību tikai mals tukšas runas, patiesās vajadzības ignorējot vai atliekot uz vēlāku laiku. Viņš papūlēsies, lai prese un sabiedriskā doma nostātos viņa pusē, — tādu spiedienu pilsētas politikāņi labi pazina.

Kad būs ierīkots jaunais skrejceļš, vajadzēs parūpēties, lai realizētu citus nodomus, kuri līdz šim tikai runās pieminēti vai klusībā loloti, piemēram — pilnīgi jauna lidostas ēka un skrejceļu komplekss, ar plašāku vērienu iekārtota pasažieru un kravas plūsma lidostā, mazāks papildu lidlauks drīzumā paredzētajām lidmašīnām, kas pacelsies vertikāli.

Ja Linkolna starptautiskā lidosta pastāv reaktīvo lidmašīnu laikmetā, tad tai jāiet kopsolī ar šo laikmetu, nevis tikai jāvelk dzīvība kā līdz šim.

Mels domāja — lidostas taču nav nekāda privilēģija vai greznuma priekšmets. Gandrīz visas bija patstāvīgas, ar lieliem ienākumiem un augstu apkalpošanas kultūru.

Ne jau visās cīņās par aviācijas progresu varēs uzvarēt, tasnekad nenotiek. Tomēr dažas uzvaras būs, un, tā kā Melam bija augsts postenis lidostas vadībā, kaut kas no šeit runātā un paveiktā varēja kļūt zināms sabiedrībā, pat starptautiska mēroga arēnā.

Būtu lieliski, ja tā notiktu! Mels atcerējās angļu dzejnieka Džona Donna vārdus: Cilvēks nav sala, viens pats par sevi; ik cilvēks ir daļa no kontinenta, da(a no lielās zemes. Neviena lidosta arī nav atsevišķa sala; tām, kuras devējas par starptautiskajām, vajadzīga tāda domu gaita, kas attaisnotu šo nosaukumu. Varbūt, sadarbojoties ar citiem, Mels varēs parādīt, kā to panākt.

Tie, kas labu laiku nebija dzirdējuši nekā par Meln Beikersfeldu, drīzumā uzzinās, ka viņš tepat vien ir.

Intensīvs darbs, pievēršanās agrākajam plašajam interešu lokam tā aizņems viņa prātus, ka nebūs laika domāt pašam par savām likstām. Mels vismaz tā cerēja. Sī doma viņam pēkšņi atgādināja, ka drīz vien — varbūt jau rit — vajadzēs piezvanīt Sindijai un sarunāt, kad viņš varēs paņemt savas drēbes un citas mantas. Tā būs nepatīkama procedūra, un viņš cerēja, ka tā nenotiks meiteņu — Robertas un Libijas klātbūtnē. Mels nolēma sākumā apmesties viesnīcā, līdz būs laiks sameklēt dzīvokli.

Tagad viņš bija cieši pārliecināts, ka Sindijas un viņa paša lēmums šķirties bijis neizbēgams. Viņi abi to jau sen zinājuši; šovakar viņi tikai bija nolēmuši nojaukt fasādi, aiz kuras vairs nekas nebija palicis. Vēl ilgāka vilcināšanās nebūtu nekāds ieguvums ne viņiem pašiem, ne bērniem.

Tomēr paies laiks, kamēr viss nokārtosies.

Un Taņa? Mels nezināja, kas un vai vispār kaut kas viņus gaida nākotnē. Viņš cerēja daudz, tomēr vēl nebija pienācis izšķirīgais brīdis — ja tāds vispār būs. Viņš tikai zināja, ka šovakar, šīs garās un grūtās darba dienas beigās, viņš alka draudzības, siltuma un maiguma; un no visiem viņa draugiem tieši Taņa varēja viņam to sniegt.

Kā tālāk veidosies viņa un Taņas attiecības, to pagaidām vēl nevarēja zināt.

Mels iedarbināja motoru un nogriezās uz ceļa, kas veda uz lidostas ēku. Skrejceļš «trīs-nulle» palika pa labi.

Viņš redzēja, ka uz atbrīvotā skrejceļa nolaižas lidmašīnas cita pēc citas, par spīti vēlajai stundai. Garām aizzibēja un nosēdās aviosabiedrības «-Transvuorld Air Lines» lidmašīna «Convair» 880. Pusjūdzi aiz tās bija redzamas otras pienākošās lidmašīnas ugunis. Un aiz tās trešā parādījās pie lidlauka robežas.

Ieraudzījis trešo lidmašīnu, Mels atģidās, ka mākoņi sāk izklīst. Un tikai tad pēkšņi pamanīja, ka vairs nesnieg; dienvidu pusē jau varēja vietām redzēt skaidras debesis. Un Mels atvieglots atskārta, ka vētra norimusi.

Артур Хейли АЭРОПОРТ Роман Рига «Лиссма» 1980 На латышском языке Поревела с английского Ванла Пикапе Художник Янис Свенч

И Б №3204

Arturs HeiUJs LIDOSTA

Redaktore V. Kumuška. Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis. Tehniskā redaktore L. Engere.

Korektore L. Kamene. Nodola salikšanai 01.04.80. Parakstita Iespiešanai 15.09.80. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Jte 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 24,15 uzsk. iespiedi.; 27,49 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Pašūt. Ks760-D. Cena 3 rb|. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 439/30690/D-882. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Heilijs A,

Hc226 Lidosta: Romāns / No angļu vai. tulk. VVikane; Māksi. J. Svenčs. — R.: Liesma, 1980. — 458 lpp.t il.

Amerikāņu rakstnieka Artura Ileilija romāns «Lidosta» lasītāju Ieved starptautiskās lidostas spraigajā atmosfēra. Tas notiek dienā, kad plosās sniegputenis. Uz šī fona risinās vairāku cilvēku dzīves drāma, izšķiras likteņi.

* 70304 ~439 273.80.4703000000 *

M 801(11)—80 84.37 Ainer

[1] atvainojiet, (llāl.)

[2] par daudz trokšņa. (hat.)

[4] lo roll (angļu) — ripināt, dārdēt.

Content

Heilijs Arturs Lidosta

PIRMĀ DAĻA 18.30-20.30

OTRĀ DAĻA 20.30—23.00

TREŠĀ DAĻA 23.00—1.30