Heilijs Arturs

Naudas mijēji

Arturs Heilijs

Naudas mijēji

romans

.

PIRMĀ DAĻA

1

Vēl ilgi daudzus mocīja spilgtas un sāpīgas atmiņas par šīm divām dienām oktobra pirmajā nedēļā.

Tas notika otrdienā, kad vecais Bens Roselli, Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas prezidents un tās dibinātāja mazdēls, pārsteidza ar drūmu paziņojumu, kas atbalsojās katrā bankas kabinetā un vēl tālu aiz to sienām. Nākamajā dienā, trešdienā, bankas galvenajā, pilsētas centra filiālē atklāja zagli. Aizsākās notikumu virkne, ko retais būtu spējis paredzēt, un tā beidzās ar finansiālu krahu, traģēdiju daudziem cilvēkiem un — nāvi!

Bankas prezidenta paziņojums nāca bez brīdinājuma. Dīvainā kārtā nebija pat informācijas noplūdes. Bens Roselli bija piezvanījis vairākiem bankas vadošajiem darbiniekiem, dažiem vēl pie brokastu galda, citiem tūliņ pēc ierašanās darbā. Bija arī nedaudzi ilggadēji darbinieki, kas neieņēma vadošus amatus, bet kurus vecais Bens uzskatīja par saviem draugiem.

Visi bija saņēmuši vienu un to pašu ziņu: lūdzu, ierodieties šodien, pulksten vienpadsmitos bankas galvenās pārvaldes torņa padomes zālē.

Tagad viņi visi, izņemot pašu Benu, apmēram cilvēku divdesmit, bija sapulcējušies šajā telpā, sadalījušies mazās grupās, gaidīja un klusi sarunājās. Visi stāvēja kājās, neviens neiedrošinājās pirmais atvilkt krēslu no nospodrinātā direktoru galda, kas bija tikpat garš kā puse tenisa laukuma. Pie tā varēja sēdēt četrdesmit cilvēku.

Piepeši griezīga balss pārtrauca tērzēšanu:

— Kas io atļāva?

Visi pagrieza galvas. Rosko Heivords, izpildviceprezidents, vērsās pie viesmīļa baltā uzvalkā, kas bija atnesis karafi ar šeriju un lēja to glāzēs.

Heivords bija askēts, Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas olimpietis un dedzīgs atturībnieks. Viņš demonstratīvi paskatījās rokas pulkstenī, it kā sakot: "Ne vien dzersiet, bet darīsiet to tik ļoti agrā stundā!" Vairākas rokas, kas jau sniedzās pēc glāzes, bailīgi atrāvās.

Man pavēlēja Roselli kungs, — sacīja viesmīlis, — piekodinādams, lai pasniedzot vislabāko šeriju.

Plecīgs vīrs, tērpies elegantā gaiši pelēkā uzvalkā, pagriezās un nepiespiesti sacīja:

Lai cik arī būtu pulkstenis, nevajadzētu gan atteikties no vislabākā!

Runātājs bija Aleksis Vandervorts, arī izpildviceprezidents, zilacains gaišmatis ar sirmiem deniņiem. Viņš bija draudzīgs, izturējās brīvdomīgi, darbā izpaudās viņa stiprā griba un noteiktība. Abi vadošie darbinieki — Heivords un Vandervorts — bija tieši padoti prezidentam. Viņi bija piedzīvojuši banku darbinieki, prata ne vien sadarboties, bet daudzos gadījumos bija sāncenši. Šī sāncensība un atšķirīgie viedokļi bija zināmi visiem darbiniekiem, un abiem bija krietns skaits piekritēju.

Aleksis paņēma divas glāzes un vienu no tām pasniedza staltai brunetei Edvīnai D'Orsejai, sievietei, kas uzkalpojusies augstā amatā Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā.

Edvīna ievēroja, ka Heivords nikni skatās, bet izlikās neredzam. Viņš taču labi zina, ka Edvīna ir pilnīgi Alekša pusē.

Paldies, Aleksi, — viņa sacīja un paņēma glāzi.

Kādu mirkli valdīja zināma saspringtība, tad lielākā daļa

tomēr glāzes paņēma.

Rosko Heivorda seja saviebās. Izskatījās, ka viņš gribētu sacīt vēl kaut ko, taču izlēma to nedarīt.

Pie padomes sēžu zāles durvīm stāvēja drošības dienesta viceprezidents Nolans Veinraits, milzīga auguma Otello, viens no diviem melnādainajiem darbiniekiem, kas bija izvirzījies vadošā darbā. Viņš skaļā balsī ziņoja:

D'Orsejas kundze un mani kungi: ierodas Roselli kungs!

Sarunu troksnis aprima.

Viņu priekšā, viegli smaidīdams, stāvēja Bcns Rosclli un skatījās uz klātesošajiem. Kā vienmēr, viņa izskatā bija kaut kas no labvēlīga tēva un reizē arī no stingra baņķiera, kam tūkstošiem iedzīvotāju uzticējuši savu naudu. Viņš ģērbās atbilstoši: baņķiera melnajā uzvalkā ar obligāto vesti un tievu zelta ķēdīti pāri vēderam. Bens bija neticami līdzīgs Džovanni Roselli, kas pirms gadu simteņa nodibināja pirmo banku pārtikas veikala pagrabā. Džovanni patricieša galva ar cirtainiem sirmiem matiem un lielām ūsām kā uzticības simbols rotāja krājgrāmatiņas un čekus. Viņa krūšutēls greznoja bankas galveno ieeju Rosclli laukumā.

Mūsdienu Roselli arī bija cirtaini sudraboti mati un gandrīz tikpat kuplas ūsas. Pēc simts gadiem mode bija atgriezusies. Tikai nekur ārienē nebija nodemonstrēts dzinējspēks, kas piemita viņam, tāpat kā visiem Roselli, kas bija panākuši, ka PATB, Pirmā Amerikas tirdzniecības banka, bija sasniegusi pašreizējo izcilo stāvokli. Šodien Bena Roselli parastā dzīvīguma nemanīja. Ejot viņš atspiedās uz spieķa. Neviens šajā telpā to vēl nekad nebija pieredzējis. Viņš pasniedzās, lai pievilktu sev klāt vienu no masīvajiem direktoru krēsliem. Taču viņu apsteidza Nolans Veinraits. Klusu pateicies, prezidents apsēdās.

Bens Rosclli pamāja ar roku.

Šī sapulce ir tikai informatīva. Tā nebūs gara. Ja gribat, atbīdiet krēslus no galda. A, paldies! — Pēdējie vārdi bija domāti viesmīlim, kas vecajam kungam atnesa glāzi šerija. Viesmīlis atstāja telpu, aizverot aiz sevis durvis.

Kāds pieturēja krēslu, lai Edvīna D'Orseja varētu apsēsties, vietas ieņēma vēl daži, bet vairākums palika stāvot.

Aleksis Vandervorts iesaucās:

Izskatās, ka esam sanākuši kaut ko nosvinēt. — Viņš norādīja uz šerija glāzi, ko turēja rokā. — Tikai jautājums — ko?

Bens Rosclli atkal mazliet pasmaidīja.

Man labāk patiktu, ja šodien būtu svinības, Aleksi. Tomēr man likās, ka glāze vīna šoreiz noderēs. — Viņš apklusa un telpā iezagās saspīlējums. Visi uzreiz saprata, ka te nenotiks vienkārša sapulce. Sejās pavīdēja neziņa.

Es drīz miršu. Ārsti saka, ka man vairs nav atlicis daudz laika. Es nolēmu, ka tas jums visiem jāzina. — Viņš domīgi paskatījās uz šerija glāzi un iedzēra malku.

Padomes sēžu zāle bija apklususi jau pirmīt, taču tagad iestājās kapa klusums. Telpā ielauzās tikai trokšņi no ārpuses: kaut kur tālāk klabēja rakstāmmašīna, dūca gaisa kondicionētājs, virs galvas dārdēja reaktīvā lidmašīna.

Vecais Bens atspiedās uz spieķa.

Paklausieties, tādēļ taču nav jāsamulst. Mēs esam veci draugi, tāpēc jau te esat aicināti! Lai jums nebūtu jājautā, pateikšu, ka viss ir pilnīgi skaidrs. Ja es cerētu, ka vēl nav tik traki, nebūtu nekā sacījis. Un otrs, kas jūs var interesēt, man ir ielaists plaušu vēzis. Ārsti nesola, ka noturēšos līdz Ziemassvētkiem. — Viņš apklusa, un visi pēkšņi redzēja, cik viņš vārgs un noguris. Jau klusāk Bens piebilda:

Nu jūs visi to zināt un varēsiet pastāstīt pārējiem.

Edvīna D'Orseja nodomāja, ka nebūs iespējas izvēlēties,

kad un kam stāstīt. Tas, ko viņi tikko bija uzzinājuši, izplatīsies kā ugunsgrēks sausā mežā pa visu bankas sistēmu un tālu aiz tās. Šī ziņa nepaliks bez iespaida. Daudzus tā patiesi skumdinās, citu attieksme būs pragmatiskāka. Viņa pati bija apstulbusi un manīja, ka daudziem klājas tāpat.

Bena kungs, — iedrošinājās bilst kāds no vecākajiem darbiniekiem. Tas bija Poups Monro, ļoti ilggadējs trasta operāciju departamenta darbinieks. Viņam drebēja balss. — Bena kungs, jūs mūs gluži vai satriecāt. Un šķiet, ka neviens nezina, ko nu sacīt!

Zālei pāršalca kā nopūta, kas nozīmēja piekrišanu un līdzjūtību.

Taču tam cauri izlauzās Rosko Ilcivorda balss, kurā varēja saklausīt zināmas pretenzijas, ka viņam būtu jāļauj runāt pirmajam.

Mēs varam sacīt, un mums tas ir jādara, ka šī šausmīgā ziņa mūs ir šokējusi un apbēdinājusi, bet mēs savās lūgšanās lūgsim, lai stāvoklis uzlabojas. Kā visi zinām, ārstu domas ne vienmēr ir pareizas. Un medicīnas zinātnes sasniegumi var daudz palīdzēt, apturēt un pat izārstēt…

Rosko, es jau visu izstāstīju, — Bena Rosclli balsī pirmo reizi iezagās nepatika. — Kas attiecas uz ārstiem, man ir tic vislabākie. Jūs taču nedomājat citādi?

Protams, ka nē, — Rosko atbildēja. — Taču mums jāatceras, ka ir augstāka vara, kas nepieder ārstiem. Mums visiem ir pienākums, — Rosko dzēlīgi uzlūkoja pārējos, — lūgt tam Kungam žēlastību, lai dod vismaz vairāk laika, nevis kā sola ārsti.

Vecais kungs pasmaidīja:

Liekas, ka Dievs jau sen ir izlēmis.

Aleksis Vandervorts sacīja:

Ben, mēs visi esam satriekti. Un man ir īpaši nepatīkami par to, ko sākumā teicu.

Par svinēšanu? Ko nu par to, jūs taču nezinājāt. — Vecais kungs iesmējās. — Kaut gan — kāpēc nē? Esmu nodzīvojis labu dzīvi. Ne katram tā izdodas, un tāpēc mēs varam šodien atļauties svinēt! — Viņš uzsita pa žaketes kabatām un tad paskatījās apkārt. — Vai kādam ir cigarete? Muļķīgie ārsti man vairs neatļauj.

Atradās vairākas cigarešu paciņas. Rosko Ilcivords iebilda:

Varbūt tomēr nevajadzētu?

Beas Roselli izsmējīgi paskatījās uz runātāju, bet nekā neatbildēja. Bankā visi zināja, ka Roselli ir augstās domās par Heivorda baņķiera spējām, taču starp šiem diviem vīriem nekad nebija izveidojusies īsta draudzība.

Aleksis Vandervorts aizdedzināja cigareti un pasniedza vecajam kungam. Alekša acis bija mitras, tāpat kā daudziem.

Tādā brīdī, kāds ir šis, — Bens tinās cigarešu dūmos, — ir arī kaut kas, par ko esmu pateicīgs. Pirmkārt, par to, ka esmu brīdināts un ka man dots mazliet laika, lai varētu savilkt kopā visus pavedienus. Tomēr, no otras puses, daudz kā ir ļoti žēl. Un tad es sēžu un par to visu domāju.

Ko visvairāk nožēlo vecais kungs, nevienam nebija noslēpums. Benam Roselli nebija mantinieka. Savu vienīgo dēlu viņš zaudēja Otrajā pasaules karā, bet mazdēlu, uz kuru lika lielas cerības, nogalināja nejēdzīgajā Vjetnamas slaktiņā.

Veco kungu sāka mocīt klepus lēkme. Nolans Veinraits, kas bija viņam vistuvāk, izņēma cigareti no trīcošajiem pirkstiem un saspieda to. Visi redzēja savām acīm, cik Bens Roselli ir vārgs un kādu fizisko piepūli prasījusi no viņa šī sanāksme.

Neviens tobrīd vēl nezināja, ka šī ir viņa pēdējā ierašanās bankas pārvaldes tornī.

Visi piegāja atvadīties, maigi paspiežot viņam roku un mēģinot atrast īstos vārdus. Kad pienāca Edvīnas D'Orsejas kārta, viņa veco kungu noskūpstīja uz vaiga, bet viņš tai pamirkšķināja ar aci.

2

Rosko Ileivords padomes sēžu telpu atstāja viens no pirmajiem. Jauno ziņu sakarā viņam kā izpildviceprezidentam bija veicami divi ļoti steidzami pienākumi.

Pirmais — gādāt, lai pēc Bena Rosclli nāves prezidenta posteņa nomaiņa ritētu bez grūtībām. Otrs — panākt, lai prezidenta un administrācijas vadītāja posteni ieņemtu viņš, Rosko Ileivords.

Viņš bija piemērots kandidāts šim postenim. Taču tikpat piemērots bija Aleksis Vandervorts, kam turklāt bankas darbinieku aprindās bija lielāka piekrišana. Toties Rosko domāja, ka direktoru padomes vairākums būs viņa pusē, un šī padome bija svarīgāka, tāpēc viņa izredzes ir lielākas.

Rosko Ileivords, kas labi pārzināja banku politiku un turklāt varēja lepoties ar disciplinētu, dzelžainu prātu, savu rīcības plānu bija sācis izstrādāt jau sanāksmes laikā bankas direktoru padomes sēžu zālē. Tagad viņš devās uz sava biroja telpām, kam bija ar koka paneļiem izklātas sienas, biezs tumšas smilškrāsas paklājs un elpu aizraujošs skats uz pilsētu dziļi zem viņa. Apsēdies pie rakstāmgalda, viņš atsauca vecāko no divām sekretārēm Kelegenas kundzi un ložmetēja ātrumā deva norādījumus.

Pirmais no tiem lika sekretārei sameklēt visus ārpilsētas direktorus, ar ko Rosko Heivords runās pats. Viņam uz galda bija direktoru saraksts. Ar citām sarunām viņš norādīja sevi netraucēt.

Vēl viens norādījums bija, sekretārei aizejot, aizvērt durvis. Tas bija neparasti, jo PATB vadība turējās pie simts gadu vecās atvērto durvju politikas, ko arī Bens Rosclli bija pieprasījis, lai arī ne visai kategoriski. Tā bija tikai tradīcija, un šodien tā nederēja. Pašlaik vissvarīgākais bija būt vienam.

Rīta sapulcē Rosko Ilcivords ātri iegaumēja, ka tajā piedalījās tikai divi Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas direktoru padomes locekļi, pārējie bija bankas vadošie darbinieki. Abi bija Bcna Roselli draugi un tāpēc atradās zālē. Bet tas nozīmēja, ka vēl līdz šim piecpadsmit citi direktori nebija informēti par Bcna Roselli tuvo nāvi. Heivords gādās, lai direktori šo ziņu saņemtu tieši no viņa.

Viņš vadījās no diviem apsvērumiem. Pirmkārt, ziņa bija tik pēkšņa un satraucoša, ka starp šīs ziņas devēju un saņēmēju nodibināsies zināma tuvība. Otrkārt, daži no direktoriem varētu ļaunoties, ka viņi nav informēti pirms tiem, ko Bens bija sasaucis sēžu zālē. Rosko Heivords gatavojās no abiem apsvērumiem sev iegūt iespējami lielāku labumu.

Atskanēja zvans. Viņš pacēla klausuli un sāka runāt. Tad vēl un vēl. Vairāki no direktoriem bija izbraukuši, bet nenogurdināmā Dora Kelegena viņus pašlaik meklēja.

Pusstundu pēc pirmā zvana Rosko Heivords ļoti nopietni stāstīja viņa godībai Haroldam Ostinam:

Te, bankas telpās, mēs visi, protams, esam ļoti noskumuši un izmisuši. Tas, ko Bens pastāstīja, liekas neiespējami un neticami.

Mīļais Dievs! — sacīja balss tālrunī, kas vēl arvien izklausījās tikpat samulsusi kā sākumā. — Un pats viņš to paziņoja! — Harolds Ostins bija viens no pilsētas pīlāriem, no ļoti bagātas ģimenes trešajā paaudzē. Pirms daudziem gadiem viņš vienu posmu bija ASV kongresa loceklis, un tāpēc tagad bija "viņa godība", pie kam viņš pieprasīja, lai tā viņu sauc. Viņam piederēja štata lielākā reklāmas sabiedrība, viņš bija ilggadējs un ļoti ietekmīgs bankas direktoru padomes loceklis.

Harolda izteiciens ļāva Hcivordam izmantot otru principu.

Jā, es saprotu jūsu domas par veidu, kā šo ziņu saņēmām. Arī man tas likās neparasti. Man visvairāk rūp, kāpēc direktorus neinformēja pirmos. Tas būtu dabīgi. Tā kā tas nav noticis, es uzskatīju par savu pienākumu to darīt. — llcivorda askētiskā seja ar ērgļa degunu bija koncentrējoties saraukta. Bet pelēkās acis aiz bezietvara acenēm bija aukstas.

Es jums pievienojos, Rosko, — sacīja balss tālrunī. — Arī man šķiet, ka mums vajadzēja uzzināt pirmajiem, un man patīk, ka jūs domājat tāpat.

Pateicos, Harold. Tādā brīdī, kāds ir šis, grūti izspriest, kas pareizi, kas nē. Bet skaidrs, ka kādam no mums būs jāuzņemas vadība.

Saukt nozīmīgus cilvēkus vārdos Ileivordam patika. Arī viņš bija cēlies no vecas, tikai nelaimīgā kārtā nabadzīgas ģimenes. Toties viņš pazina tos, kas vadīja sabiedrību ne tikai šajā štatā, bet arī apkārtējos, pat līdz Vašingtonai. Viņš bija nozīmīgs biedrs tai klubā, ko angļi sauc par "veco zēnu informācijas tīklu". Ileivords ar savu ģimenes ciltskoku un iespaidīgajiem draugiem lepojās. Viņam patika atgādināt, ka kāds viņa sencis parakstījis ASV Neatkarības deklarāciju.

Tagad viņš uzmanīgi teica:

Cits iemesls, kāpēc .direktoru padomes locekļiem jāuzzina bēdīgā vēsts, ir tas, ka Bena paziņojums izraisīs milzīgu triecienu. Un tas ātri atbalsosies visā valstī.

Par to nešaubos, — viņa godība Harolds pievienojās. — Es domāju, ka jau rīt būs uzzinājuši žurnālisti, un viņi uzdos jautājumus.

Tieši tā! Un nepareizās ziņas satrauks mūsu noguldītājus un pazeminās akciju cenu.

Tas tiesa.

Rosko Heivords saprata, ka nu viņa drauga galvā sākuši griezties ritenīši. Ostinu ģimenes trestam, ko pārvaldīja viņa godība Harolds, piederēja liels daudzums PATB akciju.

Heivords mēģināja pateikt priekšā.

Ja direktori vēlētos šo lietu atrisināt ļoti enerģiski, lai nomierinātu akciju īpašniekus un ieguldītājus, tad šo lietu varētu nokārtot ļoti klusi.

Atskaitot Bena Roselli draugus, — Harolds Ostins atgādināja.

Es nekādā ziņā nerunāju par personīgo zaudējumu. Gribu apliecināt, ka es sēroju tikpat dziļi kā visi citi.

Par ko jūs pašlaik runājat, Rosko?

Runājot vispārīgi, Harold, es vēlos, lai būtu nodrošināta bankas vadība. īpaši bankas galvenā vadītāja postenis nedrīkstētu būt pat vienu dienu tukšs, — Heivords turpināja. — Es runāju par Benu ar lielu cieņu, mēs viņu ļoti mīlam, un šo banku visi saista vienīgi ar viņa vārdu. Protams, jau daudzus gadus banku nevada un nevar vadīt viens cilvēks.

Banka, kuru vadītu tikai viens, nekad neiekjūtu starp divdesmit ievērojamākām bankām valstī. Taču daudzi cilvēki vēl arvien tā domā. Un tāpēc, lai cik tas pašreiz būtu grūti, direktoru padomei jāparūpējas, lai šo mītu izkliedētu.

Heivords juta, ka sarunu biedrs ļoti intensīvi domā. Viņš pat it kā redzēja Ostinu savā priekšā — izskatīgu, novecojušu dendiju, kas ģērbjas uzkrītoši moderni, viņa sudrabotie mati vienmēr moderni ieveidoti. Jādomā, ka pašreiz viņš, kā parasti, smēķē lielu cigāru. Taču viņa godība Harolds nekādā ziņā nav muļķis. Visi zināja, ka viņš ir gudrs un panākumiem bagāts biznesmenis. Pēc laba brīža Harolds sacīja:

Piekrītu jūsu argumentam par vadības nepārtrauktību. Tāpat nevaru noliegt, ka Bena Roselli pēctecis ir jāizvēl un viņa vārds jāpaziņo pirms Bena nāves.

Heivords uzmanīgi klausījās, kamēr otrs turpināja runāt.

Man liekas, ka jūs, Rosko, esat šim postenim piemērots. Es jau sen tā domāju. Jums ir nepieciešamās īpašības, pieredze un sīkstums. Tāpēc esmu ar mieru jūs atbalstīt un pārliecināt citus padomes locekļus sekot manam piemēram. Ceru, ka jūs tam piekristu.

Es katrā ziņā osmu ļoti pateicīgs…

Un es savukārt šad tad rēķināšos ar iespējamu quid pro quo [1] .

Tas pats par sevi saprotams!

Lieliski. Tātad mēs saprotam viens otru.

Pakarot klausuli, Rosko Heivords nodomāja, ka šī saruna viņu pilnībā apmierina. Harolds Ostins bija konsekvents un prata turēt vārdu.

Arī vairākas citas tālsarunas bija ļoti veiksmīgas.

Drīz pēc tam Heivords runāja ar citu direktoru — Filipu Johanscnu, Viduskontincnta gumijas ražošanas kompānijas prezidentu, un izmantoja citu iespēju. Johansens pats ieminējās, ka viņam nepatīk Aleksis Vandervorts, nosaucot viņu par neizprotamu cilvēku.

Jā, Alekša domāšanas veids ir savāds. Bet viņam ir personīgas problēmas. Nezinu, cik lielā mērā tās ietekmē darbu.

Kādas problēmas?

Ar sievietēm. Man, protams, nepatiktu…

Šī ir svarīga liela, turklāt slepena. Stāstiet vien.

Pirmkārt, Aleksim ir problēma laulības dzīvē. Otrkārt, viņš ir sapinies ar citu sievieti. Treškārt, šī sieviete ir kreiso aprindu darbiniece, kuras vārds bieži parādās laikrakstos, un ne tādā sakarībā, kas būtu vēlama bankai. Nezinu, cik lielā mērā viņa ietekmē Aleksi, un, kā jau sacīju, man īsti nepatiktu…

Labi, ka man to pastāstījāt, Rosko. Tādas lietas direktoriem jāzina. Kreiso aprindu, ko?

Viņu sauc Margota Brakena.

Šķiet, ka esmu šo vardu dzirdējis. Sakarā ar kaut ko nepatīkamu.

Heivords auksti pasmaidīja.

Taču vēl pēc divām sarunām viņš vairs nebija tik apmierināts. Beidzot izdevās sazvanīt vienu no direktoriem, kas pastāvīgi dzīvoja citā pilsētā. Tas bija Leonards L. Kingsvuds, Nortamas tērauda korporācijas prezidents.

Kingsvuds savu karjeru bija sācis kā tēraudkausētājs, un uz Rosko pūliņiem viņš atbildēja:

Ncpūtiet nu tādus pekstiņus, Rosko! — un nemaz neuztraucās, ka direktoriem nav izziņots par Bcna nāvi pirmajiem. — Veids, kā Bens to nokārtoja, man pavisam labi patīk. Tas vispirms jāuzzina tuvākajiem darbiniekiem, tikai tad pārējiem kungiem.

Kad Heivords sacīja, ka Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas akcijas varētu kristies, Kingsvuds atteica:

Nu, un kas par to?

Protams, — viņš piebilda. — Tikko šī ziņa izplatīsies, PATB akciju cena biržā kritīsies. Bet tikai tāpēc, ka akcijas pērk zaķapastalas, kas nespēj atšķirt histēriju no faktiem. Bet nedēļas laikā akciju kurss atkal kāps, tāpēc ka banka ir labā stāvoklī, mēs visi to zinām.

Un pēc brītiņa piebilda:

Rosko, šis jūsu mēģinājums man iestāstīt, kuru no jums atbalstīt, ir tikpat caurspīdīgs, kā tikko nomazgāts logs. Tāpēc es savus ieskatus izklāstīšu tikpat skaidros vārdos, ietaupot mums abiem laiku. Jūs esat lielisks finansists, vislabākais skaitļu un naudas sapratējs, ko vispār esmu sastapis. Ja gribat pārnākt strādāt Nortamas tērauda korporācijā, es pārbīdīšu savus darbiniekus, iecelšu jūs par galveno finansistu, došu jums lielāku algu un iespēju pirkt akcijas par pazeminātu cenu. Un tas ir piedāvājums, ko uzturēšu spēkā katrā laikā.

Tērauda korporācijas prezidents neklausījās uz Ilcivorda nomurminātajiem pateicības vārdiem, bet turpināja:

Tomēr, lai cik labi protat strādāt ar skaitļiem, Rosko, jūs nekad nevarēsiet būt vadītājs. Tā es uz to skatos, un tā es balsošu, kad padomē būs Bena aizvietotāja vēlēšanas. Man jums skaidri jāpasaka, ka es atbalstīšu Vandervortu. Tas jums jāzina.

Ileivords mierīgi atbildēja:

Pateicos par jūsu atklātību, Leonard!

Tieši tā. Ja jūs nopietni pārdomāsiet manu piedāvājumu, piezvaniet.

Rosko Ilcivordam nebija nekādas intereses strādāt Nortamas tērauda korporācijā. Lai gan lielāka alga viņu interesēja, tomēr lepnums neļautu pēc Leonarda Kingsvuda kodīgajām piezīmēm tur strādāt. Turklāt viņš ne mirkli nešaubījās, ka saņems PATB augstāko posteni.

Tālrunis atkal zvanīja. Klausulē Dora Kelegena sacīja, ka sazvanījusi vēl vienu direktoru, Floidu Leberu.

Floid, — Heivorda balss tonis kļuva zemāks un sērīgāks. — Man ir patiesi žēl, ka tieši es jums paziņoju bēdīgas, pat traģiskas ziņas…

3

Ne visi atstāja šo nozīmīgo sapulci tādā steigā kā Rosko Ileivords. Daži kavējās aiz sēžu zāles durvīm, sarunājās un vēl arvien pārdzīvoja šoku.

Vecais trasta operāciju departamenta darbinieks Poups Monro klusi sacīja Edvīnai D'Orsejai:

— Šī ir bēdīga, bēdīga diena.

Edvīna, vēl nespēdama pat runāt, pamāja. Bcns Rosclli viņai bija svarīgs kā draugs, un viņš vienmēr bija lepojies, ka Edvīna ieņēma arvien augstākus un augstākus posteņus bankā.

Aleksis Vandervorts apstājās pie Edvīnas, tad pamāja uz sava biroja pusi, kas atradās dažas durvis tālāk.

Varbūt pāris minūtes pasēdēsim?

Viņa pateicīgi pieņēma aicinājumu:

Jā, lūdzu!

Bankas vadošo darbinieku biroji izvietojās tajā pašā stāvā, kur sēžu zāle — PATB galvenās pārvaldes tornī, trīsdesmit sestajā stāvā. Tāpat kā visos birojos, arī Aleksim Vandervortam bija apspriežu telpa, tur Edvīna no automāta ielēja sev kafiju. Vandervorts izvilka no kabatas pīpi, piebāza ar tabaku un aizdedzināja. Viņa skatījās, cik veikli, bez kādām liekām kustībām kustas viņa pirksti. Viņa plaukstas, tāpat kā augums, bija īsas un platas ar apgrieztiem, labi manikīrētiem nagiem.

Starp abiem pastāvēja sena draudzība. Kaut arī Edvīna, kas vadīja Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas galveno, pilsētas centra filiāli, dienesta hierarhijā bija vairākus pakāpienus zemāk par izpildviceprczidentu Aleksi, viņš pret Edvīnu allaž izturējās kā līdzīgs ar līdzīgu un bieži vien jautājumus, kas skāra viņas filiāli, nokārtoja tieši, apejot vairākus padotības pakāpienus.

Aleksi, man tev jāsaka, ka tu izskaties pēc skeleta.

Viņa gludā, apaļā seja izplūda siltā smaidā.

Var pamanīt, ko?

Aleksim Vandervortam patika viesības, izcili labi ēdieni un vīni. Tas bija nepatīkami, bet viņš ļoti viegli pieņēmās svarā. Un tad — kā šobrīd — ievēroja diētu.

Likās, ka viņi ir bez vārdiem vienojušies nepieminēt svarīgāko tematu.

Aleksis jautāja:

Kā šajā mēnesī klājas tavai filiālei?

Diezgan labi. Un ceru, ka nākamais gads būs vēl labāks.

Runājot par nākamo gadu, kā Luiss to prognozē? — Luiss D'Orsejs, Edvīnas vīrs, izdeva paša sagatavotu un ļoti plaši izmantotu finansu biļetenu ieguldītājiem.

Drūmi. Viņš pareģo, ka dolāra vērtība uz laiku celsies, pēc tam strauji kritīsies, līdzās angļu mārciņai. Tāpat Luiss saka, ka tie, kas Vašingtonā domā, ka ASV saimnieciskā lejupslīde ir beigusies, ir tādi paši sapņotāji kā tic, kas Vjetnamas karā saredzēja "gaismu tuneļa galā".

Man viņa domām jāpievienojas, — sacīja Aleksis. — īpaši par dolāru. Zini, Edvīna, viena no ASV banku kļūdām ir

tā, ka mēs nekad neesam ieteikuši noguldītājiem ārvalstu valūtu kontus — Šveices frankus, vācu markas un citus, kā to dara Eiropas baņķieri. Jā, mēs piedāvājam lielajām firmām, jo tās pieprasa, un ASV bankas labi pelna, rīkojoties ar ārvalstu valūtu, bet mēs to reti piedāvājam vidējiem vai mazo summu noguldītājiem. Ja mēs būtu ieteikuši Eiropas valūtu kontus, daudzi mūsu noguldītāji no dolāra kursa krišanās būtu pelnījuši, nevis zaudējuši.

Vai ASV Finansu ministrija neiebilstu?

Jādomā gan, ka iebildīs. Taču viņi pakļausies tautas spiedienam. Tā tas notiek vienmēr.

Vai tu esi kādreiz apsvēris savus ieteikumus, lai mūsu bankā būtu iespējams noguldīt ārzemju valūtas?

Jā, vienreiz, bet toreiz nobalsoja pret manu ieteikumu. Amerikas baņķieriem pat mazvērtīgs dolārs ir svēts. Tas ir tāds jēdziens, ko esam uzspieduši mūsu klientiem, kas tikpat kā strausi iebāž galvu smiltīs, lai ienaidnieks viņus neredzētu. Tikai daži vistālredzīgākie pirms dolāra kursa krišanās atvēra kontus Šveices bankās.

pr — Esmu par to daudz domājusi. Mēs, baņķieri, droši un

savlaicīgi zinājām, ka dolāra kurss kritīsies, bet klientiem ne vārda neteicām, vienīgi dažiem ievērojamākiem. Neviena brīdinājuma, neviena ieteikuma pārdot dolārus un pirkt kādu citu valūtu.

Tas nebija valsts interesēs. Pat Bcns…

Viņš aprāvās, un abi brīdi sēdēja klusējot.

Caur stikla sienu Alekša biroja austrumu pusē varēja redzēt attīstītu vidējo rietumu pilsētu. Vistuvāk tornim bija kanjons, ko radīja augstās biznesa ēkas, tikai nedaudz zemākas par Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas celtni. Aiz pilsētas centra, atgādinot burtu S, vijās upe, pa kuru slīdēja laivas un kuģi, bet šīs dienas krāsa, kā vienmēr, bija piesārņoti pelēka. Izskatījās, ka upes tilti, dzelzceļa tilti un platie režģi, kas veidoja ātrceļus, ir samudžinājušies lielā mezglā. Kā atrisušas lentas tic veda uz rūpniecības centriem un priekšpilsētām, ko pastāvīgajā dūmakā varēja tikai apjaust. Bet tuvāk, kaut arī aiz upes, bija iekšpilsētas dzīvojamo rajonu labirinti, bieži vien dzīvošanai nederīgi, un tos sauca par pilsētas kaunu.

Siguldas pilsētas BIBLIOTĒKA

Bēdīgo grauslu pašā centrā slējās jauna, liela ēka, un tērauda režģi liecināja, ka blakus būs nākamā.

Edvīna norādīja uz abām ēkām.

Ja ar mani būtu kā pašlaik ar Benu, es gribētu, lai mani atceras par Austrumu forumu.

Es arī to gribētu. — Alekša skats vēroja pārupes ainavu. — Skaidrs, ka bez viņa šī ideja nekad nebūtu īstenojusies.

Austrumu forums bija iespaidīgs būvprojekts, šī rajona atjaunošanas sākums. Bens Roselli bija tam apsolījis Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas finansiālu atbalstu, un Aleksis Vandcrvorts tieši atbildēja par tā nodrošinājumu. Edvīnas vadītā lielā pilsētas centra filiāle izsniedza būvniecības aizdevumus un kārtoja hipotēku operācijas.

Edvīna klusi sacīja:

Es nupat domāju par pārmaiņām, kas skars rajonu aiz upes… — Viņa nepateica, kad Bena vairs nebūs.

Jā, bankā būs pārmaiņas, droši vien ļoti lielas. Cerams, ka tās neskars Austrumu forumu.

Viņa nopūtās:

Vēl nav pagājusi ne stunda, kopš Bens…

Jā, un mēs runājam par bankas lietām, kad vēl pat kaps nav izrakts. Mums tomēr tā jādara, Edvīna. Bens tā gribētu. Drīz jāizšķiras daudzām svarīgām lietām.

Ieskaitot to, kurš kļūs par prezidentu.

Tā ir viena no pirmajām.

Laba daļa bankas darbinieku cer, ka tas būsi tu.

Teikšu godīgi — es arī.

Viņi nepieminēja, ka Aleksi Vandcrvortu līdz šim uzskatīja par Bena Roselli mantinieku. Taču neviens nedomāja, ka tas notiks tik drīz. Aleksis Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā strādāja tikai divus gadus. Pirms tam viņam bija augsts postenis Federālās Rezerves sistēmā. Bens Roselli bija Aleksi pārliecinājis pārnākt pie viņa, stāstījis par karjeras iespējām, par virzīšanos uz augšu pat līdz bankas prezidenta krēslam.

"Apmēram pēc pieciem gadiem," toreiz bija sacījis vecais Bens, "es savu posteni atdošu tam, kas spēj veiksmīgi rīkoties ar lieliem skaitļiem un iegūt peļņu. Banka nevar pastāvēt bez peļņas. Tomēr viņam jābūt kaut kam vairāk, nekā tikai labam baņķierim. Cilvēks, kuru es izvēlēšos savā vietā, nekad nedrīkst aizmirst sīkos noguldītājus, kas vienmēr ir bijis mūsu spēks. Baņķieriem nelaimīgā kārtā ir paraža pārāk atsvešināties no saviem klientiem."

Viņš tajā brīdī neko nesolīja. To Bens skaidri pasacīja, piebilzdams: "Man pārjums, Aleksi, radies iespaids, ka tieši jūs esat tāds cilvēks. Pastrādāsim kopā un redzēsim, kā mums veiksies."

Aleksis sāka strādāt, līdzi atnesot pieredzi un labu nojautu par nepieciešamajiem jauninājumiem bankas darbā, un šīs abas īpašības viņu ātri padarīja populāru. Viņa dzīves filozofija bieži vien sakrita ar Bena uzskatiem.

Ar banku lietām Aleksim bija nācies saskarties daudz agrāk, kad viņš auga pie tēva — vācu emigranta, kas bija kļuvis par Mi nesot as fermeri.

Pīters Vandervorts bija paņēmis bankā aizdevumu un, lai atdotu to un procentus, strādāja no ausmas līdz vēlai naktij, parasti visas septiņas nedēļas dienas. Viņš pārpūlējās un nomira pilnīgi nabags, pie kam banka pārdeva viņa zemi un māju, lai atgūtu savu naudu un iekrājušos procentus. Tēva bēdīgā pieredze pārliecināja sērojošo Aleksi, ka viņa vieta ir bankas galdam otrā pusē.

Beidzot ceļu uz banku jaunajam Aleksim nodrošināja Harvardas universitātē iegūtās zināšanas un godpilnais ekonomikas doktora zinātniskais grāds.

Viss jau vēl var atrisināties labi, — sacīja Edvīna D'Orseja. — Droši vien direktoru padome izvēlēs jaunu prezidentu?

Jā, — Aleksis izklaidīgi atbildēja. Viņš domāja par Benu Roselli un savu tēvu, pie kam atmiņas par abiem bija neizprotami savijušās.

Darba stāžs nav pats izšķirīgākais.

Nē, bet nozīmīgs gan.

Aleksis vērtēja savas iespējas. Viņš zināja, ka viņam ir talants un pieredze, lai vadītu Pirmo Amerikas tirdzniecības banku. Tomēr bija iespējams, ka direktori izvēlēsies kādu citu, kas bankā strādājis daudz ilgāk. Rosko Ilcivords, piemēram, bankā strādāja gandrīz divdesmit gadus. Par spīti tam, ka viņš dažkārt ncsapratās ar Benu Roselli, šim cilvēkam direktoru padomē bija ievērojams atbalsts.

Vakar vēl šķita, ka Aleksis būs prezidents. Šodien viss bija mainījies.

Viņš piecēlās un izdauzīja pīpi.

Jāsāk atkal strādāt.

Man arī.

Tomēr, palicis viens, Aleksis turpināja sēdēt kluss un domīgs.

Edvīna toties ar liftu nobrauca līdz bankas pārvaldes torņa foajē, kura arhitektūra bija kaut kas līdzīgs Linkolna centra un Siksta kapelas maisījumam. Te mutu|oja rosīga darbība — savas lietas kārtoja bankas darbinieki, steidzīgi ziņneši, apmeklētāji un tūristi. Viņa laipni atbildēja kāda drošības sarga draudzīgajam sveicienam.

Cauri izliektajam stiklam Edvīnai pavērās skats uz Roselli laukumu, kur auga koki, bija izvietoti soliņi un skulptūras, darbojās strūklaka. Vasarā šī bija tuvāko kantoru darbinieku un darbinieču satikšanās vieta, te viņi ēda pusdienas. Tagad laukums izskatījās nemīlīgs. Ass vējš dzenāja un virpināja lapas un putekjus, mudinot cilvēkus ātrāk pazust bankas siltumā.

Edvīna nodomāja, ka šis gadalaiks viņai patīk vismazāk. Tas saistījās ar melanholiju, ziemas tuvošanos un nāvi.

Viņa neviļus nodrebēja un iesteidzās maigi apgaismotā un ar paklāju izklātā tunelī, kas veda no bankas galvenās ēkas uz grezno vienstāva celtni, kur atradās bankas pilsētas centra filiāle.

Tā bija viņas karaļvalsts.

4

Bankas galvenajā, pilsētas centra filiālē trešdiena sākās ikdienišķi.

Edvīna D'Orseja bija šīs nedēļas atbildīgā dežurante un ieradās filiālē precīzi astoņos trīsdesmit, pēc pusstundas bankas smagnējās bronzas durvis vērsies pirmajiem klientiem.

Kā PATB galvenās filiāles pārvaldniecei un bankas viceprezidentei viņas pienākumos nebija uzņemties dežurantes uzdevumus. Taču Edvīna vēlējās tos pildīt. Tas, starp citu, pierādīja, ka viņa kā sieviete negaida nekādas privilēģijas. Savos piecpadsmit darba gados viņa to bija stingri uzsvērusi. Turklāt dežurēt nācās tikai katru desmito nedēļu.

Pienākusi pie ēkas sāndurvīm, viņa parakņājās savā Guči rokassomiņā, lai dabūtu atslēgu. Tā atradās zem lūpu zīmuļiem, pūdernīcām, ķemmēm, iepirkumu saraksta un citiem priekšmetiem. Tāda nekārtība viņai nebija raksturīga. Pirms durvju atslēgšanas viņa vispirms uzmeklēja zīmi "viss kārtībā". Tā atradās īstajā vietā: maza, dzeltena kartīte loga apakšējā stūrī. To tur pirms nedaudz minūtēm bija nolicis šveicars, kura uzdevums bija ierasties filiālē pirmajam. Ja filiālē viss ir kārtībā, viņš nolika kartīti tur, lai to redzētu uz darbu nākošie darbinieki. Ja naktī būtu ielauzušies laupītāji un gribētu saņemt ķīlniekus, šveicaram nebūtu iespējams kartīti nolikt vietā, un tās trūkums kalpotu par brīdinājuma signālu. Tādā gadījumā tie, kas ieradās darbā vēlāk, neietu iekšā, bet izsauktu palīgā policiju.

Tā kā laupīšanas gadījumi kļuva biežāki, vairums banku izmantoja šādas "viss kārtībā" zīmes, pie tam to veids un izvietojums bieži mainījās.

Iegājusi telpā Edvīna steigšus devās pie sienas un atvēra kādas durtiņas. Aiz tām bija poga, un nu viņa to piespieda: divreiz gari, trīsreiz īsi, vienreiz gari. Tagad Centrālajā drošības dienesta telpā lielajā pārvaldes tornī zināja, ka durvis atslēdzot iedarbinātais signāls nav jāievēro, jo filiālē ir kāds no atbildīgajiem darbiniekiem. Šveicaram, ienākot un izmantojot savu kodu, bija jādara tas pats.

Centrālajā drošības dienesta telpā pienāca visu filiāļu durvju atvēršanas un arī citi signāli. Kad visi bija saņemti, sistēmu pārslēdza no "bīstami" uz "gatavībā".

Ja Edvīna vai šveicars ienākot nebūtu devuši signālu, drošības daļas darbinieki zvanītu policijai, un ēka dažu minūšu laikā būtu ielenkta.

Tāpat kā visus drošības pasākumus, arī kodus bieži mainīja.

Bankas visā valstī bija atklājušas, ka drošāk ir signalizēt "viss kārtībā", nevis iedarbināt briesmu signālu. Tādējādi banku darbinieki, kas nokļūst ķīlnieku lomā, brīdināja drošības iestādes par briesmām, vienkārši nedarot neko.

Tagad pa sāndurvīm sāka ierasties citi bankas darbinieki, un viņus ielaida uniformētais šveicars, kas bija nostājies pie durvīm.

Labrīt, D'Orsejas kundze! — sveicināja sirmais un ilggadējais bankas darbinieks Totenho. Viņš bija operāciju daļas vadītājs, kas kārtoja bankas ikdienas darbu. Garā, sērīgā seja darīja viņu līdzīgu vecam ķenguram. Jo tuvāk nāca pensijas vecums, jo viņa parastie untumi vairojās, pesimisms kļuva dziļāks. Likās, ka viņam nepatīk vecums un viņš vaino citus savā novecošanā. Edvīna un Totenho devās caur bankas galveno telpu, tad lejup pa mīksti izklātām kāpnēm līdz lielajam seifam. Dežuranta uzdevumos ietilpa ik dienas atvērt un aizvērt seifu.

Kamēr viņi gaidīja atslēdzamies laika slēdzi, Totenho nomāktā balsī jautāja:

Baumo, ka Rosclli kungs ir uz nāves gultas. Vai tas tiesa?

Jā, tā ir taisnība, — un Edvīna īsumā aprakstīja iepriekšējās dienas apspriedi.

Vakar mājās Edvīna spēja domāt tikai par to, tāpēc nolēma šodienu veltīt bankai. Bens to gaidītu no viņas.

Totenho kaut ko drūmi nomurmināja, bet viņa to nedzirdēja.

Edvīna skatījās rokas pulkstenī. Bija 8.40. Pēc dažām sekundēm smagajās durvīs atskanēja klikšķis, un laika slēdzis, ko ieregulēja iepriekšējā vakarā, bija atslēdzies. Tagad varēja izpildīt seifa atslēgas kombinācijas.

Izmantojot citu noslēpto pogu, Edvīna ziņoja drošības dienestam, ka gatavojas atvērt seifu. Un darīs to pati, nevis citu piespiesta.

Stāvot līdzās pie durvīm, Edvīna un Totenho grieza kombināciju pogu. Katram bija cita kombinācija, ko otrs nezināja. Viens cilvēks seifu nevarēja atvērt.

Tagad ieradās arī Mailzs īstins, Totenho vietnieks. Viņš bija jauns, izskatīgs, labi kopts vīrietis, turklāt vienmēr jautrā omā. Tā bija patīkama pārmaiņa, salīdzinot ar Totenho nomāktību. Edvīnai Istins patika. Viņam līdz nāca vecākais seifa kasieris, kas visu darbadienu pārraudzīs naudas izņemšanu no seifa un tās ievietošanu atpakaļ. Nākamajās sešās stundās banknotēs vien viņa rīcībā būs vairāk nekā miljons dolāru.

Čeki, kas šodien ienāks lielajā bankā, būs apmēram divdesmit miljonu dolāru vērtībā.

Edvīna pagāja nost, un vecākais kasieris kopā ar Istinu atvilka vaļā smagās, precīzi darinātās durvis. Līdz darba dienas beigām tās paliks vaļā.

Man tikko bija divas telefona sarunas. Svītrojiet vēl divas kasieres, — sacīja Tstins, un Totenho melanholija padziļinājās.

Vai gripa? — jautāja Edvīna.

Pilsētu bija apņēmusi gripas epidēmija, kas skāra arī bankas darbiniekus, īpaši kasierus un kasieres.

Tieši tā, — sacīja Mailzs Tstins.

Totenho sūdzējās.

Ja vien es pats varētu saslimt, ietu mājās un ļautu, lai citi izdomā, ko sēdināt pie lodziņiem. — Viņš pagriezās pret Edvīnu. — Vai mums par katru cenu šodien jāatver durvis?

Liekas, ka cilvēki to gaida.

Tādā gadījumā mēs patukšosim administratoru krēslus. Jūs es izvēlos pirmo, — viņš norādīja uz Tstinu. — Ejiet, saņemiet naudas kasi, lai jūs būtu gatavs sagaidīt klientus. Vai protat vēl skaitīt?

Līdz divdesmit, ja vien drīkstu novilkt kurpes un zeķes.

Edvīna pasmaidīja. Viņu jaunais Tstins neuztrauca. Viss,

ko viņš aizsāka, veicās labi. Tikko Totenho nākamajā gadā aizies pensijā, paaugstinājumam viņa gandrīz noteikti izvēlēsies Tstinu.

Viņš pasmaidīja pretim.

Nerūpējieties, D'Orscjas kundze. Esmu visai labs rezervists. Turklāt es vakar vakarā trīs stundas spēlēju rokasbumbu un reizē skaitīju punktus.

Vai uzvarējāt?

Ja cs skaitīju punktus? Kā tad citādi?

Edvīna arī zināja, kāds ir Tstina vaļasprieks, kas bija izrādījies ļoti vērtīgs bankas darbam, proti, banknošu un sīknaudas pētniecība un krāšana. Viņš apmācīja jaunos bankas darbiniekus, izstāstot arī vēsturiskus faktus. Piemēram, ka papīra naudu un inflāciju izgudroja ķīnieši. Pirmā inflācija, viņš paskaidroja, bija trīspadsmitajā gadsimtā, kad mongoļu imperators Kublai Ilans nespēja armijai samaksāt sudrabā, tāpēc izmantoja koka iespiedblokus, lai ražotu armijas papīra naudu. Nelaimīgā kārtā naudu iespieda tik daudz, ka tā kļuva nevērtīga. Jaunais Istins jokoja: "Daži saka, ka dolāru pašlaik mongolizē." Sava vaļasprieka dēļ viņš bija kļuvis par viltotās naudas ekspertu, un aizdomīgās banknotes parasti nonāca uz viņa galda.

Tagad visi trīs — Edvīna, Totcnho un Istins — devās pa kāpnēm uz bankas galveno telpu.

Pašlaik no bruņu mašīnas ienesa audekla maisus ar naudu, turpat stāvēja divi bruņoti sargi.

Lieli naudas daudzumi parasti pienāca no rīta. Naktī nauda sāka ceļu no Federālās Rezerves bankas un nonāca Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas galvenās ēkas lielajā naudas seifa. No turienes naudu izdalīja pa PATB filiālēm. Iemesls, kāpēc to visu darīja rīta cēlienā, bija vienkāršs. Pārāk daudz naudas seifos neko nepelnīja. Tāpat bija jābaidās no zaudējumiem un zādzībām.

Katras filiāles vadītājam vai vadītājai bija jāprot nekad nenokļūt situācijā, kad naudas pietrūkst, bet nekad arī tādā, kad naudas ir pārāk daudz.

Liela filiāle, kāda bija PATB pilsētas centra banka, parasti glabāja pusmiljonu dolāru apgrozībai. Nupat bija pienākuši ccturtdaļmiljons dolāru, kas paredzēti papildus šodienas vajadzībām.

Totenho uzrūca piegādes sargiem:

Ceru, ka šoreiz atvedāt mazliet tīrāku naudu nekā pēdējā laikā parasts.

Es jūsu sūdzību izteicu večiem centrālajā naudas birojā, Totcnho kungs. — Sargs bija jauns, un viņa mati ne vien līda ārā no uniformas cepures, bet plūda arī tālu pāri apkaklei. Edvīna neviļus paskatījās uz leju, vai viņš valkā kurpes. Valkāja gan.

Viņi teica, ka jūs esot zvanījis, — sargs turpināja. — Kas attiecas uz mani, tad man nauda patīk, tīra vai netīra.

Nelaimīgā kārtā, — sacīja operāciju daļas vadītājs, — mūsu klienti tā nedomā.

Visas bankas cenšas saņemt pilnīgi jaunu naudu, kas Federālās Rezerves bankā ienākusi tieši no Naudas spiestuves. Pārsteidzoši daudz klientu, ko bankā sauca par "kaprīzajiem klientiem", atteicās no netīras un apbružātas naudas un pieprasīja jaunas banknotes vai vismaz tādas, ko bankas darbinieki dēvēja par "atbilstošām". Patīkamā kārtā, vairāk bija tādu, kam naudas izskats neinteresēja. Banku kasieriem bija norādīts dot visnetīrāko naudu tiem, kas to pieņēma, un glabāt tīro tiem, kas to īpaši pieprasīja.

Runā, ka esot iespiestas lieliskas viltotas banknotes. Varbūt mēs jums nākamreiz varētu piegādāt kādu saini. — Otrais sargs pamirkšķināja pirmajam.

Tādas palīdzības mums nevajag, — sacīja Edvīna. — Mēs jau tā pārāk daudz tādu saņemam.

Pagājušajā nedēļā banka atklāja gandrīz tūkstoš viltotu dolāru. Šo naudu kāds bija iemaksājis, bet neviens nezināja, kas tieši. Visticamāk, ka nauda nāca no daudziem klientiem. Daži, kas paši bija apkrāpti, savus zaudējumus uzvēla bankai, bet citi to darīja nezinot, jo viltojumu kvalitāte bija pārsteidzoši laba.

ASV Slepenā dienesta aģenti, kas šo jautājumu pārrunāja ar Edvīnu un Mailzu Tstinu, bija ļoti norūpējušies.

Viltotā nauda vēl nekad nav bijusi tik kvalitatīva un nav arī bijusi tik lielos daudzumos. — Viņi aprēķināja, ka pagājušā gadā saražots vismaz trīsdesmit miljonu dolāru viltotas naudas. Un daudz no tās nekad ncnonāca uzmanības lokā.

Bija divas valstis, kur šo viltoto naudu iespieda — Anglija un Kanāda. Aģenti stāstīja, ka Eiropā apgrozībā ir neticami daudz viltotu ASV dolāru. — Tur tos tik viegli neatklāj, tāpēc brīdiniet savus draugus nepieņemt dolārus Eiropā. Ļoti iespējams, ka tie ir viltoti.

Pirmais sargs uzcēla plecos vienu no maisiem.

Nerūpējieties, ļautiņi. Šī ir pavisam īsta Amerikas nauda, un tādu piegādājam tikai mēs!

Abi sargi devās lejā uz seifu.

Edvīna steidzās pie sava galda, kas bija uz paaugstinājuma. Bankā sākās rosība, jo zālē cauri atvērtajām galvenajām durvīm ienāca pirmie klienti.

Tāda bija tradīcija — vadošie darbinieki strādāja uz paaugstinājuma. Tas atradās virs zāles līmeņa un bija izklāts ar tumši sarkanas krāsas paklāju. Edvīnas lielajam, respektablajam galdam labajā pusē bija zvaigžņotais ASV karogs, kreisajā — trīsstūrainais štata karogs. Tur sēžot, viņai brīžiem likās, ka tūliņ parādīsies televīzijas kameras un viņa runās par svarīgām bankas lietām.

Pilsētas centra filiāle bija moderna, to pārbūvēja pirms pāris gadiem, kad cēla PATB galvenās pārvaldes torni. Šai ēkai bija dizaineru plānojums un, to uzlabojot, izšķieda daudz naudas. Galīgajā noformējumā dominēja tumšsarkana krāsa un mahagonijs ar nelieliem zeltījumiem. Tā bija ļoti ērta klientiem, lieliska darbavieta tur strādājošiem un — kopā ņemot — pārbagāta. Bija reizes, kad Edvīna domāja, ka tas ir lieliski.

Viņa iekārtojās darbam, un tās garais, slaidais augums ērti iekļāvās krēslā ar augstu atzveltni. Paraduma pēc pavisam bez vajadzības pieglauda matus, kas vienmēr bija bez vainas.

Edvīna pasniedzās pēc vairākiem vākiem ar aizdevumu pieprasījumiem par tādām summām, ko citi filiāles darbinieki nedrīkstēja apstiprināt.

Viņai bija tiesības apstiprināt līdz miljonam dolāru, ja vēl divi citi atbildīgie filiāles darbinieki aizdevumam piekrita, ko viņi bez izņēmuma darīja. Ja pieprasījumi bija par vēl lielāku summu, tos nodeva administratīvā korpusa kredītdaļas darbiniekiem.

Tāpat kā citās banku sistēmās, arī Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas darbiniekus vērtēja pēc aizdevuma lieluma, ko viņi drīkstēja parakstīt. Tas it kā sagrupēja darbiniekus pēc kārtas un vietu tajā nosacīja "paraksta kvalitāte", jo viņu paraksts šos pieprasījumus apstiprināja.

Edvīnas kā filiāles, lai arī galvenās, vadītājas paraksta kvalitāte bija ārkārtīgi augsta. Mazākas filiāles pārvaldnieks varētu, piemēram, apstiprināt piecdesmit tūkstošu līdz pusmiljona dolāru pieprasījumu, atkarībā no pārvaldnieka spējām un darba stāža. Edvīnu vienmēr uzjautrināja, cik daudz šī paraksta kvalitāte nozīmēja. PATB torņa kredītdaļā aizdevumu nodaļas inspektora palīgs, kas drīkstēja parakstīt piecdesmit tūkstošus dolāru, sēdēja pie vienkārša galda lielā telpā kopā ar citiem. Nākamais pēc kārtas — aizdevumu nodaļas inspektors ar divsimts piecdesmit tūkstošu paraksta kvalitāti sēdēja stikla birojiņā pie krietni iespaidīgāka galda.

Atsevišķs birojs pienācās aizdevumu nodaļas vecākajam inspektoram, kas drīkstēja izsniegt pusmiljonu dolāru. Birojam bija durvis un logs, pie sienas eļļas krāsu glezna, piezīmju blociņš ar iespiestu darbinieka vārdu, par brīvu Wall Street Journal eksemplārs, kurpju spodrināšana ik rītu un vēl sekretāre, kas apkalpoja arī otru līdzīgu inspektoru.

Aizdevumu nodaļas viceprezidenta paraksta kvalitāte sniedzās līdz miljonam dolāru; viņš sēdēja stūra birojā ar diviem logiem, divām eļļas krāsu gleznām, un viņam bija pašam sava privātsekretāre. Piezīmju blociņš šim darbiniekam bija iespiests cilspiedes tehnikā. Arī viņam pienācās par brīvu laikraksts un kurpju spodrināšana, dažādi žurnāli, firmas mašīna darba lietās, pusdienošana atbildīgo darbinieku ēdnīcā.

Edvīna baudīja visus šos labumus, kaut gan viņa ne reizi nebija izmantojusi iespēju nospodrināt kurpes.

Tagad viņa sāka pētīt divus aizdevumu pieprasījumus. Vienu apstiprināja, otram ar zīmuli pielika jautājumzīmi. Trešais pieprasījums lika viņai satrūkties.

Viņa bija pārsteigta un iedomājās dīvaino sakarību ar vakardienas notikumiem. Viņa piezvanīja.

Aizdevumu nodaļas darbinieks, kas šo pieprasījumu bija apstrādājis, tūliņ pacēla iekšējā tālruņa klausuli.

Runā Kāstlemcns.

Klif, lūdzu atnāciet pie manis.

Tūlīt eju. — Viņus atdalīja tikai pusducis rakstāmgaldu, un Kāstlcmens skatījās tieši uz Edvīnu. — Varu derēt, ka zinu, kāpēc jūs mani aicināt.

Pēc brīža, apsēdies blakus Edvīnas galdam, viņš paskatījās uz atvērtajiem vākiem.

Man bija taisnība. Ir gan dažkārt neticami pieprasījumi.

Klifs Kāstlcmens bija spēcīga auguma, precīzs, ar apaļu,

iesārtu seju, ko parasti rotāja smaids. Aizņēmumu meklētājiem viņš patika, jo prata uzmanīgi klausīties. Bet Klāstlemcns bija piedzīvojis darbinieks ar saprātīgiem spriedumiem.

Es cerēju, — Edvīna sacīja, — ka šis pieprasījums, lai cik drausmīgs izklausās, ir neizdevies joks.

Drīzāk jau spokains, D'Orscjas kundze. Lai gan viss šis pieprasījums liekas kā neizdevies joks, es jums varu garantēt, ka tas ir iesniegts, cerot uz rezultātiem. — Kāstlemcns norādīja uz vākiem. — Es pierakstīju visus zināmos faktus, saprotot, ka tic jūs intereses. Jūs acīmredzot izlasījāt gan tos, gan manus ieteikumus.

Vai jūs tiešām nopietni iesakāt aizdot tik daudz naudas šādai vajadzībai?

Es to ņemu nāvīgi nopietni, — aizdevumu nodaļas darbinieks apklusa. — Piedodiet manu vārdu izvēli! Bet man liekas, ka jums šis aizdevums jāapstiprina.

Tas viss bija aprakstīts vākos. Kāds četrdesmit trīs gadus vecs aptiekas pārdevējs, vārdā Gosburns, vēlējās divdesmit piecus tūkstošus dolāru. Viņš bija precējies, tā bija viņa pirmā laulība, kas bija ilgusi septiņpadsmit gadus, un Gosburnicm priekšpilsētā bija sava māja ar nelielu hipotēku. Viņiem jau astoņus gadus bija rēķins PATB, un tas bija bez problēmām. Kāds neliels aizdevums no agrākiem laikiem bija atmaksāts. Labs bija arī Gosburna darba un finansiālais raksturojums.

Aizdevums bija nepieciešams, lai iegādātos lielu nerūsoša tērauda kapsulu, kur novietot Gosburnu meitas' Andrcas ķermeni. Pirms sešām dienām piecpadsmit gadu vecumā viņa bija mirusi ar nieru vēzi. Pašlaik līķis atradās bēru namā, to uzglabāja sausajā ledū, pie kam asinis bija tūlīt pēc nāves izsūknētas un aizstātas ar asinīm līdzīgu, nesasalstošu vielu dimctīlsulfoksīdu.

Tērauda kapsula bija darināta, lai tajā varētu uzglabāt sašķidrinātu slāpekli. Līķi iesaiņotu alumīnija folijā un iemērktu šai šķidrumā.

Tāda tvertne, kas patiesībā bija liela pudele un ko sauca par kriokapu, bija dabūjama Losandželosā, to piegādās ar lidmašīnu, tikko būs piešķirts bankas aizdevums. Apmēram trešā daļa aizdevuma nepieciešama tvertnes uzglabāšanai ūn lai katrā ceturtā mēnesī atjaunotu sašķidrināto slāpekli, kura temperatūra nav tālu no absolūtās nulles.

Kāstlemens Edvīnai jautāja:

Vai jūs esat kaut ko dzirdējusi par krionistu biedrībām?

Pavisam maz. Tās ir pseidozinātniskas un nav nopietni ņemamas.

Tik tiešām nav. Un tiešām pseidozinātniskas. Taču krionistu biedrībām ir daudz sekotāju. Kāda no tām pārliecinājusi Gosburnus, ka tad, kad medicīnas zinātne būs vairāk attīstījusies — teiksim pēc piecdesmit vai simts gadiem — Andreu varēs izkausēt, atdzīvināt un izārstēt. Starp citu, krionistiem ir sauklis: sasaldējiet—gaidiet — atdzīviniet.

Drausmīgi, — sacīja Edvīna.

Tādam viedoklim aizdevumu nodaļas darbinieks piekrita.

Es domāju tāpat. Taču raugieties no viņu redzes viedokļa. Viņi tam tic. Viņi ir pieauguši, samērā inteliģenti un ļoti reliģiozi cilvēki. Vai tad mums, baņķieriem, jābūt tiesnešiem? Kā es saprotu, vienīgais jautājums ir: vai Gosburns šo aizdevumu atmaksās? Es esmu skaitļus pārbaudījis un pārliecinājies, ka viņš to ne tikai var, bet arī noteikti izdarīs. Šo cilvēku varētu uzskatīt par traku, taču viņš ir tāds trakais, kas savus rēķinus maksā.

Edvīna neticīgi pētīja ienākumu un izdevumu uzskaiti.

Viņiem būs ārkārtīgi grūti atmaksāt.

To šis cilvēks zina, bet uzstāj, ka var to izdarīt. Viņš ir sācis piepelnīties un sieva meklē darbu.

Jā, bet viņiem ir četri jaunāki bērni, — iebilda Edvīna.

Tā ir.

Vai kāds viņiem ir atgādinājis, ka bērniem drīz vajadzēs naudu skolai, daudz ko citu, un šos divdesmit piecus tūkstošus varētu izmantot derīgākiem mērķiem?

Jā, to es darīju, — teica Kāstlcmcns. — Man ar Gosburnu divreiz bija garas sarunas. Kā viņš sacīja, visa ģimene to ir pārrunājusi. Viņi visi tic, ka upuri un grūtības ir tā vērti, lai kādreiz atgrieztu Andrcai dzīvību. Pārējie bērni apgalvo, ka pieauguši viņi rūpēsies par maksājumiem un māsas līķa saglabāšanu.

Ak Dievs! — Edvīnas domas atkal atgriezās vakardienā. Bena Roselli nāve, kad tā pienāks, būs cieņas pilna. Bet šīs izdarības nāvi padarīja par izsmieklu. Vai tiešām bankas naudu — tātad daļēji Bena naudu — vajadzētu izmantot šādiem nolūkiem?

D'Orsejas kundze, — aizdevumu nodaļas darbinieks teica, — man šie vāki stāvēja uz galda divas dienas. Pirmā doma bija līdzīga jūsējai, es nodomāju, ka tas ir joks. Bet esmu pārdomājis un atzinis, ka tas ir pieļaujams risks.

Pieļaujams risks. Edvīna saprata, ka Klifam Kāstlcmenam ir taisnība, jo pieļaujams risks ir banku darbības pamatos. Viņam bija taisnība arī tajā ziņā, ka bankai nav jātiesā cilvēku personiskā pārliecība.

Protams, bija iespējams, ka šo aizdevumu neatmaksās. Taču ari tādā gadījumā neviens nevainos Kāstlemenu, jo viņš bija labs darbinieks, viņa kontā bija vairāk uzvaru nekā zaudējumu. Patiesībā bankām nepatīk tie, kas nekad nezaudē. Katram aizdevumu noda|as darbiniekam varēja gadīties neveiksmīgi aizdevumi. Ja tādu nebija, datoru izraksti brīdināja vadību, ka šis cilvēks pārmērīgas uzmanības dēļ zaudē klientus.

Nu, labi, — sacīja Edvīna. — Lai arī šī doma mani šausmina, es uzticēšos jūsu secinājumiem.

Viņa parakstīja savus iniciāļus, un Kāstlemens atgriezās pie sava galda.

Ja neskaita neparasto aizdevumu meitenes ķermeņa sasaldēšanai, šī diena sākās tāpat kā visas citas.

Un tā tas turpinājās līdz pēcpusdienai.

Kad Edvīna pusdienas ēda viena, viņa to darīja Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas galvenās pārvaldes ēkas pagraba kafetērijā. Te bija trokšņaini, pārtika necila, bet apkalpošana ātra un paēst varēja piecpadsmit minūtēs.

Šodien viņai bija viesis, tāpēc Edvīna izmantoja savas viceprezidentes tiesības aizvest viņu uz pārvaldes vadošo darbinieku restorānu, kas darbojās vienā no pārvaldes torņa augšējiem stāviem. Viesis bija lielākā universālveikala finansists un viņam vajadzēja trīs miljonu dolāru īstermiņa aizdevumu, lai nosegtu ienākumu trūkumu no daudz mazākām rudens pārdošanām un lai iepirktu daudz dārgākas Ziemassvētku preces.

Šī nolādētā inflācija, — finansists, ēdot spinātu suflē, sūdzējās. Tad, aplaizījis lūpas, solīja: — Taču mēs šo naudu un vēl vairāk dabūsim atpakaļ nākamajos divos mēnešos. Ziemassvētku vecītis mūs ļoti mīl.

Universālveikala bizness bija svarīgs, bet Edvīna tomēr diktēja bankai labvēlīgus noteikumus. Pēc diezgan lielas ņurdēšanas klients, saldajā ēdienā baudot Mclbas1 gaumē gatavotus persikus, piekrita viņas noteikumiem. Trīs miljonu

1 Mclbas gaumē gatavoti persiki, kā daudzas citas receptes, nosauktas pasaulslavenās Austrālijas operdziedātājas Nellijas Melbas vārdā. Šajā gadījumā ir runa par cukurūdcnī vārītām persiku pusēm, ko atdzesē un kārto uz vaniļas saldējuma, aplej ar aveņu un jāņogu mērci, ko sauc par Melbas mērci. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes) dolāru aizdevums bija lielāks, nekā Edvīna drīkstēja parakstīt, bet viņa nešaubījās, ka dabūs atbalstu no galvenās pārvaldes aizdevumu nodaļas darbiniekiem. Ja būtu nepieciešams to izdarīt ātri, viņa runātu ar Aleksi Vandervortu, kas parasti viņas lēmumus atbalstīja.

Kamēr viņi dzēra kafiju, oficiante atnesa Edvīnai ziņu.

D'Orsejas kundze, — sacīja meitene. — Kāds Totenho kungs jums zvanīja un teica, ka esot kaut kas steidzams.

Edvīna atvainojās un devās pie tālruņa.

Operāciju daļas vadītāja balss sūdzējās:

Mēģināju jūs sameklēt.

Tas jums ir izdevies. Kas noticis?

Mums gadījies liels naudas iztrūkums. — Un viņš paskaidroja, ka pirms pusstundas kāda kasiere šo faktu paziņojusi. Edvīna sava padotā balsī saklausīja ne tikai parasto pesimismu, bet arī izmisumu. Viņa jautāja, par kādu summu ir runa.

Totenho norija siekalas.

Seši tūkstoši dolāru.

Es tūliņ būšu pie jums.

Nepagāja ne minūte, kad viņa, atvainojusies savam viesim, ar liftu devās lejā uz apakšējo stāvu.

5

Mēs skaidri zinām tikai to, — drūmi sacīja Totenho, — ka seši tūkstoši dolāru nav tur, kur tiem jābūt.

Operāciju daļas vadītājs bija viens no četriem cilvēkiem pie Edvīnas D'Orsejas galda. Vēl tur sēdēja Edvīna, Totenho vietnieks jaunais Mailzs īstins un kasiere Huanita Nunjcza.

Nauda bija pazudusi no Huanitas Nunjezas kases.

Kopš Edvīna atgriezās pie sava galda, bija pagājusi pusstunda. Kamēr citi klusēja, Edvīna atbildēja Totenho:

Jums taisnība. Taču mēs vēl neesam izdarījuši visu. Sāksim no gala, izanalizēsim situāciju vēlreiz, lēnām un rūpīgi.

Pulkstenis rādīja pāri trim pēcpusdienā, un klienti bija projām, arī lielās durvis aizslēgtas.

Tā kā bankā darbs turpinājās, Edvīna ievēroja, ka vairāki darbinieki, ejot garām, slepeni novēro paaugstinājumu, nojaušot, ka kaut kas ir noticis.

Viņa sev atgādināja, ka jābūt mierīgai, jāanalizē un jāvērtē katrs informācijas sīkums. Tāpat viņa centās ievērot balsu nianses, īpaši lluanitas Nunjezas balsi.

Edvīna labi saprata, ka drīz būs jāziņo galvenās pārvaldes darbiniekiem par pazudušo naudu. Tā kā summa bija liela, iesaistīsies bankas drošības dienests, iespējams, arī FIB. Šobrīd vēl bija iespēja problēmu atrisināt klusi, un viņa bija gatava mēģināt rast skaidrību bez smagās artilērijas palīdzības.

— Ja jūs atļaujat, D'Orsejas kundze, — sacīja Mailzs īstins, — es labprāt sāktu, jo lluanita par šo zudumu vispirms ziņoja man. — īstins šoreiz neizskatījās jautrs.

Edvīna pamāja, ka piekrīt.

īstins izstāstīja, ka par naudas iztrūkumu uzzinājis īsi pirms četrpadsmitiem. lluanita Nunjcza bija pienākusi pie viņa un paziņojusi, ka kasē trūkst seši tūkstoši dolāru.

Mailzs īstins kasieru slimības dēļ visu dienu apkalpoja vienu no lodziņiem. īstins strādāja tikai divu lodziņu attālumā, un lluanita Nunjcza, aizslēgusi savu kasi, bija pienākusi pie viņa.

īstins bija aizslēdzis savu kasi un gājis pie Totcnho.

Izskatīdamies vēl drūmāks nekā parasti, stāstu turpināja Totenho.

Viņš bija nekavējoties gājis pie Nunjezas kundzes. Jau no paša sākuma viņš neticēja, ka iztrūkums ir seši tūkstoši dolāru. Ja arī viņai radušās aizdomas par naudas iztrūkumu, nepārbaudot kasi, nav iespējams pateikt, cik tieši trūkst.

Argumentēdams savas šaubas, operāciju daļas vadītājs norādīja, ka lluanita Nunjeza, atskaitot četrdesmit piecas minūtes pusdienās, visu dienu strādājusi, darbu sākusi ar mazliet vairāk nekā desmit tūkstošiem dolāru no seifa. Viņa bija veikusi kases operācijas no pulksten deviņiem rītā, strādājusi piecas stundas. Visu laiku bankā bija daudz klientu, kasieri strādāja spraigi. Ienākumi bija lielāki nekā parasti, un viņas kasē, neskaitot čekus, vajadzēja būt divdesmit līdz divdesmit

pieciem tūkstošiem dolāru. Tāpēc Totenho loģiski prasīja, kā Nunjczas kundze varēja zināt, ka naudas vispār trūkst un nosaukt precīzu summu?

Edvīna pamāja. Arī viņai šis jautājums nedeva mieru.

fidvīna neuzkrītoši vēroja jauno sievieti. Viņa bija neliela, tieva, tumšu sejas krāsu, ne īsti skaistule, bet katrā ziņā valdzinoša. Izskatījās viņa pēc puertorikānietes un tā arī bija. Runāja ar jūtamu akcentu un maz, tikai īsi atbildot uz jautājumiem.

Bija grūti noteikt Huanitas Nunjezas domu gaitu. Līdz šim viņa vairāk klusēja, atbildēja īsi, nesniedzot nekādu jaunu informāciju. Sarunas laikā viņas seja bija saīgusi un nedraudzīga. Likās, ka viņa neklausās, ko apkārt runā, un uzskata to par lieku laika tērēšanu. Bet varēja manīt, ka viņa nervozē, pirksti sažņaudzās un visu laiku grozīja plāno laulības gredzenu.

No darba grāmatiņas, kas pašlaik atradās uz viņas rakstāmgalda, Edvīna D'Orseja zināja, ka Huanitai Nunjczai ir divdesmit pieci gadi, precējusies, bet dzīvo viena ar trīsgadīgu bērnu. Viņa bija strādājusi Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā turpat divus gadus, visu laiku pašreizējā darbā. Edvīna ari atcerējās kaut ko, kas neparādījās darba grāmatiņā. Sieviete savu bērnu uzturēja pati, un viņai bija, varbūt vēl tagad ir, finansiālas grūtības, maksājot aizbēgušā vīra atstātos parādus.

Neticēdams, ka viņa var zināt, cik naudas trūkst, Totenho tomēr bija tūliņ pavēlējis pārtraukt darbu un ieslēdzis viņu kopā ar kasi.

Ieslēgšana patiesībā pasargāja darbinieku, kas nokjuva šādā situācijā, un tā rīkojas visas bankas. Kasieri, kasi un kalkulatoru ieslēdz nelielā telpā, uzdodot sastādīt dienas bilanci.

Totenho gaidīja ārpusē.

Viņa drīz iesauca operāciju daļas vadītāju un apstiprināja savas aizdomas. Iztrūkums bija seši tūkstoši dolāru.

Totenho iesauca Mailzu Tstinu un viņi abi atkal mēģināja sastādīt bilanci, Huanitai Nunjczai piedaloties. Apstiprinājās, ka viņas bilance ir pareiza un naudas tiešām trūkst. Un turklāt tieši tik, cik viņa visu laiku bija apgalvojusi.

Tūliņ pēc tam Totenho sāka meklēt Edvīnu.

—>• Tātad mēs esam nonākuši atkal turpat, no kurienes sākām, — nopūtās Edvīna. — Vai ir kāda svaiga doma?

Pieteicās Mailzs Islins.

Ja drīkstu, es gribētu Huanitai uzdot dažus jautājumus.

Edvīna pamāja.

Pārdomājiet_ šo lietu ļoti uzmanīgi un atcerieties, Huanita, — jautāja īstins, — vai jūs šodien no kādas kasieres esat ņēmusi vai devusi kādai naudu?

Kā visi zināja, tādi aizņēmumi gadījās bieži. Kādā sastrēgumbrīdī kasierei varēja pietrūkt sīknaudas vai kādu īpašu banknošu. Lai nebūtu jāskrien uz seifu pēc trūkstošā, kad pie lodziņa stāv rinda, kasieres izlīdzējās, "nopērkot" no kādas blakus kases vajadzīgo un izpildot naudas apmaiņas formu, kur uzrādīja, kas pircis, kas pārdevis un kādu summu. Reizēm vai nu steigas, vai neuzmanības dēļ gadījās kļūdas un dienas beigās vienai kasierei trūka naudas, bet citai bija tieši tikpat liels pārpalikums. Tomēr grūti bija noticēt, ka starpība varētu būt seši tūkstoši dolāru.

Nē, — sacīja kasiere. — Neesmu izpildījusi nevienu naudas apmaiņas formu. Vismaz šodien nē.

Mailzs īstins nepadevās.

Varbūt esat ievērojusi kādu no darbiniekiem pie savas kases, kas varēja to paņemt?

Nē.

Kad jūs atnācāt pie manis paziņot, ka trūkst naudas, — Mailzs īstins turpināja taujāt, — cik ilgi pirms tam jūs zinājāt, ka ir iztrūkums?

Dažas minūtes.

Edvīna iejaucās.

Un cik ilgs laiks bija pagājis kopš jūsu pusdienas pārtraukuma, Nunjezas kundze?

Sieviete vilcinājās un atbildēja nedrošāk:

Varbūt divdesmit minūtes.

Tagad runāsim par laiku, pirms jūs devāties uz pusdienām. Vai jūs jau tobrīd zinājāt, ka nauda ir pazudusi.

Huanita Nunjeza noraidoši papurināja galvu.

Kā jūs varat būt tik pārliecināta?

Es to zinu.

Edvīnu sāka kaitināt bezpalīdzīgās īsās atbildes. Redzamāks k]uva Iluanitas sapīkums, kas pārauga pat atklātā naidīgumā.

Totenho mēģināja vēlreiz uzdot svarīgāko jautājumu.

Kā jūs pēc pusdienām varējāt zināt ne tikai to, ka nauda ir pazudusi, bet arī precīzi, cik liels iztrūkums?

Sievietes sīkajā sejiņā parādījās izaicinoša grimase.

Es zināju!

Pārējie neticīgi klusēja.

Varbūt ir iespējams, ka steigā esat izmaksājusi kādam klientam sešus tūkstošus dolāru par daudz?

Nē.

Mailzs Tstins iejaucās.

Kad atstājāt kasieres lodziņu, lai ietu pusdienās, vai jūs savu kasi ieslēdzāt naudas seifā? Tad aizslēdzāt seifa šifra atslēgu un naudu tur atstājāt, vai tiesa?

Jā.

Vai esat pārliecināta, ka seifs noteikti bija slēgts?

Sieviete piekrītoši pamāja.

Vai operāciju daļas vadītāja šifra atslēga ari bija aizslēgta?

Nē, tā nebija aizslēgta.

Ari tas bija kā vienmēr. Operāciju daļas vadītāja šifra atslēgu no rīta atvēra, un tā parasti palika vaļā visu darbadienu.

Atgriezusies no pusdienām, jūs konstatējāt, ka kase ir naudas seifā un tas ir aizslēgts?

Jā.

Vai kāds cits zināja jūsu šifra atslēgu? Vai esat to kādam devusi?

Nē.

Uz brīdi iztaujāšana apstājās. Edvīnai likās, ka visi tagad domās pārskata bankas lielā naudas seifa noteikumus.

Kase, par ko Mailzs īstins runāja, patiesībā bija neliels seifs uz riteņiem un viegls diezgan, lai to varētu pārvietot. Dažas bankas to sauca par kases vagoniņu. Katram kasierim un kasierei piederēja viens tāds vagoniņš, un to viņš izmantoja visu laiku. Tie bija numurēti, un numurs labi saredzams. Daži bija lieki. Tos izmantoja vajadzības gadījumā. Tādu šodien bija lietojis Mailzs īstins.

Visas pārvietojamās kases seifa ielaida un no tā izlaida vecākais seifa kasieris, kas visu to pierakstīja. Bija neiespējami kādu kasi dabūt ārā no seifa, vecākajam kasierim nezinot, tāpat nebija iespējams tīšām vai kļūdas dē] paņemt kāda cita kasi. Naktīs un nedēļas nogalēs milzīgo naudas seifu noslēdza daudz drošāk nekā faraonu kapenes.

Katrai kasei bija divas šifra atslēgas. Vienu personīgi izmantoja kasieris vai kasiere, bet otru operāciju daļas vadītājs vai viņa vietnieks. Tādējādi katru kasi no rītiem atvēra divi cilvēki: tās īpašnieks un operāciju daļas vadītājs.

Kasierim bija jāiemācās šifrs no galvas un viņš nedrīkstēja nekad nevienam to atklāt, lai arī pēc kasieru vēlēšanās to varēja izmainīt. Katra kasiera šifrs bija pierakstīts un atradās divu cilvēku parakstītā aploksnē, ko glabāja — atkal divu cilvēku uzraudzībā — tērauda kastē. Aploksnes zīmogu atlauza tikai tādā gadījumā, ja kasieris nomira, smagi saslima vai atstāja banku.

Tādējādi tikai katras kases lietotājs zināja šifra atslēgu, ar ko to atvērt, un tas sargāja gan viņus pašus, gan banku no zaudējumiem.

Bija vēl viens veids, kā pasargāt Šo sarežģīto sistēmu. Tā bija iebūvēta drošības sistēma. Pie kasiera lodziņa kasi pievienoja starpbanku drošības sistēmai. Brīdinājuma signālpoga bija neuzkrītoši paslēpta zem banknošu kaudzes, ko baņķieri pazina kā "ēsmas naudu".

Kasieri bija apmācīti šo "ēsmas naudu" normālos apstākļos nekad neizdot, bet laupīšanas gadījumos to dot pirmo. Ēsmas naudu aizskarot, iedarbojās beztrokšņa trauksmes signāls. To saņēma gan bankas drošības dienests, gan policija, kas parasti ieradās notikuma vietā dažās minūtēs. Šis pats slēdzis arī iedarbināja griestos paslēptas videokameras. Tāpat bankai bija pierakstīti "ēsmas naudas"sērijas numuri, ko varēja lietot kā pierādījumu.

Edvīna jautāja Totcnho:

Vai "ēsmas nauda" bija starp šiem sešiem tūkstošiem?

Nē, "ēsmas nauda" bija savā vietā, to es pārbaudīju.

Tātad nav nekādas iespējas kaut ko uzzināt šādā veidā, viņa

nodomāja.

Mailzs Tstins vēlreiz pagriezās pret kasieri.

Iluanita, vai jūs domājat, ka kāds, vienalga kurš, būtu varējis naudu nozagt?

Nē, — atbildēja Huanita Nunjeza.

Skatīdamās uz sievieti, kad viņa uz šo jautājumu atbildēja, Edvīna pamanīja bailes. Un tām bija pietiekams iemesls, jo neviena banka tādu zaudējumu necietīs.

Edvīnai vairs nebija nekādu šaubu, kas noticis ar trūkstošo naudu. Šī Nunjeza ir to nozagusi. Nebija nekāda cita izskaidrojuma. Tagad bija jāizpēta, kā viņa to izdarījusi.

Bija iespējams, ka Huanita Nunjeza naudu izsniegusi kādam līdzzinātājam. To neviens nevarēja ievērot. Tā būtu izskatījusies kā parasta naudas izņemšana no klienta konta. Bija iespējams, ka šī sieviete naudu paslēpa un iznesa, ejot pusdienās. Taču tajā gadījumā risks būtu lielāks.

Nunjezai vajadzēja saprast, ka viņa zaudēs darbu, vienalga, vai izdosies pierādīt, ka viņa naudu nozagusi, vai nē. Banku kasieriem bija atļautas mazas neprecizitātes naudas lietās. Ja tās nepārsniedza divdesmit piecus dolārus astoņas reizes gadā, neviens neko neteica. Bet bankas darbinieki zināja, ka tie, kam bija tik lieli naudas iztrūkumi, darbu nevarēs saglabāt.

Protams, Huanita Nunjeza būtu varējusi apsvērt, ka seši tūkstoši dolāru tūlīt ir vērtīgāki nekā darbs, kaut gan viņai būs grūti atrast citu kaut cik labu darbu. Katrā gadījumā Edvīnai bija meitenes žēl. Viņa acīmredzot bija izmisumā. Un jādomā, ka tam ir kāds sakars ar bērnu.

Es domāju, ka mums nav vērts šo lietu turpināt, — sacīja Edvīna. — Es ziņošu bankas vadībai, lai tā sāk izmeklēšanu.

Kad pārējie trīs piecēlās, Edvīna sacīja:

Nunjezas kundze, lūdzu palieciet. — Sieviete apsēdās.

Kad abi pārējie vairs nevarēja sadzirdēt sarunu, Edvīna

teica tīšuprāt ļoti mierīgā tonī:

Huanita, man liekas, ka nupat mums būtu laiks godīgi un draudzīgi izrunāties. — Viņa neizrādīja savu nepacietību un redzēja, ka sievietes tumšās acis skatās tieši viņai acīs.

Jums vajadzētu saprast divas lietas. Pirmkārt, šo lietu rūpīgi izmeklēs, ieskaitot F1B, jo mēs esam federāli apdrošināta banka. Otrkārt, aizdomas var krist tikai uz jums. — Edvīna apklusa. — Es ar jums runāju godīgi. Vai saprotat mani?

Saprotu. Bet es neesmu zagusi.

Edvīna ievēroja, ka jaunā sieviete vēl arvien nervozi groza savu laulības gredzenu.

Turpinājumam Edvīna izvēlējās vārdus ļoti uzmanīgi, zinot, ka nedrīkst apvainot, lai bankai nerastos juridiskas problēmas.

Lai cik ilgi izmeklēšana vilksies, Huanita, mēs atklāsim patiesību, varbūt tikai tāpēc vien, ka tas parasti tā notiek. Izmeklētāji ir ļoti gudri. Viņi ir pieredzējuši. Un viņi nepadosies.

Sieviete vēl uzsvērtāk atbildēja:

Es teicu, ka naudu neesmu zagusi!

Es nesacīju, ka jūs to esat darījusi! Tomēr gribu brīdināt, ka tādā gadījumā, ja zināt ko vairāk, nekā esat mums stāstījusi, ir laiks to atklāt, kamēr abas te klusi runājam. Pēc tam vairs tādas iespējas nebūs. Tad būs par vēlu.

Šķita, ka Huanita Nunjeza ir gatava runāt, bet Edvīna pacēla roku.

Nē, paklausieties! Es jums ko apsolu. Ja naudu, sacīsim, ne vēlāk kā rīt atdotu bankai, nebūtu nekādas tiesas prāvas vai apsūdzības. Man godīgi jāsaka, ka cilvēks, kas naudu paņēmis, vairs nevar bankā strādāt. Tomēr nekas cits nenotiks. To es, Huanita, garantēju. Vai jums ir vēl kas pastāstāms?

Nē, nē, nē! Te lo jvro por mi hija!' — Sievietes acis dusmās dega un seja bija saraukta. — Es jums jau teicu, ka neesmu ne tagad, ne kādu citu reizi naudu ņēmusi.

Edvīna nopūtās.

Labi, tas pašlaik viss. Bet, lūdzu, neatstājiet banku bez manas atļaujas.

Likās, ka sieviete atkal sadusmosies. Taču viņa tikai paraustīja plecus un aizgriezās.

No sava augstā sēdekļa Edvīna pārlūkoja, kas notiek bankā. Tā bija viņas mazā pasaule, par kuru viņa atbildēja. Filiāles dienas darbu vēl apkopoja, tika sagatavota bilance, lai gan jau tagad bija skaidrs, ka nevienam kasierim sešu tūkstošu dolāru pārpalikuma nebūs, kā vienu brīdi cerēja.

Šajā modernajā ēkā skaņas bija klusinātas. Klusi, klusi skanēja balsis, čaukstēja papīri, iešķindējās sīknauda, klikšķēja kalkulatori. Viņa kādu brīdi uz visu skatījās un nodomāja, ka šonedēļ gadījies jau otrais pārbaudījums. Tad, pārliecināta par savu rīcību, pacēla klausuli un uzgrieza kādu numuru.

Atsaucās sievietes balss.

Drošības dienests.

Lūdzu, savienojiet ar Veinraita kungu, — sacīja Edvīna.

6

Kopš vakardienas Nolanam Veinraitam bija grūti koncentrēties savam parastajam darbam bankā.

Drošības dienesta priekšnieku otrdienas sapulcē padomes sēžu zālē saņemtā ziņa dziļi satrieca. Galvenokārt tāpēc, ka viņu un Benu Roselli jau daudzus gadus saistīja gan draudzība, gan savstarpēja cieņa.

Vienmēr tā nebija.

Vakar, atgriezies no torņa augšējā stāva savā daudz vienkāršākajā birojā, kura logs bija vērsts uz sienu pretējā pusē, viņš pieteica sekretārei netraucēt. Pēc tam viņš bēdīgi sēdēja un domās atgriezās tajās dienās, kad pirmo reizi nācās saskarties ar Benu Roselli.

Tas bija pirms desmit gadiem. Nolans Veinraits bija nelielas ziemeļu pilsētiņas jaunais policijas priekšnieks. Pirms tam viņš bija sekmīgs leitnants šīs lielās pilsētas kriminālpolicijā. Viņš zināja, ka spēj izpildīt policijas priekšnieka darbu. Tolaik politiskie strāvojumi radīja priekšnoteikumus, lai viņš, melnādainais, dabūtu šo darbu.

Drīz pēc Nolana stāšanās jaunajā amatā Bens Roselli bija braucis cauri pilsētiņai ar 80 jūdžu ātrumu stundā. Kāds vietējais policists viņu apturēja un sastādīja protokolu ar uzaicinājumu ierasties satiksmes tiesā.

Varbūt tāpēc, ka viņa dzīves veids bija tik konservatīvs, Benam Roselli patika ātras mašīnas un arī braukšana, nospiežot gāzes pedāli līdz grīdai.

Protokols par ātruma ierobežojuma pārkāpumu nebija nekas sevišķs. Nonācis atpakaļ Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas mītnē, viņš protokolu nosūtīja bankas drošības dienesta priekšniekam, uzdodot visu nokārtot. Visa štata spēcīgākais finansists varēja cerēt, ka pārkāpums paies bez sekām, un tā tas arī parasti notika.

Nākošajā dienā protokolu ar ziņnesi nosūtīja uz pilsētu, kur bija izdarīts pārkāpums, vietējās PATB filiāles pārvaldniekam. Filiāles pārvaldnieks bija arī pilsētas domes loceklis un viens no tiem, kas bija atbalstījis Veinraita pieņemšanu darbā.

Tajā pēcpusdienā filiāles pārvaldnieks — domnieks devās uz policijas pārvaldi, lai panāktu protokola atsaukšanu. Viņš bija laipns, bet Veinraits nelokāms.

Domnieks daudz vēsākā tonī deva padomu, ka policijas priekšnieks ir pilsētā jauns iedzīvotājs, viņam būs vajadzīgi draugi, taču šāda spītība tos nepiesaistīs. Veinraits joprojām atteicās protokolu anulēt.

Tad domnieks runāja kā baņķieris un aizrādīja, ka policijas priekšnieks ir iesniedzis Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai lūgumu piešķirt mājas iepirkšanai hipotēku, lai varētu uz pilsētu pārvest arī sievu un ģimeni. Pārvaldnieks gluži nevietā aizrādīja, ka Rosclli ir PATB prezidents.

Nolans Veinraits atbildēja, ka neredz nekādu sakarību starp hipotēkas pieprasījumu un protokolu par ātruma pārsniegšanu.

Pēc kāda laika Roselli kungam, ko satiksmes tiesā pārstāvēja advokāts, uzlika ievērojamu naudas sodu un ierakstīja ierobežojumus viņa vadītāja apliecībā. Bens Rosclli bija ārkārtīgi pārskaities.

Un pēc kāda laika Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas filiāle noraidīja Nolana Veinraita hipotēkas lūgumu.

Nepagāja ne nedēļa, kad Nolans Veinraits iedrāzās Roselli birojā galvenās pārvaldes torņa 36. stāvā, izmantojot bankas prezidenta ieviesto kārtību, kas noteica, ka pie viņa var piekļūt katrs.

Uzzinājis, kas ir viņa viesis, Bens Rosclli bija pārsteigts, ka šis cilvēks ir melnādainais. To neviens nebija pieminējis. Tomēr šis atklājums nespēja ma/.ināt Roselli dusmas, ka vadītāja apliecībā viņš bija apzīmēts kā bīstams braucējs. Tas viņam vēl nekad nebija gadījies.

Veinraits runāja atturīgi. Roselli labā jāsaka, ka viņš līdz šim neko nezināja par policijas priekšnieka hipotēkas pieprasījumu un tā noraidīšanu. Tādas lietas kārtoja citi darbinieki. Taču viņš saprata, ka te ož pēc netaisnības, un tūlīt lika atnest aizdevuma dokumentus, ko pētīja, kamēr Nolans Veinraits gaidīja.

Izskatījis policijas priekšnieka pieprasījumu, viņš sacīja:

Tīri intereses pēc gribu zināt, ko jūs darīsiet, ja mēs šo aizdevumu nepiešķirsim?

Veinraits vēsi atbildēja:

Cīnīšos. Es pieņemšu advokātu, sākumā iesniegsim prasību civiltiesību komitejā. Ja tur nekas neiznāks, darīsim visu, lai jums kaitētu.

Bija skaidrs, ka šis cilvēks nejoko, un Roselli atcirta:

Nav vērts man draudēt!

Es nedraudu. Jūs jautājāt, es atbildēju.

Bens Roselli vilcinājās. Pēc brītiņa ar nopietnu sejas izteiksmi parakstījās pareizajā vietā un sacīja:

Jūsu pieprasījums ir apmierināts.

Pirms Veinraita aiziešanas Roselli jautāja:

Kas notiks, ja jūsu pilsētā atkal mani notvers par ātru braukšanu?

Mēs pret jums vērsīsimies ar visu bardzību. Ja atkal brauksiet ar bīstamu ātrumu, iespējams, ka iemetīsim jūs cietumā!

Redzot, kā policijas priekšnieks aiziet, Roselli ienāca prātā doma, ko viņš daudz gadus vēlāk Veinraitam atstāstīja: "Ak jūs paštaisnais kuņas bērns! Es jums atriebšos!"

Bet to viņš nekad neizdarīja. Toties izdarīja kaut ko citu.

Pēc diviem gadiem banka meklēja spējīgu drošības dienesta priekšnieku. Kā personāla daļas vadītājs deklarēja: "Neatlaidīgi stingru un pilnīgi nckorumpējamu". Bens Roselli sacīja:

Es tādu cilvēku pazīstu!

Drīz pēc tam Nolanam Veinraitam piedāvāja šo darbu, un viņš, parakstījis līgumu, sāka strādāt Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā.

No tā brīža Benam Roselli un Nolanam Veinraitam nebija nekādu domstarpību. Jaunais drošības dienesta priekšnieks savu darbu darīja apzinīgi un vakaros apmeklēja banku teorijas kursus. Roselli nekad neprasīja, lai Veinraits ietu pret savu sirdsapziņu un ētiku, un lika kādai citai nodaļai nokārtot protokolu, ko atkal bija nopelnījis par ātru braukšanu. Viņam likās, ka Veinraits to nezina, bet drošības dienesta priekšnieks to parasti uzzināja. Viņu starpā attīstījās un nostiprinājās draudzība un, kad nomira Roselli sieva, Veinraits bieži kopā ar veco kungu vakariņoja, pēc tam līdz vēlai naktij spēlēja šahu.

Arī Veinraitam tas bija sava veida mierinājums, jo īsi pēc stāšanās jaunajā darbā viņš šķīrās no sievas. Plašais darba lauks un brīži kopā ar Benu palīdzēja viņam piepildīt dzīvi.

Tikšanās brīžos viņi runāja par visdažādākajām tēmām un gribot negribot iespaidoja viens otra uzskatus. Tikai viņi abi zināja, ka tieši Veinraits bija tas, kas pierunāja Benu Roselli izmantot savu personīgo iespaidu un ieguldīt bankas naudu, lai uzsāktu īstenot Austrumu foruma projektu pilsētas graustu rajonā, kur Veinraits bija dzimis un uzaudzis.

Un tā, līdzīgi daudziem citiem bankas darbiniekiem, Nolanam Veinraitam bija savas personīgās atmiņas un skumjas, kas saistījās ar Bena Roselli paziņojumu.

Šodien depresija bija padziļinājusies, un pēc rīta cēliena, kuru viņš bija pavadījis pie rakstāmgalda, pieņemot tikai pašus nepieciešamākos cilvēkus, Veinraits devās pusdienās viens. Tas bija neliels restorāns otrā pilsētas malā, kur viņš reizēm mēdza aizmirst PATB un savu darbu bankā. Viņš atgriezās laikā, lai ierastos uz satikšanos ar Aleksi Vandervortu.

Viņu satikšanās vieta bija pārvaldes torņa Keychargc kredītkaršu nodaļa.

Keycharge kredītkaršu sistēmu bija izveidojusi Pirmā Amerikas tirdzniecības banka, un tagad to atbalstīja liela banku grupa ASV, Kanādā, Eiropā un Āzijā. Pēc sava lieluma Kcycharge kredītkarte bija trešajā vietā aiz Visas un MasterCharge kredītkaršu sistēmām. Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā par šo svarīgo nodaļu atbildīgais bija Aleksis Vandervorts.

Vandervorts bija ieradies par agru, un Nolans Veinraits atrada viņu Keychargc kredītkaršu autorizācijas centrā vērojam, kā tas darbojas.

Man te patīk, — sacīja Aleksis. — Tā ir vislabākā bezmaksas izrāde visā pilsētā.

Lielajā zālē, kam bija skaņu izolējošas sienas un griesti un matēts apgaismojums, sēdēja ap piecdesmit darbinieku, lielākā daļa sieviešu. Visiem priekšā bija dators.

Šajā telpā Keycharge kredītkaršu īpašnieki saņēma atļauju vai aizliegumu ar karti pirkt noteiktas vērtības preces.

Kad tika izmantota Keycharge kredītkarte pirkšanai, veikals to varēja pieņemt bez ierunām, ja summa nepārsniedza šim veikalam atļautās robežas, parasti tās svārstījās no divdesmit pieciem līdz piecdesmit dolāriem. Ja summa bija lielāka, veikalam bija jāprasa Kcycharge kredītkaršu centra atļauja, ko parasti saņēma dažu sekunžu laikā.

Šādas atļaujas centrā tika pieprasītas septiņas dienas nedēļā un divdesmit četras stundas dienā. Pieprasījumi pienāca no visiem ASV štatiem un Kanādas provincēm, trīsdesmit teleksi uzdeva jautājumus no trīsdesmit ārvalstīm, ieskaitot dažas, kas atradās padomju iespaida zonā. Tie, kas uzcēla plašo Britu impēriju, reiz slavēja "sarkano, balto un zilo" karoga krāsu, bet PATB darbiniekiem bija pilnīgas tiesības skaļi slavēt "zilo, zaļo un zeltīto", kas bija Keycharge kredītkaršu starptautiskās krāsas.

Apstiprinājums lidoja ar raķetes ātrumu.

Lai kur būdami, tirgotāji zvanīja uz Keychargc kredītkaršu centru PATB pārvaldes tornī. Šo sarunu automātiski novirzīja uz jebkuru brīvo darbinieci, kas tūliņ jautāja:

Lūdzu, nosauciet savu reģistrācijas numuru.

Saņēmusi atbildi, darbiniece ievadīja numuru datorā. Pēc

tam viņa uzzināja pircēja kredītkartes numuru un iepirkuma cenu. Arī tos ievadīja datorā.

Tad darbiniece nospieda pogu, un dators bez kavēšanās deva atbildi: ''apstiprināts" vai "noraidīts". Pirmais nozīmēja, ka kartes īpašnieka kredīts ir apmierinošs, otrs, ka īpašnieks nav apmaksājis iepriekšējos pirkumus un tāpēc vairs nedrīkst karti izmantot [2] . Tā kā bankas vēlējās aizdot naudu, apstiprinājumi tālu pārsniedza noraidījumus. Kamēr darbiniece informēja tirgotāju, dators klienta kontā pierakstīja izdoto naudu. Parasti dienā ienāca piecpadsmit tūkstoši pieprasījumu. [3]

Aleksis Vandervorts un Nolans Veinraits palūdza austiņas, lai varētu ieklausīties operatoru sarunās ar abonentiem.

Drošības dienesta priekšnieks pieskārās Alekša rokai un norādīja uz vienu no datoriem, kura ekrānā vīdēja ziņojums: "ZAGTA KARTĪTE".

Darbiniece runāja ļoti rāmi, kā bija apmācīta:

Kartīte, ko jūs esat saņēmis pirkumam, pēc mūsu informācijas ir zagta. Ja iespējams, aizturiet šo personu un izsauciet policiju. Paturiet karti. Par Kcycharge kredītkartes atdošanu bankai jūs saņemsiet trīsdesmit dolārus.

Varēja dzirdēt sačukstēšanos, tad balss paziņoja:

Šis bandu bērns tikko izskrēja no mana veikala. Bet es dabūju kartīti un to jums nosūtīšu.

Tirgotājs izklausījās priecīgs par viegli iegūtajiem trīsdesmit dolāriem. Bet bankai tas bija daudz lielāks ieguvums, jo šādu zagtu karti varētu izmantot nelieliem pirkumiem, kas kopā sastādītu lielu summu.

Veinraits noņēma austiņas, un Aleksis darīja tāpat.

Šī sistēma darbojas labi, — sacīja Veinraits, — ja mēs saņemam vajadzīgo informāciju un varam to ievadīt datorā. Nelaime tikai tā, ka vairums zādzību notiek, pirms mēs uzzinām par kartes pazušanu.

Taču mēs saņemam brīdinājumus par pārmērīgi lieliem pirkumiem?

Taisni tā. Ja kāds kartīti izmanto vairāk nekā desmit reizes dienā, dators mūs informē.

Kā abi vīrieši labi zināja, kredītkaršu īpašnieki reti kad tās izmantoja vairāk nekā sešas vai astoņas reizes dienā. Ja kartīti izmantoja daudz vairāk, dators brīdināja, ka "iespējama krāpšanās". Parasti īpašnieks nemaz nezināja, ka kartīte ir pazudusi.

Tomēr par spīti visām brīdinājumu sistēmām, ar pazaudētu vai nozagtu kredītkarti, ja to izmantoja prātīgi, nedēļas laikā, kamēr neviens vēl nebija zādzību atklājis, varēja iztērēt ap divdesmit tūkstošus dolāru. Zagļu mīļākie iepirkumi bija tālu lidojumu biļetes, alkoholisko dzērienu kastes, ko viņi tūliņ pārdeva par lētu naudu. Izmantojot zagtu vai viltotu kredītkarti, noīrēja arī īpaši dārgu automašīnu, aizbrauca uz citu pilsētu, uzlika jaunus numurus, apgādāja to ar viltotu tehnisko pasi, tad pārdeva vai eksportēja. Tres birojs mašīnu nekad vairs nedabūja atpakaļ. Vēl cits iemīļots veids bija ar viltotu kredītkarti Eiropā iepirkt dārgakmeņus, ar viltotas pases palīdzību ievest tos Savienotajās Valstīs kā kontrabandu un pārdot. Visos šajos gadījumos kredītkaršu izdevēja banka cieta zaudējumus.

Gan Vandervorts, gan Veinraits zināja, ka krimināļi prot noteikt, vai kredītkarte ir vēl lietojama vai kļuvusi, viņu valodā runājot, "karsta". Viņi parasti iedeva viesmīlim čeku par divdesmit dolāriem un kredītkarti. Viesmīlim nebija nekādu problēmu pārbaudīt slepenajā brīdinājumu sarakstā, ko izsniedza tirdzniecības iestādēm un restorāniem, kredītkartes numuru. Ja attiecīgās kredītkartes numurs sarakstā neparādījās, to varēja izmantot turpmākiem pirkumiem.

Krāpšanas dēļ mēs zaudējam sasodīti daudz naudas, — sacīja Veinraits. — Daudz vairāk nekā agrāk. Par to es gribu ar jums runāt.

Viņi iegāja Keycharge kredītkaršu drošības dienesta birojā, ko Veinraits bija rezervējis šai apspriedei. Viņš aizvēra durvis. Abi vīrieši izskatījās ļoti atšķirīgi: Vandervorts bija gaišmatains, plecīgs, korpulents un nedaudz flegmātisks. Veinraits — melnādains, garš, sīksts un muskuļots. Arī viņu personības atšķīrās, bet attiecības bija labas.

Tā gandrīz ir cīņa bez uzvaras, — nopūtās Veinraits. Viņš no atvilktnes izvilka un kā pokera spēles dalītājs cirta galdā astoņas Kcycharge kredītkartes.

Četras no šīm kredītkartēm ir viltotas. Vai varat atšķirt īstās no viltotajām?

Protams. Viltotajām klienta vārds un uzvārds iespiests citāda stila burtiem… — Vandervorts apklusa. — Mīļais Dievs! Bet šajā taču tā nav. Visās kartītēs ir tas pats burtu stils.

Gandrīz tas pats. Ja zināsiet, kas jāmeklē, ar palielināmā stikla palīdzību varēsiet atrast. — Veinraits to izvilka no atvilktnes. Sadalījis kartītes divās grupās, viņš norādīja uz grūti saskatāmām atšķirībām iespiestajos burtos.

Vandervorts sacīja:

Es atradu starpību, kaut arī bez palielināmā stikla nebūtu to varējis. Kā viltotās kartītes izskatās zem ultravioletās gaismas?

Uz mata kā īstās.

Tas nu gan ir slikti.

Pirms vairākiem mēnešiem, izmantojot American Express ideju, Kcycharge kredītkartēm iespieda slēptu simbolu, ko varēja saskatīt tikai zem ultravioletās lampas. Tā ātri un viegli varēja pārbaudīt kartītes īstumu. Tagad arī šis drošības pasākums bija atklāts.

Jā, tas ir slikti. Man te ir tikai četras, bet birojā vēl četri duči tādu, un visas tika plaši izmantotas veikalos, restorānos, pērkot lidmašīnu biļetes, alkoholiskos dzērienus un daudz ko citu. Tās ir visprasmīgāk viltotās kredītkartes, ko man nācies redzēt.

Vai kāds ir apcietināts?

Līdz šim vēl nē. Ja cilvēks pamana, ka par neīsto karti sāk interesēties, viņš vai viņa vienkārši pazūd no lidostas vai no veikala, kā tikko atgadījās. — Veinraits pamāja uz lielo telpu viņiem līdzās. — Ja apcietinām kādu no lietotājiem, arī tas nebūt nenozīmē, ka esam piekļuvuši tuvāk izejpunktam. Šīs kartītes ražo un izplata ļoti uzmanīgi, prasmīgi slēpjot pēdas.

Aleksis Vandervorts paņēma vienu viltoto kartīti. Viņš apgrieza zili —zaļi —zeltīto kartīti otrādi.

Arī plastikāta materiāls izskatās gluži kā īstais.

Jā, jo tās ir gatavotas no zagta neapstrādāta plastikāta. Lai viltotās kartītes nevarētu atšķirt, citādi nevar. Vismaz šo lietu esam atklājuši. Pirms četriem mēnešiem zagļi ielauzās kādā noliktavā, kur viens no mūsu piegādātājiem uzglabā plastikāta loksnes. Viņi iznesa trīssimt šādu lokšņu.

Vandervorts iesvilpās. No vienas loksnes varēja izgatavot sešdesmit sešas kredītkartes. Tātad iespējams, ka parādīsies vairāk nekā divdesmit tūkstoši viltotu kartīšu.

Jā, ari cs pareizināju. Šis ir tikai aisberga redzamais gals, — Veinraits pamāja uz viltotajām kartītēm. — Skaidrs, ka kartītes, par kuru esamību mēs uzzinājām, nozīmē desmit miljonu dolāru zaudējumus. Bet tās, par kurām mēs vēl neko nezinām? Skaits var dcsmitkāršotics.

Jā, es saprotu.

Aleksis Vandervorts soļoja pa nelielo biroju un domāja. Pēc kāda brīža domas sakārtojās.

Viņš atcerējās. Tikko iznāca pirmās kredītkartes, to izlaidēji viltojumu dēļ cieta lielus zaudējumus. Sākumā zaga pasta maisus ar īstām kartītēm un tad gāja pamatīgi iepirkties. Par to maksāja banka. Dažus kredītkaršu sūtījumus izmantoja šantāžai, pieprasot bankām izpirkšanas naudu. Bankas to labprāt deva, zinot, ja kartītes nonāks zagļu aprindās un tiks izplatītas, zaudējumi būs daudz lielāki. Prese un sabiedrība reiz sacēla trauksmi, kad Pan American gaisa satiksmes līnija maksāja noziedzniekiem par liela skaita nozagto biļešu veidlapu atdošanu. Avio līnija vienkārši vēlējās novērst milzīgos zaudējumus, kas sekos, nesaņemot naudu par simtiem lidmašīnu biļešu. Pa to laiku daudzas lielākās bankas gadiem ilgi klusībā darīja to pašu. Taču Pan American kritiķi to nezināja.

Ar laiku pasta sūtījumu zādzības samazinājās, bet kriminālā pasaule jau bija pievērsusies atjautīgākām zādzībām. Kredītkaršu viltošana bija viena no tām. Sākotnēji viltojumi bija nemākulīgi un kredītkartes viegli atpazīstamas, bet tagad, kā Veinraits bija uzskatāmi parādījis, kvalitāte bija neiedomājami uzlabojusies, un tās varēja atšķirt tikai īsts lietpratējs.

Tikko kredītkartes apgādāja ar kādu drošības pasākumu, noziedznieki tos drīz atšifrēja vai arī uzbruka kādā citā, mazāk aizsargātā virzienā. Piemēram, tagad bija iznākušas kredītkartes, uz kurām iespiesti neredzami klientu attēli. Acij bija redzams tikai plankums, bet, kredītkarti ievietojot atbilstošā aparātā, skaidri parādījās klienta attēls. Taču Aleksis Vandervorts nešaubījās, ka mafiozās struktūras drīz vien atklās, kā šādus attēlus iespiest viltojumos.

Tos, kas izmantoja viltotas un zagtas kredītkartes, laiku pa laikam apcietināja un notiesāja. Taču tā bija tikai sīka daļiņa. Bankas sūdzējās, ka trūkst izmeklētāju un operatīvo darbinieku. Tādu cilvēku vienkārši nepietika.

Aleksis apstājās.

Es domāju, ka aiz šiem viltojumiem meklējama banda.

Ne tikai domāju, bet esmu pilnīgi pārliecināts. Lai sagatavotu tik labus atdarinājumus, vajadzīga organizācija. Vajadzīgi līdzekli, mašīnas, izcili lietpratēji, sadales veidi. Uz to norāda arī citas pazīmes.

Piemēram?

Kā zināt, es sadarbojos ar tieslietu aģentūrām. Pēdējā laikā valsts vidējos rietumos milzīgos daudzumos parādījušies dažādi viltojumi: banknotes, ceļojumu čeki, kredītkartes, gan mūsējās, gan citas. Tāpat ievērojami pieaudzis zagto un viltoto akciju, arī čeku skaits.

Jums tātad liekas, ka šie notikumi saistāmi ar mūsu Keychargc kredītkartes problēmām?

Gribu teikt, ka tas ir iespējams.

Un ko pašlaik dara drošības dienests?

Ko nu varam. Katru Keychargc kredītkarti, kas pazūd vai ko nozog, mēs meklējam, ja iespējams, atrodam vainīgo. Mēs esam atguvuši kartītes, nodevuši tiesai vainīgos, un to skaits katru mēnesi palielinās. Jūs to esat lasījis manos ziņojumos. Nepieciešams šo jautājumu izpētīt visā pilnībā, bet man nepietiek ne darbinieku, ne naudas tādiem darbiem.

Aleksis Vandervorts drūmi pasmaidīja:

Es jau domāju, ka mēs reiz nonāksim līdz budžetam.

Viņš zināja, kas sekos, jo viņam nebija svešas Veinraita

nodaļas problēmas.

Veinraits, Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas viceprezidents, bija atbildīgs par galvenās pārvaldes torņa un visu filiāļu drošību. Kredītkaršu nodaļas drošība bija tikai viena no viņa atbildībām. Pēdējos gados drošības dienests bija kļuvis nozīmīgāks, un tā budžets bija palielinājies, tomēr piešķirtās naudas vēl arvien nepietika. Visi atbildīgie darbinieki to zināja. Taču drošības dienests pats naudu nepelnīja, tāpēc ne vienmēr atradās prasītās summas.

Man šķiet, ka jums ir gatavi priekšlikumi un naudas summas, Nolan. Tā vienmēr ir bijis.

Veinraits izvilka no portfeļa vākus, ko bija sagatavojis.

Te viss ir izskaidrots. Man vajag divus izmeklētājus kredītkaršu nodaļā. Vajadzīga nauda slepenajam aģentam, kura uzdevums būs atrast viltoto kartīšu izcelsmi. Tāpat jāatrod, kurš cilvēks bankā ir atbildīgs par neapstrādātā plastikāta izdošanu noziedzniekiem.

Vandervorts izskatījās pārsteigts:

Vai jūs domājat, ka tāds aģents varētu atrasties?

Šoreiz pasmaidīja Veinraits.

Šādus piedāvājumus neievieto avīzē kā sludinājumu "meklē darbiniekus". Bet esmu gatavs pamēģināt.

Es apsolīju, ka ļoti uzmanīgi izpētīšu jūsu priekšlikumus un palīdzēšu, cik vien varēšu. Vai drīkstu ņemt līdz arī viltotās kartītes?

Drošības dienesta vadītājs pamāja.

Vai jums vēl ir kādi apsvērumi?

Tikai viens: man šķiet, ka neviens šajā bankā, jūs ieskaitot, nav pietiekami novērtējis viltoto kredītkaršu lietu. Labi, mēs paši sevi varam apsveikt, ka zaudējumus esam noturējuši trīsccturtdaļprocenta līmenī no visiem bankas ieņēmumiem. Toties ieņēmumi ir ārkārtīgi palielinājušies, bet procents palicis tas pats, pat nedaudz pieaudzis. Ja es pareizi saprotu, ar Keychargc kredītkaršu starpniecību nākamajā gadā apgrozīsies apmēram trīs miljardi dolāru.

Tā mēs ceram.

Tādā gadījumā šie procenti nozīmē, ka banka zaudēs pie divdesmit diviem miljoniem dolāru.

Vandervorts mierīgi sacīja:

Mēs paliksim pie procentiem. Tad zaudējumi neizklausās tik lieli un pārāk nesatrauc direktoru padomi.

Tas nu ir cinisks viedoklis, — drūmi sacīja Veinraits.

Jā, tā tas ir gan.

Tomēr, nodomāja Aleksis, visas bankas rīkojas tieši tā. Bankas atzina, ka šie zaudējumi ir daļa no darījumiem. Ja kāda cita nodaļa ziņotu, ka tai vienā gadā bijuši septiņarpus miljonu dolāru zaudējumi, padomē izceltos diezin kāda brēka. Bet, ja bija runa par kredītkartēm, tad šo ērto trīsceturtdaļprocentu pieņēma vai vismaz neievēroja. Pretējais variants — nebeidzama cīņa pret tiem, kas zaga un viltoja kredītkartes — būtu daudz dārgāks. Varēja teikt, ka banku pieeja nebija aizstāvama, jo tie klienti, kam piederēja kredītkartes, maksāja par visu.

Ir reizes, — beidzot sacīja Aleksis, — kad visa šī kredītkaršu lieta ķeras man kaklā. Bet es dzīvoju ar apziņu, ka ir zināmas robežas, kur es varu rīkoties, un arī tādas, kur mana ietekme ir maznozīmīga. Tas pats attiecas uz budžeta prioritātēm… — Viņš pasniedzās pēc Veinraita dokumentiem.

Dodiet tos man. Es jau apsolīju, ka darīšu, ko varēšu.

Ja jūs man nezvanīsiet, esiet drošs, ka nākšu pats un sitīšu dūri galdā.

Aleksis Vandervorts aizgāja, bet Nolanu Veinraitu aizkavēja tālruņa zvans. Drošības dienesta vadītāju lūdza, lai piezvana D'Orsejas kundzei, galvenās, pilsētas centra filiāles pārvaldniecei.

7

Esmu jau runājis ar F1B, — tā Nolans Veinraits informēja Edvīnu D'Orscju. — Rīt viņi atsūtīs divus savus aģentus.

Kāpēc ne šodien?

Veinraits pasmīnēja.

Mums nav neviena līķa. Pat apšaudes nebija. Un viņiem ir īpaša problēma: trūkst darbinieku.

Vai tā nav mums visiem?

Vai drīkstu laist bankas darbiniekus mājās? — jautāja Mailzs Tstins.

Visus, tikai ne kasieri. Es ar viņu gribu runāt vēlreiz, — sacīja Veinraits.

Pienāca vakars, un bija pagājušas divas stundas, kopā Veinraits, Edvīnas D'Orsejas uzaicināts, pārņēma savā ziņā visa notikušā izmeklēšanu. Viņš bija runājis ar kasieri Huanitu Nunjezu, Edvīnu D'Orseju, operāciju daļas vadītāju Totenho un viņa vietnieku Mailzu Tstinu.

Tāpat Veinraits runāja ar citām kasierēm, kas bija strādājušas Nunjezas tuvumā.

Negribēdams pievērst uzmanību paaugstinājumam, Veinraits iekārtojās nelielā konferenču zālē bankas aizmugurē. Tur viņš atradās kopā ar Edvīnu D'Orseju un Mailzu Istinu.

Nekāda jauna informācija nebija parādījusies, atskaitot to, ka zādzība bija apstiprinājusies, tāpēc federālais likums prasīja, lai izmeklēšanā piedalītos FIB. Veinraits zināja, ka šo likumu ne vienmēr ievēro. Pirmā Amerikas tirdzniecības banka, kā ari citas bankas bieži zādzības nosauca par "mīklainu zaudējumu", un tas Jāva problēmu izpētīt pašiem, nenonākot līdz tiesas prāvai un nepiesaistot preses ievērību. Vainīgo varēja atlaist kāda cita iemesla dēļ. Tā kā vainīgie parasti nevēlējās runāt, katrā bankā bija liels skaits zādzību, ko turēja slepenībā.

Taču šis zaudējums — pieņemot, ka tā ir zādzība — bija par lielu un skandalozu lai noklusētu.

Tāpat nebija pareizi gaidīt cerībā, ka no kaut kurienes radīsies plašāka informācija. FIB būtu neapmierināta, ja to pieaicinātu pēc vairākām dienām, kad notikumi jau sāk aizmirsties. Pirms FIB aģentu parādīšanās Veinraits gatavojās darīt visu, kas bija viņa spēkos.

Kad Edvīna un Mailzs Tstins atstāja nelielo telpu, pēdējais izpalīdzīgi piedāvājās iesūtīt Nunjczas kundzi.

Pēc īsa brīža Iluanilas Nunjezas sīkais stāvs parādījās pie durvīm.

Nāciet iekšā, — Nolans Veinraits aicināja. — Aizveriet durvis un apsēdieties.

Viņš runāja oficiālā tonī. Instinkts diktēja, ka šo sievieti neapmānīs šķietama draudzība.

Gribu jūsu stāstu dzirdēt vēlreiz un, lūdzu, stāstiet visu no gala, soli pa solim.

Tāpat kā agrāk, Huanita Nunjeza izskatījās īgna un izaicinoša, lai arī bija manāmi nogurusi. Pēkšņi viņas acis iezibējās:

Es jau trīs reizes esmu to stāstījusi! It visu esmu pateikusi!

Varbūt jūs iepriekšējās reizēs kaut ko tomēr esat aizmirsusi.

Neko neesmu aizmirsusi.

Tad šī būs ceturtā iztaujāšana un, kad rīt ieradīsies FIB aģenti, piektā un droši vien arī kāda sestā. — Viņš skatījās sievietei tieši acīs un runāja autoritatīvi, balsi nepaceļot. Ja viņš būtu policists, domāja Veinraits, viņam Huanita būtu jābrīdina par viņas tiesībām. [4] taču viņš vairs nebija policists un tāpēc tā nedarīs. Reizēm, kā šādos gadījumos, privātajiem drošības dienestiem bija priekšrocības.

Zinu, ko jūs domājat. Jūs gaidāt, ka šoreiz pasacīšu kaut ko citādi, lai varētu pierādīt, ka es meloju.

Vai jūs melojat? — jautāja Vcinraits.

Nē!

Tad jau par to nav jāuztraucas, vai ne?

Viņas balss iedrebējās:

Es taču esmu ļoti nogurusi un gribu iet mājās.

Arī es to gribētu. Ja nebūtu pazuduši tie seši tūkstoši dolāru, kas, pēc jūsu izteicieniem, no rīta bija kasē, es sen jau būtu beidzis darbu un atrastos mājās. Bet nauda ir nozudusi, un mēs to labprāt gribētu atrast. Tāpēc pastāstiet vēlreiz par šo pēcpusdienu. Kad jūs konstatējāt neprecizitāti savā kasē?

Kā jau teicu, divdesmit minūtes pēc divpadsmitiem.

Viņš sievietes acīs ieraudzīja nicinājumu. Kad viņš sāka

iztaujāšanu citu klātbūtnē, viņa bija laipnāka. Varbūt, būdama puertorikāniete, viņa cerēja, ka melnādainais izmeklētājs būs viņas pusē vai vismaz izturēsies pret viņu draudzīgāk. Viņa nezināja, ka izmeklēšanas darbā Veinraits ir krāsu akls. Arī personīgās problēmas, kas šai sievietei bija, viņu neinteresēja. Edvīna D'Orseja tās pieminēja, bet Veinraits uzskatīja, ka nav tādu apstākļu, kas kādam atļautu zagt vai būt negodīgam.

Nunjczas kundzei bija taisnība, sakot, ka viņš vēlas saklausīt stāstā kaut ko atšķirīgu no iepriekšējām reizēm. Un tas varētu gadīties par spīti viņas uzmanībai. Viņa jau sūdzējās par nogurumu. Vcinraits, kā jau piedzīvojis izmeklētājs, zināja, ka vainīgie noguruma dēļ izmeklēšanā pieļauj kādu mazu kļūdiņu, tad citu, lielāku, līdz viņus notver melu un nesaskaņu tīklā.

Nebūdams pārliecināts, vai tā gadīsies arī šoreiz, viņš turpināja.

Trīsccturtdaļstundas laikā Huanitas Nunjezas stāsts palika nemainīgs, pilnīgi tāds pat kā pirmajā versijā. Veinraits bija neapmierināts, ka nav atklājis nekā jauna, bet šī saskaņa viņu īpaši neietekmēja. Ilgā pieredze liecināja, ka sieviete var būt nevainīga, bet var arī savu versiju iemācīties tik labi, ka nekur nekļūdījās. Otra iespēja likās ticamāka, jo piedzīvojuši detektīvi zināja, ka, atstāstot to pašu notikumu, nevainīgajiem parasti iezagsies sīkas nesaskaņas.

Beidzot Veinraits sacīja:

Labi, tagad mēs varam beigt. Rīt izmantosim melu detektora pārbaudi. To banka nokārtos.

Veinraits šo ziņu pateica pavirši, gaidot reakciju. Viņš nebija cerējis ieraudzīt tik pēkšņu un nesavaldīgu atbildi.

Sievietes sīkā, melnīgsnējā seja pietvīka tumši sarkana, viņa iztaisnojās savā krēslā.

Nē, es to nedarīšu! Es tādam pārbaudījumam nepakļaušos.

Kāpēc ne?

Tāpēc, ka tas mani apvaino!

Tas nav vis apvainojoši. Tādus pārbaudījumus iziet diezgan daudz cilvēku. Ja jūs neesat vainīga, detektors to pierādīs.

Es neuzticos detektoram. Arī jums nē! Basta con mi palabra! [5]

Veinraits spāņu valodā teikto neievēroja, pieņemot, ka tas ir kas zākājošs.

«— Jums nav iemesla man neuzticēties. Esmu ieinteresēts patiesībā.

Jūs no manis dabūjāt patiesību! Jūs to nesaprotat! Jūs, tāpat kā citi, domājat, ka es naudu nozagu. Nav jēgas turpināt stāstīt, ka es tā nedarīju.

Veinraits piecēlās un atvēra sievietei durvis.

Iesaku līdz rītam pārdomāt par pārbaudījumu. Ja atsacīsietics, tas var jums nākt par sliktu.

Viņa paskatījās tieši uz Veinraitu.

Vai man šāds pārbaudījums nav obligāts?

Nē.

Tad es nepiekritīšu.

Viņa izmaršēja no biroja ātriem, sīkiem solīšiem. Pēc brītiņa lēnā gaitā Veinraits viņai sekoja.

Bankas galvenajā zālē vēl strādāja daži darbinieki, lai ari lielākā daļa bija aizgājuši mājās. Galvenais apgaismojums bija izslēgts. Ārpusē satumsusi nejauka rudens pēcpusdiena.

Huanita Nunjeza aizgāja līdz skapītim un paņēma mēteli. Izejot no bankas, viņa Veinraitu neievēroja. Mailzs Istins, kas gaidīja ar atslēgu rokā, atslēdza durvis.

— Huanita, vai varu kā palīdzēt? Gribat, lai aizvedu uz mājām?

Viņa pakratīja galvu un, nesakot ne vārda, izgāja ārā.

Veinraits skatījās pa logu, kā viņa pāriet pāri ielai un gaida autobusu. Ja viņam būtu vairāk darbinieku, viņš varētu uzdot sievieti izsekot, taču diez vai tas kaut ko atrisinātu. Nunjezas kundze bija gudra un nekādā ziņā nenodotu sevi, atdodot naudu kādam citam redzamā vietā vai noglabājot viegli atrodamā slēptuvē.

Viņš bija pārliecināts, ka sievietei naudas nav līdz. Huanita bija pārāk saprātīga, lai riskētu. Turklāt tik liels naudas sainis bija grūti paslēpjams. Viņš bija sievieti vērīgi aplūkojis izmeklēšanas laikā un vēlāk, aizejot no bankas. Apģērbs viņai piegulēja cieši pie auguma, nekur nemanīja izbožamies kādu kūkumiņu. Somiņa bija niecīga izmēra. Rokās nebija nekādu citu paciņu.

Veinraits bija pārliecināts, ka sievietei ir līdzzinātājs.

Viņš nešaubījās, ka Huanita Nunjeza ir vainīga. Tādu pārliecību nostiprināja atsacīšanās pakļauties melu detektora pārbaudei, kā arī dažas citas sīkas norādes. Atceroties sievietes milzīgo uztraukumu, viņš pieņēma to kā iepriekš ieplānotu, varbūt pat vairākkārt izmēģinātu detaļu. Banku darbinieki zināja, ka zādzību gadījumos vienmēr izmanto melu detektoru. Nebija šaubu, ka arī Nunjezas kundze to zināja. Tāpēc viņa zināja, ka tāda prasība radīsies un bija gatava paust savu attieksmi.

Atceroties, kā viņa nicinoši skatījās un kā pirms tam mēģināja rast viņā sabiedroto, Veinraitam uzvilnīja dusmas. Viņš no sirds vēlējās, lai F1B vienība sievieti pamatīgi nopratina un mēģina izdibināt patiesību. Tas nenāksies viegli. Viņa bija sīksta.

MailzsTstins aizslēdza galvenās durvis un pienāca klāt. Viņš jautri sacīja:

Un nu laiks doties uz mājām.

Drošības dienesta priekšnieks pamāja.

Jā, bija grūta diena.

Likās, ka īstins grib kaut ko sacīt, taču izšķiras nerunāt.

Veinraits pajautāja:

Vai jūs ko gribējāt sacīt?

Jā, bet nezinu, vai tas ko nozīmē. Tāpēc ari neesmu neko teicis.

Vai tam sakars ar pazudušo naudu?

Varētu būt.

Veinraits stingri sacīja:

Tādā gadījumā, liekas jums tas svarīgi vai nē, man tas jāzina.

Tstins pamāja.

Labi!

Veinraits gaidīja.

Liekas, D'Orsejas kundze jums stāstīja, ka Huanita Nunjeza ir precējusies. Vīrs viņu pametis, atstājot vienu ar zīdaini.

Atceros.

Kad šis vīrietis vēl dzīvoja kopā ar Huanitu, viņš te šad tad iegriezās, lai satiktu sievu. Dažreiz esmu ar viņu parunājies. Liekas, viņu sauca Karloss.

Nu, un tad?

Šķiet, es viņu šodien redzēju bankā.

Veinraits strauji pārjautāja:

Vai esat par to pārliecināts?

Diezgan pārliecināts, lai gan tiesā par to neliecināšu. Ievēroju vīrieti ar tumšu seju, nodomāju, ka tas ir viņš, bet tad aizmirsu. Biju ļoti aizņemts. Nebija nekādas vajadzības par to domāt, kamēr tagad atkal atcerējos.

Kādā laikā tas notika?

Apmēram rīta cēliena vidū.

Vai vīrietis, kurā jūs atpazināt Iluanitas vīru, piegāja pie viņas kases lodziņa?

Nē, to es neredzēju. — Istina glītā, jaunā seja likās noraizējusies. — Kā jau sacīju, tajā brīdī daudz nedomāju. Taču vienu gan varu teikt. Ja es viņu pamanīju, vīrs nevarēja būt tālu no Iluanitas.

Vai tas ir viss?

Jā, — Mailzs Tstins izskatījās nokaunējies. — Diemžēl vairāk nekā nav.

Labi, ka man pastāstījāt. Tas var izrādīties svarīgi.

Ja Tstinam ir taisnība, vīra klātbūtne saskanētu ar Veinraita

teoriju par līdzzinātāju. Iespējams, ka sieviete atkal dzīvo kopā ar vīru, varbūt viņiem ir kādas citas attiecības. Iespējams, ka viņa naudu iedeva, bet viņš iznesa no bankas, lai vēlāk abi sadalītu. Šī varbūtība noteikti jāizstāsta FIB aģentiem.

Nav jau tikai pazudusī nauda vien, — sacīja īstins. — Visi bankā runā par Roselli kungu. Par viņa slimību, ko vakar uzzinājām. Mēs visi bēdājamies.

Tas bija piepešs, sāpīgs atgādinājums, un Veinraits paskatījās uz jauno cilvēku, kas parasti bija tik jautrs un nepārtraukti ķircinājās. Pašlaik viņa acīs atspoguļojās sāpes.

Veinraits attapās, ka izmeklēšana pilnīgi aizēnojusi visas domas par Bcnu Roselli. Tagad viņu pārņēma dusmas, ka tādā brīdī atklājusies tik neglīta zādzība.

Nomurminājis, ka saprotot viņa bēdas un pamājis ar labu nakti, Veinraits devās uz tuneli, un, izmantojot savu atslēgu, iegāja galvenās pārvaldes tornī.

8

Huanitas Nunjezas sīkais augums bija saskatāms pāri ielai, iepretim lielajām celtnēm. Viņa vēl joprojām gaidīja autobusu.

Viņa bija redzējusi, kā drošības dienesta priekšnieks nolūkojas viņai pakaļ caur logu. Huanita nomierinājās tikai tad, kad seja nozuda, lai gan prāts brīdināja, ka miers ir šķietams, ka šodienas posts rīt atkārtosies, varbūt kļūs vēl ļaunāk.

Auksts vējš brāzās pa centra ielām, izskrēja cauri plānajam mētelītim, un viņa nodrebēja. Parastais autobuss jau bija projām. Viņa cerēja, ka drīz pienāks cits.

Iluanita labi zināja, ka drebuļi nebija no vēja, bet no panikas. Šobrīd viņu nomāca bailes un neizpratne vairāk nekā jebkad visā dzīvē.

Viņa bija pārbijusies un apmulsusi.

Apmulsusi tāpēc, ka nesaprata, kur nauda pazudusi.

Huanita zināja, ka nav naudu nozagusi, nav aiz pārskatīšanās izdevusi kādam par daudz, ne arī kādā citā veidā to pazaudējusi.

Vienīgā nelaime, ka viņai neviens neticēs.

Viņa pat apzinājās, ka citos apstākļos arī pati tam neticētu.

Kā gan seši tūkstoši dolāru varēja pazust? Tas bija neiespējami, neiespējami! Bet tas bija noticis.

Šajā pēcpusdienā viņa atkal un atkal bija pārcilājusi atmiņā katru brīdi, lai atrastu kādu izskaidrojumu. Taču tāds neradās. Viņa atcerējās katru darījumu, kas pie viņas lodziņa notika no rīta un agrajā pēcpusdienā, izmantodama savu neticami labo atmiņu. Tomēr atrisinājums neradās. Pat vistrakākā iedoma nevarēja šo mīklu atrisināt.

Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka aizlēdza naudas kasi, pirms aizstūma to uz seifu, un tikpat pārliecināta, ka atpakaļ saņēma arī aizslēgtu. Šifra kombināciju Huanita izvēlējās pati un to nevienam nebija ne teikusi, ne rādījusi. Arī to viņa glabāja savā lieliskajā atmiņā.

Bet tagad atmiņa bija kļuvusi par viņas ienaidnieku.

Viņa zināja, ka ne D'Orsejas kundze, ne Totenho kungs, pat citādi draudzīgais Mailzs Istins nespēja noticēt, kad viņa paziņoja par pazudušajiem sešiem tūkstošiem dolāru. Viņi apgalvo, ka to nav iespējams tik skaidri zināt.

Bet viņa to zināja. Gluži tāpat kā viņa vienmēr zināja, cik viņai kasē ir naudas. liet viņa nepratīs to nevienam izskaidrot.

Viņa pati nemācēja izskaidrot, kā visu laiku varēja galvā saglabāt naudas atlikumu kasē. Vienkārši viņa visu laiku to zināja. Tas notika bez piepūles, un viņa pat nedomāja par matemātiku, kas te bija iejaukta. Cik ilgi viņa sevi atcerējās, saskaitīt, atņemt, reizināt un dalīt bija tikpat viegli kā elpot.

Viņa to darīja automātiski, pieņemot un izmaksājot klientu naudu. Tāpat viņa bieži pārbaudīja savu kasi, lai pārliecinātos, vai atmiņā saglabātais naudas daudzums tiešām tur atrodas, vai visas banknotes bija savā vietā un vajadzīgā skaitā. Tāpat ar monētām. Viņa nevarēja tās noteikt precīzi, bet parasti gluži labi zināja, cik to ir. Daudzreiz, kad pēc ļoti spraigas dienas viņa sastādīja bilanci, atmiņā saglabātais skaitlis bija precīzs, reti kad tas atšķīrās par dažiem dolāriem.

No kurienes šīs spējas? To viņa nezināja.

Viņa nekad nebija laba skolniece. Vidusskolas laikā, kas pagāja Ņujorkā, viņa mācījās pavirši un saņēma zemas atzīmes. Arī matemātikā nebija īstas teorētiskas saprašanas, tikai spēja zibeņātri rēķināt un labi atcerēties skait)us.

Beidzot piebrauca autobuss, grabēdams un izpūzdams dīzeļdegvielas dvingu. Viņa iekāpa kopā ar pārējiem gaidītājiem. Sēdvietu nebija, arī stāvētāji cieši sablīvējušies viens pie otra. Viņai izdevās pieķerties pie roktura, un viņa turpināja risināt aizsāktās domas, kamēr autobuss līgojās pa pilsētas ielām.

Kas notiks rīt? Mailzs bija stāstījis, ka ieradīsies FIB aģenti. Šī doma viņu šausmināja, seja bažīgi savilkās, atkal veidojot to izteiksmi, ko gan Edvīna D'Orseja, gan Nolans Veinraits bija maldīgi uzskatījuši par naidīgumu.

Viņa runās tik maz, cik vien iespējams, kā jau darīja šodien, kad atklāja neticību pret saviem paskaidrojumiem.

Melu detektora pārbaudei gan viņa atteiksies pakļauties. Viņa neizprata, kā tāds detektors darbojas. Ja jau visi atsacījās viņu saprast, ticēt teiktajam, palīdzēt viņai, kāds tad labums būs no detektora?

No autobusa piestātnes līdz bērnudārzam, kur Huanita no rīta atstāja Estcllu, bija trīs kvartāli, un viņa steidzās, zinot, ka ir novēlojusies.

Kad viņa iegāja privātās mājas pagrabā izvietotajā spēļu istabā, meitenīte skrēja pretim. Lai gan šī, tāpat kā visas apkaimes mājas, bija veca un noplukuši, bērnudārza telpas bija gaišas un patīkamas. Tāpēc Huanita bija izvēlējusies tieši šo, kaut arī maksa bija augstāka un radās grūtības to nokārtot.

Estella bija satraukta un, kā vienmēr, pilna prieka.

— Māmiņ! Māmiņ! Vai gribi apskatīt manu zīmējumu? Tas ir vilciens. — Viņa lēkādama rādīja ar visās iespējamās krāsās noziestu pirkstiņu. — Un šis ir pēdējais gavons. Tajā sēž vīrs.

Viņa bija sīka, trīsgadīga meitenīte, tumšu sejas krāsu kā mātei un lielām, mirdzošām acīm, kurās atspīdēja brīnums par katru jaunatklājumu, ko viņa piedzīvoja vairākkārt dienā.

Huanita piekļāva bērnu sev klāt un maigi pārlaboja:

Vagons, amorcito [6] .

Klusums telpās liecināja, ka citi bērni jau ir projām.

Ferro kundze, kam bērnudārzs piederēja un kas te strādāja, ienāca stīvi, ar neapmierinātu sejas izteiksmi. Viņa uzkrītoši paskatījās rokas pulkstenī.

Nunjezas kundze, es savā laikā piekritu, ka Estella var palikt ilgāk par citiem bērniem, bet nu ir daudz par vēlu…

Man ļoti žēl, Ferro kundze. Bet bija darbs bankā.

Arī man ir personiskās darīšanas. Un citi vecāki ievēro slēgšanas laiku.

Tas vairs nekad neatkārtosies. To es apsolu.

Nu, labi. Gribu atgādināt, ka Estellas skolas nauda par pagājušo mēnesi vēl nav samaksāta.

Es to nokārtošu piektdien. Tad man būs algas čeks.

Saprotiet, man ir neērti to atkal atgādināt. Estella ir tik ļoti jauka meitenīte, un mums patīk, ka viņa te mācās. Taču mums jāmaksā rēķini…

Pilnīgi saprotu jūs. Apsolu nokārtot piektdien bez kādas kavēšanās.

Tas jau ir otrs solījums, Nunjezas kundze.

Jā, to es zinu.

Tad ar labu nakti. Ar labu nakti, mīļā Estella.

Par spīti savai stingrībai Ferro lieliski prata vadīt bērnudārzu, un Estella tur jutās labi. Iluanita izšķīrās, ka skolas nauda jāmaksā no šī algas čeka un kaut kā jāiztiek līdz nākošajam. Viņa īsti nezināja, kā tas izdosies. Kasieres alga bija 98 dolāri nedēļā. Pēc nodokļu atvilkšanas viņai palika 83 dolāri. No tā bija jāiegādājas pārtika abām, jānomaksā Estellas skolas nauda, tāpat īre par mazo Austrumu foruma dzīvokli; arī finansu firma sāks prasīt naudu, jo viņa nebija nomaksājusi pagājušo mēnešmaksājumu.

Pirms gada Karloss kādu dienu nepārnāca mājās. Bet līdz tam brīdim Huanita bija paspējusi izdarīt lielu muļķību, kopā parakstot aizņēmuma dokumentus. Viņš nopirka uzvalkus, lietotu mašīnu, krāsu televizoru un to visu, kamēr viņa bija darbā, aizejot paņēma līdz. Huanita viena tagad atmaksāja aizņēmumu, un mēnešmaksājumi šķita aizstiepjamies tālā nākotnē.

Būs jāiet uz Gnansu firmu un jāpiedāvā samazināt mēneša iemaksas. Viņi dusmosies, kā jau vienmēr darīja, bet tas būs jāpacieš.

Mājupceļā Estella priecīgi lēkāja, ielikusi savu mazo rociņu mātes rokā. Otrā rokā Huanita nesa rūpīgi satītu zīmējumu. Pēc vakariņām viņas parasti rotaļājās un daudz smējās. Šovakar Huanitai būs grūti smieties.

Sievietes panika auga augumā, jo pēkšņi ienāca prātā doma, ka viņa var pazaudēt darbu. Tāda iespēja pastāvēja.

Huanita labi saprata, ka būs ļoti grūti atrast citu darbu. Neviena banka viņu darbā vairs nepieņems. Darba devēji prasīs, kur viņa strādājusi iepriekš, uzzinās par pazudušo naudu un noraidīs.

Ko viņa iesāks bez darba? Kā uzturēs Estcllu?

Huanita piepeši apstājās ietves vidū, noliecās un piespieda meitenīti sev klāt.

Viņa lūdzās, lai rīt kāds viņai uzticētos un saprastu, ka viņa runā patiesību.

Kāds no visiem.

Bet kurš tas būs?

9

Arī Aleksis Vandcrvorts bija pilsētā.

Atgriezies no apspriedes ar Nolanu Veinraitu, viņš soļoja pa savu biroju, mēģinot salikt pa vietām visus jaunumus. Pa īstam jāpārdomā vakardienas atklājums par Bena Roselli slimību. Galvenais, ko tas nozīmēs bankas nākotnei. Arī pēdējo mēnešu notikumi Alekša personiskajā dzīvē.

Soļot uz priekšu un atpakaļ — divpadsmit soļus turp un divpadsmit atpakaļ — bija sens paradums. Pāris reizes viņš apstājās, lai papētītu viltotās Keychargc kredītkartes, kuras drošības dienesta priekšnieks bija atļāvis paņemt līdz. Viņš domāja par kredītu un kredītkartēm, gan viltotajām, gan īstajām.

Par īstajām stāstīja vesela sērija reklāmu paraugu, kas gulēja viņam uz galda un ko bija sagatavojusi Ostina reklāmas aģentūra. Reklāmas nolūks bija mudināt klientu lietot savas kartītes vairāk un vairāk.

Viens no paraugiem mudināja:

KAM RŪPĒTIES PAR NAUDU?

IZMANTOJIET SAVU KEYCHARGE KREDĪTKARTI

UN

MĒS RAIZĒSIMIES JŪSU VIETĀ!

Kāds cits ieteica:

RĒĶINI NAV TIK SĀPĪGI, JA TEIKSIET: IZMANTOŠU SAVU KEYCHARGE KREDĪTKARTI!

Bet trešais deva padomu:

KĀPĒC GAIDĪT?

RĪTDIENAS SAPNI JŪS VARAT ĪSTENOT JAU ŠODIEN!

IZMANTOJIET SAVU KEYCHARGE KREDĪTKARTI

TŪLĪT!

Uz galda bija vēl pusducis līdzīgu tematu.

Aleksi Vandervortu māca nemiers par visu šo sēriju. Taču viņš vairs neko nevarēja mainīt.

Reklāmas jau bija apstiprinājusi Kcychargc kredītkartes nodaļa, un paraugi viņam piesūtīti informācijai. Ideju principā bija atbalstījusi bankas padome, saredzot iespēju gūt no Keychargc kredītkartēm lielāku peļņu. Kā visas kredītkartes, tā arī šī sākumā nesa lielus zaudējumus.

Aleksim tomēr bija jādomā: vai padome tiešām paredzējusi tik melīgi agresīvu reklāmas kampaņu.

Aleksis sakārtoja paraugus un ievietoja atpakaļ vākos, kā tic bija atsūtīti. Viņš mājās visu apsvērs vēlreiz, tad viņam izveidosies savs viedoklis. Aleksis domāja, ka Margotai ari būs savi atšķirīgi ieskati.

Margota.

Domas par viņu savijās ar atmiņām par Bena Roselli vakardienas paziņojumu. Tas lika Aleksim domāt par dzīvības trauslumu, par īso laika sprīdi, kas Benam vēl palicis, par beigu neizbēgamību un to, ka cilvēku vienmēr kaut kur gaida neparedzētais. Viņu sāpināja Bena liktenis. Lai arī vecais kungs tā nebija gribējis, viņš bija uzjundījis kādu bieži sev uzdotu jautājumu. Vai Aleksim jāsāk jauna dzīve ar Margotu? Vai vēl jāgaida? Un kas būtu jāgaida?

Sīlija?

Arī šo jautājumu viņš sev uzdeva jau tūkstoš reižu.

Aleksis pameta skatu pāri pilsētai uz vietu, kur atradās Sīlija. Viņš mēģināja iedomāties, ko viņa dara, kā viņai klājas.

Bija vienkārši to visu uzzināt.

Viņš piegāja pie galda, pacēla klausuli un uzgrieza numuru, ko jau sen zināja no galvas.

Sievietes balss atsaucās:

Ārstniecības centrs.

Viņš nosauca savu vārdu un sacīja:

Lūdzu, savienojiet mani ar dakteri Makkārtneju.

Pēc īsa brīža atskanēja klusa, bet noteikta vīrieša balss.

Kur tu atrodies, Aleksi?

Savā birojā. Gribu zināt, kā klājas manai sievai.

Es jautāju par tavu atrašanās vietu tāpēc, ka biju paredzējis zvanīt un uzaicināt viņu apmeklēt.

Pēdējo reizi, kad runājām, tu teici, ka kādu laiku nevēlies, lai sievu apmeklēju.

Psihiatrs klusi pārlaboja:

Es teicu, ka apmeklējumi kādu laiku nav vēlami. Likās, ka dažkārt tie tavu sievu satrauc, nevis nomierina.

Atceros, — Aleksis vilcinājās, tad vaicāja: — Vai ir kādas pārmaiņas?

Jā, tādas ir. Man gan labāk gribētos teikt, ka tās ir uz labu.

Pārmaiņas notika tik bieži, ka Aleksis vairs nespēja tās saprast.

Kādas pārmaiņas?

Tava sieva arvien vairāk ievelkas sevī. Tagad viņas bēgšana no realitātes ir gandrīz pilnīga. Tavs apmeklējums varētu palīdzēt. — Psihiatrs pārdomāja. — Tas vismaz nedarīs neko ļaunu.

Labi, es šovakar aizbraukšu.

Katrā laikā, Aleksi. Lūdzu, ienāc arī pie manis. Kā zini, mums nav apmeklējumu stundu ierobežojuma.

Jā, to es zinu.

Tpašu noteikumu trūkums šajā ārstniecības centrā bija viens no iemesliem, kāpēc Aleksis pirms četriem gadiem to izvēlējās, kad bija jāpieņem lēmums, ko iesākt ar Sīliju. Centra izskats neatgādināja slimnīcu. Māsiņas nevalkāja vienādus tērpus. Pacientiem bija kustības brīvība un iespēja pašiem daudz ko izlemt. Atskaitot nedaudz izņēmumu, ģimene un draugi varēja pacientus apmeklēt katrā laikā. Nosaukumu "Ārstniecības centrs" lietoja drūmā psihiatriskās slimnīcas vārda vietā. Izvēli izšķīra tas, ka jaunais, izcilais un novatoriskais ārsts Timotijs Makkārtnejs bija izveidojis savu komandu, kas palīdzēja slimniekiem izveseļoties daudzos gadījumos, kad ierastās ārstniecības metodes to nespēja.

Centrs bija neliels. Pacientu skaits nekad nepārsniedza simts piecdesmit, bet apkalpojošais personāls bija salīdzinoši liels. Savā ziņā tas atgādināja skolu ar nelielām klasēm, kur katrs skolnieks individuāli saņem palīdzību, ko citur neatrast.

Centrs bija izvietots modernā ēkā, plaša dārza vidū, un viss iekārtots tik ērti un tīkami, cik nauda un izdoma spēj.

Tas bija privātcentrs. Arī drausmīgi dārgs, bet Aleksis nešaubījās, ka šeit, lai kas arī notiktu, Sīlijai būs teicama aprūpe. Viņam likās, ka tas ir labākais, ko viņas labā varēja darīt.

Pārējo pēcpusdienas daļu viņš pavadīja, iegrimis bankas darbos. Drīz pēc astoņpadsmitiem Aleksis atstāja PATB galvenās pārvaldes torni un šoferim nosauca Ārstniecības centra adresi. Tad lasīja laikrakstu, kamēr viņi lēni virzījās cauri pārpildītajām ielām. Limuzīns ar šoferi bija viņa rīcībā katrā laikā, un šo izpildviceprezidenta priekšrocību viņš vērtēja īpaši augstu.

Ārstniecības centrs izskatījās kā parasts nams, tam nebija izkārtnes, tikai ielas numurs.

Viņu ielaida izskatīga blondīne, kas valkāja krāsainu kleitu ar puķu rakstu. Ka viņa ir medmāsa, norādīja neliela zīmotnīte pie kreisā pleca. Tā bija vienīgā atļautā atšķirības zīme starp pacientiem un apkalpojošo personālu.

Ārsts sacīja, ka jūs ieradīšoties, Vandervorta kungs. Es aizvedīšu jūs pie sievas.

Viņš sekoja sievietei pa mājīgu gaiteni, kas bija krāsots dzeltenās un zaļās krāsās. Sienu nišās bija vāzes ar svaigu ziedu kompozīcijām.

Cik noprotu, manai sievai nav kļuvis labāk?

Nē, man tiešām žēl. — Māsiņa paskatījās sāniski uz viņu, un sievietes acīs pavīdēja līdzjūtība. Kuram viņa juta līdzi? Ikreiz, kad Aleksis te ieradās, optimisms viņu pameta.

Viņi bija vienā no trim atzarojumiem, kas veda uz dažādām pusēm no apaļās pieņemšanas telpas. Māsiņa apstājās pie kādām durvīm.

Jūsu sieva atrodas te, Vandervorta kungs. Viņai šodien bija grūta diena. Atcerieties, ja viņa… — Nepabeigusi teikumu, viņa viegli pieskārās Alekša rokai un pirmā iegāja telpā.

Ārstniecības centrs pacientus ievietoja vienvietīgās vai divvietīgās palātās atkarībā no tā, vai sabiedrība palīdz vai traucē ārstēšanos. Sākumā Sīlijas istabā bija otra paciente. Tā kā Sīlija to nespēja paciest, tagad viņa istabā bija viena. Tā bija maza, bet ērta un individuāli iekārtota telpa. Te atradās neliels dīvāns, dziļš ādas krēsls un tahta. Pie loga novietots kāršu galdiņš un divi krēsli, bet sienas greznoja impresionistu gleznu reprodukcijas.

Vandervorta kundze, — māsiņa maigi sacīja. — Atnācis ciemos jūsu vīrs.

Sieviete uz pieteikumu nereaģēja ne ar kustību, ne ar skaņu.

Aleksis nebija Sīliju redzējis pusotru mēnesi, un, lai gan rēķinājās ar stāvokļa pasliktināšanos, tomēr šis skats viņu stindzināja.

Viņš ieraudzīja Sīliju ādas krēslā, bet to nevarēja nosaukt par sēdēšanu. Viņa bija pa pusei aizgriezusies prom no durvīm. Pleci bija uzvilkti, galva noliekta uz leju, rokas sakrustojās pāri krūtīm un satvēra pretējos plecus. Arī ķermenis bija savilkts čokurā un ceļgali gandrīz pieskārās vēderam. Sīlija bija pilnīgi nekustīga.

Viņš piegāja pie savas sievas un viegli uzlika roku uz pleca.

Labvakar, Sīlija! Tas esmu es — Aleksis. Es visu laiku domāju par tevi un nu atbraucu ciemos.

Viņa ļoti klusi, bez kādas izteiksmes sacīja:

Jā, — bet pat nepakustējās.

Viņš saspieda plecu mazliet stiprāk.

Vai tu nepagrieztos uz manu pusi? Mēs varētu pasēdēt un parunāties.

Viņa saspringa vēl vairāk, savilkās vēl mazāka.

Aleksis ievēroja, ka seja ir plankumaina un gaišie mati nekārtīgi. Vēl tagad nebija zudis Sīlijas maigais, trauslais skaistums, bet varēja manīt, ka ilgi tas vairs nesaglabāsies.

Viņš pagriezās pret māsiņu un klusi jautāja:

Vai viņa jau sen ir tāda?

Šodien visu dienu, daļēji arī vakar, laiku pa laikam tā notiek arī citās dienās. — Māsiņa taktiski piebilda: — Liekas, ka viņa šajā pozā jūtas labāk, tāpēc neņemiet to vērā, vienkārši apsēdieties un parunājieties.

Aleksis pamāja. Aizgājis pie viena krēsla, viņš apsēdās, māsiņa klusi izslīdēja, aizverot durvis.

Sīlij, es pagājušajā nedēļā biju uz baletu. Tā bija "Kopēlija". Natālija Makarova dejoja titullomu, bet Ivans Nadžs bija Francis. Viņi kopā bija neaprakstāmi un mūzika, protams, brīnišķīga. Tas man atgādināja, cik ļoti' tev patika "Kopēlija", viens no taviem mīļākajiem baletiem. Vai atceries to vakaru īsi pēc mūsu apprecēšanās, kad tu un es…

Viņš vēl tagad ļoti skaidri atminējās, kā Sīlija tajā vakarā izskatījās. Viņai bija gara, bālgani zaļa šifona kleita ar sīkiem vizulīšiem, kas atmirdzēja gaismā. Viņa bija ēteriski skaista, tie viņa un tik līdzīga tīmeklītim, ka likās — viņa izgaisīs, ja viņš to izlaidīs no acīm. Tajās dienās Aleksis to reti darīja. Viņi bija precējušies sešus mēnešus, viņa vēl arvien kautrējās vīra draugu vidū un turējās pie viņa elkoņa. Viņa bija par vīru desmit gadus jaunāka. Viņš bija iemīlējies Sīlijā arī viņas kautrības dēļ, viņam patika, ka sieva uz viņu paļaujas. Tikai pēc laba laika, kad viņa vēl arvien bija bikla un nedroša — kā viņam šķita, muļķīgu iemeslu dēļ — viņš kļuva nepacietīgs un ar laiku arī nikns.

Cik maz, cik traģiski maz viņš toreiz bija sapratis! Ja viņš būtu mazliet vairāk iedziļinājies, uzzinātu, ka Sīlijas pagātne ir pavisam citāda nekā viņam. Viņa nebija sagatavota tai aktīvajai sabiedriskajai un ģimenes dzīvei, kas viņam likās tik dabīga. Tas viss Sīliju uztrauca, un reizēm viņai kļuva neizturami. Sīlija bija atturīgu vecāku vienīgais bērns, apmeklēja katoļu mūķeņu skolas un nebija iepazinusi koledžas atraisīto atmosfēru. Pirms Sīlija iepazinās ar Aleksi, viņai nebija nekādu pienākumu un sabiedriskās pieredzes. Laulība palielināja viņas dabīgo nervozitāti, nostiprināja neticību sev. Saspīlējums pieauga, līdz beidzot — kā to izskaidroja psihiatri — vainas apziņa un neveiksmju slogs saārdīja viņas psihi. Notikušajā Aleksis vainoja sevi. Viņam likās, ka viegli būtu varējis Sīlijaipalīdzēt, dot padomus, stiprināt viņas pašapziņu, mazināt saspīlējumu. Taču tolaik, kad tas bija svarīgāks par visu, viņš to nedarīja. Aleksim likās, ka ir bijis nevērīgs, pārāk aizņemts un varaskārs.

… un tā pagājušās nedē|as izrāde lika man domāt, ka labprāt būtu to skatījies kopā ar tevi…

Patiesībā Aleksis "Kopēliju" skatījās kopā ar Margotu, ko pazina jau pusotru gadu un kas aizrautīgi aizpildīja tukšo vietu viņa dzīvē. Viņam, vīrietim ar mietu un asinīm, bija vajadzīga Margota vai kāda cita, lai pats nesajuktu prātā. Bet varbūt tas bija tikai pašapmāns, lai mazinātu vainas apziņu?

Katrā ziņā šodien viņš nevar sākt runāt par Margotu.

Jā, Sīlija, es nesen satiku Haringtonus, tu taču atceries Džonu un Elsiju? Viņi stāstīja, ka bijuši Skandināvijā apciemot Elsijas vecākus.

Jā, — Sīlija bez izteiksmes atbildēja.

Viņa nebija izkustējusies no savas pozas, tomēr acīmredzot klausījās. Un viņš turpināja runāt, bet pie runas piedomāja tikai ar pusi prāta, jo otra puse neatlaidīgi pratināja — kā tas varēja notikt?

Man bija ļoti daudz darba bankā, Sīlija.

Viens no iemesliem noteikti ir tas, ka viņš tik ļoti nodevās darbam, un, kad viņu laulība sāka brukt, Sīlija garas stundas bija atstāta viena. Tolaik viņai Alekša visvairāk vajadzēja. Sīlija par vientulību nekad nesūdzējās, bet kļuva arvien atturīgāka un biklāka. Viņa ierakās grāmatās un pavadīja daudzas stundas, nemitīgi lūkojoties uz puķēm un augiem, it kā mēģinot saskatīt, vai tie aug. Reizēm bez kāda redzama iemesla viņa kļuva rosīga, runāja bez apstājas, dažkārt nesakarīgi. Šajos brīžos Sīlija bija enerģijas pārpilna. Bet tikpat pēkšņi noslēdzās sevī, krita depresijā un attālinājās no viņa. Viņu sapratne un tuvība ar katru brīdi samazinājās.

Tolaik viņš bija ieteicis šķiršanos, par ko tagad kaunējās. Sīlija likās sagrauta, tāpēc viņš vairs to nepieminēja, cerot uz attiecību uzlabošanos. Bet tās neuzlabojās.

Pēc ļoti ilga laika viņš beidzot saprata, ka Sīlijai vajadzīga psihiatra palīdzība. Ja viņš to būtu meklējis nekavējoties, viņas slimības cēloņi būtu noskaidroti. Uz brīdi ciešanas un rūpes atdzīvināja viņa mīlestību. Bet bija jau par vēlu.

Reizēm viņam likās, ka vienmēr viss ir par vēlu. Pat vairāk laipnības un saprašanas varbūt būtu palīdzējis. Bet to viņš nekad neuzzinās. Viņš nekad nevarēs mierināt sevi,.ka darījis visu iespējamo, un tāpēc nekad netiks vaļā no vainas sajūtas, kas viņu nepārtraukti mocīja.

— Visi it kā domāja tikai par naudu. Par tās izdošanu, aizņemšanos un aizdošanu. Tas nav nekas neparasts, jo tāpēc jau bankas pastāv. Bet vakar notika bēdīgs gadījums. Mūsu bankas prezidents Bens Roselli pateica, ka drīz mirs. Viņš sasauca apspriedi un…

Tad viņš stāstīja, kas notika padomes telpā, ko citi sacīja pēc tam, bet piepeši apstājās.

Sīlija sāka drebēt, viņas ķermenis šūpojās šurp turp. No mutes izlauzās puslīdz vaids, puslīdz kliedziens.

Vai viņu satrauca tas, ka viņš pieminēja banku? Banku, kurā viņš bija šķiedis savu enerģiju, padziļinot plaisu starp viņiem. Toreiz tā bija Federālās Rezerves banka, bet Sīlija starpību varēja neuztvert. Varbūt viņu iespaidoja Bena Roselli pieminēšana?

Bens drīz mirs. Cik ilgi vēl līdz Sīlijas nāvei? Droši vien daudz gadu.

Aleksis nodomāja: viņa var nodzīvot ilgāk par mani. Tā trīcot un gaudojot.

Viņa tagad bija līdzīga dzīvniekam!

Žēlums izgaisa. To pārmāca niknums.

Ak Dievs, Sllija, nomierinies!

Drebuļi un vaidi turpinājās.

Viņš šo sievieti ienīda! Viņa vairs nebija cilvēks. Viņa bija barjera starp Aleksi un pilnvērtīgu dzīvi.

Piegājis pie sienas, Aleksis no visa spēka piespieda pogu, lai izsauktu palīgā māsiņu. Tajā pašā brīdī viņš devās uz durvīm, lai aizietu.

Tomēr atskatījās. Tur bija Sllija, viņa sieva, ko kādreiz mīlēja; tur bija rēgs, par ko viņa bija kļuvusi; un bezdibenis starp viņiem, ko vairs nevarēja pārvarēt. Viņš apstājās un sāka raudāt.

Viņš raudāja aiz nožēlas, bēdām un vainas apziņas, nesenās dusmas un naidu aizskaloja asaras.

Viņš atgriezās pie dīvāna, nometās ceļos un lūdzās:

Sīlija, piedod! Ak Dievs, lūdzu, piedod man!

Uz pleca nogūlās viegla plauksta, un māsiņas balss sacīja:

Vandcrvorta kungs, jums būtu jāiet.

Ūdeni vai sodu, Aleksi?

Sodu.

Dakteris Makkārtncjs izņēma no ledusskapja pudeli skotu viskija un atvēra. Tad ielēja sodu glāzē, kur jau bija krietna lāse viskija, iemeta dažus ledus gabaliņus un iedeva Aleksim. Sev ielēja sodu bez alkohola.

Tik dižam vīrietim — Timotejs Makkārtnejs bija sešas pēdas un piecas collas garš, ar amerikāņu futbolista pleciem un plaukstām lāpstas lielumā — kustības bija neraksturīgi veiklas. Lai arī centra direktors bija vēl jauns, pēc Alekša domām trīsdesmit gadu viducī, izturēšanās un balss šķita vecāka, un deniņi bija sirmi. Aleksis domāja, ka tas radies tādās sarunās kā šī. Viņš pateicīgi dzēra skotu viskiju.

Paneļiem izklātā istaba bija maigi apgaismota, krāsu toņi šeit bija rāmāki nekā gaitenī. Vienu sienu aizņēma grāmatplaukti, pilni ar grāmatām un žurnāliem par psihiatriju. Starp grāmatām viņš ievēroja tādus autorus kā Freids, Ādlers, Jungs un Rodžerss.

Aleksis vēl arvien bija redzētā satriekts, bet pārdzīvotās šausmas šķita nereālas.

Dakteris Makkārtnejs atgriezās pie sava rakstāmgalda un vēroja Aleksi.

Man vispirms jāpasaka, ka tavas sievas diagnoze paliek tā pati: katatoniskā šizofrēnija. Atceries, mēs par to iepriekš runājām?

Jā, es visu sapratu.

Mēģināšu pie tā vairs neatgriezties.

Aleksis pavirpuļoja glāzē ledu un paņēma vēl pāris malkus. Viskijs viņu sildīja.

Pastāsti par Sīlijas pašreizējo stāvokli.

Tev būs grūti to saprast, bet pašreiz tava sieva ir laimīga, kaut arī slimības izpausmes to neliecina.

Jā, to man grūti pieņemt.

Psihiatrs mierīgi skaidroja:

Laime ir relatīvs jēdziens. Sīlija tagad jūtas drošībā, viņai vairs nekad ncbūs'jāsadzīvo ar kādu cilvēku. Tagad viņa var ievilkties sevī, cik grib vai cik tas viņai palīdz. Viņa pašlaik ir ieņēmusi klasisko embrija pozu. Tā viņa jūtas apmierināta, lai gan fiziskās veselības dēļ mēs cenšamies viņu no tās atrunāt.

Apmierināta vai nē, bet tas ir fakts, ka pēc četriem gadiem vislabākās aprūpes manas sievas veselības stāvoklis kļūst sliktāks. — Viņš tieši paskatījās uz savu sarunu biedru. — Vai tā ir?

Diemžēl tā tas ir.

Vai ir kāds pamats cerībai, ka Sīlija atveseļosies, lai vadītu normālu vai vismaz samērā normālu dzīvi?

Medicīnā vienmēr notiek brīnumi.

Es runāju par pamatotu cerību.

Dakteris Makkārtnejs nopūtās un pašūpoja galvu.

Nē.

Paldies par skaidru atbildi. — Aleksis apklusa, tad turpināja. — Ja es pareizi saprotu, Sīlija ir kļuvusi par pastāvīgu slimnieci? Viņa vairs nepieder pie cilvēces. Viņa ne zina, ne arī grib zināt, kas ap viņu norisinās.

Tev taisnība, ka viņa tagad ir kļuvusi par pastāvīgu slimnieci. Bet pārējais ir maldīgs secinājums. Viņa vēl arvien mazliet saprot, kas ap viņu notiek. Viņa pat zina, ka ir precējusies, mēs esam par tevi runājuši. Taču viņa uzskata, ka tu esi spējīgs tikt ar sevi galā, turklāt bez viņas palīdzības.

Tātad viņa par mani nerūpējas?

Patiesībā nē.

Kas notiktu, ja viņa uzzinātu, ka vīrs no viņas šķīries un apprecējies ar citu?

Dakteris Makkārtnejs vilcinājās, tad sacīja:

Šķiet, ka tas atņemtu kaut vai nelielo saikni ar dzīvi, kas viņai vēl ir. Un tas varētu nozīmēt pilnīgu ārprātu.

Iestājās klusums. Aleksis saliecās uz priekšu un aizklāja seju ar rokām. Tad atkal noņēma tās. Pacēlis galvu, viņš ar vieglu ironiju sacīja:

Kad prasām tiešas atbildes, tās arī parasti saņemam.

Psihiatra seja bija nopietna.

Es sapratu, ka tavam jautājumam ir nopietns pamatojums un tāpēc teicu, kā ir. Ne jau ar katru es būtu tik atklāti runājis. Turklāt jāpiebilst, ka es varu arī kļūdīties.

Timotij, ko, pie velna, lai vīrietis dara?

Tā ir retorika vai jautājums?

Tas ir jautājums un vari to pievienot manam rēķinam.

Šovakar rēķina nebūs, — dakteris mirkli pasmaidīja, tad iegrima pārdomās. — Tu man jautāji: ko lai dara vīrietis manā situācijā? Es domāju, vispirms viņš izpētī visu, ko var izpētīt, un to tu esi darījis. Tad viņš izšķiras par rīcību, kas būs godīga un pieņemama visiem, arī pašam. Taču šim vīrietim jāatceras divas lietas. Pirmā: godīgam cilvēkam vainas sajūta ir pārspīlēta, jo sirdsapziņa mēģina sevi sodīt bargāk, nekā tas būtu vajadzīgs. Otrā: retais cilvēks spēj būt svētais. Lielākā daļa no mums tā neesam veidoti.

Aleksis salēcās.

Un tālāk tu nerunāsi? Neizteiksies skaidrāk?

Dakteris Makkārtnejs pašūpoja galvu.

Izlemšana paliek tavā ziņā. Pēdējos soļus mēs parasti ejam vieni paši.

Psihiatrs paskatījās pulkstenī un piecēlās. Pēc brīža viņi paspieda viens otram roku un novēlēja labu nakti.

Pie Ārstniecības centra gaidīja limuzīns un šoferis. Mašīnas motors darbojās, tā bija silta un ērta.

Nav ko teikt, — paziņoja Margota Brakena — tā ir draņķīga iestāde, kas sataisījusi sasodītu melu kolekciju.

Viņa skatījās lejup uz grīdu, nikni izvērsusi elkoņus, rokas uz tievā vidukļa salikusi, bet mazā, toties drosmīgu domu pilnā galva slējās uz priekšu. Viņa ir fiziski izaicinoša, domāja Aleksis Vandervorts, sīka skuķe ar patīkami asām sejas formām, agresīvu zodu, plānām lūpām, lai arī visa mute ir juteklīga. Vispievilcīgākās Margotas sejā bija acis. Lielas, zaļas, ar zelta lāsumiem un biezām skropstām. Pašlaik šīs acis meta zibeņus. Viņas dusmas un spēcīgā naida izpausmes Aleksī modināja iekāri.

Margotas dusmu cēlonis bija Keycharge kredītkaršu reklāmas paraugi, ko Aleksis bija pārvedis mājās un izklājis uz dzīvojamās istabas paklāja. Margotas klātbūtne un dzīvīgums lieliski uzmundrināja pēc mocībām, ko viņš tikko bija pārdzīvojis.

Man jau likās, Brakena, ka tev šie paraugi īsti nepatiks.

Nepatiks! Es tos vienkārši ienīstu!

Kāpēc?

Sieviete ar neapzinātu kustību atsvieda atpakaļ garos kastaņkrāsas matus. Pirms stundas Margota bija nospārdījusi kurpes no kājām un tagad stāvēja zeķēs, izstiepusies visā savā piecu pēdu un divu collu garumā.

Labi, tu tikai paskaties uz to! — viņa teatrāli norādīja uz plakātu, kas sākās ar KĀPĒC GAIDĪT? RĪTDIENAS SAPNI JUS VARAT ĪSTENOT JAU ŠODIEN! Kas gan cits tas ir, ja ne cēli pasniegts suņa sūds, ļoti negodīgi meli, lai ievilinātu muļķus neatmaksājamos parādos? Rītdienas sapnis mums visiem ir par dārgu. Tāpēc jau tas ir tikai sapnis. Un to nevar atļauties neviens, kam nav naudas vai pilnīgas drošības drīzumā to iegūt.

Vai cilvēkiem nebūtu jāļauj pašiem to izlemt?

Nē! Tikai ne tiem, ko šī perversā reklāma saindēs, tiem, kam banka mēģina sagrozīt galvas. Kam trūkst dzīves gudrības, tos viegli pārliecināt, viņi tic, ka viss rakstītais ir taisnība. Man ļoti bieži iznāk iepazīties ar viņiem manā tieslietu praksē. Praksē, kurā es neko nenopelnu.

Bet tie varētu būt cilvēki, kas nemaz nevar atjauties mūsu Keycharge kredītkarti.

Nolādēts, Aleksi, tu labi zini, ka tā nav! Visneiespējamākajiem cilvēkiem ir kredītkartes, jo jūs tās uzspiežat visai tautai. Vienīgi vēl neesmu redzējusi, ka jūs tās izdalītu uz ielu stūriem, bet es nemaz nebūtu pārsteigta, ja pavisam drīz tā notiktu.

Aleksis pasmaidīja. Viņam patika šīs cīņas ar Margotu un viņš mēģināja to uzkurināt:

Es teikšu saviem cilvēkiem, lai šo ideju apsver.

Viņiem vajadzētu labāk apsvērt tos Šeiloka cienīgos astoņpadsmit procentus, ko visas kredītkartes ņem par kredītu.

Par to jau esam ar tevi runājuši.

Jā, tā ir. Taču es vēl nekad neesmu dzirdējusi izskaidrojumu, kas mani apmierinātu.

Viņš asi atbildēja:

Bet varbūt tu neesi klausījusies. — Lai kā viņam šīs debates patika, Margota prata kaitināt. Reizēm izvērtās īsta cīņa.

Kā esmu tev stāstījis, kredītkartes ir pilnvērtīgs patēriņa priekšmets, kas piedāvā visādus pakalpojumus, — Aleksis skaidroja. — Ja tos saskaita kopā, procentu likme nav pārmērīga.

Tā ir pārmērīga pēc velna, ja man tā jāmaksā!

Tā tev navjāmaksā. Jo nevienam /javjāaizņemas nauda.

Es tevi dzirdu pavisam labi. Tev nav jākliedz!

Labi!

Viņš ievilka elpu, nolēmis, ka nejaus šim strīdam aiziet par tālu. Lai arī viņš nepiekrita Margotas kreisā novirziena uzskatiem par ekonomiku, politiku un visu citu, tomēr sen bija atklājis, ka viņas tiešums un asais advokātes domu gājiens palīdz noskaidrot paša uzskatus. Ar Margotas starpniecību viņš vismaz daļēji iepazinās ar tiem pilsētas iedzīvotāju slāņiem, ko citādi nemaz nepazina: ar nabagiem un bezpajumtniekiem, kam galvenokārt palīdzēja Margota savā tieslietu praksē.

Viņš apjautājās:

Vai ieliet vēl glāzi konjaka?

Jā, lūdzu.

Bija tuvu pusnaktij. Malka kamīnā bija izdegusi, un tagad nelielajā, bet greznajā vecpuiša dzīvoklī gaismu meta gailējošas ogles.

Pirms pusstundas viņi bija šajā telpā ēduši vakariņas. Tās piegādāja no restorāna pirmajā stāvā. Alekša izvēlētais lieliskais bordo vīns Chatcau Gruaud — Larose'66 bija papildinājis vakariņas.

Atskaitot to dzīvokļa daļu, kur bija izklāti Keycharge kredītkaršu reklāmas paraugi, citur valdīja krēsla.

Papildinājis konjaka glāzes, Aleksis atgriezās pie argumenta.

Ja klienti samaksā savus kredītkaršu rēķinus pilnos apmēros, nekādi procenti nav jāmaksā.

Tātad, ja nomaksā visu, ko ir parādā?

Taisni tā.

Vai daudzi tā dara? Vai lielākā daļa nesedz tikai ērto minimālo maksājumu, ko rēķini vienmēr uzrāda?

Jā, diezgan daudzi tiešām tā rīkojas.

Un pārējo summu pārskaita uz nākamo mēnesi kā parādu. To jūs, baņķieri, tikai gaidāt. Vai tā nav?

Aleksis padevās.

Tā tas tiešām ir. Tomēr arī bankām ir jāpelna.

Kā tad! Es taču nevaru mierīgi gulēt aiz rūpēm, vai tikai bankas diezgan nopelna!

Kamēr viņš smējās, Margota nopietni turpināja.

Redzi, Aleksi, tūkstošiem cilvēku, kas to nemaz nevar atļauties, pašlaik izmanto kredītkartes, sakrājot ilgtermiņa parādus. Un tie rodas, pērkot niekus — mājsaimniecības preces, audiokasetes, atslēdznieka piederumus, grāmatas, ēdienus restorānos un citu. Kāda daļa nemaz neapdomā savu rīcību, bet daļa tērējas tāpēc, ka ir smieklīgi viegli dabūt kredītu. Un šie nieki, ko vajadzētu pirkt par naudu, sakrājas nesamaksājamos parādos, kas neapdomīgus cilvēkus moka gadiem ilgi.

Aleksis grozīja konjaka glāzi abās rokās, lai sasildītu, iemalkoja un piecēlās. Piemetis kamīnā vēl dažas pagales, viņš iebilda:

Tu pārāk iekarsti, šī problēma nav tik nozīmīga.

Tomēr viņš zināja, ka Margotai ir daudz taisnības. Tāpat

kā kādreiz, kā stāsta sena dziesma, pat ogļraču dvēseles

piederēja firmas veikalam1, tā tagad radusies jauna parādnieku draudze, kas naivi ieķīlāja turpmāko dzīvi un ienākumus par labu "draudzīgajai apkaimes bankai". Viens no iemesliem — kredītkartes bija aizstājušas nelielus aizdevumus. Pirms tam iedzīvotāji vairījās no pārāk lieliem parādiem, bet nu viņu rokās bija nodotas kartītes, kas ļāva viegli saņemt aizdevumu, un to daudzi izmantoja kā bez prāta. Aleksis bija dzirdējis apgalvojumus, ka kredītkartes ir sagrāvušas amerikāņu morāli.

Protams, bankām daudz lētāk bija paļauties uz aizņēmumiem, ko izdarīja ar kredītkaršu palīdzību. Klients, kas tādējādi aizņēmās naudu, maksāja daudz augstākus procentus nekā par parastu bankas aizņēmumu. Kopējie procenti, ko banka saņēma, patiesībā bija turpat divdesmit četri procenti, jo arī tirgotāji, kas pieņēma kredītkartes, maksāja > bankai divus līdz sešus procentus no pirkuma vērtības.

Šo iemeslu dēļ Pirmā Amerikas tirdzniecības banka un citas bankas prognozēja, ka kredītkartes palielinās viņu peļņu ar katru nākamo gadu vairāk un vairāk. Tiesa, sākotnēji kredītkaršu ieviešana radīja ievērojamus zaudējumus. Taču baņķieri bija pārliecināti, ka drīzumā kredītkaršu bizness ievērojami pārsniegs peļņu no citām bankas nozarēm.

Turklāt baņķieri saprata, ka kredītkartes ir nepieciešams solis, lai nonāktu līdz elektroniskajai naudas pārskaitījumu sistēmai, kas, vēlākais, pēc divdesmit gadiem aizstās banku dokumentu kaudzes, un čeki un bankas grāmatiņas būs tikpat novecojušas kā Forda pirmais automobilis Modelis T.

Nu gan pietiek! — stingri sacīja Margota. — Te jau izklausās pēc akcionāru sapulces. — Piegājusi pie Alekša, viņa pastiepās un noskūpstīja vīrieti uz lūpām.

Viņu strīds jau sen bija satraucis Aleksi, kā tas arvien notika. Tā bija arī viņu pirmajā tikšanās reizē. Likās, ka niknošanās vienam uz otru tikai iekvēlināja kaislību. Kad ilgais skūpsts bija beidzies, viņš nomurmināja:

Paziņoju, ka akcionāru sapulce beigusies.

' Tie Amerikas strādnieki, kas dzīvoja raktuvju pilsētiņās, varēja iepirkties tikai raktuves veikalā, kur viņiem piešķīra kredītu, bet cenas bija nesamērīgas. Tādējādi viņi no algas nevarēja parādu atmaksāt, tāpēc radās dziesma, ka strādniekam ar laiku nepieder pat paša dvēsele.

Nu, zini… — Margota atkāpās un draiski uz viņu paskatījās. — Mums ir vēl kāda nepabeigta lieta, mīļais. Es runāju par tiem reklāmu paraugiem. Tu taču negatavojies tos rādīt tautai?

Nē, es tā nedarīšu vis.

Reklāmas centās pārdot Kcycharge kredītkartes, bet darīja to pārāk uzbāzīgi. Viņš nolēma izmantot savu autoritāti un aizliegt šo paraugu publicēšanu. Aleksis saprata, ka pats bija jau gatavojies to darīt, tagad Margota tikai apstiprināja viņa domas.

Kamīnā iemestās pagales aizdegās un sprēgāja. Viņi sēdēja uz paklāja kamīna priekšā, tīksminoties par siltumu un veroties liesmās.

Margota nolieca galvu uz Alekša pleca.

Tu nemaz neesi tāds apsūbējis naudas mijējs, ar tevi ir ļoti labi.

Viņš aplika sievietei roku.

Arī es tevi mīlu, Brakena.

Patiešām? Baņķiera godavārds?

Es to zvēru pie valūtas kursa!

Tad mīli mani tūliņ, — un viņa sāka izģērbties.

Viņš pārsteigti čukstēja:

Tepat?

Kāpēc gan nē?

Aleksis laimīgi nopūtās.

Tiešām, kāpēc gan nē?

Margota viņam dāvāja prieku un atvieglinājumu, kas asi kontrastēja ar pārdzīvotajām mocībām slimnīcā.

Pēc tam viņi gulēja līdzās, cieši apkampušies, baudot viens otra ķermeņa tuvumu un kvēlojošo ogļu siltumu. Beidzot Margota sakustējās un teica:

Esmu to jau sacījusi un atkārtošu vēlreiz: tu esi apburošs mīlētājs.

Arī tu, Brakena, esi lieliska. Vai paliksi pie manis pa nakti?

Viņa tā darīja bieži, tāpat kā Aleksis bieži palika Margotas dzīvoklī. Likās smieklīgi uzturēt divus dzīvokļus, bet Aleksis vilcinājās. Viņš vispirms gribēja Margotu apprecēt, tikko tas būs iespējams.

Es kādu laiciņu palikšu. Tomēr ne visu nakti, jo man rit agri no rīta jābūt tiesā.

Margota tiesā ieradās bieži, un pēc vienas tādas prāvas pirms pusotra gada viņi satikās. īsi pirms tam Margota bija aizstāvējusi pusduci demonstrantu, kas kādas protesta sapulces laikā sadūrās ar policiju. Protestētāji prasīja amnestiju Vjetnamas kara dezertieriem. Viņas drosmīgā demonstrantu un viņu prasību aizstāvība piesaistīja plašu ievērību. Ievērība palielinājās, kad Margota uzvarēja prāvā un tiesa atbrīvoja demonstrantus.

Pēc kāda laika krietns bariņš viesu dzīvi tērzēja Edvīnas un viņas vīra Luisa mājās rīkotajā koktei|u vakarā. Margotu kādā istabas stūrī ielenca apbrīnotāji un kritizētāji. Viņa viesībās ieradās viena. Tāpat arī Aleksis, kas bija par Margotu šo to dzirdējis, bet tikai vēlāk uzzināja, ka viņa ir Edvīnas māsīca. Sūkdams D'Orseju lielisko Šramsbergu, viņš kādu brīdi klausījās, tad pievienojās kritizētājiem. Drīz pārējie atkāpās, palika Aleksis un Margota, kas nežēlīgi kā gladiatori uz dzīvību un nāvi izcīnīja vārdu kauju.

Pēc brīža Margota noprasīja:

Kas, pie velna, jūs esat?

Parasts amerikānis, kas ir pārliecināts, ka militārās lietās nepieciešama disciplīna.

Pat tad, ja karš ir tik izteiktā pretrunā ar cilvēcisko morāli, kā tas bija Vjetnamā?

Karavīram nav iespējams ietekmēt kara morāli. Viņš izpilda pavēles. Pretējā gadījumā rodas haoss.

Lai kas jūs esat, bet runājat gan kā naciķis. Vāciešiem, kas šādi aizstāvējās, pēc Otrā pasaules kara piesprieda nāves sodu.

Situācija bija pavisam citāda.

Nē, nebija vis. Nirnbcrgas prāvā sabiedrotie pauda atziņu, ka vāciešiem vajadzēja klausīt savai sirdsapziņai un atteikties izpildīt pavēles. Un tieši tā darīja tie, kas izvairījās no iesaukšanas Vjetnamas karā vai bēga no tā.

Amerikāņu armija neiznīcināja ebrejus.

Nē, tikai vjetnamiešu ciemu iedzīvotājus, kā Mai Lejā un citur.

Neviens karš nav tīrs.

Bet Vjetnamā tas bija netīrāks par citiem. Sākot ar armijas virspavēlnieku. Un tāpēc tik daudz jaunu amerikāņu pierādīja ārkārtīgu drosmi, atsakoties šajā karā piedalīties.

Viņiem nepienākas beznoteikumu amnestija.

Pienākas gan. Ar laiku, kad šo lietu varēs tiesāt godīgi, viņi to saņems.

Viņi vēl arvien nikni strīdējās, kad pienāca Edvīna izšķirt un iepazīstināt. Vēlāk strīdus turpinājās, arī tad, kad Aleksis aizveda Margotu mājās. Vienā brīdī šķita, ka viņi sāks kauties, bet izrādījās, ka iekāre ir stiprāka par visu citu, un viņi mīlējās satraukti, karsti, līdz pagurumam, jau tobrīd saprotot, ka abu dzīvē ir ienācis kaut kas jauns un nozīmīgs.

Jāpiebilst, ka Alekša stingrie uzskati ar laiku mainījās, tāpat kā daudziem citiem amerikāņiem, kas saprata, cik sekli un tukši skan Ričarda Niksona sauklis: "Miers ar godu." Vēlāk, kad izraisījās Votergeitas skandāls un kļuva zināmās citas nekrietnības, bija skaidrs, ka valdības augstās amatpersonas, kas prasīja sodīt dezertierus, bija vainīgas daudz lielākās nelietībās nekā Vjetnamas kara dezertieri.

Pēc šīs pirmās reizes bija vēl vairāki citi gadījumi, kad Margotas pārliecība izmainīja vai paplašināja Alekša uzskatus.

Iegājusi dzīvokļa vienīgajā guļamistabā, Margota no viņai atvēlētās atvilktnes paņēma naktskreklu un, to uzvilkusi, nodzēsa gaismu.

Viņi divatā gulēja tumšajā istabā. Bija ērti un klusi. Tad ierunājās Margota:

Tu šodien biji pie Sīlijas, vai ne?

Viņš pārsteigts pagriezās:

Kā tu to zini?

To var manīt. Tev ir nospiests garastāvoklis. Vai gribi parunāties?

Jā.

Tu vēl arvien vaino sevi, vai ne?

Jā. — Viņš pastāstīja par satikšanos ar Sīliju, par sarunu ar dakteri Makkārtneju un psihiatra ieskatiem, kādas būtu sekas, ja viņš šķirtos no Sīlijas un apprecētu citu.

Margota stingri sacīja:

Tādā gadījumā tu nedrīksti no viņas šķirties!

Ja es to nedarīšu, starp mums nevar būt nekas pastāvīgs.

Kāpēc nē? Starp mums var būt tik daudz pastāvības, cik vien mēs abi gribam. Mūsdienās laulība nav nekas īpaši pastāvīgs. Kas tad tai tic, tikai kāds pusducis vecu bīskapu!

Es ticu, turklāt pietiekami stipri, lai gribētu tevi apprecēt.

Tad darīsim tā, bet noteikumi būs mūsu. Man, mīļais, nevajag papīra, kas apliecina laulību, tāpēc ka esmu redzējusi diezgan visādu papīru, lai tie man daudz nenozīmētu. Es jau teicu, ka tevi mīlu, laimīgi un ar prieku. Bet es nevēlos Sīlijas ārprātu ņemt uz savas sirdsapziņas, un uz tavējās arī nē.

Zinu, zinu. Viss, ko tu saki, ir loģiski. — Taču atbilde neskanēja īsti.

Viņa klusi sacīja:

Ar to, kas mums tagad ir, es esmu laimīgāka nekā jebkad savā dzīvē. Es negribu nekā vairāk.

Aleksis nopūtās un pēc brīža aizmiga.

Pārliecinājusies, ka viņš ir cieši aizmidzis, Margota klusi apģērbās, maigi noskūpstīja Aleksi un izgāja no dzīvokļa.

gados viņa nebija slēpusi nepatiku pret visām jutekliskajām tieksmēm un izdarībām, lai arī viņas miesa retumis to prasīja. Taču viņa bija pārliecināta, ka ar stingru gribu var tik pretīgu vajadzību nomākt, un Beatrise ar laiku to bija panākusi.

Brīžiem Heivordam ienāca prātā kaprīza doma, ka viņu vienīgais dēls Elmers mantojis mātes nepatiku pret savu ieņemšanu un piedzimšanu, ko viņa uzskatīja par apvainojošu un neattaisnojamu ķermeņa svētuma aizskaršanu. Elmers, zvērināts grāmatvedis tuvu trīsdesmit gadu vecumam, bija neapmierināts gandrīz ar visu pasaulē, šķita, ka viņš ietu caur dzīvi ar aizspiestu degunu, lai izvairītos no smirdoņas. Pat Heivordam dēls īsti nepatika.

Seksualitātes zudumu Heivords bija pieņēmis bez sūdzībām. Ap to laiku sekss viņam bija visai vienaldzīgs, jo par dzīves dzinuli bija kļuvusi varaskāre un karjera bankā. Viņa seksualitāte apdzisa, kā ierūsē nelietotas mašīnas motors. Reizēm kaut kas vārgi uzvilnīja, atstājot skumjas, ka šai dzīves daļai pārāk ātri nolaists priekškars.

Tomēr Heivords bija pārliecināts, ka citādi Beatrise viņam ir laba sieva. Viņa bija cēlusies no senas Bostonas dzimtas un dzīvoja saskaņā ar Bostonas augstākās sabiedrības tradīcijām. Kad Beatrise bija pieaugusi, viņu sāka "ievadīt dzīvē" kā debitanti. Kādā ballē viņu oficiāli' iepazīstināja ar toreiz izskatīgo, frakā tērpto stalto Rosko Heivordu. Vēlāk viņi satikās, bet vienmēr viņiem līdzi nāca vecīgas pavadones. Pēc diviem gadiem, ko tradīcija prasīja nogaidīt, viņi apprecējās. Kāzas Rosko vēl tagad atcerējās ar lepnumu, jo tajās piedalījās visa Bostonas augstākā sabiedrība.

Gan toreiz, gan vēl tagad Beatrise atbalstīja Rosko uzskatus par sabiedrisko stāvokli un rcspektablumu. Viņa pati šos uzskatus apvienoja, ilggadēji darbojoties organizācijā Amerikas revolūcijas meitas, un pašlaik bija tās protokolu daļas ģenerālsekretāre. Ar to Rosko lepojās un bija sajūsmā par iespēju satikties ar augstāko sabiedrību. Beatrisei un viņas slavenajai ģimenei bija tikai viens trūkums — tā bija nabaga. Rosko jau kopš kāzām sūrojās, ka viņa sieva nekad nesaņems mantojumu.

Rosko un Beatrises galvenā problēma viņu laulībā bija iztikt ar Rosko algu.

Kā rādīja skaitļi, kas bija nolikti priekšā uz galda, Heivordu izdevumi arī šogad pamatīgi pārsniedza ienākumus. Aprīlī viņam būs jāaizņemas nauda, lai samaksātu ienākuma nodokļus, tāpat kā viņš to bija darījis divus iepriekšējos gadus. Tādu gadu varēja būt vairāk, bet reizēm viņš bija pratis naudu izdevīgi ieguldīt.

Daudzi cilvēki ar mazāku algu neticētu, ka divi cilvēki nevar labi dzīvot un pat iekrāt ar izpildviceprezidenta ienākumiem, kas bija 65 000 dolāru gadā. Bet tas bija fakts, ka Heivordi to nespēja.

Ienākuma nodoklis šo summu samazināja par vienu trcšda]u. Galvenā un papildu hipotēka prasīja 16 000 dolāru g^dā, pilsētas nodokļi aprija 2 500. Tātad palika 23 000 dolāru vai apmēram 450 dolāru nedēļā, ieskaitot remontus, apdrošināšanu, drēbes, mašīnu Beatrisei (Rosko ar limuzīnu un šoferi apgādāja banka), mājsaimnieces — pavāres algu, ziedojumus un neskaitāmas sīkas lietiņas, kas izveidoja neticamu summu.

Šādos brīžos Heivords atzina, ka šī māja ir tīrā izšķērdība. Kopš paša sākuma tā viņiem bija par lielu, arī tolaik, kad Elmers vēl dzīvoja mājās. Vandervorts ar tikpat lielu algu bija daudz gudrāks, mājojot dzīvoklī un maksājot īri. Taču Beatrise, kam patika liela māja labā rajonā, par dzīvokli šausminātos, un arī Rosko tas nebūtu paticis.

Šo iemeslu dēļ viņiem būtu jātaupa visur citur, bet Beatrise to parasti neņēma vērā, pastāvot, ka viņai vajag naudas. Un tāpēc likt viņai taupīt bija uzbrukums viņas tiesībām. Šis uzskats izpaudās neskaitāmos veidos. Viņa nekad nelietoja linu salveti divreiz, lira vai netīra, bet pēc katras lietošanas tā bija jāmazgā. Tas pats attiecās uz dvieļiem, līdz ar to drēbju mazgāšanas izdevumi bija lieli. Viņa bez domāšanas zvanīja pa visu Ameriku, nepūlējās taupīt elektrību. Pirms brīža lleivords gāja uz virtuvi pēc piena glāzes, un, kaut arī Beatrise jau divas stundas gulēja, visas apakšstāva gaismas bija ieslēgtas. Dusmīgi savilcis pieri, viņš tās izslēdza.

Taču bija tādi izdevumi, ko viņi nevarēja atļauties, lai ko par to domātu Beatrise. Piemēram, ceļojumi atvaļinājuma laikā. Heivordi tādus nebija varējuši atļauties jau divus gadus. Pagājušajā vasarā Rosko bija stāstījis bankas kolēģiem:

— Mēs plānojām atvaļinājumā braucienu pa Vidusjūru. Bet tas ir tik nogurdinoši, ka izlēmām palikt mājās.

Vēl bija kāda nepatīkama lieta — viņiem nebija nekādu iekrājumu, tikai dažas PATB akcijas, ko drīz varbūt vajadzēs pārdot, kaut arī tās nesegs iztrūkumu.

Rosko nolēma, ka pēc aizņēmuma nodokļu samaksāšanai viņiem jāierobežo izdevumi visos iespējamos veidos. Cerot, ka drīz var notikt pagrieziens viņa dzīvē uz labo pusi.

Un tas notiktu tad, turklāt visai bagātīgi, ja viņš kļūtu par PATB prezidentu.

Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, tāpat kā citās bankās, starp prezidenta algu un nākošo līmeni bija liela starpība. Prezidentam Benam Roselli maksāja 130 000 dolāru gadā. Viņa pēctecim vajadzētu saņemt tikpat.

Ja Rosko Heivordam paveiktos, viņa alga divkāršotos. Neraugoties uz lielākiem nodokļiem, atlikums novērstu visas pašreizējās problēmas.

12

Bija piektdienas rīts.

Savā elegantajā Cayman Manor debesskrāpja jumta dzīvoklī, kas atradās nepilnu jūdzi no pilsētas centra, Edvīna un Luiss D'Orseji sēdēja pie brokastu galda.

Bija pagājušas trīs dienas kopš Bena Roselli dramatiskā paziņojuma un divas, kopš pilsētas centra filiālē atklājās liela naudas zādzība. No šiem diviem atsevišķajiem gadījumiem naudas nozušana Edvīnu nodarbināja daudz vairāk.

Kopš trešdienas vakara nebija nekā jauna. Vakar visu dienu divi FIB aģenti mierīgi, bet ļoti pamatīgi nopratināja lielāko daļu darbinieku, bet neko neatklāja. Šajā lietā vistiešāk iejauktā kasiere bija arī visvairāk aizdomās turētā. Taču viņa neatzinās, pastāvēja uz to, ka nav vainīga un atteicās pakļauties melu detektora pārbaudei.

Kaut gan šī atsacīšanās palielināja aizdomas pret sievieti, viens no FIB aģentiem Edvīnai paskaidroja:

Mēs varam viņu turēt aizdomās un tā ari darām, bet mums nav īstu pierādījumu pat kniepadatas galviņas lielumā. Ja nauda paslēpta viņas dzīvoklī, bez neapstrīdamiem pierādījumiem nedabūsim atjauju dzīvokli pārmeklēt. Un pierādījumu mums nav. Mēs viņu uzmanīsim, bet šādam gadījumam birojs nevar veltīt daudz aģentu.

FIB aģenti apsolīja atgriezties filiālē arī šodien, tomēr šķita, ka viņiem neizdosies daudz vairāk paveikt.

Taču vienu banka varēja darīt un arī darīs, proti, jāpārtrauc Huanitas Nunjezas darbs bankā. Edvīna zināja, ka šodien sieviete jāatlaiž.

Taču tas nekādu skaidrību notikušajā neienesīs.

Edvīna atgriezās pie brokastīm — viegli apcepta olu kulteņa un grauzdētām angļu smalkmaizītēm, ko kalpone bija tikko pasniegusi.

Galda otrā pusē Luiss, paslēpies aiz Wall Street Journal, kā parasti, rūca par jaunāko Vašingtonas idiotismu. Liecinādams kādai senāta komisijai, finansu ministra vietnieks bija paskaidrojis, ka ASV nekad vairs neatgriezīsies pie zelta standarta. Ministra vietnieks pat bija izmantojis Kcinsa izteicienu, nosaucot zeltu par "barbarisku dzeltenu relikviju". Piebilstot, ka zelts ir zaudējis starptautiska apmaiņas līdzekļa lomu.

Mans Dievs! Šitāds nejēga! — Dusmīgi raudzīdamies pāri savām metāla ietvara pusmēness stikla brillēm, viņš nosvieda avīzi līdzās The New York Times, Chicago Tribune un vienu dienu vecajam Londonas Financial Times. Šos laikrakstus viņš jau bija pāršķirstījis. Tagad turpināja uztraukties par ministra vietnieku.

Piecus gadsimtus pēc šitādu plānprātiņu satrūdēšanas zelts vēl arvien būs pasaules vienīgā vērtība un naudas pamats. Tā kā mūsu valsti pārvalda tādi idioti, mums nav cerību. Nav nekādu cerību!

Luiss paķēra kafijas krūzi, ātri to izdzēra un linauduma salvetē noslaucīja muti.

Edvīna pāršķirstīja The Christian Science Monitor.

Cik žēl, ka tu pēc piecsimt gadiem nevarēsi būt Vašingtonā, lai iesauktos: "Nu, un ko es jums teicu?"

Luiss bija sīks vīriņš, izkaltis un tievs kā žagars. Izskats vedināja domāt, ka viņu moka kāda kaite vai arī ir dzīvojis pusbadā. Patiesībā nebija ne viens, ne otrs. Seja atbilda auguma vērtējumam un izskatījās pēc līķa. Viņa kustības bija steidzīgas, balss vienmēr nepacietīga. Reizēm Luiss par savu neizskatīgo ķermeni mēdza pajokot. Piesitis pirkstu pie pieres, viņš pasludināja: "To, ko daba noskaudusi manam augumam, visu iespējamo salikusi te iekšā."

Tā tas tiešām bija; pat tie, kas viņu nevarēja ciest, atzina, ka viņam ir izcils prāts, īpaši kas attiecas uz naudu un finansu lietām.

Viņa ikrīta dusmu lēkmes Edvīnu reti kad traucēja, jo četrpadsmit kopdzīves gados viņa bija atklājusi, ka tās nav vērstas pret viņu. Viņa saprata, ka Luiss apjožas cīņai pie rakstāmmašīnas, kur viņš rēks kā taisnīgi dusmīgais Jeremija, jo viņa divreiz mēnesī iznākošā finansu biļetena lasītāji tieši to gaidīja.

Dārgā privātā avīze publicēja Luisa D'Orseja padomus starptautiskajiem ieguldītājiem, deva viņam bagātīgus ienākumus, un tā bija kā šķēps, uz kura uzdurt valdības, prezidentus, premjerministrus un dažādus politiķus, kuru finansu politika viņu/ kaitināja. Un tāda tā, pēc viņa domām, bija vienmēr.

Daudzi modernie finansisti, ieskaitot vairākus Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā strādājošos, necieta Luisa D'Orseja neatkarīgo, asi kodīgo un ultrakonservatīvo biļetenu. Taču viņa sajūsminātie abonenti uzskatīja, ka izdevējs ir Mozus un Mida iemiesojums, kas dzīvo plānprātīgo finansistu vidū.

Edvīna turklāt uzskatīja, ka viņiem to darīt ir iemesls. Ja kāda cilvēka dzīves mērķis bija pelnīt naudu, tad Luiss D'Orsejs bija saprātīgs padomnieks, kam varēja droši sekot. Viņš ar saviem padomiem bija pierādījis gandrīz pārdabiskas spējas, neskaitāmas reizes sagādājot prāvu peļņu tiem, kas viņu uzklausīja.

Viens no piemēriem bija zelts. Ilgi pirms notikumiem zelta tirgū, gluži pretēji citiem, Luiss D'Orsejs prognozēja, ka brīvā tirgus cena zeltam drīz celsies. Viņš ieteica pirkst iespējami vairāk toreiz lēto Dienvidāfrikas zeltraktuvju akciju. Pēc tam daudzi D'Orseja finansu biļetena abonenti bija rakstījuši, ka, sekojot viņa padomiem, ir kļuvuši par miljonāriem.

Ar līdzīgu priekšnojautu viņš bija paredzējis veselu sēriju dolāra devalvāciju un ieteicis lasītājiem visu ieguldīt citu valstu — īpaši Šveices un Vācijas — valūtās.

Jaunākajā D'Orseja finansu biļetenā viņš rakstīja šādi:

ASV dolārs, kas reiz bija lepna un godīga valūta, tagad ir sasirdzis. Gluži tāpat kā nācija, ko tas pārstāv. Amerika tagad ir nonākusi neatgriezeniskas finansiālas krīzes laikmetā. Pateicoties neprātīgai finansu politikai, ko pārpratuma pēc realizē nekompetenti un korumpēti politiķi, kas domā tikai par sevi un vēlēšanu rezultātiem, mēs esam iestiguši finansu krīzē, no kuras nav izejas.

Tā kā mūsu vadoņi ir blēži un plānprātiņi, bet rāmā tauta apātiski nevērīga, ir pienācis laiks meklēt finansiālās glābšanas laivas! Katrs vīrietis (un sieviete) lai rūpējas pats par sevi!

Ja jums ir dolāri, paturiet mazliet taksometram, pārtikai un pastmarkām. Un lidmašīnas biļetei uz kādu laimīgāku zemi.

Jo īsti gudrs ir tas ieguldītājs, kas dodas projām no Savienotajām Valstīm, dzīvo ārzemēs un atsakās no ASV pilsonības. Oficiāli Nodokļu pārvaldes nolikuma 877. paragrāfs nosaka, ka tiem ASV pilsoņiem, kas atsakās no pilsonības, lai izvairītos maksāt nodokļus, viņu nodokļu saistības paliek. Bet tiem, kas zina, ko darīt, ir iespējams Nodokļu pārvaldi apiet. (Skatiet pagājušā gada jūlija D'Orseja finansu biļetenu par to, kā katrs var kļūt par bijušo ASV pilsoni, un kura viens eksemplārs maksā 16 dolāru.)

Iemesls, kāpēc jums jāmaina pavalstniecība un dzīves vieta ir vienkāršs: ASV dolāra vērtība turpinās kristies, un tai līdzi arī mūsu finansiālā brīvība.

Ja jūs paši nevarat doties projām, sūtiet savu naudu uz citām valstīm. Izmainiet dolārus, kamēr vēl to var, pret vācu markām, šveiciešu frankiem, nīderlandicšu guldeņiem, austriešu šiliņiem vai dienvidāfrikāņu krugerrandiem.

Un tad noguldiet tos kada Eiropas, vislabāk Šveices bankā tā, lai ASV autoritātes netiek tiem klāt.

Šīs tēmas variācijas Luiss D'Orsejs bija skandinājis jau vairākas nedēļas. Viņa jaunākais biļetens turpināja to pašu un nobeidzās ar ieteikumiem, kur ieguldīt naudu. Saprotams, tur nebija neviena pasākuma, kas balstītos uz ASV dolāru.

Cits temats, kas varēja novest Luisu līdz niknumam, bija ASV valdības zelta izsoles.

Paaudzi vēlāk, — viņš rakstīja, — kad amerikāņi beidzot pamodīsies un atklās, ka viņu nacionālo dzimtīpašumu izpārdevuši par lētu naudu, lai apmierinātu Vašingtonas teorētiķu skolas zēnisko iedomību, vainīgos nosodīs kā nodevējus un nolādēs uz gadu simteņiem.

Luisa viedokli plaši atreferēja Eiropas preses izdevumi, bet Vašingtona un ASV prese to ignorēja.

Sēžot pie brokastu galda, Edvīna savā laikrakstā atrada rakstu par kādu likumprojektu. Tas bija apakšpalātā ierosinātais projekts par īpašumu vērtības samazināšanas ierobežojumiem. Tā kā likumprojekts varēja ietekmēt hipotēku aizdevumus, viņa jautāja, vai projekts varētu kļūt par likumu.

Sekoja ātra atbilde:

Nekādā ziņā. Ja projekts izkļūs cauri apakšpalātai, tas icstrēgs senātā. Es vakar zvanīju pāris senatoriem, un tie šo projektu neuzskata par nopietnu.

Luisam bija ārkārtīgi plašs draugu un kontaktpersonu loks, un tas bija viens no viņa panākumu cēloņiem. Viņš bija lieliski informēts par nodokļiem, deva saviem lasītājiem norādījumus, ko tie varētu izmantot savā labā.

Luiss pats nodokļos maksāja nieku — dažus simtus dolāru, lai gan viņa gada ienākumus vajadzēja rakstīt ar septiņciparu skaitli. To viņš panāca, izmantojot dažādas nodokļu slēpšanas iespējas: ieguldījumus naftas ieguvē, nekustamos īpašumos, kokmateriālu rūpniecībā, lauksaimniecībā, ierobežotas līdzdalības firmās un obligācijās, ko neapliek ar nodokļiem. Šīs metodes viņam Jāva izdot naudu bez domāšanas, dzīvot grezni, tomēr uz papīra ik gadus uzrādīt zaudējumus.

Tomēr visas šīs izvairīšanās metodes bija pilnīgi legālas.

Tikai muļķis slēpj ienākumus vai mēģina apkrāpt Nodokļu pārvaldi citādi — tā Edvīna bija bieži dzirdējusi Luisu uzsveram. — Kāpēc tā riskēt, ja nodokļu likuma apiešanai ir vairāk iespēju nekā Šveices sieram caurumu? Vajadzīgs tikai darbs, lai tās atrastu, un uzņēmība izmantot!

Luiss vēl nebija pieņēmis pats savu padomu pārcelties uz ārzemēm un atteikties no ASV pilsonības. Toties viņš juta riebumu pret Ņujorku, kur kādreiz bija dzīvojis un strādājis. Tagad viņš to sauca par "pūstošu, pašapmierinātu, bankrotējušu bandītu midzeni, kas pastāv tikai tāpēc, ka daudzi to uzskata par vienīgo pilsētu, kur dzīvot. Tai smird elpa." Tālāk viņš pastāvēja uz to, ka "uzpūtīgo ņujorkiešu uzskats, ka pilsētā darbojas labākās valsts smadzenes," ir tikai šķietamība, jo tā tas nav. Viņam patika dzīvot Vidējos rietumos, kur bija pārcēlies un iepazinies ar Edvīnu.

Kaut gan vīrs sekmīgi izvairījās no nodokļu maksāšanas, Edvīna to darīja pēc saviem ieskatiem, iesniedzot atsevišķas veidlapas, un no krietni vien pieticīgākās algas maksāja lielākus nodokļus nekā Luiss. Toties viņš maksāja par visu — par eleganto jumta dzīvokli, apkalpotājiem, abiem mersedesiem un citām greznībām.

Edvīna sev pavisam godīgi atzinās, ka viens no svarīgākajiem iemesliem apprecēt Luisu un pielāgoties laulībai ar viņu, bija greznā dzīve, ko viņa ieguva. Bet tā bija laimīga laulība, ko vēl papildināja viņu neatkarīgais dzīves veids un katram sava karjera.

Man patiktu, — viņa sacīja, — ja tu mazliet pievērstos trešdien manā filiālē pazudušās naudas problēmai.

Luiss pacēla acis no šķīvja ar olām, ko nupat bija centies notiesāt, it kā arī tās viņu kaitinātu.

Bankas nauda vēl nav atrasta? Tātad mūsu drosmīgie FIB aģenti atkal reiz ir mēģinājuši, bet neko nav spējuši?

Jā, tā laikam varētu sacīt. — Viņa pastāstīja, ka vairs nav citas iespējas naudu atrast un tāpēc nolēmusi šodien atlaist kasieri.

Un pēc tā viņai vairs neviens nedos darbu, vai ne?

Katrā ziņā nevienā bankā gan nē.

Tu teici, ka viņai esot bērns?

Žēl, tā tiešām ir.

Luiss nomākti sacīja:

Tātad vēl divi cilvēki jau tā bezgalīgajās sociālās apgādes rindās.

Nu, vai zini! Savu bērčismu [7] tu varētu pietaupīt saviem lasītājiem!

Vīra sejā iezīmējās plats smaids.

Piedod. Es neesmu pieradis, ka tu man prasi padomu, jo to tu reti dari.

Edvīna saprata, ka tas ir kompliments. Laulība viņu apmierināja arī tāpēc, ka vīrs pret viņu izturējās kā pret līdzvērtīgu intelektu. Lai gan par to nekad netika runāts, Edvīna zināja, ka vīrs lepojas ar viņas izvirzīšanos Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas vadošajos darbiniekos, kas pat šajos laikos sievietei nenācās viegli šovinistiskajā banku pasaulē.

Dabīgi, es tev nepateikšu, kur nauda pazudusi. — Likās, ka Luiss ir par to domājis. — Tomēr došu tev padomu, ko esmu atzinis par derīgu, kad jāatrisina kāda grūta mīkla.

Lūdzu, turpini.

Un tas ir tāds: neuzticies acīm redzamajam.

Edvīna jutās vīlusies. Protams, nebija prātīgi gaidīt kādu

burvju atrisinājumu. Bet vīrs šoreiz piedāvāja vecu klišeju.

Viņa paskatījās rokas pulkstenī. Bija gandrīz astoņi.

Paldies, man tagad jāiet.

Jā, starp citu, šovakar es lidošu uz Eiropu un atpakaļ būšu trešdien.

Lai tev labs lidojums. — Aizejot Edvīna viņu noskūpstīja. Pēkšņais paziņojums nepārsteidza. Luisam piederēja biroji gan Londonā, gan Cīrihē, un viņa ceļojumi bija parasta lieta.

Edvīna izmantoja speciālo liftu no jumta dzīvokļa tieši uz garāžu pagrabā.

Braucot uz banku, Luisa padoms "neuzticies acīm redzamajam", ko pati bija noraidījusi, visu laiku nedeva mieru.

Rīta cēliena vidū bija īsa un nepārliecinoša saruna ar abiem FIB aģentiem.

Tā notika mazajā konferenču telpā, kur FIB aģenti divas dienas bija pratinājuši bankas darbiniekus. Bez Edvīnas sarunā piedalījās ari Nolans Veinraits.

Vecākais aģents, kura vārds bija Inns un kura runā skanēja Jaunanglijas nazālā izruna, viņiem stāstīja:

Mēs esam beiguši izmeklēšanu. Lietu atstāsim nenoslēgtu un ar jums sazināsimies, ja atklāsim ko jaunu. Tāpat ceram, ka informēsiet mūs, ja te radīsies jauni fakti.

Protams, — sacīja Edvīna.

Ir viena negatīva ziņa. — Aģents paskatījās piezīmju grāmatiņā. — Šīs Nunjezas vīrs Karloss. Viens no jūsu cilvēkiem sacīja, ka viņu redzējis bankā tajā dienā, kad pazuda nauda.

Veinraits piebilda:

Jā, Mailzs īstins man stāstīja, un es šo ziņu tālāk nodevu jums.

Mēs Istinu iztaujājām, un viņš atzina, ka varējis arī maldīties. Mēs atradām Karlosu Nunjezu. Viņš dzīvo Fīniksā, Arizonā un strādā par automehāniķi. Biroja aģenti ar viņu runāja. Viņi ir pilnīgi pārliecināti, ka Nunjezs trešdien visu dienu bijis darbā, un tas attiecas arī uz pārējām nedēļas dienām. Viņš nevar būt līdzzinātājs.

Nolans Veinraits pavadīja FIB aģentus līdz durvīm. Edvīna atgriezās pie sava rakstāmgalda uz paaugstinājuma. Kā paredzēts, viņa bija paziņojusi savam priekšniekam pārvaldes tornī par pazudušo naudu. Aleksis Vandervorts, to uzzinājis, piezvanīja, lai izteiktu līdzjūtību, un jautāja, vai var kaut kā palīdzēt. Viņa pateicās, bet noraidīja palīdzību, saprotot, ka tas, kas darāms, jādara pašai.

No rīta nekas nebija mainījies.

īsi pirms pusdienlaika Edvīna lika Totcnho paziņot algu nodaļai, ka Iluanitas Nunjezas darbs bankā beidzas šodien un ka līguma laušanas gadījumos paredzētais čeks jāatsūta viņai. Kad viņa atgriezās no pusdienām, čeks bija uz galda.

Nemierīgi, vilcinoties, Edvīna apgrieza čeku otrādi.

Tobrīd Huanita Nunjeza vēl arvien strādāja pie sava lodziņa. Edvīnas lēmums par sievietes paturēšanu vēl vienu dienu bija izraisījis īgnus Totenho iebildumus, kas rūca:

Jo ātrāk viņu atlaidīsim, jo drošāki būsim, ka nekas cits nepazudīs.

Pat Mailzs Istins pie sava operāciju daļas vadītāja vietnieka rakstāmgalda bija pacēlis uzacis. Bet Edvīna abus neņēma vērā.

Viņa nesaprata, kāpēc par šo lietu ir tik norūpējusies, jo vajadzība to izbeigt un aizmirst bija acīm redzama.

Acīmredzot jāizbeidz. Acīm redzamais atrisinājums. Atkal prātā ienāca Luisa frāze:

Neuzticies acīm redzamajam!

Bet kā un kur meklēt atrisinājumu?

Edvīna sev pavēlēja: pārdomā šo lietu vēlreiz. Sāc no paša sākuma.

Kas bija acīm redzamie fakti? Pirmais acīm redzamais fakts bija tas, ka nauda ir pazudusi. Te nu nebija, par ko strīdēties. Otrs acīm redzamais fakts bija tas, ka pazudusī naudas summa ir seši tūkstoši dolāru. To apliecināja četri cilvēki: pati Huanita Nunjcza, Totenho, Mailzs Tstins un seifa kasieris. Arī te nebija šaubu.

Trešā acīm redzamā patiesība bija Nunjczas kundzes apgalvojums, ka viņa zina, cik tieši naudas ir pazudis no viņas kases. Turklāt tas bija 13.50, tātad piecas stundas pēc ļoti rosīgas klientu kustības un pirms viņa bija sastādījusi dienas apgrozījuma bilanci. Visi darbinieki, Edvīnu ieskaitot, bija vienisprātis, ka tas, acīm redzot, ir neiespējami. Un jau no paša sākuma šī neiespējamība bija pamatakmens pārliecībai, ka naudu nozagusi Huanita Nunjeza.

Neiespējamība… acīm redzama neiespējamība… bet vai tas patiešām bija tik neiespējami? … Edvīnai iešāvās prātā kāda doma.

Sienas pulkstenis rādīja 14.10. Viņa ievēroja, ka operāciju daļas vadītājs ir pie sava galda. Edvīna piecēlās.

Totenho kungs, lūdzu nāciet līdz.

Viņa gāja uz lodziņu pusi, pa ceļam sasveicinoties ar klientiem, kamēr Totenho drūmi vilkās nopakaļ. Filiālē bija daudz klientu, kā parasti pēdējās stundās pirms nedēļas nogales. Huanita Nunjcza pieņēma noguldījumu.

Edvīna viņai klusi pateica:

Nunjezas kundze, pēc šī klienta apkalpošanas, lūdzu, ielieciet lodziņā slēgšanas zīmi un aizslēdziet naudas kasi.

Huanita Nunjcza neteica ne vārda, kamēr ielika logā vajadzīgo zīmīti. Kad viņa pagriezās, lai aizslēgtu naudas kasi, Edvīna saprata klusēšanas iemeslu. Sieviete klusi raudāja, pa vaigiem viņai tecēja asaru straumītes.

Iemeslu nebija grūti uzminēt. Huanita saprata, ka viņu atlaidīs no darba, un Edvīnas parādīšanās šo faktu apliecināja.

Edvīna neievēroja asaras.

Totenho kungs! Man liekas, ka Nunjezas kundze strādā pie lodziņa kopš bankas atvēršanas. Vai tā ir?

Viņš to apstiprināja:

Tā ir.

Laika posms bija tāds pat kā trešdien, kaut arī bankā šodien bija vēl rosīgāka kustība.

Edvīna norādīja uz naudas kasi.

Nunjezas kundze, jūs man teicāt, ka vienmēr zināt, cik kasē ir naudas. Vai varat pateikt, cik tur pašlaik ir?

Jaunā sieviete vilcinājās. Nespēdama savaldīt raudas, viņa pamāja.

Edvīna paņēma no galda papīra lapu un pasniedza to kasierei.

Atkal bija manāma vilcināšanās. Tad Huanita Nunjcza paņēma zīmuli un uzrakstīja: 23 756 dolāri.

Edvīna iedeva papīra lapu Totenho.

Lūdzu, ejiet līdzi Nunjezas kundzei un palieciet pie viņas, kamēr tiek sastādīta bilance. Salīdziniet to ar šo skaitli.

Totenho neticīgi aplūkoja papīru.

Esmu aizņemts. Ja man būs jāsēž klāt katrai kasierei…

Šoreiz jums būs jāsēž, — Edvīna īsi atteica un atgriezās pie sava rakstāmgalda.

Totenho ieradās pēc trīsceturtdaļstundas.

Viņš izskatījās satraukts. Edvīna redzēja, ka viņam trīc rokas. Totenho nolika papīra lapu uz galda. Blakus Nunjezas kundzes skaitlim viņš bija pievilcis ķeksīti.

Nebūtu pats to redzējis savām acīm, — operāciju daļas vadītājs bija zaudējis savu drūmo izteiksmi, ko aizstāja pārsteigums, — nekad neticētu!

Skaitļi saskanēja?

Precīzi!

Edvīna saspringa, mēģinot sakārtot domas. Situācija ap šo notikumu bija pēkšņi un dramatiski izmainījusies. Līdz šim visus pieņēmumus balstīja atziņa, ka Nunjeza nespēj to, ko viņa tikko neapšaubāmi bija pierādījusi.

Nākot pie jums, kaut ko atcerējos, — sacīja Totcnho. — Reiz es tādu cilvēku pazinu. Tas bija nelielā lauku bankā, varbūt pirms kādiem divdesmit gadiem. Viņš atcerējās naudas daudzumu pēc katras operācijas. Biju dzirdējis arī par citiem, kam, liekas, galvā ir kalkulatori.

Žēl, ka jūsu atmiņa neiedarbojās trešdien, — atcirta Edvīna.

Kamēr Totcnho atgriezās pie galda, Edvīna pievilka piezīmju blociņu un uzrakstīja savas domas.

Nunjezu vēl nevar uzskatīt par nevainīgu, lai gan tas ir diezgan ticami. Varbūt nevainīgs upuris?

Ja ne Nunjeza, kas tad?

Kāds, kas pazīst bankas darbu un varēja apsekot iespējas.

Darbinieks?

Kā tas izdarīts?

"Kā" vēlāk. Vispirms iemeslu, tad cilvēku.

Iemesls? Kādam ārkārtīgi vajadzēja naudas.

Viņa atkārtoja ar lielajiem burtiem. VAJADZĪGA NAUDA. Un pierakstīja: pārbaudi visu filiāles darbinieku čeku un krājkontus — ŠOVAKAR!

Edvīna sāka ātri šķirstīt PATB administrācijas tālruņa sarakstu. Viņa meklēja galvenā revidenta numuru.

13

Piektdienas pēcpusdienās visas Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas filiāles — arī visas citas ASV bankas — turpināja darbu vēl papildus trīs stundas.

Tāpēc šajā piektdienas vakarā lielās durvis aizslēdza pulksten 18.00, un drošības dienesta sargs caur atvērto durvju pusi pa vienam izlaida atsevišķos vēlīnos klientus.

Precīzi 18.05 pie stikla durvīm atskanēja vairāki kategoriski klaudzieni. Kad sargs pagrieza galvu, viņš ieraudzīja jaunu cilvēku, kas bija ģērbies tumšā uzvalkā un melnā mētelī. Klauvēšanai viņš bija izmantojis piecdesmit centu monētu, ietītu mutautiņā.

Kad sargs pienāca pie durvīm, jaunais vīrietis, kas rokā turēja ādas portfeli, pie stikla piespieda dienesta apliecību. Sargs rūpīgi apskatīja, atslēdza durvis, un jaunais cilvēks ienāca bankā.

Tajā brīdī, pirms sargs paspēja aizvērt durvis, notika burvju mākslinieka cienīgs triks — cilvēku skaits neticami strauji palielinājās. Tur, kur bija viens vīrietis ar portfeli un dienesta apliecību, jau atradās seši, tad atkal seši un aiz muguras bija vēl krietns bariņš. Kā straume tie ieplūda bankā.

Kāds vecāks vīrs, kam arī amats likās svarīgāks nekā citiem, īsi paziņoja:

Bankas revidenti.

Jā, ser, — bankas sargs bija to jau piedzīvojis un pārbaudīja visu ienācēju dienesta apliecības. Pavisam viņu bija divdesmit. Sešpadsmit vīrieši un četras sievietes. Viņi tūliņ izklīda pa visu banku.

Vecākais vīrietis, kas bija paziņojis par revidentu ierašanos, devās uz paaugstinājumu pie Edvīnas rakstāmgalda. Piecēlusies, lai apsveicinātos, viņa uz šo iebrukumu skatījās ar neslēptu pārsteigumu.

Bērnsaida kungs, vai šī ir kompleksā revīzija?

Tā tas tiešām ir, D'Orsejas kundze. — Vīrietis novilka mēteli un pakāra to uz mēteļa pakaramā.

Daži bankas darbinieki izskatījās apjukuši, citi novaidējās vien un sodījās:

Ak mūžiņ! Vai viņiem tiešām tas jādara piektdienā?…— Nolādēts, man bija randiņš ar tādu blondīni… — Un kurš vēl apgalvos, ka revidenti ir cilvēki?

Lielākajai daļai bija skaidrs, ko šāda revīzijas grupa darīs. Kasieri zināja, ka viņu naudas līdzekļus skaitīs vēlreiz un pārbaudīs arī naudas summas seifa. Grāmatvežiem būs jāpaliek, kamēr viņu dokumenti būs pārbaudīti un sastādītas bilances. Vadošie darbinieki varēs būt laimīgi, ja tiks ārā pirms pusnakts.

Ienācēji bija pieklājīgi pārņēmuši visas kases grāmatas. Katru ierakstu rūpīgi apskatīs.

Kad es lūdzu pārbaudīt manu darbinieku kontus, es nedomāju gluži tik lielu notikumu, — sacīja Edvīna. Parasti katru filiāli — bez brīdinājuma — revidēja apmēram astoņpadsmit mēnešu laikā. Tāpēc šīvakara revīzija bija divkārši neticama, jo pilsētas centra filiālē kompleksā revīzija bija notikusi tikai pirms astoņiem mēnešiem.

Mēs paši izlemjam, kur un kad revidēt, D'Orsejas kundze. — Kā vienmēr Hals Bērnsaids izturējās vēsi un atturīgi, kas bija laba revidenta iezīme. Katrā bankā revīzijas noda)a bija neatkarīga sargsuņa tipa organizācija. Viņus nemaz neietekmēja augsti amati, pat filiāļu pārvaldnieki nebija pasargāti no pārmetumiem par revīzijas atklātajām problēmām, un nekad nebija tā, ka tādu nebūtu.

To jau es saprotu, — atbildēja Edvīna, — bet mani pārsteidz, ka jūs to tik veikli saorganizējāt.

Revīzijas nodaļas priekšnieks pašapmierināti pasmaidīja.

Mums ir savas metodes un iespējas.

Viņš nedomāja atklāt, ka šovakar bija paredzēta pēkšņā revīzija citā filiālē. Kad pirms trim stundām Edvīna piezvanīja, revīzijas dienests steidzīgi mainīja plānus, pieaicināja vēl citus revidentus, lai šo lielo filiāli pienācīgi pārbaudītu.

Tāda slepenība bija parasta lieta. Revīzijas nodaļas darbā pats svarīgākais bija nodrošināt pārbaudes pēkšņumu. Nodaļai bija izstrādātas metodes, kā darboties, lai neviens nevarētu izpaust, kurp viņi paredz doties nākamajā reizē. Ja kāds to darīja, piedzīvoja nepatikšanas. Pat netīšām reti kas kļuva zināms.

Šodienas manevriem revidenti bija sapulcējušies kādā pilsētas centra viesnīcā. Pat šī adrese nebija paziņota līdz pēdējam brīdim. Sapulcējušies viesnīcā, viņi sadalīja darbus un tad pa diviem, pa trim neuzkrītošā gaitā devās uz PATB pilsētas centra filiāli. Līdz pēdējam brīdim viņi iegriezās veikalos, aplūkoja skatlogus vai uzturējās pie ēku ieejām. Tas bija tradicionāli, ka visjaunākais no revidentiem piegāja pie bankas durvīm un pieprasīja, lai ielaižTikko tas notika, pārējie sekoja kā labi mācīts armijas vads.

Un tagad, nonākuši revīzijas vietā, viņi darbojās katrā bankas svarīgākajā nodaļā.

Kādas bankas darbinieks, kas 1970. gados bija piesavinājies milzīgas naudas summas un to sekmīgi slēpis divdesmit gadus, ce|ā uz cietumu sacīja:

Revidenti arī pie mums nāca, tad četrdesmit minūtes pļāpāja un nelikās ne zinis. Pa to laiku varēju noslēpt, ko tik gribēju.

Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai, tāpat kā citām lielajām bankām, bija revīzijas nodaļas, kas tādas lietas nepieļāva. Pēc pēkšņās ierašanās nepagāja ne piecas minūtes, kad visi revidenti bija iepriekš izplānotajās vietās.

Darbinieki samierinājās ar šo faktu, pabeidza savus dienas darbus un tad palīdzēja revidentiem.

Šis darbs turpināsies visu nākamo nedēļu, un vēl pēc tās. Bet viskritiskākais laika posms bija pirmās stundas.

Sāksim nu strādāt, D'Orsejas kundze, jūs un es. Sāksim pārbaudīt noguldījumu kontus, gan termiņa, gan pieprasījuma kontus. — Un viņš uz Edvīnas galda atvēra savu portfeli.

Ap 20.00 pirmais pārsteigums bija pāri. Jau padarīts svarīgs darbs, un bankas darbinieku rindas kļuva retākas. Visas kasieres un kasieri bija projām, tāpat laba daļa grāmatvežu. Nauda bija saskaitīta, arī visu pārējo dokumentu pārbaude bija pavirzījusies krietni uz priekšu. Revidenti bija pieklājīgi un aizrādīja uz nelielām kļūdām, jo arī tā bija viņu darba daļa.

No filiāles vadošajiem darbiniekiem uz vietas vēl bija Edvīna, Totenho un Mailzs Istins. Abi vīrieši bija krietni nopūlējušies, sameklējot vajadzīgos dokumentus un atbildot uz revidentu jautājumiem. Totenho izskatījās noguris, toties jaunais Istins, tikpat svaigs un mundrs kā vienmēr, atbildēja uz katru jautājumu, atrada vajadzīgos dokumentus un vēl sagādāja darbiniekiem sviestmaizes un kafiju.

No revīzijas komandas vairāki cilvēki apstrādāja krājkontus un čeku kontus. Laiku pa laikam kāds no viņiem atnesa zīmīti revīzijas nodaļas vadītājam, kas sēdēja pie Edvīnas galda. Ikreiz viņš uz zīmīti paskatījās, pamāja, un ielika savā portfelī.

Bez desmit minūtēm deviņos viņš saņēma garāku zīmīti, pie kuras bija piesprausti vēl vairāki citi dokumenti. Kad Bērnsaids tos uzmanīgi izpētīja, viņš paziņoja:

Man šķiet, ka D'Orsejas kundzei un man vajadzētu mazliet atpūtas. Mēs iesim ēst vakariņas un dzert kafiju.

Pēc pāris minūtēm viņš pieklājīgi izlaida Edvīnu pirmo pa tām pašām durvīm, pa kurām revidenti bija ienākuši.

Kad viņi nonāca uz ielas, revīzijas nodaļas priekšnieks atvainojās:

Piedodiet, bet es tur iekšā nospēlēju teātri. Man žēl, bet līdz vakariņām būs jāpagaida. — Tā kā Edvīna izskatījās apjukusi, viņš piebilda. — Mēs dosimies uz apspriedi, bet es negribēju, ka visi to zina.

Bērnsaids veda vispirms pa labi, tad puskvartālu no gaiši apgaismotās bankas. Beidzot viņi slepus atgriezās uz Roselli laukuma un iegāja pārvaldes torņa ēkā. Nakts bija tumša, un Edvīna savilka mēteli ciešāk. Viņa domāja, ka tunelis būtu bijis īsāks un daudz siltāks ceļš. Kāpēc tas jādara tik lielā slepenībā?

Iegājis tornī, Hals Bērnsaids parakstījās vakara un nakts viesu grāmatā, pēc tam kāds sargs pavadīja viņus līdz liftam un tālāk uz vienpadsmito stāvu. Tur vīdēja uzraksts ar bultu: UZ DROŠĪBAS DIENESTU. Telpā viņus gaidīja Nolans Veinraits un abi FIB aģenti, kas šo lietu bija izmeklējuši.

Tūliņ viņiem piebiedrojās vēl kāds revidents, kas acīmredzot bija Edvīnai un priekšniekam sekojis.

Viņi ātri iepazinās. Jaunā cilvēka uzvārds bija Geins. Aiz biezām acenēm vīdēja aukstas un modras acis, padarot viņa izskatu bargu. Geins bija tas, kas pie Edvīnas galda atnesa garo zīmīti ar vairākiem dokumentiem un iedeva Bērnsaidam.

Nolans Veinraits ieteica, ka ērtāk būtu strādāt konferenču telpā, viņi uz to pārcēlās un sasēdās ap apaļo galdu.

Hals Bērnsaids sacīja abiem FIB aģentiem:

Ceru, ka tas, ko esam atklājuši, attaisnos jūsu izsaukumu šajā vakara stundā.

Edvīna pēkšņi saprata, ka apspriede ir sākta plānot pirms vairākām stundām.

Tātad jūs esat kaut ko atklājuši?

Diemžēl daudz vairāk, nekā domājām, D'Orsejas kundze.

Pēc tam, kad Bērnsaids bija pamājis, Geins sāka izklāt dokumentus.

Tā kā jūs, D'Orsejas kundze, to mums ieteicāt, — sacīja Bērnsaids, — pārskatījām visus personīgos bankas darbinieku čeku un krājkontus, meklējot to darbinieku, kam ir bijušas pamatīgas finansiālas grūtības. Un mēs viņu esam diezgan droši atklājuši.

Izklausās pēc iedomīga skolas direktora, nodomāja Edvīna, bet turpināja uzmanīgi gaidīt tālāko.

Liekas, ka man būtu jāpaskaidro, — sacīja Bērnsaids, — ka liela daļa banku darbinieku savu naudu glabā tur, kur viņi strādā, jo šie konti ir par brīvu, tas ir, no viņiem nepieprasa parasto mēnešmaksu. Un vēl svarīgāk ir tas, ka darbinieki var saņemt aizdevumus, kam procenti ir zemāki par bankas parasto likmi.

Inns, vecākais FIB aģents, pamāja.

To mēs jau zinājām.

Jūs arī sapratīsiet, ka darbinieks, kas jau ir aizņēmies visu iespējamo summu, turpmāk aizņemsies no finansu kompānijām, kur procenti ir nolādēti augsti. Un tādējādi viņa stāvoklis pasliktinās.

Inns nepacietīgi piebilda:

Protams.

Šķiet, ka kāds no bankas darbiniekiem ir nonācis tieši tādā situācijā. — Viņš pamāja Geinam, kas apgrieza otrādi noliktos čekus.

Kā redzat, šie čeki ir rakstīti trim dažādām finansu firmām. Starp citu, ar divām no šīm firmām esam sazinājušies un izpētījuši, ka abās norādītajiem kontiem ir ilgs kavējums. Gandrīz droši, ka rīt no rīta arī trešā firma sacīs to pašu.

Geins piebilda:

Te ir tikai šī mēneša čeki. Rīt mēs pārbaudīsim citu mēnešu mikrofilmētos čekus.

Ir vēl cits ļoti svarīgs fakts, — turpināja revīzijas nodaļas priekšnieks, šis darbinieks nekādā ziņā nebūtu varējis par tik lielu summu čekus izrakstīt, pamatojoties uz savu algu, jo mēs tagad zinām, cik tā liela. Tāpēc mēs vairākas stundas meklējām pierādījumus, ka viņš banku apzadzis, un esam tos atraduši.

Un viņa palīgs Geins atkal sāka uz galda rindot dokumentus.

… Pierādījumus, ka viņš banku apzadzis… esam tos atraduši. Edvīna vairs neklausījās, jo viņas acis kā pienaglotas apstājās pie paraksta uz čekiem. Parakstu viņa labi pazina, bija redzējusi to katru dienu, un tur tas bija — skaidrs un drošs. Redzot to tagad, šajos apstākļos, viņa jutās apbēdināta.

Tas bija Tstina paraksts, jaunā Mailza, kas viņai tā patika, kas bija tik lielisks operāciju daļas vadītāja vietnieks, tik izpalīdzīgs un nenogurdināms pat vēl šovakar. Cilvēks, ko viņa bija izlēmusi paaugstināt, kad Totenho aizies pensijā.

Revīzijas nodaļas priekšnieks turpināja:

Liekas, ka apslēptais zaglis ir slaucis neaktīvos kontus. Ja reiz mēs atradām vienu, kas bija neģēlīgi iztukšots, nebija grūti atrast citus.

Vēl arvien, izmantojot savu profesora runas manieri, Bērnsaids FLB aģentiem izskaidroja neaktīvos kontus. Tas bija krājkonts vai čeku konts, kurā labu laiku nenotika nekāda kustība. Katrai bankai bija klienti, kas šādus kontus atstāja uz ļoti ilgu laiku dažādu iemeslu dēļ, un tajos kādreiz bija pārsteidzoši lielas summas. Krājkontos, protams, turpināja uzkrāties procenti, un bija cilvēki, kam tas likās svarīgi, kamēr citi savus kontus ļoti neticamā kārtā pilnīgi aizmirsa.

Kad atklājās, ka čeku kontā nenotiek nekāda kustība, bankas pārstāja izsūtīt ikmēneša pārskatus un pārgāja uz gada pārskatiem. Taču arī tie reizēm atgriezās ar pasta atzīmi "Mainījis dzīves vietu, adrese nezināma".

Bankas izmantoja drošības pasākumus, lai pasargātu neaktīvos kontus. Tos atšķīra no aktīvajiem kontiem. Ja kādā no šiem neaktīvajiem kontiem pēkšņi notika kāda aktivitāte, to rūpīgi izpētīja bankas operāciju daļas vadītājs, lai pārliecinātos, ka tā ir likumīga. Parasti šādi drošības pasākumi bija pietiekami. Bet Mailzs Tstins kā operāciju daļas vadītāja vietnieks drīkstēja pārbaudīt un apstiprināt neaktīvo kontu operācijas. Šīs tiesības viņš bija izmantojis, lai slēptu savu negodīgumu — to, ka viņš bija lielu daļu šādu kontu apzadzis.

Tstins ir bijis saprātīgs, izraugoties tādus kontus, kas neradītu nekādas grūtības. Mēs atradām veselu kaudzi dokumentu ar viltotiem parakstiem, lai no kontiem iztīrītu līdzekļus. Viltojumi nav visai veikli un tajos var atrast viņa īstā paraksta elementus. Pēc tam zagtie līdzekļi tika pārcelti uz fiktīvu kontu, ko viņš bija atvēris ar pieņemtu vārdu. Arī šajā gadījumā ir manāmas līdzības ar viņa parakstu, lai gan mums būs vajadzīgi rokraksta eksperti.

Viņi šos dokumentus apskatīja pa vienam, salīdzināja ar agrāk izpētītajiem čekiem. Lai arī bija mēģināts rokrakstu mainīt, līdzība bija nenoliedzama.

Otrais FIB aģents, Dalrimpls, rūpīgi pierakstīja visu sacīto. Pacēlis galvu, viņš jautāja:

Vai mums ir zināma nozagtā summa?

Geins atbildēja:

Līdz šim esam atraduši pierādījumus par nepilniem astoņiem tūkstošiem dolāru. Rīt mums būs iespēja apskatīt vecākus dokumentus mikrofilmās, tāpat datoru atmiņā, un tur var atrasties jauni fakti.

Bērnsaids piebilda:

Kad Tstinam darīsim zināmu atklāto, var gadīties, ka viņš mēģinās atvieglot sev sodu un visā pārējā atzīsies. Tā tas bieži gadās, kad notveram tos, kas piesavinās banku naudu.

Šis cilvēks ir par saviem panākumiem sajūsmināts, domāja Edvīna. Tiešām apmierināts. Nesaprotamu iemeslu dēļ viņa vēlējās aizstāvēt Tstinu.

Vai mums ir zināms, cik ilgi tas jau tā notiek?

Spriežot pēc atrastā, vismaz gadu, varbūt pat ilgāk.

Edvīna pagriezās pret Halu Bērnsaidu.

Tātad pagājušās revīzijas laikā jūs to esat pilnīgi palaiduši garām. Vai tad nav jāpārbauda arī neaktīvie konti?

Šķita, ka viņa ir pārdūrusi pūsli. Revīzijas nodaļas priekšnieks tumši piesarka.

Tā ir, — viņš negribīgi atzina. — Bet pat mums gadās šo to nepamanīt, ja zaglis ir veikls diezgan.

Saprotams. Taču jūs pirms brīža sacījāt, ka rokraksts būtu viņu nodevis.

Bērnsaids skābi sacīja:

Nu, tagad viņš ir mums rokā.

Viņa neatlaidās:

Jā, tikai pēc tam, kad es jūs izsaucu.

FIB aģents Inns pārtrauca iestājušos klusumu.

Tomēr tas viss nav pavirzījis mūs ne par collu tuvāk patiesībai, kur palikusi trešdien nozagtā nauda.

Tiesa, bet tagad Tstins ir galvenais aizdomās turamais. — Bērnsaidam likās patīkami, ka saruna novirzījusies uz citu tematu. — Var būt, ka viņš pats atzīsies.

Nē, neatzīsies vis, — norūca Nolans Veinraits. — Tas puisis ir pārāk gudrs. Pie tam, kāpēc lai viņš to darītu? Mēs nezinām, kā viņš naudu nozaga.

Līdz šim bankas drošības dienesta vadītājs nebija teicis ne vārda, lai gan sākumā izrādīja pārsteigumu. Uzklausot revīzijas atklājumus un vērojot lielo skaitu dokumentu, ko revidenti uzrādīja, viņa seja nocietinājās. Edvīna minēja, vai Veinraits atceras viņu izdarīto Iiuanitas Nunjezas pratināšanu, kad viņi vēl neticēja šīs sievietes nevainīgumam. Pat vēl tagad, domāja Edvīna, varēja gadīties, ka viņa sadarbojusies ar Tstinu, kaut gan tas nelikās ticami.

Hals Bērnsaids piecēlās un aizvēra savu portfeli.

Tagad revīzija atstāj skatuvi un uznāk likums.

Mums būs vajadzīgi dokumenti un revīzijas parakstīts protokols, — piebilda Inns.

Geina kungs paliks un būs jūsu rīcībā.

Vēl viens jautājums. Vai domājat, ka Tstins nojauš šo atklājumu?

Neticu, — Bērnsaids paskatījās uz savu palīgu un tas pakratīja galvu.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš nezina. Mēs bijām uzmanīgi, nenorādījām, par ko interesējamies, un, lai maskētos, prasījām daudz citu nevajadzīgu dokumentu.

Arī man tā liekas. — Edvīna skumīgi atcerējās, cik Mailzs Tstins bija darbīgs un jautrs, kad viņa kopā ar Bērnsaidu atstāja filiāli. Kāpēc viņš tā darīja? Kāpēc, ai, kāpēc?

Inns pamāja, ka piekrīt.

Tad atstāsim visu tāpat. Mēs Tstinu apcietināsim tūlīt, kad būsim te beiguši. Bet viņu nedrīkst brīdināt. Vai viņš vēl ir filiālē?

Jā, — atbildēja Edvīna. — Viņš mūs noteikti gaidīs pārnākam, un parasti viņš ir pēdējais, kas aiziet no bankas.

Nolans Veinraits iejaucās, un viņa balss bija neparasti skarba:

Izdarīsim kādu izmaiņu jūsu plānā! Paturiet viņu filiālē, cik ilgi vien iespējams. Pēc tam ļaujiet iet mājās, tā arī neuzzinot, ka turam viņu aizdomās.

Visi pārsteigti paskatījās uz drošības dienesta vadītāju. Abi FIB aģenti īpaši nopētīja Veinraita seju. Likās, ka viņu starpā radās saprašanās.

Inns vilcinājās, tad piekrita.

Labi, darīsim tā.

Pēc dažām minūtēm Edvīna un Bērnsaids iekāpa liftā un nobrauca lejā.

Inns pieklājīgi sacīja Geinam:

Pirms mēs sākam rakstīt protokolu, lūdzu, atstājiet mūs uz brīdi vienus.

Protams, — revidents izgāja no konferenču telpas.

Otrais FIB aģents aizvēra piezīmju grāmatiņu un nolika

zīmuli.

Inns pagriezās pret Nolanu Veinraitu:

Jums kaut kas ir padomā?

Jā, — Veinraits svārstījās, vēl arvien cīnoties ar savu sirdsapziņu. Pieredze viņam sacīja, ka pierādījumos pret Lstinu ir nopietni robi, kas bija jāaizpilda. Lai to panāktu, vajadzēja mazliet apiet likumu, kas bija pret viņa principiem. Viņš jautāja FIB aģentam:

Vai jūs tiešām to gribat zināt?

Abi saskatījās. Viņi pazina un cienīja viens otru gadiem ilgi.

Mūsu dienās panākt atzīšanos ir visai sarežģīti, — sacīja Inns. — Mēs vairs nedrīkstam rīkoties kā agrāk. Citādi tas var pavērsties pret mums pašiem.

Iestājās klusums, tad otrais FIB aģents sacīja:

Stāstiet tik daudz, cik varat.

Veinraits savilka rokas dūrēs un paskatījās uz tām. Viņa ķermenis tagad bija saspringts, tāpat kā pirmīt balss.

Mums ir diezgan pierādījumu, lai lstinu notiesātu par zādzību. Teiksim, ka nozagtais naudas daudzums ir astoņi tūkstoši dolāru. Cik pēc jūsu domām tiesnesis viņam piespriedīs?

Par pirmo noziegumu viņu notiesās nosacīti, — sacīja Inns. — Tiesa neuztrauksies par naudas summu. Viņi zina, ka bankām naudas netrūkst, turklāt tās ir apdrošinātas.

Taisni tā, — Veinraita dūres savilkās ciešāk. — Ja mēs varētu pierādīt, ka viņš ne tikai nozaga trešdien arī tos sešus tūkstošus… ja varētu pierādīt, ka viņš mēģināja vainot to sievieti un gandrīz arī panāca…

Inns saprotoši ierūcās.

Ja varētu pierādīt arī to, katrs kaut cik saprātīgs tiesnesis viņu iemestu taisni cietumā. Bet vai jūs to varētu?

Esmu gatavs mēģināt. Jo es personīgi gribu redzēt to kuņas bērnu aiz restēm.

Es saprotu, — domīgi atteica FIB aģents. — Arī man būtu pa prātam, ja tas notiktu.

Tāpēc dariet tā, kā es to ieteicu. Neapcietiniet viņu šonakt. Dodiet man laiku līdz rītam.

Nezinu, nezinu, — Inns šaubījās. — Nezinu, vai to drīkstu.

Visi trīs klusēja, apzinoties savus pienākumus un cīnoties ar pretrunīgām jūtām. Abi aģenti labi saprata, ko Veinraits gatavojas darīt. Bet kad un līdz kādai robežai rezultāts attaisno līdzekļus? Tāpat bija jāapsver, cik liela brīvība mūsdienās bija likuma sargiem un ko viņi drīkstēja atļauties.

FIB aģenti bija iejaukti šajā lietā un kopā ar Veinraitu piedalījās rezultātu plānošanā.

Ja mēs gaidām līdz rītam, — brīdināja otrais aģents, — mēs nevēlamies, lai viņam rastos iespēja izbēgt.

Un es negribu sazilējušu kartupeli! — uzsvēra Inns.

Viņš neaizbēgs. Un nebūs piekauts. To es garantēju.

Inns paskatījās uz savu kolēģi, kas paraustīja plecus.

Nu, labi, — Inns padevās. — Līdz rītam. Bet jums ir jāsaprot viens, Nolan: šī saruna nav notikusi. — Viņš aizgāja līdz durvīm un tās atvēra. — Lūdzu, nāciet iekšā, Geina kungs. Veinraita kungs mūs atstāj, un nu mēs varam sākt strādāt.

14

Drošības nodaļā ārkārtējiem gadījumiem atradās visu bankas atbildīgo darbinieku adreses, kā arī tālruņa numuri, un tur Nolans Veinraits atrada Mailza Tstina koordinātes. Viņš pierakstīja adresi un tālruņa numuru.

Adrese bija pazīstama. Tajā rajonā dzīvoja vidēji pārtikuši ļaudis, un tas atradās apmēram divas jūdzes no pilsētas centra. Sarakstā bija arī dzīvokļa numurs — 2G.

Atstājis PATB galvenās pārvaldes torni, Nolans Veinraits piegāja pie tālruņiem Roselli parkā. Uzgriezis īstina numuru, viņš dzirdēja, ka telefons zvana un zvana, bet neviens necēla klausuli. Veinraits zināja, ka Mailzs īstins ir vecpuisis, un cerēja, ka viņš dzīvo viens pats.

Ja kāds būtu pacēlis klausuli, Veinraits atvainotos, ka piezvanījis nepareizam numuram, un mainītu plānus. Bet tagad viņš devās uz savu mašīnu, kas bija novietota bankas pagraba garāžā.

Pirms izbraukšanas viņš atvēra bagāžas nodalījumu, izņēma zamšādas somiņu un ielika to iekškabatā. Tad viņš izbrauca uz ielas un virzījās cauri pilsētas centram.

Uz dzīvojamo namu viņš gāja bezrūpīgā solī, bet paspēja iegaumēt detaļas. Tā bija apmēram četrdesmit gadu veca un nolaista trīsstāvu ēka. Viņš vērtēja, ka tajā ir apmēram ducis dzīvokļu. Šveicara nemanīja. Priekštelpā Nolans Veinraits ieraudzīja pastkastīšu rindu un durvju zvanus. No ielas uz priekštelpu veda dubultas stikla durvis. Uz mājas iekštelpām durvis bija ievērojami smagākas un izskatījās aizslēgtas.

Pulkstenis rādīja 22.30. Pa ielu garām reti brauca kāda mašīna. Mājas tuvumā neredzēja neviena gājēja. Veinraits ieslīdēja priekštelpā.

Līdzās pastkastītēm bija trīs rindas zvana pogu un mikrofons. Ieraudzījis vārdu Istins, Veinraits nospieda zvana pogu. Kā jau cerējis, atbildi nesagaidīja.

Pieņemot, ka 2G nozīmē otro stāvu, viņš izvēlējās pogu trešajā rindā un vienu no tām uz labu laimi piespieda. Skaļrunī atsaucās čerkstoša vīrieša balss:

Kas tur ir?

Blakus zvana pogai bija uzvārds Eplebijs.

Te Western Union, — sacīja Veinraits. — Telegramma Eplebija kungam.

Okei, nesiet augšā!

Atskanēja dūcoša skaņa, un smago iekšdurvju atslēga bija vaļā. Veinraits atvēra durvis un ātri iegāja.

Tieši priekšā bija lifts, ko viņš negribēja izmantot. Pa labi ieraudzīja kāpnes un, ātri lecot pāri diviem pakāpieniem, viņš uzskrēja otrajā stāvā.

Viņam bija jādomā par cilvēku neticamo neprātu. Cerams, ka Eplebijs, kas nu viņš tāds bija, pārāk ilgi telegrammu negaidīs. Šovakar Eplcbija kungam būs jārisina tikai pieteiktās telegrammas mīkla, bet varēja taču gadīties kaut kas patiešām ļauns. Tomēr dzīvokļu iemītnieki, lai kur tic dzīvoja, par spīti daudzajiem brīdinājumiem, turpināja darīt tieši tā, kā nupat bija rīkojies Eplebijs. Varēja gan arī gadīties, ka Eplcbija kungs aizdomu dēļ piezvana policijai. Taču Veinraits tam neticēja, un patiesībā pēc pāris minūtēm tas vairs nebūs svarīgi.

2G dzīvoklis bija gaiteņa galā un atslēga nebija sarežģīta. Veinraits pēc kārtas izmēģināja plānās plāksnītes, kas atradās viņa zamšādas somiņā. Ceturtā no tām pagrieza atslēgu. Durvis atvērās, un viņš iegāja iekšā.

Viņš pagaidīja, līdz acis pierada pie tumsas, tad aizgāja līdz logam un aizvilka aizkarus. Atradis slēdzi, viņš uzgrieza gaismu.

Dzīvoklītis bija mazs, paredzēts vienam cilvēkam. Vienīgā istaba bija sadalīta daļās. Dzīvojamajā un ēdamtelpā bija dīvāns, liels krēsls, pārnesams televizors un ēdamgalds. Aiz sabīdāmās sienas atradās gulta. Virtuvi nodalīja bīdāmās durvis. Divas durvis, ko Veinraits apskatīja, veda uz tualeti un pieliekamo. Viss dzīvoklis bija kārtīgs un tīrs. Vairāki grāmatplaukti un daži oforti norādīja, ka te dzīvo personība.

Netērējot laiku, Veinraits uzsāka sistemātisku meklēšanu.

Strādājot viņš centās klusināt sirdsapziņas pārmetumus par visām nelegālajām nodarbībām, ko šovakar bija pasācis. Tas neizdevās. Nolans Veinraits saprata, ka viss, ko bija līdz šim darījis, nozīmēja atkāpšanos no viņa principiem un tiesību normām, ko vienmēr centās ievērot. Bet viņu uzmundrināja dusmas. Dusmas un paša vainas apziņa, ka pirms četrām dienām nebija pratis ieraudzīt patiesību.

Viņš vēl tagad neizturami skaudri atcerējās mēmo lūgumu jaunās puertorikānietcs Huanitas Nunjezas acīs, kad trešdienas vakarā pirmo reizi sākās pratināšana. Tas bija lūgums, kas nepārprotami sacīja: jūs un es… mēs abi krāsainie… No visiem cilvēkiem jums vajadzētu vislabāk saprast, ka esmu viena, neaizsargāta, un es izmisīgi lūdzu pēc palīdzības un godīguma. Viņš lūgumu bija sapratis, bet asi noraidījis, un vēlāk lūguma vietā viņš jaunās sievietes acīs ieraudzīja nicinājumu.

Šīs atmiņas, ko vēl pastiprināja tas, ka Mailzs īstins bija viņu piekrāpis, radīja Veinraitam vēlēšanos atriebties, un nebija svarīgi, ja viņš tādēļ pārkāpj likumu.

Tāpēc Vcinraits sāka meklēt tik metodiski, cik darbs policijā bija iemācījis, nolēmis noteikti atrast, ja vien kaut kas būs atrodams.

Pēc pusstundas dzīvoklī vairs nebija daudz vietu, kur kaut kas varētu būt paslēpts. Viņš bija meklējis skapīšos, atvilktnēs, mēbelēs, atvēris koferus, pārbaudījis, kas atrodas aiz gleznām pie sienas, pat noskrūvējis televizora aizmuguri. Viņš arī izšķirstīja grāmatas, no kurām veselu plauktu piepildīja izdevumi par numismātiku, un viņš atcerējās runājam par šo Tstina va]asprieku — pētīt un izzināt naudas vēsturi. Bez grāmatām bija bieza mape ar senu monētu zīmējumiem un fotogrāfijām. Bet te nebija nekā nelegāla. Beidzot viņš visas mēbeles sastūma vienā stūrī un nocēla istabas paklāju. Apgaismojot grīdu ar kabatas spuldzi, viņš pārbaudīja katru grīdas collu.

Bez kabatas spuldzes viņš nebūtu saskatījis rūpīgi pārzāģēto dēli, bet spuldzes gaismā pārzāģētās vietas bija gaišākas. Viņš rūpīgi pacēla apmēram pēdu garu dēja gabalu, un zem tā atradās melna piezīmju grāmatiņa un kaudzīte divdesmit dolāru banknošu.

Steidzīgi viņš nolika atpakaļ dēli, paklāju un mēbeles.

Vcinraits pārskaitīja naudu. Tur bija seši tūkstoši dolāru. Tad pāršķirstīja melno piezīmju grāmatiņu. Tajā bija pierakstītas dažādas derības, un viņš klusi iesvilpās, uzzinot, cik reižu un par kādām summām ir derēts.

Viņš nolika piezīmes — tās kāds ar laiku rūpīgi izpētīs — un banknotes uz kafijas galdiņa pie dīvāna.

Viņš bija pārsteigts, ka atradis naudu. Nebija šaubu, ka tā ir trešdien bankai nozagtā summa. Kāpēc īstins to nav izmainījis citās banknotēs vai paslēpis drošākā vietā? Savā policista karjerā Veinraits bija mācījies, ka noziedznieki dara stulbas un neticamas lietas, un šis bija viens no piemēriem.

Tomēr vēl bija jāuzzina, kā īstins bija naudu dabūjis no kases.

Veinraits vēlreiz apskatīja dzīvoklīti, nodzēsa gaismu, atbīdīja aizkarus un, ērti apsēdies uz dīvāna, gaidīja.

Sēžot pustumsā, ko izjauca tikai reta garāmbraucoša mašīna, domas sāka klejot. Prātā atkal ienāca Huanita Nunjeza, un viņš atzina, ka vajadzētu pāridarījumu kā nebūt labot. Tad atcerējās, ka FIB bija Karlosu Nunjezu atradis Fīniksā, Arizonā, un izlēma, ka tas sievietei varētu būt noderīgi.

Acīm redzot, Mailza Tstina ziņojums, ka zādzības dienā viņš redzējis Karlosu Nunjezu bankā, bija pasaciņa, kam vajadzēja apstiprināt Iluanitas vainu.

Riebīgais bandu bērns! Kurš vīrietis tā rīkotos — uzgrūst savu vainu sievietei un tad vēl piegādāt apstiprinājumu. Drošības dienesta vadītājs juta, kā dūres savelkas, tomēr brīdināja sevi nepārcensties.

Tāds brīdinājums bija nepieciešams, un viņš zināja, kāpēc. Tas bija kāda sena notikuma dēļ, kas kādu laiku nebija atausis atmiņā.

Nolans Veinraits, kam tagad jau tuvojās piecdesmit gadu, bija dzimis pilsētas nabadzīgo rajonā, un jau kopš dzimšanas visi pret zēnu bija sazvērējušies. Viņš auga, un katra diena prasīja māku izdzīvot, bet noziedzība sagādāja tādu iespēju. Pusaudža gados viņš piederēja kādai zēnu bandai, kas uzskatīja, ka cīņa pret policiju ir vīrišķības pazīme.

Tāpat kā daudzus citus senāk, tagad un turpmāk, arī viņu tirdīja vajadzība kļūt par kaut ko, būt ievērotam, atbrīvoties no iekšējā niknuma par atstumtību. Viņam nebija ne pieredzes, ne dzīves gudrības, kas rādītu citu ceļu, tāpēc piedalīšanās ielu noziegumos likās nenovēršams ceļš. Bija skaidrs, ka viņš, tāpat kā viņa vienaudži, nonāks policijas uzmanības lokā un pēc tam cietumā.

Ka nenotika ne viens, ne otrs, bija pa daļai sagadīšanās, bet vairāk Bafleheda Kcllija dēļ.

Baflcheds bija ne īpaši gudrs, slinks un mīlīgs vietējās apkaimes policists. Viņš bija iegaumējis, ka policista dzīves garums šajā rajonā atkarīgs no tā, cik veikli viņš prot pazust no bīstamām situācijām un darīt kaut ko tikai tad, ja noziegums notiek tieši deguna priekšā. Priekšniecība sūdzējās, ka noziegumu atklāšana viņa rajonā ir sliktākā visā iecirknī, bet tāpēc — pēc Bafichcda domām — pensija nāca ar katru gadu tuvāk.

Kādā vakarā, kad viņu banda gribēja aplaupīt noliktavu un apkaimes policists tur gadījās gluži nejauši, pusaudzis Nolans Vcinraits iekrita Bafleheda rokās. Visi bēga un pazuda, atskaitot Veinraitu, kas paklupa un novēlās tieši pie Bafleheda kājām.

— Ak tu mu|ķa mērkaķi, — sūkstījās Baflehcds. — Nu man būs jāizpilda visādi papīri un jādirn tiesā.

Kellijs ienīda dokumentus un tiesāšanos, jo tie stipri samazināja policista brīvo laiku.

Viņš galu galā izšķīrās neapcietināt Veinraitu, bet tūliņ aizveda puisi uz policijas vingrotavu un tur boksa ringā sadauzīja zili melnu.

Nolans Veinraits, sadauzīts, sāpju mocīts, ar aizpampušu aci, vārījās dusmās. Taču viņš nebija nokjuvis policijā un uzņemts uzskaitē. Cik drīz vien iespējams, viņš iemācīsies boksa mākslu, un tad sadauzīs Baflehedu lupatās. Protams, Bafleheds viņam mācīja boksēties, un, kā Vcinraits saprata ilgi pēc tam, tas izgaisināja viņa dusmas. Kad viņš bija iemācījies boksēties un būtu varējis vientiesīgo un slinko kruķi pārmācīt boksa ringā, šī vēlēšanās bija izkūpējusi. Vecais policists viņam iepatikās, un šī sajūta viņu pārsteidza.

Pagāja gads, Veinraits boksējās, apmeklēja skolu un izvairījās no nepatikšanām. Atkal kādā vakarā Baflehcds tīri nejauši atklāja laupīšanu pārtikas veikalā. Policists bija vairāk pārsteigts nekā abi laupītāji un nebūtu viņus aizkavējis bēgt, jo abi bija bruņoti. Kā izmeklēšana rādīja, Baflehcds pat nebija sniedzies pēc pistoles.

Bet viens no laupītājiem, panikā skrienot garām, ar apzāģētu šauteni iešāva Baflchedam vēderā.

Ziņa par šo slepkavību izplatījās zibenīgi un drīz notikuma vietā sapulcējās pūlis, arī jaunais Nolans Veinraits bija tur.

Viņš visu mūžu atcerēsies, it kā nupat redzētu, miermīlīgā un slinkā Bafleheda izskatu un skaņas, kas nāca no viņa mutes. Policists ārprātīgā agonijā mētājās, gaudoja un kliedza, kamēr no plašās un nāvīgās brūces ārā spiedās asinis un zarnas.

Atrās palīdzības mašīna ilgi nebrauca. Pāris minūtes pirms tās parādīšanās Baflcheds, vēl arvien gaudojot, nomira.

Šis starpgadījums uz Nolanu Veinraitu atstāja spēcīgu iespaidu, lai gan Bafleheda nāve te nebija vissvarīgākā. Tāpat likās, ka daudz par vēlu nāk notvertajam šāvējam un viņa biedram piespriestais un izpildītais nāves sods.

Kas viņu visvairāk iespaidoja un satrieca, bija šī šausmīgā un nejēdzīgā ļaundarība. Jau pirmais noziegums bija zemisks, muļķīgs un nolemts neveiksmei. Un neizdevies tas kļuva par ļaunu un briesmīgu vardarbību. Jaunā Veinraita atmiņā iespiedās šī viena doma, kas viņu nekad neatstāja. Šis notikums viņu ļoti ietekmēja un radīja noraidošu attieksmi pret noziegumiem, un vēlāk viņš nolēma, ka šis ļaunums noteikti jāapkaro. Varbūt jau kopš dzimšanas viņā mājoja zināma tikumība, kas ar laiku kļuva arvien stiprāka.

No zēna viņš izauga par vīru ar bezkompromisa principiem, kuru dēļ bija vientuļnieks gan draugu vidū, gan vēlāk policijā. Bet viņš bija prasmīgs policists, kas ātri parādīja savas spējas, un nebija uzpērkams, kā to atklāja Bens Rosclli un viņa darbinieki.

Ari strādājot Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, viņa stingrie uzskati palika nemainīgi.

Varbūt drošības dienesta vadītājs bija aizsnaudies, bet atslēga, ko kāds iebāza slēdzenē, lika uztrūktics. Viņš uzmanīgi apsēdās taisnāk. Pulkstenis rādīja nedaudz pāri pusnaktij.

Telpā ienāca tumšs stāvs. Gaisma no gaiteņa ļāva saskatīt, ka tas ir Tstins. Durvis aizvērās unīstins meklēja gaismas slēdzi. Gaisma iedegās.

Tstins tūliņ ieraudzīja Veinraitu, un viņš bija pa īstam pārsteigts. Zods atkārās, seja kļuva bāla, un mēle atteicās klausīt.

Veinraits, dusmīgi skatīdamies, piecēlās. Viņa vārdi bija griezīgi.

— Cik naudas jus nozagat šodien?

Pirms Tstins paspēja atbildēt vai atjēgties, Veinraits viņu saķēra pie žaketes atlokiem, apgrieza un grūda. Tstins neveikli nogāzās uz dīvāna.

Pārsteigums vērtās sašutumā, un viņš sāka murmināt:

Kas jūs te ielaida? Ko gan jūs te, pie velna… — Tstina skats apstājās pie banknošu kaudzes un melnās piezīmju grāmatiņas, un viņš apklusa.

Tieši tā! — Veinraits asi noteica. — Es atnācu pēc bankas naudas, patiesībā — pēc tā, kas ir palicis pāri. — Viņš norādīja uz naudas kaudzi. — Zinām, ka te ir tas, ko jūs bankai nozagāt trešdien. Zinām arī visu citu, par izslauktajiem kontiem un pārējo.

Mailzs Tstins ar sastingušu sejas izteiksmi stulbi skatījās. Ķermeni kratīja konvulsīvi drebuļi. Izdzirdis jaunās ziņas, viņš nolieca galvu un aizklāja seju ar rokām.

Izbcidziet! — kliedza Veinraits. Pasniedzies norāva rokas no sejas un pasita galvu uz augšu. Tomēr ne pārāk stipri, jo atcerējās FIB aģentiem solīto, ka viņi nesaņems sazilējušu kartupeli.

Un piebilda:

Jums ir daudz, ko stāstīt, tāpēc sāksim.

Pagaidiet brītiņu, — lūdzās īstins. — Ļaujiet kādu minūti padomāt.

Pat neceriet! — atcirta Veinraits. Viņš zināja, ka šim cilvēkam nevar dot laiku saņemties. Viņš ir ļoti gudrs jauneklis un varētu izdomāt, ka visprātīgākais ir klusēt. Drošības dienesta vadītājs zināja, ka acumirklī viņam ir divas priekšrocības. Pirmā — pārsteiguma moments, jo Tstins vēl nebija atguvies. Otrā — nopratinot nav jāpakļaujas noteikumiem.

Ja te sēdētu FIB aģenti, likums prasītu, lai viņi informē īstinu par tiesībām neatbildēt uz nevienu jautājumu un nolīgt advokātu. Veinraitam, kas vairs nebija policists, tādu ierobežojumu nebija.

Drošības dienesta vadītājam bija vajadzīgi neapstrīdami pierādījumi, ka sešus tūkstošus dolāru no kases nozadzis Mailzs Tstins. Parakstīta atzīšanās būtu vislabākā.

Viņš sēdēja pretim Tstinam, ieurbies jaunā cilvēka acīs.

Mēs visu to varam risināt ilgi un grūti, bet varam arī iet uz priekšu ātrā tempā.

Kad otrs nekā neatbildēja, Veinraits paņēma melno piezīmju grāmatiņu un atvēra.

Tad sāksim ar šo. — Viņš pielika pirkstu pie summām un datumiem. Tiem līdzās bija kodēti skaitļi. — Šīs ir derības, vai ne?

Tstins, cīnoties ar juceklīgām domām, pamāja.

Izskaidrojiet šo te.

Istins nomurmināja, ka tās ir 250 dolāru derības par amerikāņu futbola spēles rezultātu starp Tcksasas un Notradamas universitātēm. Viņš bija derējis uz Notradamas universitāti. Uzvarēja Teksasa.

Un šī?

Atbilde bija tāda pat. Atkal amerikāņu futbola spēle, atkal zaudējums.

Turpiniet! — Veinraita pirksts bija uz lapas, un viņš neļāva Mailzam atslābināties.

Atbildes nāca lēnām. Dažas no derībām bija par basketbola spēlēm. Bija uzvaras derībās, bet daudz vairāk bija zaudējumu. Mazākā saderētā summa bija simts, lielākā — trīs simts dolāru.

Vai jūs derējāt viens, vai kopā ar kādu grupu?

Ar grupu.

Kas tajā piedalījās?

Četri citi veči. Visi strādāja, tāpat kā es.

Bankās?

Istins pakratīja galvu.

Nē, citos darbos.

Vai arī viņi tik daudz zaudēja?

Mazliet, bet visumā viņiem gāja labāk nekā man.

Kā sauc pārējos četrus?

Atbildes nebija, un Veinraits neuzstāja.

Tās nebija derības uz zirgiem. Kāpēc?

Mēs sanācām kopā un to pārrunājām. Visi zina, ka zirgu skriešanās ir negodīgs sporta veids. Amerikāņu futbols un basketbols toties ir godīgi. Mēs izstrādājām sistēmu, un mums likās, ka ar godīgām spēlēm mēs varēsim uzvarēt.

Lielais zaudēto derību skaits liecināja, ka sistēma bijusi nederīga.

Vai jūs derējāt pie viena vai vairākiem mākleriem?

Pie viena.

Kā viņu sauc?

Tstins neatbildēja.

Un pārējās naudas summas, ko nozagāt bankai, kur tās ir?

Jaunā cilvēka mutes kaktiņi noliecās uz leju, un viņš atbildēja nožēlojamā balsi:

Zaudētas.

Un vēl vairāk, vai ne?

Piekrītošs, drūms galvas mājiens.

Par to runāsim vēlāk. Pašlaik runāsim par šo naudu. — Veinraits pieskārās banknošu kaudzei, kas atradās starp viņiem. — Mēs zinām, ka jūs to trešdien paņēmāt. Kā?

īstins vilcinājās, tad paraustīja plecus.

Es domāju, ka arī to jūs zināt.

Jūs domājat pareizi, bet jūs varētu runāt ātrāk, — Veinraits asi aizrādīja.

Pagājušajā trešdienā daudzas kasieres slimoja ar gripu. Un es vienu no viņām aizstāju.

To es zinu. Pārejiet uz to, kas notika.

Pirms banka sāka darboties, es nogāju lejā, lai dabūtu savu naudas kasi, vienu no rezerves kasēm. Turpat bija Iluanita Nunjeza un pašlaik ieslēdza savas naudas kases kombināciju. Viņa mani neredzēja. Es kombināciju iegaumēju.

Un?

Vēlāk to pierakstīju.

Veinraitam pamudinot, visa šī nelietība atklājās.

Galvenās fdiālcs seifs ir ļoti liels. Tā vienā malā, tuvu masīvajām durvīm ir būda, kurā pa dienu strādā galvenais seifa kasieris. Seifa kasieris nepārtraukti ir aizņemts, skaitot banknotes, izsniedzot naudas paciņas vai tās saņemot, pārbaudot kasierus ielaižot un izlaižot naudas kases. Neviens nevar tikt garām seifa kasierim nepamanīts, taču, ko viņi dara seifa, tas viņu neinteresēja.

Kaut gan viņš izlikās jautrs, tajā rītā Mailzam Tstinam izmisīgi bija vajadzīga nauda. Iepriekšējā nedēļā viņš bija daudz zaudējis derībās, un viņam bija jāatmaksā arī vairāki aizdevumi.

Veinraits pārtrauca.

Jums jau bija darbinieka aizņēmums bankā. Jūs nespējāt samaksāt finansu lirmām. Tāpat māklerim. Vai tā ir?

Jā.

Vai vēl kādam?

Mailzs Tstins pamāja.

Augļotājam?

Jaunais cilvēks vilcinājās, tad atzinās:

Jā.

Vai augļotājs jums draudēja?

Mailzs Tstins aplaizīja lūpas.

Jā, arī mākleris. Patiesībā viņi abi to vēl arvien dara. — Viņš pameta acis uz sešiem tūkstošiem dolāru.

Saliekamās bildes daļiņas izveidoja kopainu. Veinraits pamāja uz naudas kaudzi.

Un jūs apsolījāt to samaksāt augļotājam un māklerim?

Jā.

Cik katram?

Trīs tūkstošus dolāru.

Kad?

Rīt. — Tstins uztraukti paskatījās sienas pulkstenī un pārlaboja. — Šodien.

Veinraits atkal mudināja.

Atgriezīsimies atpakaļ trešdienā. Tātad jūs zinājāt Nunjezas kundzes kases kombināciju. Kā jūs šīs zināšanas izmantojāt?

Mailzs tstins izstāstīja, un tas bija neticami vienkārši. Nostrādājis visu rītu, viņš gāja pusdienās reizē ar Huanitu Nunjezu. Pirms pusdienām viņi iestūma abas aizslēgtās kases seifa un nolika līdzās.

Istins atgriezās no pusdienām daudz ātrāk un iegāja seifa pēc tam, kad seifa kasieris bija viņu pierakstījis. Neviena cita iekšā nebija.

Mailzs Tstins devās tieši pie Huanitas Nunjezas kases un to atslēdza, izmantojot pierakstīto kombināciju. Izņemt trīs naudas paciņas neprasīja vairāk par dažām sekundēm. Tad viņš aizvēra un aizslēdza Huanitas kasi. Banknošu paciņas viņš sabāza žaketes iekšējās kabatās, kur tās tikko varēja pamanīt. Tad viņš izstūma — seifa kasieris to pierakstīja — savu kasi no seifa un atsāka darbu.

Viņi apklusa, tad Veinraits sacīja:

Tātad trešdienas pēcpusdienā, kad notika iztaujāšana, kurā jūs arī piedalījāties, kā arī vēlāk mūsu sarunas laikā nauda bija jums kabatā?

Jā, — sacīja Mailzs Tstins un viegli pasmaidīja, atcerēdamies, cik viegli bija visu to izdarīt.

Veinraits smaidu ievēroja. Viņš ātri paliecās uz priekšu un stipri iesita īstlnam pa abiem vaigiem. Pirmajam sitienam viņš izmantoja plaukstu, otram — plaukstas virspusi. Sitieni bija stipri diezgan, lai Veinraitam iesāpētos roka. Mailza Lstina sejā parādījās divi sarkani plankumi. Viņš ierāvās tālāk dīvāna stūri, acīs saskrēja asaras.

Drošības dienesta vadītājs bargi sacīja:

Tas tāpēc, ka es nesaskatu nekā jocīga situācijā, kuru jūs radījāt bankai un Nunjezas kundzei. — Viņš tikko bija atklājis, ka Mailzs Tstins baidās no sāpēm.

Paskatījies pulkstenī, ievēroja, ka pašlaik ir 1.00.

Nākošais, ko jūs darīsiet, — paziņoja Veinraits, — uzrakstīsiet atzīšanos. Ar paša roku un visu, ko man stāstījāt.

Nē! To gan es nedarīšu, — nu Tstins k]uva piesardzīgs.

Veinraits paraustīja plecus.

Tad man nav vērts te ilgāk palikt. — Viņš pasniedzās pēc banknotēm un sāka bāzt kabatās.

Jūs to nedrīkstiet darīt!

Tiešām? Pamēģiniet mani aizkavēt! Aizvedīšu uz bankas nakts noguldījumu kasi.

Paklausieties! Jūs nevarat pierādīt… — Jaunais vīrietis vilcinājās. Viņš bija pārāk vēlu atcerējies, ka šīs naudas sērijas numuri nebija pierakstīti.

Varbūt es varu pierādīt, ka tā ir nauda, ko jūs trešdien nozagāt, varbūt nē. Ja nē, jūs vienmēr varēsiet iesūdzēt banku tiesā, lai to atgūtu.

Tstins tagad lūdzās:

Man šo naudu vajag! Šodien!

Jā, kā tad, mazliet māklerim un mazliet augļotājam. Vai arī viņi atsūtīs izspiedējus. Nu, jūs jau varētu mēģināt viņiem izskaidrot, kā šo naudu pazaudējāt, bet diezin vai viņi klausīsies. — Drošības dienesta vadītājs pirmo reizi paskatījās uz Tstinu ar sarkastisku prieku. — Jūs esat iek]uvis k)ūmīgā situācijā. Varbūt viņi nāks reizē un pārlauzīs jums vienu roku un vienu kāju. Viņi mēdz tā darīt, vai jūs to nezinājāt?

Tstina acīs uzplaiksnīja bailes, īstas bailes.

Jā, es to zinu. Jums man jāpalīdz! Lūdzu!

Stāvot pie dzīvokļa durvīm, Veinraits auksti sacīja:

— Es to visu apdomāšu, kad būsiet uzrakstījis paziņojumu.

Bankas drošības dienesta vadītājs diktēja, un Mailzs īstins paklausīgi rakstīja.

Es, Mailzs Broderiks Īstins, brīvprātīgi rakstu šo paziņojumu. Man nekas nav piedāvāts, lai es to rakstītu. Lai to panāktu, nav izmantota vardarbība vai vardarbības draudi…

Atzīstos, ka esmu nozadzis no Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas sešus tūkstošus dolāru, ap 13.30, trešdien…

Es šo naudu ieguvu un paslēpu, izmantojot šādu metodi…

Pirms ceturtdaļstundas, kad Veinraits draudēja iet projām, Mailzs īstins pilnīgi sabruka, bija pārbijies un piekrita atzīties rakstiski.

Kamēr īstins turpināja rakstīt savu atzīšanos, Veinraits piezvanīja FIB aģentam Innam uz mājām.

15

Pirmajā novembra nedēļā Bena Roselli veselības stāvoklis pasliktinājās. Četrās nedēļās kopš viņa paziņojuma, ka ir uz nāvi slims, bankas prezidenta vitalitāte izsīka, ķermenis, ko žņaudza nāvējošās vēža šūnas, arvien vairāk zaudēja spēku.

Tie, kas veco Benu apmeklēja mājās — piemēram, Rosko Heivords, Aleksis Vandervorts, Edvīna D'Orseja, Nolans Veinraits un vairāki bankas direktori — bija satriekti par slimības izraisītajām sekām un ātrumu, kādā tā progresēja. Bija skaidrs, ka vecajam kungam palicis maz laika dzīvot.

Novembra vidū, kādā dienā ar mežonīgu vētru un spēcīgām vēja brāzmām Benu Roselli ātrās palīdzības mašīna aizveda uz Mauntādama slimnīcas privāto nodaļu, un tas bija pēdējais ceļojums viņa dzīvē. Tobrīd viņu jau pastāvīgi ārstēja ar nomierinošām zālēm, tāpēc saprašanas un sakarīgas domāšanas brīži kļuva arvien retāki.

Tā Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas vadība lēnām izslīdēja no vecā kunga rokām, un grupa vecāko bankas direktoru neoficiālā sanāksmē nolēma, ka jāsasauc padome un jāizvēl jaunais bankas prezidents.

Izšķirošo bankas padomes sēdi sasauca 4. decembrī.

Direktori sāka ierasties īsi pirms 10.00. Viņi draudzīgi sasveicinājās, un tas notika brīvā atmosfērā, savējo vidū, jo viņi visi bija sekmīgi biznesmeņi.

Sirsnības izpausmes bija mazliet klusinātākas nekā parasti, jo kādas jūdzes attālumā Bens Roselli vēl arvien vārgi cīnījās par savu dzīvību. Toties direktori, kas tagad sapulcējās, bija komerciālās pasaules admirāļi un feldmaršali, tādi, kāds bija arī pats Bens, tāpēc viņi zināja, lai kas arī notiktu, biznesam, kas baro rietumu civilizāciju, jāturpinās. Viņu oma likās sakām: iemesls, kāpēc mēs sanākam kopā, ir skumjš, bet ir nopietna nepieciešamība to darīt, lai šī sistēma pastāvētu.

Un tad viņi varonīgi iesoļoja valrieksta paneļiem izklātajā telpā, kur pie sienām bija to cilvēku fotogrāfijas, kas reiz te bija valdījuši, bet nu jau sen aizgājuši viņsaulē.

Katras firmas direktoru padome bija kā izredzēto klubs. Padomē darbojās trīs vai četri firmas atbildīgie darbinieki un apmēram divdesmit citu izcilu biznesmeņu, kas paši bija padomju priekšsēdētāji vai prezidenti citās firmās un korporācijās.

Šādus cilvēkus aicina par padomes locekļiem dažādu iemeslu dēļ. Piemēram, panākumu dēļ, viņu firmas prestiža dēļ un ļoti ietekmīgu finansiālu sakaru dēļ.

Biznesmeņu aprindās valda uzskati, ka būt direktoram šādā padomē ir goda lieta. Jo slavenāka firma, jo vairāk var ar to lepoties. Tāpēc ir cilvēki, kas kolekcionē direktoru amatus kā indiāņi savā laikā skalpus. Ir vēl cits iemesls — pret firmu direktoriem izturas godbijīgi, turklāt ļoti dāsni atalgo, jo lielākās firmas katram direktoram maksā tūkstoš līdz divtūkstoš dolāru par katru apspriedi. Un tādu gadā parasti ir desmit.

īpaši kārotas ir direktoru vietas lielajās bankās. Kad biznesmeni ielūdza būt par bankas direktoru, tas apmēram nozīmēja to pašu, ja Anglijas karaliene šo cilvēku ieceltu bruņinieku kārtā. Tāpēc daudzi šādu posteni aktīvi meklē. Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai pienācās goda pilna vieta divdesmit svarīgāko banku vidū, tāpēc arī atbilstoši iespaidīga bija direktoru padome.

Vai vismaz tā izskatījās.

Aleksis Vandervorts, vērojot pārējos direktorus, kas sāka sēsties ap ovālo galdu, nosprieda, ka padomē ir liels skaits praulu. Bija arī vairāki interešu konflikti, jo daži direktori vai firmas, ko viņi pārstāvēja, bija bankas lielākie aizņēmumu saņēmēji. Viens no ilglaicīgiem projektiem, ko viņš kā PATB prezidents sāktu risināt, būtu vērst padomi reprezentatīvāku, kas mazāk līdzinātos ērtam klubam.

Taču vai viņš būs prezidents? Vai tas būs Heivords?

Abi viņi šodien bija kandidāti. Un pēc brīža abiem būs jāuzrunā padome. Džeroms Patertons, padomes vicepriekšsēdētājs, kas vadīs šodienas sēdi, bija Aleksi pirms divām dienām uzmeklējis.

— Kā jau labi zināt, izvēle ir starp jums un Rosko. Jūs abi esat labi darbinieki, un izvēle nebūs viegla. Tāpēc, lūdzu, palīdziet. Lūdzu, gatavojieties pastāstīt jūsu ieskatus par PATB. Par ko un kā runāsiet, atstāšu jūsu ziņā.

Aleksis nešaubījās, ka arī Rosko Ilcivords ir līdzīgi instruēts.

Heivords atnāca ar uzrakstītu apskatu, kas bija viņam tipiski. Viņš sēdēja iepretim Aleksim, viņa ērglim līdzīgā seja bija koncentrējoties saspringta, bet pelēkās acis aiz acenēm bez ietvara skatījās tikai un vienīgi uz runu. Heivordam bija vērā ņemama spēja pavēlēt savam skalpeļa asajam prātam iztirzāt jebkuru problēmu, īpaši, ja tajā bija skaitļi. Kāds kolēģis reiz sacīja: "Rosko var izlasīt bilanci tā, kā simfoniskā orķestra diriģents partitūru — izjūtot nianses, neveiklas notis, nepabeigtas pasāžas, kresčendo un tādas iespējas, ko citi neievērotu." Ileivorda uzrunā droši vien būs daudz skaitļu.

Aleksis vēl nezināja, vai izmantos skaitļus vai nē. Ja izmantos, tad paļausies uz atmiņu, jo viņam nebija nekādu piezīmju. Viņš bija par šo tematu domājis līdz vēlai naktij un beigās izlēmis gaidīt, līdz pienāks vajadzīgais brīdis, tad runāt no sirds, ļaujot domām un vārdiem iekrist īstajās vietās.

Viņš sev atgādināja, ka šajā pašā telpā, turklāt pavisam nesen, Bens bija paziņojis: "Es drīz miršu. Ārsti saka, ka man vairs nav atlicis daudz laika." Šie vārdi bija un vēl arvien ir brīdinājums, ka visam dzīvē pienāk gals. Šī atziņa smējās par godkāri, kas dzina gan viņu, gan Rosko, gan citus.

Tomēr viņam ļoti gribējās būt šīs bankas prezidentam. Viņš ilgojās pēc iespējas — kā savā laikā Bens Roselli — noteikt darbības virzienus, izstrādāt bankas koncepciju, piešķirt prioritātes, un visu panākumu rezultātā atstāt aiz sevis vērtīgu ieguldījumu. Un vērtējot ilgu gadu darba rezultātus, jāatzīst, ka daudz kas no paveiktā reizēm bija svarīgs, reizēm nē, bet nozīmīgākā bija pati aizraušanās — rīkošanās, vadīšana, cenšanās, sacensība.

Viņa godība Harolds Ostins ieslīdēja savā parastajā labās puses krēslā. Viņš bija uzvilcis rūtainu Čeruti uzvalku, klasisku kreklu un raibu kaklasaiti un izskatījās kā modelis no žurnāla Playboy. Rokā bija resns cigārs, ko gatavojās aizdedzināt. Ievērojis Ostinu, Aleksis pamāja. Ostins uzsvērti vēsi pamāja pretī.

Pirms nedēļas viņa godība Harolds bija atnācis pie Alekša sūdzēties, kāpēc viņš ir aizliedzis izmantot Keychargc kredītkartes reklāmu, ko bija sagatavojusi Ostina aģentūra.

Kredītkaršu izplatīšanas reklāmas apstiprināja direktoru padome, — sūdzējās viņa godība Harolds. — Vēl vairāk, arī Keycharge kredītkaršu vadība šīs reklāmas apstiprināja, pirms tās nonāca pie jums. Es pašlaik apsveru, vai nevajadzētu jūsu augstprātīgo rīcību paziņot direktoru padomei.

Aleksis bija atklāts.

Vispirms, es labi zinu, ko direktoru padome par šo lietu lēma, jo pats biju klāt. Taču viņi nekādā ziņā nelēma, ka Keycharge kredītkaršu reklāmai jābūt tik uzbāzīgai, maldinošai un banku diskreditējošai. Jūsu radošajiem cilvēkiem ir laba izdoma, un viņi var to izdarīt daudz labāk, Harold. Un to viņi ir jau izdarījuši, jo esmu apskatījis pārlabotos variantus un tos apstiprinājis. Kas attiecas uz manu augstprātību, es devu izpildvaras slēdzienu, tās bija manas tiesības, saprotiet, ka es katrā laikā darīšu to pašu. Ja vēlaties šo lietu pārrunāt direktoru padomes sēdē, lūdzu, dariet tā. Bet, ja vēlaties zināt manas domas, viņi jums par to nepateiksies, drīzāk gan man!

Harolds Ostins bija nikns, tad norima, labi zinot, ka Ostina aģentūra no mainītās reklāmas nopelnīs tikpat labi. Aleksis saprata, ka nu viņam ir ienaidnieks. Tomēr diezin vai tas kaut ko izmainīs, jo viņa godība Harolds Ostins redzami deva priekšroku Heivordam, tāpēc nebija šaubu, ko viņš atbalstīs.

Aleksis zināja, ka viens no viņa stingrākajiem atbalstītājiem ir Leonards L. Kingsvuds, enerģiskais un vaļsirdīgais Nortamas tērauda korporācijas prezidents, kas sēdēja tuvu galda galam, dziļi ieinteresēti sarunādamies ar savu blakussēdētāju. Viņš jau pirms vairākām nedēļām bija zvanījis Aleksim un izstāstījis, ka Rosko Heivords ļoti aktīvi vāc direktoru balsis, lai viņu ievēlētu par prezidentu.

Es nesaku, ka jums, Aleksi, būtu jādara tāpat. Tas jums jāizlemj pašam. Tomēr gribu jūs brīdināt, ka tas, ko Rosko dara, var būt ļoti iespaidīgi. Es šo cilvēku pazīstu. Viņš nav un nevar būt vadītājs, un to esmu viņam pateicis. Bet viņam ir tāda pārliecinoša maniere, ka daži uzķersies kā zivs uz āķa.

Aleksis bija Kingsvudam pateicies par šo informāciju, bet nekādā ziņā nemēģināja pielietot Rosko taktiku. Viņš saprata, ka tāda lūgšanās var vienu otru iespaidot, bet atgrūdīs daudzus pārējos. Turklāt Aleksim nepatika aktīvi cīnīties par šo vietu, kamēr vecais kungs vēl bija dzīvs.

Tomēr Aleksis atbalstīja šodienas padomes sēdes nepieciešamību un lēmumus, par ko tā nobalsos.

Sarunu dūkoņa apklusa. Divi pavēlāk ieradušies direktori iesteidzās telpā un apsēdās. Džeroms Patertons, kas sēdēja galda galā, viegli uzsita ar āmuriņu pa galdu un sacīja:

Mani kungi, sākam direktoru padomes sēdi.

Patertons, kas šodien bija goda vietā, parasti bija kautrīgs

un likās, ka viņš bankas menedžmentā velk laiku. Viņam bija pāri sešdesmit, pats jau gatavojās iet pensijā, un PATB direktoru padomē viņš iekļuva pirms vairākiem gadiem, kad notika apvienošanās ar kādu mazāku banku. Kopš tā laika viņa pienākumi, abpusēji vienojoties, bija gājuši mazumā. Pašlaik viņš savu laiku dalīja starp trasta departamenta lietām un golfa spēli ar klientiem. Golfs bija svarīgākā nodarbība, un tāpēc Džeroms Patertons nevienu dienu nebija birojā pēc četrpadsmitiem trīsdesmit. Viņam bija goda tituls — padomes vicepriekšsēdētājs.

Pēc izskata viņš bija viens no fermeriem džentlmeņiem. Viņam bija palikusi tikai balta matu apmale, iesārtā un smailā kā ola galvas virsa bija gluži plika. Toties uzacis bija biezas un savēlušās, acis pelēkas, izspiedušās un bieži asaroja. Kā jau viņa fermera izskatam pienācās, viņš ģērbās tvīda uzvalkos. Aleksis vērtēja, ka šim cilvēkam ir lielisks prāts, kas pēdējos gados izmantots tikai daļēji, kā brīvgaitā atstāta mašīna.

Kā bija sagaidāms, Džeroms Patertons sāka ar cieņas apliecinājumu Benam Roselli un skaļi nolasīja jaunāko paziņojumu no slimnīcas:

Spēku izsīkums, kas pāriet nesamaņā, apziņas traucējumi. — Direktori savilka lūpas un lēnām šūpoja galvas. — Taču mūsu pilsētā dzīve turpināsies. — Tad viccpriekšsēdētājs sacīja, ka ir vairāki iemesli šai apspriedei, bet galvenais — izraudzīt jaunu vadītāju Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai.

Jūs, kungi, zināt, ka mēs esam vienojušies par procedūru. — Tad viņš pateica, ko visi bija gaidījuši, ka Rosko Heivords un Aleksis Vandervorts uzrunās padomi, tad atstās telpu, kamēr padome apspriedīs viņu kandidatūras.

Lai izšķirtos, kas runās pirmais, izmantosim veco pieredzi — alfabētisko kārtību. — Džeroma Patertona acis iemirdzējās. — Esmu kādreiz maksājis diezgan dārgi, jo esmu "P". Ceru, ka jūsu "V" nav sagādājis pārāk daudz grūtību?

Tieši otrādi, priekšsēdētāja kungs, — atteica Aleksis, — jo man tā daudzkārt ir piederējis pēdējais vārds.

Pēc viņa vārdiem istabā ieskanējās šīs sapulces pirmie smiekli. Arī Rosko Heivords tajos piedalījās, kaut gan viņa smiekli bija mazliet piespiesti.

Rosko, — sacīja Džeroms Patertons, — izmantojiet iespēju un, lūdzu, sāciet.

Pateicos, priekšsēdētāja kungs, — Heivords piecēlās, atstūma savu krēslu tālu atpakaļ un rāmi aplūkoja pārējos deviņpadsmit cilvēkus, kas atradās telpā. Viņš iedzēra malku ūdens no priekšā stāvošās glāzes, viegli ieklepojās un mierīgā, nosvērtā balsī sāka runāt.

Padomes locekļi, tā kā šī ir slēgta sēde, par ko nedabūs zināt ne prese, ne pārējie akcionāri, es gribu būt patiess un paziņot, ka Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas rentabilitāti uzskatu par savu un padomes pirmo un svarīgāko pienākumu. — Un ar uzsvaru atkārtoja: — Rentabilitāte, mani kungi, ir mūsu svarīgākā prioritāte.

Heivords iemeta acis tekstā.

Ļaujiet man pastāstīt sīkāk.

Pēc manām domām, mūsdienās banku, tāpat citu uzņēmumu lēmumus pārāk stipri ietekmē sabiedriskās un citas mūsdienu problēmas. Kā baņķieris uzskatu, ka tas nav pareizi. Atļaujiet uzsvērt, ka es nekādā ziņā nenoliedzu neviena cilvēka svarīgo pienākumu pret savu sabiedrisko sirdsapziņu; domāju, ka manējā ir labi attīstīta. Pieņemu arī, ka mums katram laiku pa laikam jāpārvērtē savas personiskās vērtības, kad atklājas jaunas idejas. Taču firmas politika ir kaut kas cits. Tai nav jāpakļaujas katram jaunam sabiedriskam vējam un untumam. Ja tā notiks, ja tādas domas sāks pārvaldīt mūsu biznesa darbību, tās apdraudēs Amerikas brīvo tirdzniecību, kaitēs mūsu bankai, palēninot attīstību un samazinot rentabilitāti. Mums, tāpat kā citām firmām, būtu jāturas savrup no šīm sabiedriskajām problēmām, tās ievērojot tiktāl, cik tās ietekmē mūsu klientu finansiālos panākumus.

Runātāja sejā parādījās mazs smaidiņš.

Es piekrītu, ka šādi izteicieni būtu nediplomātiski un nepopulāri, ja tos publicētu. Es pat iešu tālāk, atzīstoties, ka tos nekad nelietotu kādā publiskā sanāksmē. Taču šeit, kur mēs runājam par reāliem lēmumiem, kas ietekmē bankas politiku, es tos uzskatu par nepieciešamiem.

Vairāki direktori piekrītoši pamāja. Viens pat sajūsmā uzsita ar dūri pa galdu. Citiem, ieskaitot tērauda ražotāju Leonardu Kingsvudu, nemainījās sejas izteiksme.

Aleksis Vandervorts nodomāja: tātad Rosko Heivords ir izlēmis nostāties otrā pusē, piesakot cīņu pretējiem uzskatiem. Heivords bez šaubām saprata, ka viss tikko sacītais bija pretstatā Alekša un arī Bena Roselli uzskatiem, kas pēdējo gadu laikā banku bija ievērojami liberalizējis. Tas bija Bens, kas ieguldīja bankas naudu un prestižu pilsētas un štata sabiedriskajos pasākumos, piemēram, Austrumu forumā. Aleksim nebija ilūziju. Daļa padomes, kas uz Bena politiku bija skatījusies ar nemieru un reizēm pat ar nepatiku, tagad noteikti atbalstīs Rosko ieteikto stingro rentabilitātes līniju. Jautājums bija, cik liela ir šī grupa.

Taču ar vienu no Rosko izteicieniem Aleksis bija pilnīgi vienisprātis. Heivords bija sacījis:… tā kā šī ir slēgta sēde… kur mēs runājam par reāliem lēmumiem, kas ietekmē bankas politiku…

Uzsvars te liekams uz vārda "reāls".

Lai gan akcionārus un vispārējo publiku apmierinās ar rūpīgi izstrādātiem, aizmidzinošiem un cukura pārkaisītiem gada pārskatiem un citām publikācijām, te, aiz slēgtajām padomes sēžu telpas durvīm, noteica īstos bankas darbības virzienus un lietas sauca īstajos vārdos. Tāpēc katras firmas direktoram bija jāievēro zināma piesardzība un jāprot turēt mēle aiz zobiem.

Es gribu pieminēt atbilstošu piemēru no citas organizācijas, — Heivords turpināja. — Atceroties, ko nupat teicu, es pastāstīšu dažus notikumus manā draudzē. Tai, starp citu, es ziedoju daļu savu ienākumu, tā piedaloties sociālajā labdarībā. Sešdesmitajos gados mana draudze ziedoja naudu, laiku un pūles sabiedrisku problēmu risināšanai, īpaši melnādaino dzīves apstākļu uzlabošanai. Pa daļai tas notika sabiedriskās domas spiediena rezultātā, bet arī tāpēc, ka daļa draudzes locekļu to uzskatīja par savlaicīgu pasākumu. Mana baznīca kļuva par sociālo jautājumu aģentūru. Pēdējā laikā tomēr mana domubiedru grupa ir uzņēmusies atbildību un izlēmusi, ka šāda ievirze ir baznīcai nepiedienīga, tāpēc mums jāatgriežas pie reliģijas pamatuzdevumiem. Palielinājām svētbrīžu un dievkalpojumu skaitu, sociālo darbošanos atstājot valdībai un aģentūrām, kam tas ietilpst pienākumos.

Aleksis nekādi nevarēja piekrist, ka baznīcai ir nepiedienīgi nodarboties ar sociālajiem jautājumiem. Vai arī citi direktori ir tādās domās?

Es jau runāju par peļņu kā mūsu svarīgāko uzdevumu. — Rosko Heivords skaidroja. — Zinu, ka pat šajā telpā būs tādi, kas tam nepiekritīs. Viņi uzsvērs, ka firma, kas par galveno izvirza peļņu, nodarbojas ar rupju naudas raušanu, un tas esot tuvredzīgi, savtīgi, neglīti, un bez nekādas sabiedriskās vērtības. — Runātājs iecietīgi pasmaidīja. — Jūs, mani kungi, būsiet šādus izteicienus vairākkārt dzirdējuši.

Es kā baņķieris tos pilnīgi noraidu. Peļņas palielināšana nav tuvredzība.

At)aujict to izskaidrot.

Visas bankas rentabilitāti mēra kā peļņu uz katru akciju. Šī peļņa ir sabiedrībai pieejami skaitļi, un tos pamatīgi pēta akcionāri, noguldītāji, ieguldītāji, kā arī valsts un starptautiskā biznesa aprindas. Peļņas pieaugumu vai krišanos uzskata par bankas stipruma vai vājuma rādītāju.

Kamēr peļņa ir augsta, stipra ir uzticība bankai. Padomājiet, kas notiktu, ja dažas lielākās bankas sāktu uzrādīt peļņas samazināšanos uz katru akciju. Sekotu vispārējs uztraukums, kas strauji izvērstos panikā. Tādā situācijā noguldītāji izņems savu naudu, akcionāri pārdos akcijas, kritīsies bankas akciju vērtība, un tas viss apdraudēs bankas esamību. īsi sakot, sāktos smaga krīze.

Rosko Heivords noņēma acenes un notīrīja tās ar baltu linu mutautiņu.

Lai neviens neuzdrošinās sacīt: tas nevar notikt. Tas jau notika 1929. gada depresijas laikā, bet tagad, kad bankas ir daudz lielākas, rezultātu būtu grūti prognozēt.

Un tāpēc tādai bankai kā mūsējā jārīkojas uzmanīgi, jo tās pienākums ir pelnīt naudu saviem akcionāriem.

Pie galda atkal ieskanējās piekrītošas balsis. Heivords pāršķīra lapu.

Kā mūsu banka var iegūt maksimālo peļņu? Es vispirms izstāstīšu, kas traucē to iegūt.

Mēs nekad to nepanāksim, ja iesaistīsimies pasākumos, kam ir skaisti mērķi, bet nav finansiāla pamatojuma, un kas piesaista bankas naudu uz daudziem gadiem par ļoti zemiem procentiem. Es, protams, runāju par dzīvojamajām mājām nabadzīgākajiem iedzīvotājiem. Mums visos gadījumos būtu ievērojami jāsamazina dažādi hipotēku aizdevumi, kas ir bēdīgi slaveni ar savu nelielo peļņu.

Vēl peļņu var zaudēt, piekāpjoties un pazeminot nodrošinājumu, iesaistoties tā sauktajos minoritāšu firmu biznesa aizdevumos. Šajā jomā bankas pašlaik ir padotas ārkārtīgam spiedienam un mums būtu tam jāpretojas. Nejau aiz rasistiskiem uzskatiem, bet biznesa vērienīguma dēļ. Mums aktīvi jāaizdod nauda šīm minoritāšu firmām, bet noteikumiem un nodrošinājumam jāatbilst vispārējām normām.

Tāpat mums nebūtu pārmērīgi jānodarbojas ar visai miglainām vides aizsardzības lietām. Nav mūsu darīšana, cik atbilstoši vides aizsardzības noteikumiem klienti vada savas firmas. Mūs interesē, lai viņi būtu finansiāli veselīgi.

Citiem vārdiem runājot, mēs aevaram panākt peļņas palielināšanos, kļūstot par mūsu brāļu labdariem vai viņu tiesnešiem un cietumsargiem!

Jā, reizēm mēs varam atbalstīt dažādas sociālās iniciatīvas — lētu dzīves vietu celtniecību, pilsētu atjaunošanu, vides aizsardzību, enerģētiku un dabas resursu saglabāšanu, kā arī citas problēmas, kas droši vien radīsies. Šai bankai ir prestižs un ietekme, ko varam izmantot, nezaudējot līdzekļus. Mēs pat varam ieguldīt simboliskus naudas daudzumus šajos projektos un mums ir sabiedrisko sakaru nodaļa — te viņš iesmējās, — kas par tām informēs sabiedrību un centīsies iespaidu paspilgtināt. Tomēr, lai sasniegtu īstu rentabilitāti, mums ir jādarbojas citā laukā.

Aleksis Vandervorts nodomāja: lai nu kā šo uzrunu varētu kritizēt, taču neviens nevarēs pārmest, ka Heivords savas domas nav skaidri izklāstījis. Savā ziņā viņa izklāsts bija godīgs. Taču, no otras puses skatoties, viltīgi, pat ciniski aprēķināts.

Daudzi biznesa un finansu firmu vadītāji — daļa no tiem sēdēja šajā telpā — dusmojās, ka viņiem ir ierobežotas iespējas pelnīt. Tāpat viņi ņēma ļaunā, ka nevarēja runāt skaidru valodu, jo tad no visām pusēm uzbruka patērētāju grupas un citi biznesmeņu kritiķi. Tāpēc arī bija tik patīkami dzirdēt, ka kāds skaļi un nebaidīdamies saka to, ko daudzi bija pie sevis domājuši.

To Rosko Heivords noteikti bija gaidījis. Aleksis bija pārliecināts, ka Rosko jau pirms savas uzrunas bija saskaitījis tos, kam tā patiks. Un tāpēc par viņu balsos.

Taču arī Aleksim bija savs aprēķins. Viņš uzskatīja, ka starp direktoriem ir vidējā grupa, liela diezgan, lai Aleksi ievēlētu par prezidentu. Bet viņi būs jāpārliecina.

— īpaši gribu uzsvērt, — Heivords turpināja, — šai bankai būtu jābalstās, kā tas tradicionāli ir bijis, uz finansu attiecībām ar Amerikas rūpniecības uzņēmumiem. Un te es runāju par to rūpniecības daļu, kam ilgus gadus ir augsta peļņa, kas pacels arī mūsējo.

Pašlaik Pirmā Amerikas tirdzniecības banka izdala pārāk maz naudas lieliem aizdevumiem rūpniecības uzņēmumiem. Mums tūliņ jāsāk realizēt programma, kas nodrošinās šo summu palielināšanos…

Tā bija labi pazīstama tēma, ko Rosko Hcivords, Aleksis Vandervorts un Bens Roselli bija daudz pārrunājuši. Rosko paustie uzskati nebija jauni, bet viņš tos pierādīja pārliecinoši ar skaitļiem, diagrammām un tabulām. Aleksis juta, ka tas atstājis iespaidu.

Heivords vēl runāja minūtes trīsdesmit par savu tēmu — palielināt aizdevumus rūpniecībai, samazināt ieguldījumus sabiedriskajām vajadzībām. Viņš nobeidza uzrunu ar aicinājumu atgriezties pie veselā saprāta.

Banku pasaulē pašlaik visvairāk ir nepieciešama praktiska vadība. Tāda, ko neietekmē emocijas un kam nevar piespiest izdot naudu tāpēc, ka kāda pilsoņu grupa to pieprasa. Mums kā baņķieriem ir jāpasaka "nē!", ja darījums nav finansiāli izdevīgs. Un jāsaka "jā!", ja saredzam peļņu. Mēs nedrīkstam uz savu akcionāru rēķina iegūt vieglu popularitāti. Mūsu un mūsu noguldītāju naudu mēs aizdosim tikai uz tādiem nosacījumiem, ka gūsim maksimālu peļņu. Ja tāpēc sauks mūs par cietsirdīgiem baņķieriem, tad lai tā arī ir! Es katrā ziņā esmu viens no tiem, kas būs apmierināts ar to!

Ilcivords apsēdās aplausu pavadīts.

Priekšsēdētāja kungs! — tērauda korporācijas prezidents Leonards Kingsvuds pacēla roku. — Man ir vairāki jautājumi un daži iebildumi.

Galda otrā galā viņa godība Harolds Ostins veikli iespraucās pa vidu:

Es gribu, lai to protokolē, priekšsēdētāja kungs, man nav jautājumu, un es pilnīgi pievienojos visam teiktajam.

Atskanēja labvēlīgi smiekli un cita balss — Viduskontinenta gumijas ražošanas kompānijas prezidents Filips Johansens sauca:

Es arī pievienojos! Ir laiks, Harold, ka mēs krietni piegriežam skrūves!

Kāds cits pārtrauca:

Arī es tā domāju!

Kungi! Kungi! — Džeroms Patertons viegli piesita ar āmuriņu. — No mūsu darba kārtības pabeigta tikai viena daļa. Jautājumus es atļaušu uzdot vēlāk. Kas attiecas uz domstarpībām, tās pataupīsim pārrunām, kad Rosko un Aleksis būs šo telpu atstājuši. Taču vispirms uzklausīsim Aleksi.

Lielākā daļa nojums mani pazīst gan kā cilvēku, gan kā baņķieri, — Aleksis sāka savu runu. Viņš pie galda stāvēja brīvi, mazliet saliecies un plecus uz priekšu izvirzījis, lai varētu saskatīt direktorus, kas sēdēja pa labi un kreisi. Balss skanēja mierīgi un draudzīgi.

Jūs arī zināt, vai vismaz jums vajadzētu zināt, ka es kā baņķieris esmu sīksts, pat cietsirdīgs, ja jums tā patīk. To pierāda finansu darījumi, ko es vadīju Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, un tie visi deva ievērojamu peļņu, neviens nebija ar zaudējumiem. Acīmredzot banku darbā, tāpat kā visās citās jomās, uzņēmums ir spēcīgs, ja tam ir veselīga peļņa. Tas attiecas arī uz pašiem baņķieriem.

Esmu ļoti apmierināts, ka Rosko šo jautājumu aizsāka, jo tas man dod iespēju deklarēt savus ieskatus par peļņu. Tāpat par brīvību, demokrātiju, mīlestību un par mātes un bērna problēmām.

Kāds iesmējās. Aleksis gaiši pasmaidīja pretim. Viņš pastūma tālāk savu krēslu, lai būtu vēl pāris soļu brīvas telpas.

Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas peļņa ir krasi jāpalielina. Taču par to es runāšu vēlāk.

Šobrīd es gribu izklāstīt savus uzskatus.

Es uzskatu, ka civilizācija šajā gadu desmitā ir mainījusies daudz nozīmīgāk un straujāk nekā visā laika posmā kopš rūpnieciskās revolūcijas.

Dažiem šī mūsdienu revolūcija nepatīk. Man tā patīk. Taču neatkarīgi no tā — patīk kādam vai nē — tā ir klāt. Tā ir neatgriezeniska un neapturama.

Jo dzinējspēks šai revolūcijai ir mūsu tautas vairākuma cenšanās uzlabot dzīves kvalitāti, izbeigt postīt vidi un saglabāt visus resursus, ko vien varam. Šī iemesla dēļ arī rūpnieciskajai un biznesa pasaulei izvirzītas jaunas prasības: to mēs saucam par sabiedrisko atbildību. Gribu apgalvot, ka mēs šo atbildību varam uzņemties, nezaudējot ne centa no mūsu peļņas.

Aleksis nemierīgi so|oja pa ierobežoto telpu aiz padomes galda. Viņš pārdomāja, vai atvairīt vēl kādu no Heivorda uzbrukumiem. Tad izlēma: jā!

Rosko, runājot par sabiedrisko atbildību, pieminēja savu draudzi. Viņš mums stāstīja, ka tie, kas — pēc viņa vārdiem — pārņēma draudzē kontroli savās rokās, izlēmuši nepiedalīties sociālajos pasākumos. Es uzskatu, ka Rosko un viņa domubiedri maršē atpakaļgaitā. Un viņu viedoklis nav derīgs ne kristietībai, ne banku biznesam.

Heivords pielēca kājās.

Tā ir vēršanās pret mani un faktu sagrozīšana!

Aleksis mierīgi atbildēja:

Tas nebija ne viens, ne otrs.

Harolds Ostins uzsita uz galda ar pirkstu locītavām.

Priekšsēdētāja kungs, es protestēju pret Alekša uzbrukumiem Rosko.

Rosko bija tas, kas šajā diskusijā iepina baznīcu, un es izteicu tikai savu viedokli, — aizstāvējās Aleksis.

Varbūt jums tā nevajadzētu darīt, — Filipa Johansena balss griezīgi iebilda. — Citādi mums būtu abus jāvērtē pēc tās sabiedrības, kurā jūs apgrozāties. Un tad jau Rosko un viņa draudze izvirzītos priekšgalā.

Aleksis piesarka.

Vai drīkstu vaicāt, par ko jūs runājat?

Johanscns paraustīja plecus.

Cik dzirdu, sievas prombūtnes laikā jūsu tuvākā draudzene ir kreiso aprindu aktīviste. Varbūt tāpēc jums tik ļoti patīk iejaukties sabiedriskajās lietās?

Tagad Džeroms Patertons spēcīgi piesita ar āmuru.

Nu ir diezgan, kungi! Priekšsēdētājs pieprasa abām pusēm izbeigt šādas piezīmes.

Johanscns uzvaroši smaidīja. Par spīti priekšsēdētāja reakcijai viņš bija pretinieku ievainojis.

Aleksis Vandervorts niknodamies apsvēra, vai sacīt, ka privātā dzīve ir viņa paša darīšana, bet tad šo domu atmeta. Kādā citā reizē tas varētu būt vajadzīgs. Tikai ne pašlaik. Viņš saprata, ka ir smagi kļūdījies, savā runā picskardamics Rosko un baznīcai.

Es vēlos atgriezties pie savas sākotnējās domas. Kā gan mēs, baņķieri, varam atjauties šo milzīgo pārmaiņu neievērot? Tas nozīmētu vētras laikā apgalvot, ka vēja nav.

Mēs nevaram šīs lietas noraidīt un neievērot finansiālu apsvērumu dēļ. Visi, kas sēžam ap šo galdu, zinām no personīgās pieredzes, ka bizness neuzplaukst, noliedzot pārmaiņas, bet gan tās pienācīgi sagaidot un piemērojoties jaunajiem apstākļiem. Tā kā esam naudas glabātāji, kas ir jūtīgi pret mainīgo ieguldījumu klimatu, mēs visvairāk nopelnīsim ieklausoties, vērojot un pielāgojoties.

Viņš juta, ka, par spīti nesenajai kļūdai, runa ar savu praktisko ievirzi bija guvusi ievērību. Gandrīz katrs direktors ir saskāries ar tādām jauno laiku problēmām, kā likumdošana, kas vērsās pret vides piesārņošanu, pircēju aizsardzība, atbildība par reklāmu patiesīgumu, mazākumtautību cilvēku pieņemšana darbā un sieviešu līdztiesība. Bieži vien šos likumus pieņēma, pārvarot niknu pretestību no to firmu puses, kas arī šeit pārstāvētas. Tomēr, kad likumus pieņēma, firmas ne tikai iemācījās ar tiem sadzīvot, tās pat skaļi bazūnēja par saviem ieguldījumiem tautas labklājībā. Leonards Kingsvuds uzskatīja, ka firmas atbildība par šīm problēmām ir laba biznesam un to stingri atbalstīja.

ASV ir četrpadsmit tūkstoši banku, — Aleksis atgādināja citiem direktoriem. — Tām ir milzīgs finansiāls spēks aizdevumu izsniegšanā. Protams, kad šie aizdevumi tiek piešķirti rūpniecības un biznesa uzņēmumiem, tiem līdzās iet arī mūsu atbildība. Nav šaubu, ka noteikumos par aizdevumu izsniegšanu būtu jāiekļauj mūsu aizdevumu ņēmēju sabiedriskā uzvedība! Ja finansējam fabriku, tad jautāsim, vai tā nepiesārņos apkārtējo vidi? Ja ar mūsu naudu ražos jaunu produktu — vai tas būs nekaitīgs? Kā atbilst patiesībai firmas reklāma? Ja mums ir izdevība aizdot naudu firmām A un B, kurai no tām ir mazāk diskriminācijas problēmu?

Viņš paliecās uz priekšu un paskatījās katram direktoram tieši acīs.

Pašlaik mēs šos jautājumus neuzdodam, un mēs neesam gatavi rīkoties, ja iegūtās atbildes nepatiks. Bet daudzas lielās bankas to ir sākušās darīt, un PATB darītu prātīgi, ja tām sekotu. Tāpat kā stingra vadība katrā uzņēmumā var iegūt labu peļņu, arī stingra bankas vadība panāks to pašu.

Tikpat svarīgi ir vēl kas: labāk to tagad darīt pēc mūsu ieskatiem, nevis gaidīt, kamēr to uzspiež ar likuma spēku.

Aleksis pauzēja, pakāpās soli atpakaļ, tad uz priekšu. Sāka ar jautājumu:

Kādās jomās vēl bankai jāuzņemas sabiedriskā atbildība?

Esmu vienisprātis ar Benu Roselli, ka mums jārūpējas par dzīves līmeni šajā pilsētā un štatā. Tiešākais veids — finansēt lētu dzīvokļu celtniecību, un padome jau ir apstiprinājusi šīs saistības Austrumu foruma izveidošanā. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka pēc kāda laika mūsu ieguldījums jāpalielina.

Te runātājs paskatījās tieši uz Rosko Hcivordu.

Es, protams, saprotu, ka hipotēku aizdevumi neienes pārāk lielu peļņu. Bet arī no šīm saistībām var gūt lieliskus ienākumus.

Kamēr pārējie direktori uzmanīgi klausījās, viņš tālāk attīstīja domu par krāj kontu programmas paplašināšanu.

Līdzekļi hipotēkām tradicionāli tiek ņemti no krājkontiem, jo hipotēkas ir ilglaicīgi ieguldījumi, un krājkonti tāpat ir stabili ilgtermiņa pasākumi. Ar krājkontu palielināšanu mēs sekmēsim rentabilitāti. Tā būs sasniegts trīskāršs mērķis: rentabilitāte, finansiālā stabilitāte un sniegta nozīmīga palīdzība sociālajā jomā.

Vēl pirms nedaudz gadiem lielās bankas pret iedzīvotāju vairākumu izturējās ar nicināšanu, uzskatot, ka sīkie noguldītāji ir nesvarīgi. Un tā, kamēr mēs visi snaudām, krājaizdevu sabiedrības tālredzīgi darīja to, ko mēs nepratām, tika mums tālu priekšā, un nu viņi ir vērā ņemami konkurenti. Tomēr nelieli krājkonti vēl arvien ir banku neizmantotās iespējas. Domāju, ka nākamajos desmit gados patērētāju noguldījumi pārspēs komerciālos noguldījumus un kļūs par lielāko finansiālā spēka avotu.

Aleksis turpināja runāt un pierādīja, ka krājkonti ir tikai viens no bankas darbības virzieniem, kur PATB var strauji paplašināt savu darbību.

Vēl arvien nemierīgi staigājot, viņš analizēja citu bankas nodaļu darbu, ierosināja konkrētus priekšlikumus to reorganizācijai. Daudzi no tiem bija ziņojumā, ko Aleksis Vandervorts dažas nedēļas pirms liktenīgā paziņojuma bija sagatavojis pēc Bena Roselli lūguma. Notikumi attīstījās tā, ka neviens nebija ar tiem iepazinies.

Viens ieteikums bija izveidot štata attālākajās nomalēs vēl deviņas filiāles. Cits paredzēja ievērojamu PATB struktūras pārveidošanu. Aleksis ieteica izmantot konsultāciju firmu speciālistus, kas dotu padomus par nepieciešamajām pārmaiņām. Aleksis uzsvēra:

Mūsu efektivitāte ir zemāka, nekā vajadzētu būt. Bankas mehānisms sācis čīkstēt.

Uzrunas beigās viņš atgriezās pie savas sākotnējās tēmas.

Mūsu bankas saistībām ar rūpniecību jāpaliek tikpat ciešām arī turpmāk. Aizdevumi rūpniecības uzņēmumiem un komerciālā darbība lai ir mūsu darba balsti. Tomēr ne vienīgie balsti. Tiem nevajadzētu būt nesamērīgi lieliem un tā aizņemt mūsu domas, ka aizmirstas sīkie privātpersonu atvērtie konti.

Šīs bankas dibinātājs savu iestādi paredzēja tiem, kam ir pieticīgi ienākumi un kurus citas bankas nepieņem. Bankas mērķi un darbība gadsimta laikā paplašinājās, taču ne dibinātāja dēls, ne mazdēls nekad šos sākotnējos principus neaizmirsa, kā arī nekad neizturējās nevērīgi pret principu, ka vairoti un apvienoti sīki noguldījumi var nozīmēt vislielāko spēku.

Es ierosinu padomei pieņemt lēmumu tūlīt sākt izvērst sīko krājkontu pieauguma programmu, kas godinās bankas dibinātāju, palielinās mūsu finansiālo spēku un, rēķinoties ar mūsdienu situāciju, palīdzēs sabiedrībai, reizē palīdzot arī mums.

Tāpat kā viņi to darīja pēc Ilcivorda uzstāšanās, padomes locekļi Aleksim aplaudēja. Aleksis saprata, ka daļa aplausu bija pieklājības pēc, bet apmēram puse padomes locekļu aplaudēja skaļāk. Viņš vērtēja, ka viņam un Ilcivordam izredzes ir vienādas.

Pateicos, Aleksi, — Džeroms Patertoas paskatījās uz direktoriem. — Vai jums ir jautājumi, kungi?

Jautājumi vēl prasīja kādu pusstundu, un tad Rosko Heivords un Aleksis Vandervorts atstāja padomes telpu. Viņi devās uz saviem birojiem, lai gaidītu padomes lēmumu.

Direktori apspriedās visu rīta cēlienu, bet nespēja vienoties. Tad devās uz ēdamzāli pusdienās un turpināja vērtēt kandidātus. Viņi vēl arvien nebija vienojušies, kad kāds viesmīlis klusi piegāja pie Džeroma Patertona, uz nelielas sudraba paplātes pasniedzot salocītu zīmīti.

Vicepriekšsēdētājs paņēma zīmīti, atlocīja un izlasīja. Pēc mirkļa piecēlās un pagaidīja, kamēr sarunas apklust.

— Kungi, — trīcošā balsī sacīja Džeroms Patertons. — Es dziļās sērās paziņoju, ka mūsu mīļotais prezidents Bens Roselli pirms nedaudz minūtēm miris.

Drīz pēc tam klusi vienojās, neturpinot pārrunas, padomes sēdi pārtraukt.

16

Bcna Roselli nāve piesaistīja starptautiskās preses uzmanību, un bija žurnālisti, kas savos rakstos, izmantojot nodrāzto frāzi, nosauca prezidenta nāvi par "laikmeta beigām".

Bija tā vai nē, bet Bena Roselli aiziešana nozīmēja, ka arī pēdējā no lielākajām ASV bankām tagad nonākusi to banku skaitā, kam vairs nav mantinieku un kam ir divdesmitā gadsimta otrajai pusei raksturīgā pārvaldes sistēma — direktoru padome un algota vadība. Neviens nezināja, kas būs algotais prezidents, jo izlemšana bija atlikta pēc Roselli bērēm, kad direktori atkal sanāks kopā.

Bēres notika decembra otrās nedēļas trešdienā.

Gan pašas bēres, gan atvadu ceremonija bija organizētas saskaņā ar katoļu baznīcas pilnu rituālu un ļoti grezni, atbilstoši pāvesta bruņinieka, baznīcas atbalstītāja, kāds bija Bens Roselli, nopelniem.

Divas dienas no mirušā atvadījās Svētā Mateja katedrālē, jo Matejs — jeb Levijs, nodokļu iekasētājs, — bija baņķieru patrons. Garām zārkam nostaigāja vismaz divi tūkstoši cilvēku, ieskaitot ASV prezidenta pārstāvi, štata gubernatoru, sūtņus, pilsētas vadību, bankas darbiniekus un vēl daudz vienkāršu cilvēku.

Apbedīšanas rītā arhibīskaps, bīskaps un monsiņjors baznīcā vadīja mesu. Atbildes lūgšanām dziedāja liels, skanīgs koris. Pārpildītajā katedrālē priekšējie soli bija rezervēti Roselli ģimenei un tuviem draugiem. Tieši aiz viņiem vietas ieņēma PATB vadošie darbinieki.

Rosko Heivords, tāpat kā sieva Beatrise, valdonīga un robusta sieviete, un dēls Elmcrs, bija tērpies melnā. Heivords pats piederēja episkopāļu draudzei, viņš labi pazina katoļu baznīcas procedūras, tāpēc pirms apsēšanās eleganti nometās ceļos un darīja tā arī izejot, lai gan paši katoļi reti kāds ievēroja šo rituālu. Heivordi zināja mesas atbildes no galvas, un viņu balsis visi varēja labi sadzirdēt, jo vairums pārējo tās nemācēja.

Aleksis Vandervorts, tērpies tumši pelēkā, sēdēja divas rindas aiz Hcivordicm, un bija viens no tiem, kas nezināja atbildes. Viņš bija agnostiķis un šādā situācijā nejutās ērti. Viņš nezināja, vai Bens Roselli būtu tādu greznību augti vērtējis, jo patiesībā pats bija vienkāršs cilvēks.

Sēdēdama blakus Aleksim, Margota Brakena ziņkārīgi vērās apkārt. Sākumā viņa bija nodomājusi ierasties baznīcā ar Austrumu foruma iedzīvotājiem. Bet, tā kā nakts bija pavadīta pie Alekša, viņš sievieti pārliecināja iet kopā. Austrumu foruma delegācija bija liela un izvietojās kaut kur baznīcas aizmugurē.

Blakus Margotai sēdēja Edvīna un Luiss D'Orseji, pie kam vīrietis izskatījās tikpat izkāmējis un izbadis kā vienmēr un atklāti garlaikojās. Aleksis nodomāja, ka Luiss droši vien domās veido nākamo finansu biļetenu. D'Orseji te bija ieradušies vienā mašīnā ar Aleksi un Margotu. Šis četrinieks bieži bija kopā, ne tāpēc, ka Edvīna un Margota bija māsīcas, bet tāpēc, ka viņi jutās labi cits cita sabiedrībā. Pēc mesas viņi visi dosies uz kapsētu.

Vienu rindu pirms Alekša sēdēja padomes vicepriekšsēdētājs Džeroms Patcrtons ar sievu.

Dievkalpojums Aleksi daudz neskāra, tomēr acīs saskrēja asaras, kad garām aiznesa zārku. Viņa jūtas pret Benu, kā pēdējā laikā bija atklājis, bija diezgan tuvu dēla mīlestībai. Savā ziņā vecais kungs bija aizvietojis Alekša tēvu un aiz sevis atstāja tukšumu, ko citi nevarēs aizpildīt.

Margota maigi atrada viņa roku un to turēja.

Kad pavadītāji devās ārā no baznīcas, viņš ievēroja, ka Rosko un Beatrise Heivordi skatās uz viņu. Aleksis pamāja, un Rosko, kura sejas vaibsti atmaiga kopīgo sēru dēļ, pamāja pretim. Atskārstot, ka reiz nomirs visi kā tagad Bens, viņu nesaskaņas uz laiku aizmirsās.

Pie katedrāles iela bija slēgta satiksmei. Zārks jau atradās bēru automašīnā, kas bija pilna ar ziediem. Policijas kontrolēti, piebrauca limuzīns pēc limuzīna un uzņēma Roselli radus un bankas vadību. Bēru automobilim priekšā ar iedarbinātu motoru bija nostājies policijas motocikls, kas pavadīs bēru braucienu.

Diena bija pelēka un auksta, un vējš dzenāja pa ielu putekļu vērpetes. Augstu virs viņu galvām slējās katedrāles torņi, kas daudzajos gados bija nomelnējuši pilsētas dūmos. Sinoptiķi šodien solīja sniegu, bet tas vēl nebija sācis krist.

Kamēr Aleksis māja savam šoferim, Luiss D'Orsejs blenza uz televīzijas un fotogrāfu kamerām, kas filmēja pavadītājus. Viņš sacīja:

Ja jau es visu laiku jūtos nospiests, tad laikrakstu vēstīm vajadzētu nospiest PATB akciju kursu vēl zemāk.

Aleksis negribīgi nomurmināja piekrišanu. Tāpat kā Luiss, arī viņš labi zināja, ka Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas akcijas, kas bija reģistrētas Ņujorkas biržā, kopš Bcna slimības paziņojuma bija kritušās par piecarpus punktiem. Pēdējā Roselli aiziešana, kura vārds vienmēr bija bankas vadībā, apvienota ar neziņu par jaunās vadības nodomiem, bija pazeminājušas akciju kursu vēl zemāk. Lai arī tas šķita neloģiski, ziņas par bērēm darīs to pašu.

Akcijas vērtība atkal pieaugs, — sacīja Aleksis. — Peļņa ir laba un nekas nav mainījies.

Jā, to jau es zinu, — piekrita Luiss. — Un tāpēc es rīt pēc pusdienas nokārtošu savu īso pozīciju. [8]

Edvīna izskatījās satriekta:

Tu tiešām pārdevi PATB akcijas īsajā pozīcijā?

Protams, ka tā. Ieteicu arī vairākiem klientiem darīt to pašu. Mums jau tagad ir krietna peļņa.

Viņa uztraucās.

Luis, mēs abi nekad nepārrunājam bankas slepenās lietas. Citi nav tik godīgi. Un tagad mana darba dēļ tevi vēl apsūdzēs informētībā, ka akcijas jāpārdod īsajā pozīcijā.

Aleksis papurināja galvu.

Ne šajā gadījumā, Edvīna. Par Bena slimību zināja visi.

Kad pārtaisīsim kapitālistisko sistēmu, — Margotai iezibējās acis. — Mēs kā vienu no pirmajām aizliegsim biržu īsās pozīcijas.

Luiss sarauca uzacis.

Kāpēc?

Tāpēc ka tas ir tik absolūti negatīvi. īsā pozīcija ir graujoša spekulācija, jo tā liek kādam citam zaudēt. Tas ir vampīrisms, kas neko nerada.

Tā gan nav, — plati smaidīja Luiss. — Tas radīja ļoti glītu summiņu manā kabatā. — Viņš bija ar Margotu daudzkārt krustojis vārdu šķēpus. — Un to ar amerikāņu ieguldījumiem nemaz nav tik viegli panākt.

Man vēl arvien nepatīk, ka tu to dari ar PATB akcijām, teica Edvīna. — Es jūtos pārāk tuvu šīm darbībām.

Luiss D'Orsejs uz sievu nopietni paskatījās.

Tādā gadījumā, mana mīļā, kad nokārtošu šo īso pozīciju, vairs nekad neaizskaršu PATB akcijas.

Margota vērīgi paskatījās uz Luisu.

Aleksis piebilda:

To viņš sacīja nopietni.

Aleksis reizēm nesaprata Edvīnas un Luisa attiecības. Skatoties no malas, viņi šķita nesaderīgs pāris. Edvīna eleganti izskatīga un nosvērta; Luiss vājš, augumā necils, sevī noslēdzies, atraisīts tikai ar tiem, ko labi pazina, un savā rēcošā lauvas biļetenā. Tomēr viņu laulībā viss bija kārtībā, viņi viens otru cienīja un mīlēja, kā Luiss bija tikko pierādījis. Aleksis nosprieda, ka pretējie cilvēki ne tikai viens otru pievelk; viņi arī mēdz saglabāt laulību.

Alekša bankas kadiljaks apstājās garas rindas galā pie katedrāles, un viņi četratā virzījās uz mašīnas pusi.

Solījums būtu vēl civilizētāks, — bārās Margota, — ja tu, Luis, apsolītos nekad vairs neko nepārdot īsajā pozīcijā.

Luiss nopūtās.

Aleksi, kas tev, pie velna, ir kopējs ar šo sociālistiskā vēriena sievišķi?

Mums lieliski sapas vienā maisā, — atbildēja Margota. — Vai tad ar to nepietiek?

Aleksis piebilda:

Un es ceru viņu drīz apprecēt.

Edvīna silti paskatījās:

Tad es domāju, ka tu to izdarīsi. — Viņas bija tuvas ar Margotu jau no bērnu dienām, par spīti dažādajiem temperamentiem un uzskatiem. Kopējs bija arī tas, ka abās ģimenēs sievietes bija stipra rakstura un darbojās sabiedriskajā laukā. Edvīna klusi jautāja Aleksim:

Vai ir kas jauns par Sīliju?

Viņš pakratīja galvu.

Nekas nav mainījies, varbūt tikai uz slikto pusi.

Viņi piegāja pie mašīnas. Aleksis pamāja, lai šoferis

paliek sēdot, tad ielaida pārējos pa aizmugures durvīm un iekāpa pats. Iekšpusē stikls starp šoferi un pasažieriem bija aizvērts. Viņi iekārtojās, kamēr svinīgais brauciens tikko kustējās uz priekšu.

Sīlijas pieminēšana darīja šo brīdi vēl skumīgāku. Vainas apziņā Aleksis atzina, ka sieva atkal drīz jāapmeklē. Kopš apmeklējuma oktobrī viņš bija vienreiz iegriezies. Sīlija vēl vairāk attālinājās, neizrādīja, ka vīru vispār pazīst. Viņa visu laiku klusi raudāja. Pēc tam vairākas dienas viņš bija nomākts un baidījās tur atgriezties.

Aleksis nodomāja, ka Bens Roselli, kas gulēja zārkā brauciena priekšgalā, ir laimīgāks nekā Sīlija, jo viņa dzīve ir beigusies. Ja nu Sīlija nomirtu?… Aleksis šo domu atvairīja.

Starp viņu un Margotu nebija nekā jauna, jo viņa kategoriski atteicās Aleksi precēt līdz laikam, kamēr tas Sīlijai kaitēs. Šķita, ka Margota gatava tā dzīvot visu mūžu. Aleksis gan tā nebija ar mieru.

Luiss pagriezās pret Edvīnu:

Gribu tev pajautāt par to jauno cilvēku, ko jūs pieķērāt ar roku naudas lādē. Kā viņu sauc?

Mailzs īstins, — atteica Edvīna. — Viņam nākošajā nedēļā jāierodas krimināltiesā, un man jābūt lieciniecei. Es to nedarīšu ar īpašu prieku.

Nu, vismaz vainīgais nonācis tur, kur tam bija jābūt, — sacīja Aleksis. Viņš bija lasījis gan revīzijas nodaļas vadītāja, gan Nolana Veinraita ziņojumus. — Kas notika ar jauno kasieri, kas bija iejaukta, ar Nunjezas kundzi? Vai ar viņu viss kārtībā?

Tā liekas. Mēs nelaimīgā kārtā viņai krietni nodarījām pāri. Pie tam bez iemesla.

Margota, kas bija iegrimusi savās domās, pēkšņi saausījās.

Es pazīstu kādu Huanitu Nunjezu. Ļoti jauka sieviete, dzīvo Austrumu forumā. Cik zinu, vīrs viņu pametis. Viņai ir bērns.

Jā, tā izklausās pēc mūsu Nunjezas kundzes, — sacīja Edvīna. Es atceros. Viņa dzīvo Austrumu forumā.

Margota bija ziņkārīga, bet saprata, ka šobrīd nav īstā reize jautājumiem.

Viņi sēdēja klusi, un Edvīna sāka domāt. Šie divi nesenie gadījumi — Bena Roselli nāve un jaunā Lstina muļķīgā savas dzīves sabojāšana. Viņai šie cilvēki patika, un viņu liktenis Edvīnu apbēdināja.

Likās, ka par Bcnu būtu jāsēro vairāk, jo viņa šim cilvēkam bija daudz pateicības parādā. Ātrā izvirzīšanās atbildīgos amatos bankā bija viņas spēju dēļ. Tomēr arī Bens nekad nebija vilcinājies — kā daudzi citi — dot sievietei tās pašas iespējas, kādas dod vīrietim. Edvīnai nepatika sieviešu atbrīvošanās kustības papagailiskā klaigāšana. Viņa uzskatīja, ka sievietēm biznesa aprindās ir priekšrocības tāpēc, ka viņas ir sievietes. Taču Edvīna nekad tās neizmantoja. Visus šos gadus Bena klātbūtne vien garantēja līdzīgas iespējas.

Tāpat kā Aleksi, arī Edvīnu Bena iznešana no katedrāles bija novedusi līdz asarām.

Tad domas pārsviedās uz Mailzu. Viņš bija jauns diezgan, lai sāktu dzīvi no jauna, bet tas nebūs viegli. Viņš nekad vairs nedabūs darbu bankā. Arī nekur citur, kur būs vajadzīga uzticības persona. Par spīti viņa nodarījumam, Edvīna cerēja, ka puisim nepiespriedīs cietumsodu.

Skaļi Edvīna sacīja:

Es vienmēr jūtos vainīga, risinot sarunas bēru laikā.

Kas par to? — ieprasījās Luiss. — Ceru, ka manās bērēs kāds teiks ko svarīgu, ne tikai ikdienas runas.

To varētu garantēt, — piebilda Margota. — Izdod pēdējo D'Orseja finansu biļetena numuru un iekārto, lai kaprači to izdala bēriniekiem.

Luiss smaidīja:

Es to mēģināšu atcerēties.

Tagad bēru ceremonijas brauciens sāka virzīties ātrāk. Pašā priekšā motocikls uzņēma gaitu, divi citi aizdrāzās garām, lai apturētu šķērsielu satiksmi. Pārējās mašīnas sāka braukt ātrāk, pēc brīža Svētā Mateja katedrāle palika aiz muguras, un viņi izbrauca pilsētas ielās.

Solītais sniegs sāka viegli sijāties.

Man šī Margotas doma ļoti patīk, — Luiss apcerēja. — Atvadu biļetens. Un man pat tam ir virsraksts: Aprociet ASV dolāru kopā ar mani! Kāpēc gan nē? Tas jau ir beigts un pagalam! Un nākošajā rakstā icsacīšu dolāra vietā izdot jaunu valūtu — ASV D'Orseju. Tam, saprotams, būs zelta segums. Un vēlāk, kad tas būs noticis, ceru, ka pārējām pasaules valstīm pietiks saprāta darīt to pašu.

Tad tev uzcels pieminekli par atpakaļrāpulību, — sacīja Margota. — Un galvai būs jābūt sagrieztai uz muguras. Ja mums būs zelta segums, tad pasaules bagātība piederēs vēl mazākam cilvēku skaitam, un visa pārējā cilvēce paliks ar pliku pēcpusi.

Luiss saviebās:

Cik pretīgas izredzes, īpaši jau teikuma pēdējā daļā. Tomēr pat šāda izredze sevi attaisnotu, ja mēs iegūtu stabilu valūtas sistēmu.

Kāpēc?

Tāpēc, ka tad, kad valūtas sistēma sabrūk, kā pašlaik Amerikā, nabagie cieš visvairāk.

Aleksis sēdēja uz atlokāmā sēdekļa iepretim pārējiem trim. Viņš pagriezās, lai uzrunātu D'Orseju.

Luis, es mēģinu būt objektīvs un reizēm liekas, ka tavas rūpes par dolāru un valūtas sistēmu vispār ir saprotamas. Bet es nevaru pievienoties tavam vispārējam pesimismam. Neticu, ka viss, kam sakars ar naudu, sāk brukt.

Tas ir tāpēc, ka tu negribi ticēt. Tu esi baņķieris. Ja naudas sistēma sabruks, tu un banka būsiet bez darba. Un tad labākais, ko ar tiem nevērtīgajiem papīriem darīt, būtu tos izmantot par tapetēm vai pārstrādāt tualetes papīra ru]|os.

Margota ievaidējās:

Ak tētīt!

Edvīna nopūtās.

Jūs abi zināt, ka tā notiek katru reizi, kad šo cilvēku izprovocē. Kāpēc jūs tā darāt?

Nē, nē! — vīrs atteica. — Respektējot tavas rūpes, mīļā, es tomēr ceru, ka manī klausīsies nopietni. Man nevajag iecietības.

Ko tad tev vajag? — vaicāja Margota.

Man vajag, lai cilvēki pieņem patiesību, ka Amerika politikas, mantkārības un parādu nastas dēļ ir izputinājusi savu un arī visas pārējās pasaules naudas sistēmu. Es gribu, lai visi skaidri saprot, ka arī valstis, ne tikai indivīdi un firmas, var bankrotēt. Es gribu, lai zina, ka Savienotās Valstis ir tuvu bankrotam, jo, Dievs mans liecinieks, vēstures gaitā mums ir diezgan piemēru, lai saprastu, kā un kāpēc tas notiek. Paskatieties uz Ņujorku! Tā ir bankrotējusi, paputējusi, tā turas kopā ar saitēm un plāksteriem, bet no visām pusēm uzglūn anarhija. Tas, kas noticis Ņujorkā, notiks visā valstī.

Naudas sistēmu sabrukums nav nekas jauns. Arī mūsu gadsimtā ir daudz tādu piemēru, un visiem pamatā ir viens un tas pats — valdība, kas pieļauj inflācijas sifilisu, iespiežot dekrēta naudu, kam nav ne zelta, ne kāda cita seguma. Un Savienotās Valstis jau piecpadsmit gadus ir rīkojušās tieši tā.

Jā, apgrozībā ir vairāk dolāru, nekā tas ir nepieciešams, — atzina Aleksis. — Katrs, kam kāda sajēga, to saprot.

Luiss īgni pamāja.

Ir arī vairāk parādu, nekā jebkad spēsim samaksāt. Parādu nasta pārdabiski pieaug. Amerikas valdības ir neapdomīgi izdevušas miljardus, neprātīgi aizņēmušās, neticamā vieglumā krāvušas debetu uz debeta, pēc tam izmantojušas spiestuves, lai izlaistu vairāk un vairāk papīra naudas, bet būtībā radījušas inflāciju. Un arī cilvēki ir šī bezprāta varā. — Viņš pamāja uz zārka pusi. — Bens Roselli un citi baņķieri ir darījuši nolādēti daudz, lai krautu trakus parādus uz citiem parādiem. Un arī tu, Aleksi, ar tavām inflāciju radošajām kredītkartēm un vieglo naudas aizņemšanās veidu. Kad ļaudis iemācīsies saprast, ka aavtāda viegla parāda? Kā es jums saku, mēs kā tauta un katrs individuāli esam zaudējuši to, kas mums kādreiz bija — finansiālo saprātu.

Kā tu, Margota, vari iedomāties, — sacīja Edvīna, — Luiss un es reti runājam par banku lietām. Tā ir mierīgāka dzīve.

Margota smaidīja.

Luis, tu tagad izklausies pilnīgi pēc sava biļetena.

Vai arī, — viņš atbildēja, — pēc spārnu švīkoņas tukšā telpā, kur neviens mani nedzird.

Edvīna pēkšņi iesaucās:

Bēres būs baltas. — Viņa paliecās uz priekšu, lai paskatītos caur aizsvīdušajiem logiem. Tagad sniga pa īstam. Bērinieki bija sasnieguši priekšpilsētu, svaigi uzkritušais sniegs ielas darīja slidenas, un policijas motocikls priekšā drošības dēļ samazināja ātrumu.

Aleksis pēkšņi saprata, ka kapsēta vairs ir tikai pusjūdzes attālumā.

Luiss D'Orsejs vēl nevarēja nomierināties.

Tāpēc cilvēku vairākumam cerību vairs nav, jo naudas spēle ir zaudēta. Krājkonti, pensijas un nemainīgu procentu ieguldījumi ātri vien kļūst nevērtīgi. Pulkstenis rāda piecas minūtes pēc pusnakts.Tagad katram jārūpējas par sevi un jāmēģina izdzīvot, indivīdiem jācīnās, lai tiktu pie glābšanas jostām. Un ir iespēja nopelnīt no šīs vispārējās nelaimes. Ja tevi tas interesē, Margota, tu atradīsi informāciju par šo tematu manā jaunākajā grāmatā: "Depresijas un nedienas: kā no tām taisīt naudu." Tā, starp citu, ir ļoti populāra.

Ja tev nekas nav pretim, — Margota teica, — es to nemeklēšu. Man liekas, tas būtu kā buboņu mēra uzliesmojuma laikā par dārgu naudu pārdot pretpotes.

Aleksis novērsās no citiem un, skatīdamies pa logu, iegrima domās. Bija reizes, kad Luiss kļuva teatrāls un visu pārspīlēja. Taču parasti viņa teiktajam vijās cauri zināšanas un ass prāts. Tā tas bija šodien. Luisam varēja izrādīties taisnība, ka tuvā nākotnē draud finansiāls sabrukums. Ja tā, tad tas būs vispostošākais cilvēces vēsturē.

Turklāt Luiss D'Orsejs nebija vienīgais, kas tā sacīja. Arī vairāki citi finansu speciālisti apgalvoja to pašu, bet viņi nebija tik populāri un viņus apsmēja, jo neviens negribēja piedzīvot apokalipsi. Vismazāk jau baņķieri.

Tā bija sagadīšanās, ka Alekša domu gājienu pēdējā laikā piesaistīja divi no Luisa tematiem. Viens bija nepieciešamība krāt un taupīt, un viņš tāpēc mudināja padomi paplašināt bankas krājaizdevumu programmu. Un otrs bija viņa nemiers par indivīdu strauji pieaugošo parādu nastu, ko veicināja kupli sazēluši un viegli dabūjami kredīti, īpaši pēc plastikāta kartīšu ieviešanas.

Viņš atkal pagriezās uz Luisa pusi.

Luis, ja es piekristu tavām domām, ka tuvojas finansiāls sabrukums, un tu būtu parasts ASV dolāru krājējs, kādā bankā tu noguldītu savu naudu?

Luisam nebija jādomā.

Lielā bankā. Kad pienāks sabrukums, mazās bankas pirmās slēgs durvis. Divdesmitajos gados mazās bankas krita kā mušas, un tas notiks atkal, jo tām nav pietiekamā daudzumā brīvu līdzekļu, lai pārdzīvotu noguldītāju naudas izņemšanu, kad sākas panika. Starp citu, ar federālo noguldījumu apdrošināšanu nevar rēķināties. Ja liels skaits banku krīt, viņi varēs atmaksāt tikai apmēram vienu procentu no zaudētās naudas. Tas nevieš cerības.

Luiss padomāja un turpināja.

Taču krīzes gadījumā cietīs ne tikai mazās bankas vien. Dibenā noies arī dažas lielās. Tās, kam lielas summas ieguldītas rūpniecības attīstībā, kam ir daudzu starptautisku ieguldītāju nauda, karstā nauda, kas var pazust stundas laikā. Tādām bankām trūkst brīvās naudas, ja noguldītāji to pieprasa. Ja es būtu caurmēra dolāru krājējs, izpētītu vairāku lielo banku bilances, lai atrastu tādu, kam ir zema aizdevumu un noguldījumu attiecība un plašs sīko noguldītāju skaits.

Cik patīkami! — sacīja Edvīna. — PATB ir visi šie priekšnoteikumi.

Jā, vismaz šobrīd, — pamāja Aleksis. Tomēr viņš saprata, ka viss var strauji mainīties, ja padome piekritīs Rosko plāniem palielināt rūpniecības aizdevumu summas.

Reizē ar šo domu atausa atmiņā, ka padome sanāks pēc divām dienām, lai turpinātu pirms nedēļas pārtraukto sēdi.

Mašīna apstājās, pabrauca nelielu gabaliņu un atkal apstājās. Viņi bija iebraukuši kapsētā un tagad atradās tās vidū.

Mašīnu durvis atvērās, pasažieri izkāpa, turēdami lietussargus, mēteļu apkakles pacēluši, salickušies pret vēju un strauji krītošo sniegu. Pašlaik no mašīnas izcēla zārku. Arī to drīz apklāja sniegs.

Margota ieķērās Alekša elkonī un kopā ar D'Orsejiem devās klusā gājienā, lai pavadītu Benu Rosclli uz viņa kapa vietu.

17

Kā iepriekš bija nolemts, Rosko Heivords un Aleksis Vandervorts nepiedalījās no jauna sasauktajā padomes sēdē. Abi gaidīja savos birojos.

Viņus izsauca īsi pirms divpadsmitiem, divas stundas pēc sēdes sākuma. Uzaicināja arī bankas sabiedrisko sakaru viceprezidentu Diku Frenču, kas presei paziņos jaunā PATB prezidenta vārdu.

Sabiedrisko sakaru nodaļas vadītājs jau bija sagatavojis divus paziņojumus presei kopā ar fotogrāfijām. Tie vēstīja:

ROSKO D. HEIVORDS PIRMĀS AMERIKAS TIRDZNIECĪBAS BANKAS PREZIDENTS

ALEKSANDRS VANDERVORTS PIRMĀS AMERIKAS TIRDZNIECĪBAS BANKAS PREZIDENTS

Bija sagatavotas aploksnes. Izsaukti ziņneši. Pirmās paziņojuma kopijas piegādās telegrāfa aģentūrām, laikrakstu redakcijām, televīzijas un radio raidstacijām. Izmantojot pastu, vairākus simtus izsūtīs pēc tam, vakarā.

Heivords un Aleksis padomes telpā ienāca reizē un ieslīdēja savos parastajos sēdekļos pie ovālā galda.

Sabiedrisko sakaru viceprezidents grozījās aiz sapulces priekšsēdētāja Džeroma Patertona krēsla.

Padomes lēmumu paziņoja direktors, kas šo posteni ieņēma visilgāk, viņa godība Harolds Ostins.

Viņš ziņoja, ka Džeroms Patertons, direktoru padomes vicepriekšsēdētājs, no šī brīža kļūst par Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas prezidentu.

Kamēr Ostins runāja, pats jaunais prezidents izskatījās nedaudz apjucis.

Bet sabiedrisko sakaru viceprezidents pie sevis klusi nošņācās:

Nu ir sūdi!

Pēcpusdienā Patertons runāja ar Heivordu un Vandervortu katru atsevišķi.

Esmu tikai pagaidu pāvests, — viņš skaidroja abiem diviem. — Kā zināt, es šo darbu nekāroju. Jūs, tāpat arī direktori zina, ka man līdz obligātajai pensijai palikuši trīspadsmit mēneši.

Padome nespēja starp jums abiem izšķirties, un tagad viņi var vairāk nekā gadu domāt, ko darīt tālāk.

Jūs, tāpat kā es, varat tikai minēt, kas notiks. Taču es apsolos darīt visu, ko spēju, un man vajadzēs jūsu palīdzību. Es zinu, ka to saņemšu, jo tas ir jūsu abu interesēs.

Varu jums abiem apsolīt ļoti interesantu gadu!

18

Jau pirms pamatu rakšanas Margota Brakcna bija iesaistījusies Austrumu foruma celtniecībā. Vispirms viņa bija advokāte pilsoņu grupai, kas ccntās panākt, lai šo projektu realizētu. Vēlāk viņai bija tas pats postenis īrnieku apvienībā. Centra iedzīvotājiem par niecīgu samaksu vai pat pilnīgi par brīvu viņa sniedza juridisko palīdzību. Margota šajā centrā bieži apgrozījās un tādējādi iepazinās ar daudziem iedzīvotājiem, ieskaitot Iluanitu Nunjczu.

Trīs dienas pēc Roselli bērēm — sestdienas rītā — Margota satika Huanitu delikatešu veikalā, kas bija da]a no foruma tirdzniecības alejas.

Austrumu foruma kompleksu plānoja kā vienotu mikrorajonu ar lētiem, glītiem dzīvokļiem jaunās mājās un kapitāli izremontētām vecajām mājām. Te atradās sporta nams, kinoteātris, sapulču un teātru zāle, tāpat rinda veikalu un kafejnīcu. Līdz šim pabeigtās ēkas savienoja kokiem apstādītas ietves, arī gaisa tilti. Daudzas idejas bija aizgūtas no Sanfrancisko Zelta vārtiem vai Londonas Barbizona laukuma. Daļu ēku vēl arvien remontēja, bet pārējās gaidīja finansēšanu.

Labrīt, Nunjczas kundze, — sacīja Margota. — Vai gribat padzert kopā ar mani kafiju?

Sēžot ar stiklu aizklātā terasē delikatešu veikala ārpusē, viņas dzēra espresso un pļāpāja — par Huanitu, viņas meitu Estellu, kas pašlaik atradās centra baletskolā, un par to, kā sokas centra būvprojektiem. Iluanita un viņas vīrs Karloss bija starp pirmajiem centra iedzīvotājiem un īrēja nelielu dzīvoklīti vienā no izremontētajiem īres namiem. Drīz Karloss nozuda nezināmā virzienā. Līdz šim Huanita prata saglabāt to pašu dzīvokli.

Tomēr tikt galā ar nelielajiem līdzekļiem bija grūti, kā atzinās Huanita.

Tāda problēma te ir katrai ģimenei. Ik mēnesi par naudu varam nopirkt mazāk un mazāk. Ak šī inflācija! Kad tā apstāsies?

Margota nodomāja, ka pēc Luisa D'Orseja versijas tas viss beigsies ar postu un anarhiju. Šo domu viņa paturēja pie sevis, bet atcerējās sarunu, kas pirms trim dienām norisinājās starp Luisu, Edvīnu un Aleksi.

Dzirdēju, — viņa mainīja tematu, — ka jums bijušas nepatikšanas bankā, kur jūs strādājat?

Huanitas seja satumsa, likās, ka viņa tūliņ sāks raudāt. Margota ātri iejaucās:

Piedodiet! Man laikam nevajadzēja jautāt!

Nē, nē! Man tikai tas viss pēkšņi atausa atmiņā… Bet tas nu ir galā, un es jums pastāstīšu, ja vēlaties.

Jums jāzina, ka mēs, advokāti, pastāvīgi esam ziņkārīgi.

Huanita pasmaidīja, tad kļuva nopietna un pastāstīja par sešu tūkstošu dolāru pazušanu un tām četrdesmit astoņām stundām, kad notika pratināšanas un viņa dzīvoja kā murgos. Margota, kas vienmēr bija gatava sadusmoties, noskaitās.

Bankai nebija nekādu tiesību jūs pratināt bez advokāta klātbūtnes! Kāpēc jūs nepiezvanījāt man?

Tas man ne reizi neienāca prātā.

Tā tas ir vienmēr. Lielākā daļa nevainīgo to neiedomājas. — Margota padomāja, tad piebilda. — Edvīna D'Orseja ir mana māsīca. Es ar viņu parunāšu.

Huanita bija pārsteigta.

To es nezināju. Taču, lūdzu, nedariet tā! Viņa atklāja patiesību.

Labi, ja jūs nevēlaties, es tā nedarīšu. Bet es runāšu ar kādu citu, ko jūs nepazīstat. Un atcerieties — ja jūs atkal nonākat grūtībās, zvaniet man, un es būšu klāt, lai palīdzētu.

Paldies. Ja vēl kas gadīsies, es tā darīšu, noteikti darīšu.

Ja banka būtu atlaidusi Huanitu Nunjezu no darba, — Margota vakarā teica Aleksim, — es viņu būtu pierunājusi iesūdzēt jūs tiesā, un mēs būtu dabūjušas daudz naudas.

Jā, tas ir ticami, — piekrita Aleksis. Viņi bija ceļā uz vakariņām un padejošanu, pie kam Aleksis sēdēja pie Margotas folksvāgena stūres. — īpaši tad, kad parādījās informācija par mūsu zaglīgo darbinieku īstinu, kā jau tam vajadzēja notikt. Laimīgā kārtā Edvīnas sievišķīgie instinkti paglāba banku no tavējiem.

Nu tu esi vieglprātīgs.

Viņa balss tonis mainījās.

Tev taisnība un tā man nevajadzēja darīt. Mēs pret Nunjezas kundzi izturējāmies ļoti netaisni, un bankā to visi zina. Es zinu, jo esmu lasījis visus ziņojumus. Tāpat Edvīna un Nolans Veinraits. Esmu priecīgs, ka viss beidzās labi. Nunjezas kundze vēl arvien turpat strādā, un es esmu pārliecināts, ka mēs kaut ko no tā iemācījāmies.

Tā jau ir labāk.

Un tā šī lieta izbeidzās. Atceroties viņu abu patiku strīdēties, tas bija solis uz priekšu.

Nedē]u pirms Ziemassvētkiem Mailzam īstinam bija jāstājas federālās tiesas priekšā, pie kam viņu apvainoja par pieciem naudas zādzības gadījumiem savā darba vietā. Četri no apvainojumiem bija par naudu no iztukšotajiem kontiem, kas bija iztērēta zaudētajās derībās. Kopā bija nozagti trīspadsmit tūkstoši dolāru. Piektais apvainojums bija par sešiem tūkstošiem no kases izzagtās naudas.

Tiesas procesu vadīja viņa godība tiesnesis Vinslovs Andervuds, piedaloties zvērinātajiem piesēdētājiem.

Advokāts, ko bija nozīmējusi tiesa, jo īstinam pašam nebija naudas, gribēja labu, bet bija vēl jauns un nepiedzīvojis. Viņš prasīja aizstāvamo atzīt par nevainīgu visās piecās apsūdzībās. Kā izrādījās, tas nebija pareizi. Vairāk piedzīvojis advokāts, apsvēris visus pierādījumus, būtu devis apsūdzētajam padomu atzīt sevi par vainīgu un būtu vienojies ar prokuroru, lai daži fakti, īpaši mēģinājums uzvelt vainu lluanitai Nunjezai, tiesā neparādītos.

Bet tagad tiesas prāvā parādījās visi fakti.

Liecināja Edvīna D'Orscja, Totcnho, Gcins un kāds viņa kolēģis no revīzijas nodaļas. FIB aģents Inns tiesā iesniedza Mailzaīstina parakstīto atzīšanos par naudas zādzību, ko viņš rakstījis FIB birojā, pēc tam kad Nolans Veinraits bija izspiedis atzīšanos viņa dzīvoklī.

Divas nedēļas pirms prāvas notika pierādījumu izpēte, un apsūdzētā aizstāvis bija pieprasījis, lai FIB birojā rakstītā atzīšanās netiktu izskatīta tiesas prāvā. Šo prasību noraidīja. Tiesnesis Andervuds norādīja, ka pirms FIB birojā rakstītās atzīšanās īstins liecinieku klātbūtnē brīdināts par viņa tiesībām.

Agrāko atzīšanos, ko īstins rakstīja, Nolana Veinraita mudināts, varētu uz šī pamata noraidīt, un tāpēc to tiesai neiesniedza.

Edvīnu satrieca Mailza īstina parādīšanās tiesā. Viņš bija bāls un izkāmējis, ar tumšiem riņķiem zem acīm. Viss parastais dzīvesprieks likās izzudis. Tāpat viņa ievēroja, ka vienmēr tik nevainojami ģērbtais vīrietis tagad stāvēja ar izjukušiem matiem un saburzītā uzvalkā. Kopš tā vakara, kad filiālē bija revīzija, viņš likās novecojis.

Edvīnas liecība bija īsa, konkrēta un atklāta. Apsūdzētā advokāts uzdeva dažus vienkāršus jautājumus. Pa to laiku viņa mēģināja uztvert Mailza Tstina skatienu, bet viņš sēdēja ar noliektu galvu un uz viņu neskatījās.

Vēl viena lieciniece apsūdzības pusē bija Huanita Nunjcza. Viņa bija uztraukusies, tiesnesim bija grūti sacīto saklausīt. Viņš divas reizes pārtrauca ar jautājumiem un lūdza, lai Huanita runā skaļāk. Viņš to darīja laipnā balsī, jo šobrīd jau visiem bija skaidrs, ka viņa nav vainīga.

Huanita savā liecībā neizrādīja nekādu naidu pret īstinu, atbildēja īsi, tā ka prokurors visu laiku mudināja atbildes papildināt. Bija skaidrs, ka viņa vienkārši grib no šīs situācijas norobežoties.

Aizstāvība beidzot izlēma pareizi un atsacījās viņu iztaujāt.

Tieši pēc Huanitas liecības aizstāvis, brītiņu sačukstējies ar īstinu, piecēlās un lūdza atļauju runāt ar tiesnesi. To atļāva. Pēc tam tiesnesis, prokurors un aizstāvis ļoti klusi sarunājās, un aizstāvis lūdza atļauju mainīt Mailza īstina paziņojumu tiesai no "nevainīgs" uz "vainīgs".

Tiesnesis Andervuds, lēnīgs un cienījams cilvēks, kuram aiz mierīgās ārienes slēpās dzelžains raksturs, vēroja abus juristus. Viņš runāja tikpat klusi, lai zvērinātie nedzirdētu:

Labi, es atļaušu mainīt tiesas paziņojumu uz "vainīgs", bet brīdinu aizstāvi, ka tas vairs neko neiespaidos.

Izsūtījis zvērinātos no zāles, tiesnesis iztaujāja īstinu, saņemot apstiprinājumu, ka viņš grib mainīt paziņojumu tiesai un izprot sekas. Uz visiem jautājumiem īstins truli atbildēja:

Jā, jūsu godība.

Tad tiesnesis ieaicināja zvērinātos atpakaļ zālē un pārtrauca lietas izmeklēšanu.

Pēc aizstāvības advokāta lūguma apžēlot un atgādinājuma, ka viņa klients tiesas priekšā stājas pirmo reizi, Mailzu īstinu nodeva cietumsargu uzraudzībā, lai nākamajā nedēļā paziņotu spriedumu.

Lai ari Nolans Veinraits nebija liecinieks, viņš bija klāt visā tiesas procesā. Kad tiesas ierēdnis aicināja izskatīt citu lietu un bankas darbinieki atstāja zāli, viņš apsēdās blakus Iluanitai.

Vai es drīkstu brītiņu ar jums parunāt, Nunjezas kundze?

Viņa paskatījās ar izteiksmi, kurā vienaldzība jaucās ar naidu un paraustīja plecus.

Te viss ir beidzies. Man jāatgriežas darbā.

Kad viņi bija izgājuši no federālās tiesas nama, kas atradās tikai dažus kvartālus no PATB pilsētas centra filiāles, viņš pajautāja:

Vai jūs ejat tiešā ceļā uz banku?

Viņa pamāja.

Lūdzu, vai drīkstu iet reizē ar jums?

Huanita paraustīja plecus:

Ja jau jūs tā gribat.

Veinraits skatījās, kā Edvīna D'Orseja, Totcnho un abi revīzijas nodaļas darbinieki, dodoties uz banku, pie zaļajām satiksmes ugunīm pāriet pāri ielai. Viņš tīšām gāja lēnām, lai iedegtos citas ugunis.

Redziet, — viņš sacīja, — man nekad nav bijis viegli atvainoties.

Iluanita asi atbildēja:

Kāpēc tad jūs to pūlaties darīt? Tie taču ir tikai vārdi.

Tāpēc, ka es tos gribu pasacīt jums. Es atvainojos. Par tām grūtībām, ko pārdzīvojāt, par to, ka neticēju jūsu taisnībai un nepalīdzēju grūtā brīdī.

Un nu jūs jūtaties labāk? Tikpat kā aspirīnu ieņēmis? Nu šīs sīkās sāpes beigušās?

Jūs necenšaties manu atvainošanos padarīt vieglāku.

Viņa apstājās.

Bet jūs tajās četrdesmit astoņās stundās man palīdzējāt? — Sīkā sejiņa bija pavērsta uz augšu, tumšās acis cieši lūkojās viņa acīs, un Veinraits pirmo reizi sajuta šīs sievietes spēku un neatkarību. Viņš pārsteigts ievēroja, ka sieviete ir pievilcīga un iekārojama.

Nē, to es tiešām nedarīju. Un tāpēc tagad gribētu palīdzēt, ja vien varētu.

Kā jūs man varat palīdzēt?

Lai jūs no sava vira dabūtu uztura un bērna pabalstu naudu, — viņš izstāstīja FIB atklājumu, ka Karloss dzīvo Fīniksā, Arizonā. — Viņš tur strādā par automchāniķi un acīmredzot pelna labu naudu.

Tādā gadījumā es priecājos par Karlosu.

Man bija prātā kas cits. Jūs varētu parunāt ar kādu no bankas advokātiem. To es varētu nokārtot. Viņš jums ieteiktu, kā dabūt palīdzību tiesas cejā, un es gādātu, lai jums nav advokātam jāmaksā.

Kāpēc jūs tā gribētu darīt?

Mēs esam jums parādā.

Sieviete pakratīja galvu.

Nē.

Viņš nezināja, vai viņa ir pareizi sapratusi.

Tas nozīmētu panākt tiesas lēmumu, lai jūsu vīrs sūta naudu meitiņas audzināšanai.

Vai tas padarīs Karlosu par vīrieti?

Vai tas ir svarīgi?

Svarīgi ir tas, ka negribu viņu piespiest. Viņš zina, kur es dzīvoju un ka Estella ir pie manis. Ja viņš gribētu mums palīdzēt, viņš sūtītu naudu. 57 no, para que?' viņa klusi piebilda.

Veinraitam bija sajūta, it kā viņš cīnītos ar ēnu. Viņš izmisumā iesaucās:

Es jūs nekad nesapratīšu!

Huanita negaidīti pasmaidīja.

Jums nav mani jāsaprot.

Pārējo ccju līdz bankai viņi gāja klusēdami, un Veinraits jutās vīlies. Viņam būtu paticis, ja sieviete pateiktos par piedāvājumu. Tad vismaz liktos, ka viņa to nopietni uzklausījusi. Viņš mēģināja izprast viņas domu gājienu. Sieviete acīmredzot ļoti augstu vērtēja savu neatkarību. Un viņa spēja pieņemt dzīvi tādu, kāda tā ir: ar laimi un nelaimi, cerībām un sagrautām ilgām. Savā ziņā Veinraits šo sievieti apskauda, un viņas pievilcība radīja vēlēšanos labāk to iepazīt.

Nunjezas kundze, — viņš beidzot sacīja. — Vai drīkstu jums kaut ko lūgt?

Jā.

Ja jums dzīvē rodas problēma, īsta problēma, un man ir iespēja palīdzēt, vai apsolāt man zvanīt?

Tas bija otrs piedāvājums pēdējo dažu dienu laikā.

Varbūt, — viņa atbildēja.

Tā uz ilgāku laiku bija Veinraita un Huanitas pēdējā saruna. Viņam likās, ka ir darījis, ko varējis. Un bija arī citas lietas, kas viņu nodarbināja. Viena no tām bija pirms diviem mēnešiem ar Aleksi Vandervortu pārrunātā: atrast cilvēku, kas būtu ar mieru slepeni iefiltrēties Keycharge kredītkaršu viltotāju aprindās, tāpēc ka viltojumi cirta bankas ienākumos dziļus robus.

Veinraits bija atradis kādu izbijušu cietumnieku, ko pazina tikai kā "Viku", kas bija ar mieru par naudu uzņemties milzīgo risku. Viņiem jau bija slepena apspriede, ko Veinraits iekārtoja, izmantojot komplicētus drošības pasākumus. Drīz vien bija paredzēta otra.

Veinraits patiesi cerēja kredītkaršu viltotājus nosēdināt uz apsūdzēto sola, tāpat kā viņš bija izdarījis ar Mailzu Tstinu.

Nākošajā nedēļā, kad Mailzs Tstins atkal stāvēja tiesneša priekšā, Nolans Veinraits tiesas zālē bija vienīgais Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas pārstāvis.

Kā tiesas sekretārs bija norādījis, apsūdzētais stāvēja kājās tiesneša priekšā. Tiesnesis lēnā garā sameklēja un nolika priekšā vairākus dokumentus. Tad auksti paskatījās uz Istinu.

Vai jūs vēlaties ko sacīt?

Nē, jūsu godība, — Mailza balsi tikko varēja sadzirdēt.

Esmu saņēmis vēstuli no jūsu uzraudzības ierēdņa, — tiesnesis Andcrvuds apklusa, skatīdamies uz vienu no dokumentiem sev priekšā, — kuru esat pratis pārliecināt, ka jūs patiesi nožēlojat tos kriminālos nodarījumus, kuros atzināties. — Tiesnesis vārdus "patiesi nožēlojat" izteica tā, it kā turētu tos ar īkšķi un rādītāju tālu no deguna, reizē izrādot, ka nav tik naivs, lai tiem ticētu.

Tiesnesis turpināja:

Nožēla, pat ja tā ir īsta, nāk par vēlu un nevar attaisnot ļaunprātīgo un neģēlīgo mēģinājumu vainu par jūsu noziegumu uzvelt nevainīgai personai, kas to pat nenojauta, bija jums darbā pakļauta un jums uzticējās.

Izvērtējot liecības, ir skaidrs, ka jūs būtu turpinājis šo ļaunprātību, pat pūlējies panākt, lai viņu nosoda jūsu vietā. Laimīgā kārtā tas nenotika, jo citi bija modri un uzmanīgi. Tātad patiesību atklāja ne tāpēc, ka jūs būtu pārdomājis vai nožēlojis izdarīto.

No savas vietas tiesas zālē Nolans Veinraits daļēji redzēja Istina seju un ievēroja, ka tā ir piesarkusi tumši sarkana.

Tiesnesis Andcrvuds atkal paskatījās uz dokumentiem un vēlreiz ar acīm ieurbās apsūdzētajā.

Tiktāl esmu runājis par jūsu ļaunāko nodarījumu. Bet vēl ir jūsu kriminālā darbība, proti, bankas darbinieka dienesta stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. Ne tikai vienreiz, bet piecas reizes dažādos laika posmos. Vienu šādu negodīgu rīcību varētu izskaidrot kā neapdomību, bet to nevar teikt par piecām rūpīgi izdarītām zādzībām, ko jūs spoži izplānojāt savā izvirtušajā prātā.

Banka kā komerciāla iestāde ir tiesīga prasīt godīgumu no tiem, kuriem uzticas. Taču banka nav tikai komerciāla iestāde. Tā ir iestāde, kam uzticas sabiedrība, tāpēc sabiedrībai jābūt pasargātai no tādiem, kas uzticību ļaunprātīgi izmanto, proti, no tādiem cilvēkiem kā jūs.

Tiesneša acis pievērsās jauniņajam advokātam, kas apzinīgi sēdēja blakus savam klientam. Balss kļuva skaļāka un oficiālāka.

Ja šis būtu parasts gadījums, tad, ņemot vērā, ka neesat agrāk sodīts, es tik tiešām būtu jūs notiesājis nosacīti, kā jūsu aizstāvis pagājušajā nedēļā tik daiļrunīgi ieteica. Bet šis nav parasts gadījums. Tas ir ļoti īpašs gadījums, kā tikko aprakstīju. Un tāpēc jūs, Tstin, dosieties uz cietumu, kur jums būs laika pārdomāt savu rīcību, kas jūs tur noveda.

Ar šo tiesas lēmumu jums piespriests cietumsods uz diviem gadiem.

Tiesas sekretārs pamāja, un cietumsargs sāka virzīties uz Tstina pusi.

Pēc tam notika īsa apspriede. Tas bija pāris minūtes pēc sprieduma pasludināšanas un norisinājās nelielā un apsargātā istabiņā aiz tiesas zāles, kas bija paredzēta cietumnieku un viņu advokātu pārrunām.

Pirmais, ko atcerieties, — jaunais advokāts sacīja Mailzam Tstinam, — notiesāšana uz diviem gadiem nenozīmē tikpat garu cietuma laiku. Par labu uzvešanos jūs būsiet tiesīgs iegūt atbrīvošanu ar solījumu laboties, kad būsiet nosēdējis trešdaļu piespriestā laika. Tas nav pat gads.

Mailzs īstins, apdullis no bēdām un murgainās sajūtas, drūmi pamāja.

Jūs, protams, varat iesniegt apelāciju, un tas nav jāizlemj tūliņ. Tomēr teikšu jums godīgi, ka es to neiesaku darīt. Pirmkārt, es neticu, ka jūs apelācijas rezultātā atbrīvos. Otrkārt, tā kā jūs atzināties, ka esat vainīgs, mums nav pietiekama pamatojuma apelācijai. Bez tam ap to laiku, kad tiesa lems par apelāciju, jūs jau varētu būt ārā no cietuma.

Šī spēlīte ir galā. Es negribu apelēt.

Es jūs laiku pa laikam apmeklēšu, lai uzzinātu, vai neesat pārdomājis. Un, kamēr vēl esam kopā, gribu pateikt, ka man ir žēl, ka viss tā beidzās.

īstins bēdīgi piekrita:

Man tāpat!

Tas, kas mūs nogremdēja, bija jūsu rakstiskā atzīšanās. Bez tās prokurors nebūtu varējis šo lietu uzvarēt, īpaši jau par tiem sešiem tūkstošiem dolāru, kas visvairāk iespaidoja arī tiesnesi. Es zinu, ka otru atzīšanos jūs parakstījāt FIB birojā, domādams, ka tā vairs neko neizmainīs. Taču tā nebija. Man liekas, ka bankas drošības dienesta priekšnieks Veinraits jūs šajā ziņā smalki pievīla.

Cietumnieks pamāja.

Jā, to arī es tagad saprotu.

Advokāts paskatījās rokas pulkstenī.

Man jāsteidzas. Šovakar eju uz svarīgu satikšanos. Zināt taču, kā tas ir.

Cietumsargs viņu izlaida no istabas.

Nākošajā dienā Mailzu īstinu aizveda uz federālo cietumu citā štatā.

* » »

Kad par Mailza Istina notiesāšanu uzzināja Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, daži viņa paziņas izjuta nožēlu, bet vairākums domāja, ka sods ir pelnīts. Visiem bija skaidrs, ka bankai ar Mailzu Tstinu vairs nebūs nekādu darīšanu.

Bet gāja laiks un pierādījās, ka šī pārliecība bijusi nepareiza.

OTRĀ DAĻA

1

Tas šķita kā burbulis, kas izniris no liela muklāja dziļumiem, kā pirmais nelaimes vēstnesis. Bija janvāra vidus, un pilsētas svētdienas laikraksta baumu slejas "Ausi pie zemes" autors rakstīja:

…Pilsētā klīst valodas, kas pareģo Austrumu foruma ievērojamu sašaurināšanu. Runā, ka lielajam atjaunošanas projektam trūkstot naudas. Kam gan mūsdienās tās netrūkst?…

Aleksi Vandervortu šīs baumas neaizniedza līdz pat pirmdienas rītam, kad viņš atrada avīzi uz sava rakstāmgalda kopā ar daudziem citiem dokumentiem. Sekretāre rakstu bija apvilkusi ar sarkanu zīmuli.

Pirmdienas pēcpusdienā Edvīna D'Orseja piezvanīja Aleksim, lai apvaicātos, vai viņš šīs baumas ir dzirdējis un cik tajās patiesības. Edvīnas interese bija saprotama, jo viņas vadītā centra filiāle kopš projekta sākuma izsniedza celtniecībai kredītus, bija saistīta ar sarežģītiem galvojumiem un kārtoja visu nepieciešamo dokumentāciju.

Ja šīm baumām ir pamats, — Edvīna uzstāja, — man tas jāzina.

Cik es esmu informēts, — Aleksis mierināja, — nekas nav mainījies.

Pēc brīža viņš pacēla klausuli, lai zvanītu Džeromam Patertonam. Tomēr pārdomāja. Aplamas ziņas par Austrumu forumu nebija nekas jauns. Par šo projektu runāja un rakstīja ļoti daudz, un daļa informācijas neapšaubāmi bija maldīga.

Aleksis sprieda, ka bankas prezidentu nav vērts traucēt ar niekiem. īpaši tāpēc, ka viņš rēķinājās ar Patertona atbalstu savam projektam par ievērojami plašāku noguldījumu piesaistīšanu bankā. Šo projektu viņš gatavojās iesniegt padomei.

Lai nu kā, taču pēc pāris dienām Aleksi ne pa jokam satrauca garāks un nopietnāks raksts, kas parādījās laikraksta Times — Rcgister slejās.

Raksts vēstīja:

Satraukums par Austrumu foruma nākotni pieaug, jo arvien biežāk dzirdamas valodas, ka tā finansēšanu vai nu ievērojami samazinās, vai pārtrauks pavisam.

Austrumu foruma projektu, kas paredz pilsētas centra dzīvojamo un biznesa kvartālu pilnīgu atjaunošanu, parakstīja finansistu konsorcijs ar Pirmo Amerikas tirdzniecības banku priekšgalā.

Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas pārstāvis šodien atzina, ka šādas valodas eksistē, taču nevēlējās tās komentēt. Viņš piebilda, ka "tiks sniegts paziņojums, kad tas būs vajadzīgs".

Saskaņā ar Austrumu foruma plānu jau ir modernizēti vai pārbūvēti daži pilsētas centrālie dzīvojamie rajoni. Vienā mikrorajonā pabeigta daudzstāvu māju celtniecība, kurās būs lēti dzīvokļi. Paredzēta nākamā mikrorajona celtniecība.

Plašs desmitgadu plāns paredz uzlabot izglītības iestādes, palīdzēt sīkajam un vidējam biznesam, organizēt iedzīvotāju apmācību, kā arī kultūras un atpūtas centru celtniecību. Galveno objektu celtniecība, kas sākās pirms divarpus gadiem, līdz šim noritēja saskaņā ar grafiku.

Aleksis šo ziņu izlasīja no rīta pie brokastu galda savā dzīvoklī. Viņš bija viens. Margota jau pirms nedēļas aizbrauca no pilsētas savās advokātes darīšanās.

Ieradies PATB galvenās pārvaldes tornī, viņš uzaicināja Diku Frenču. Frenčs bija sabiedrisko sakaru viceprezidents, drukns, atklāts, agrāk strādājis par finansu ziņu redaktoru. Savu nodaļu viņš vadīja prasmīgi.

— Pirmkārt, — Aleksis jautāja, — kas bija šis bankas darbinieks?

Tas biju cs, — Frenčs atbildēja. — Un godīgi jāsaka, ka man nepatika teksts par "paziņojumu, kad tas būs vajadzīgs". Bet Patertona kungs man šo tekstu nodiktēja. Viņš arī norādīja, lai es vairāk neko nesaku.

Kas tad vēl būtu sakāms?

To jūs, Aleksi, varētu man darīt zināmu. Acīmredzot kaut kas notiek, vai nu labs, vai slikts, jo ātrāk mēs to paziņosim, jo labāk.

Aleksis valdīja dusmas.

Kāpēc neviens neapspriedās ar mani?

Sabiedrisko sakaru viceprezidents bija pārsteigts.

Es domāju, ka jūs visu zināt. Kad vakar runāju ar Patertona kungu pa telefonu, Rosko bija pie viņa, jo dzirdēju viņa balsi. Nodomāju, ka arī jūs tur esat.

Citā reizē, — Aleksis atcirta, — nedomājiet neko!

Viņš atlaida Frenču, tad palūdza sekretāri uzzināt, vai

Džeroms Patertons ir brīvs. Sekretāre paziņoja, ka prezidents vēl nav ieradies, bet ir ceļā un Aleksis ar viņu varēs satikties pulksten vienpadsmitos. Viņš nepacietīgi norūca kaut ko un atsāka darbu pie sava noguldījumu piesaistīšanas plāna.

Pulksten vienpadsmitos Aleksis nogāja piecus jardus līdz prezidenta birojam, kas atradās divās stūra istabās ar skatu uz pilsētu. Kopš jaunā prezidenta stāšanās darbā otrā istaba bija aizslēgta un apmeklētājus tajā neielaida. Ar sekretāru starpniecību kļuva zināms, ka Patertons tajā uz tepiķa praktizējas golfa vieglajos beigu sitienos.

Šorīt pa logiem visas sienas platumā no ziemas zilajām debesīm plūda spoža saule, metot atspulgu uz Patertona gandrīz kailās rozā galvas. Viņš valkāja viegli rūtotu uzvalku, kas atšķīrās no ierastajiem tvīdiem. Priekšā uz galda atradās laikraksts, atvērts lappusē, kas Aleksi bija tā sadusmojusi.

Ēnā uz dīvāna sēdēja Rosko Heivords.

Visi trīs apmainījās ar labrītiem.

Patertons sacīja:

Es lūdzu, lai Rosko paliek, jo man likās, ka zinu, par ko jūs gribat runāt. — Viņš aizskāra laikrakstu. — Pieņemu, ka esat šo te redzējis.

Jā, esmu to redzējis, — sacīja Aleksis. — Es arī iesaucu pie sevis Diku Frenču. Viņš stāstīja, ka jūs un Rosko vakar esat pārrunājuši preses lietas. Un mans pirmais jautājums ir: kāpēc es netiku par to informēts? Ar Austrumu forumu es esmu saistīts tāpat kā pārējie.

Džeroms Patertons likās apmulsis.

Jūs, Aleksi, vajadzēja gan informēt. Taisnību sakot, man šķiet, mēs bijām mazliet apmulsuši, kad ieraudzījām avīzē rakstus, jo tie liecina par informācijas noplūdi.

Kādas informācijas noplūdi?

Šoreiz atbildēja Heivords:

Par manu priekšlikumu naudas politikas komitejai, ko iesniegšu nākamās pirmdienas sēdē. Es ierosinu samazināt bankas ieguldījumus Austrumu forumā par piecdesmit procentiem.

Tātad baumas izrādījās patiesas, un Aleksi šī ziņa vairs nepārsteidza. Taču viņu ārkārtīgi izbrīnīja samazinājuma apmēri.

Viņš pagriezās pret Patertonu.

Vai es saprotu pareizi, ka jūs, Džerom, atbalstāt šo neticamo muļķību?

Džeromam nosarka pat olai līdzīgās galvas virsa.

Es to ne atbalstu, ne neatbalstu un domāju izlemt pirmdien no rīta. Rosko vakar un šodien mēģina mani pārliecināt, lai esmu viņa pusē.

Tieši tā, — Rosko pieglaimīgi atbildēja. — Tā ir pavisam atzīstama taktika, Aleksi. Un, ja gribat pret to iebilst, atļaujiet atgādināt, ka jūs vairākkārt pirms naudas politikas komitejas sēdēm savus projektus iesniedzāt Benam.

Ja tā ir bijis, — Aleksis atcirta, — tad tie bija daudz loģiskāki nekā šis.

Tie, protams, ir tikai jūsu ieskati.

Ne mani vien. Daudzi citi tos atbalsta.

Tas Ileivordu nemaz nesatrauca.

Es uzskatu, ka mēs varam ar bankas naudu rīkoties daudz ienesīgāk, — viņš uzrunāja Patertonu. — Starp citu, Džerom, šīs baumas, kas pašlaik cirkulē, mums varētu būt noderīgas, ja drīzumā tiks nolemts atņemt sabiedriskajiem projektiem daļu naudas. Tad trieciens nebūs tik negaidīts.

Ja jau jūs tā domājat, — sacīja Aleksis, — varbūt ka pats šīs baumas esat palaidis.

Es jums pavisam noteikti saku, ka es tas neesmu.

Kā citādi jūs tās varat izskaidrot?

Heivords paraustīja plecus.

Es pieņemu, ka tā ir sagadīšanās.

Aleksis par to šaubījās. Vai tiešām sagadīšanās? Vai drīzāk nebija tā, ka kāds Rosko Heivorda domubiedrs palaidis izmēģinājuma balonu, lai redzētu, kas notiks? Tas varēja būt viņa godība Harolds Ostins, kas kā reklāmas aģentūras īpašnieks labi sadarbojās ar presi. Taču maz ticams, ka kāds to varētu pierādīt.

Džcroms Patertons pacēla abas rokas gaisā.

Kungi, pataupiet savus pierādījumus līdz pirmdienai. Tad mēs visu pārrunāsim.

Nemānīsim paši sevi, — uzsvēra Aleksis Vandervorts. — Mums šodien jāizlemj, cik liela peļņa ir saprātīga un cik — pārmērīgi liela.

Rosko Heivords pasmaidīja.

Godīgi sakot, Aleksi, man neviens peļņas līmenis neliekas pārmērīgi augsts.

Arī man nē, — piekrita Toms Strogans. — Un tomēr es piekrītu, ka censties iegūt pārāk lielu peļņu dažreiz nav saprātīgi, jo tas var radīt sarežģījumus. Tā kļūst zināma un izraisa kritiku. Finansu gada beigās tā kā tā nāksies visu publicēt.

Un tas ir vēl viens iemesls, — turpināja Aleksis, — kāpēc mums vajadzētu atrast vidusceļu starp peļņu un pakalpojumiem.

Peļņa ir pakalpojums mūsu akcionāriem, — sacīja Heivords. — Un tādiem pakalpojumiem es dodu priekšroku.

Kādā no nelielajām konferenču zālēm bija sanākusi bankas naudas politikas komitejas sēde. Komitejā darbojās četri cilvēki, tā apspriedās katru otro pirmdienu, sēdes vadīja Rosko Heivords. Pārējie trīs komitejas locekļi bija Aleksis Vandervorts un divi vecākie viceprezidenti Strogans un Orvils Jangs.

Komitejas pienākums bija izlemt, kur izmantot bankas brīvos līdzekļus. Svarīgākos lēmumus pēc tam apsprieda un apstiprināja direktoru padome, lai gan tā reti kad mainīja komitejas lēmumus.

Summas, par ko bija jāizlemj, reti noslīdēja zem desmit miljoniem dolāru. Svarīgākajās apspriedēs neoficiāli piedalījās bankas prezidents, viņš drīkstēja balsot tādā gadījumā, ja divi komitejas locekļi nevarēja saprasties ar otriem diviem. Šodien Džeroms Patertons sēdēja pie galda, bet vēl nebija bildis ne vārda.

Komiteja apsprieda Rosko Heivorda priekšlikumu radikāli samazināt Austrumu foruma finansēšanu.

Lai Austrumu forums attīstītos projektā paredzētajos tempos, tuvākajos pāris mēnešos celtniecībai būs vajadzīgi lieli līdzekļi un hipotēkas. Bija plānots, ka Pirmā Amerikas tirdzniecības banka šajā projektā ieguldīs piecdesmit miljonus dolāru. Heivords summu vēlējās samazināt uz pusi.

Viņš skaidroja:

Visiem, kas ir šajā projektā ieinteresēti, pateiksim, ka mēs nepametam Austrumu forumu un ka tas nav mūsu nolūks. Pateiksim, ka bankai ir citas neatliekamas vajadzības un mums tām jāpielāgo naudas plūsma. Mēs šo projektu negatavojamies apturēt. Tas tikai virzīsies lēnāk uz priekšu.

Ja jūs ņemat vērā vajadzību, — iebilda Aleksis, — ievērojiet, ka atjaunošanas gaita jau tagad ir lēnāka, nekā tai vajadzētu būt. Ja mēs tempus pazemināsim vēl vairāk, izdarīsim ļaunāko, ko varam izdarīt.

Arī es uz to raugos no vajadzības viedokļa, — Heivords atteica. — No bankas vajadzības.

Tas bija pārāk vājš atspēkojums, nodomāja Aleksis, laikam jau tāpēc, ka Heivords ir pārliecināts, ka komiteja balsos par viņam vēlamo. Aleksis bija pilnīgi drošs, ka Toms Strogans būs kopā ar viņu pret Heivordu. Strogans bija bankas galvenais ekonomists, jauns, centīgs, ar ļoti plašām interesēm. Aleksis viņu bija izraudzījies un paaugstinājis, apejot daudzus vecākus darbiniekus.

Toties Orvils Jangs, PATB finansu daļas vadītājs, bija Heivorda cilvēks un bez šaubīšanās balsos viņam par labu.

PATB, tāpat kā citās lielajās bankās, varas līnijas neatspoguļojās organizatoriskajā shēmā. īstās varas līnijas virzījās pa apkārtceļiem, metot līkumus, tās balstījās uz dažu cilvēku simpātijām pret citiem, un tie, kas šajās lojalitātes cīņās negribēja piedalīties, palika ārpusē un iestrēga zemākajos posmos.

Ciņa par varu, kas norisinājās starp Rosko Heivordu un Aleksi Vandervortu, bija zināma katram bankas darbiniekam. Tāpēc vairāki no vadošajiem PATB darbiniekiem bija izvēlējušies, kam piebiedroties, un savas cerības uz paaugstinājumu saistīja ar šī cilvēka uzvaru. Dalīšanās bija jūtama arī naudas politikas komitejā.

Aleksis turpināja:

Mūsu peļņa pagājušajā gadā bija trīspadsmit procenti. Tas ir sasodīti labi jebkuram uzņēmumam, kā mēs visi zinām. Šajā gadā paredzam, ka peļņa būs vēl labāka — piecpadsmit vai pat sešpadsmit procentu. Vai mums jācenšas pēc vēl lielākas?

Finansu daļas vadītājs Orvils Jangs iebilda:

Kāpēc gan nē?

To es jau izskaidroju, — atcirta Toms Strogans. — Tas ir tuvredzīgi.

Atcerēsimies vienu, — Aleksis sacīja. — Banku darbā nav grūti iegūt lielu peļņu, un katrai bankai, kas to nespēj, vadībā ir vientieši. Kārtis lielā mērā iedalītas mums par labu. Mūsu iespējas paplašina pašu pieredze un labvēlīgie banku likumi. No nosauktā likumi ir vissvarīgākie. Bet vienmēr tie nebūs labvēlīgi, īpaši, ja mēs turpināsim šo situāciju ļaunprātīgi izmantot un atteiksimies no atbildības par mikrorajona likteni.

Nesaprotu, kāpēc ieguldījumu samazināšana Austrumu forumā būtu atteikšanās no atbildības, — Rosko Heivords sacīja. — Pat pēc mana ierosinājuma pieņemšanas mēs šo projektu būtiski atbalstīsim.

— Būtiski? Gaidi vien! Tas būs minimāls atbalsts, kāds vienmēr ir bijis Amerikas banku devums sabiedriskajām vajadzībām. Piemēram, programmās, kas paredz dzīvokļu celtniecību trūcīgajiem iedzīvotājiem, kaut cik jūtami nepiedalās ne mūsu banka, ne citas. Vai tiešām mēs gribam sevi apmānīt? Banku aprindas paaudzēm ilgi ir ignorējušas sabiedrības problēmas. Arī tagad mēs dodam tikai to, ko nevaram nedot.

Galvenais ekonomists Toms Strogans šķirstīja savas piezīmes.

Es, Rosko, savukārt vēlos runāt par ģimenes dzīvojamo māju hipotēkām. Kā jau Aleksis norādīja, tikai divdesmit pieci procenti mūsu krājkontu ir aizdoti hipotēkās. Tas ir ļoti zems procents. Mēs šo summu varētu palielināt līdz piecdesmit procentiem, nekaitējot savām naudas rezervēm. Es domāju, ka mums tas jādara.

Es atbalstu! — teica Aleksis. — Mūsu filiāļu pārvaldnieki lūdzas, lai viņiem piešķir vairāk hipotēku kapitāla. Mēs no tā iegūstam pieklājīgu peļņu un no pieredzes zinām, ka risks šeit ir niecīgs.

Orvils Jangs iebilda:

Jā, bet tas saista mūsu naudu uz ļoti ilgu laiku un mēs to varētu izmantot citur, lai iegūtu daudz augstākus procentus.

Aleksis nepacietīgi uzsita ar plaukstu pa galdu.

Mūsu pienākums ir reizi pa reizei, ievērojot sabiedrības intereses, pieļaut arī zemākas likmes. Par to es šajā apspriedē visu laiku runāju un tāpēc iebilstu, ka mēs novēršamies no Austrumu foruma.

Ir vēl cits iemesls, — piebilda Toms Strogans. — Aleksis jau to pieminēja: likumdošana. Kongresā jau atskan neapmierinātas balsis. Viņi vēlētos, lai arī mums būtu tāds pat likums kā Meksikā, kas uzdod noteiktu bankas peļņas procentu izmantot dzīvokļu celtniecības finansēšanai mazturīgajiem.

Heivords iesmējās:

To mēs nekad nepieļausim. Vašingtonā ir visspēcīgākais banku lobisms.

Galvenais ekonomists pašūpoja galvu.

Ar to es tik droši nerēķinātos.

Ileivords pacēla balsi:

Tom, es jums apsolu. Pēc gada mēs atkal runāsim par ieguldījumiem. Iespējams, ka palielināsim līdzekļus hipotēkām, Austrumu forumam, citām sabiedriskajām vajadzībām. Tikai ne šogad. Es gribu nodrošināt bankai vēl nepieredzētas peļņas gadu. — Viņš pameta acis uz bankas prezidentu, kas vēl arvien klusēja. — Tāpat domā arī Džeroms.

Beidzot Aleksis saprata Ilcivorda stratēģiju. Ja banka šogad gūs izcilu peļņu, bankas prezidents Džeroms Patertons būs akcionāru un direktoru acīs varonis. Pēc necilās mūža karjeras Patertonam pietiks tikai ar vienu gadu, lai pēc tam varētu aiziet pensijā, slavas un trompešu pavadīts. Un Patertons ir tikai cilvēks. Saprotams, ka šī doma viņam patīk.

Bija tikpat viegli uzminēt, kas sekos tālāk. Džeroms Patertons aiz lielas pateicības pret Rosko Heivordu visādi veicinās domu, ka Heivordam jākļūst par prezidentu. Un, tā kā gads būs bijis ļoti sekmīgs, Patertons varēs iecerēto viegli īstenot.

Tāds bija Heivorda precīzi un ģeniāli izstrādātās idejas mērķis, un Aleksim likās, ka pret to būs grūti cīnīties.

Ir vēl kaut kas, par ko es neesmu ne ar vienu apspriedies, — turpināja Heivords. — Pat ne ar jums, Džerom. Un tas varētu ietekmēt mūsu šodienas lēmumu.

Visi pārējie ziņkārīgi uz viņu paskatījās.

Es pašlaik ceru, un iespējas liekas labas, ka mēs varēsim nodibināt nozīmīgas finansu saistības ar Supranacionālo korporāciju. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc es negribu naudu ieguldīt citur.

Tie ir pārsteidzoši jaunumi! — Orvils Jangs priecājās.

Pat Toms Strogans par šo ziņu redzami ieinteresējās.

Supranacionālā korporācija vai SuNatCo, kā to pazina

visā pasaulē, bija starptautisks milzis, sava veida General Motors pasaules komunikāciju sistēmā. SuNatCo piederēja vai tā pārvaldīja dučiem citu firmu, kas piedalījās viņas darbā vai darīja kaut ko pavisam atšķirīgu. Korporācijas milzīgā ietekme uz visām valdībām, no demokrātijas līdz diktatūrai, pārspēja jebkuras citas firmas visā pasaules vēsturē. Novērotāji ziņoja, ka SuNatCo pieder lielāka vara nekā valdībām daudzās neatkarīgās valstīs, kurās korporācija darbojās.

Līdz šim SuNatCo bija ierobežojusi savas banku attiecības tikai ar trim lielākajām ASV bankām — Amerikas banku, Pirmo nacionālo pilsētas banku un Chase Manhattan. Ja PATB tagad piebiedrosies šai nepārspējamajai trijotnei, ievērojami paaugstināsies bankas prestižs.

Tā ir ļoti interesanta iespēja, Rosko, — Džeroms Patertons sacīja.

Domāju, ka nākamajā naudas politikas komitejas sēdē man būs vairāk informācijas, — sacīja Rosko Heivords. —Iespējams, ka SuNatCo vēlēsies, lai piešķiram viņiem apjomīgu kredītu.

Toms Strogans atgādināja:

Mēs vēl arvien neesam nobalsojuši par Austrumu forumu.

Nu, tad balsosim, — piekrita Heivords. Viņš paļāvīgi smaidīja, priecādamies, kā viņa paziņojumu uzņēma, un būdams ļoti pārliecināts par balsošanas norisi.

Kā jau bija sagaidāms, balsis dalījās uz pusēm. Aleksis Vandervorts un Toms Strogans balsoja pret, Rosko Heivords un Orvils Jangs par līdzekļu samazināšanu.

Visas galvas pagriezās uz Džeroma Patertona pusi, jo viņam piederēja izšķirošā balss.

Bankas prezidents vilcinājās tikai sekundi, tad paziņoja:

Aleksi, šajā gadījumā es atbalstīšu Rosko!

2

Tas, ka jūs te sēžat un esat nomākti, nevienam neko nepalīdzēs, — sauca Margota. — Mums jāatrauj savas pēcpuses no krēsliem un jāsāk kaut ko darīt.

Varbūt to nolādēto banku vajadzētu uzspert gaisā? — kāds jautāja.

Nē, to gan nē. Man tur strādā draugi. Turklāt nav likumīgi spert gaisā bankas.

Kas saka, ka mums tas jādara likumīgi?

Es, — atcirta Margota. — Ja kāds no jums, prātvēderi, domājat savādāk, meklējiet sev citu advokātu un sanāksmju telpu.

Ceturtdienas vakaros Margotas Brakenas advokātu birojā apspriedās Austrumu foruma īrnieku apvienības izpildkomiteja. Šī apvienība bija viena no daudzajām, kam Margota bija advokāte un kas izmantoja viņas biroju savām sapulcēm, reizēm par to pat samaksājot, taču vairāk gan pulcējās te bez maksas.

Laimīgā kārtā viņas birojs bija pieticīgs. Tas atradās kāda bankrotējuša veikala divās istabās, un vecajos plauktos tagad glabājās viņas tieslietu grāmatas. Pārējās ne visai saderīgās mēbeles viņa bija šur un tur nopirkusi par lētu naudu.

Ari abi pārējie veikali ielā bija slēgti un logi aizsisti ar dēļiem. Tipiska aina šai apkaimē. Pēc kāda laika, veiksmīgi attīstoties komerciālai darbībai, Austrumu foruma atjaunošanas vilnis varētu atdzīvināt arī šo rajonu. Taču tas vēl nebija noticis.

Tieši bailes par Austrumu foruma nākotni šoreiz bija viņus sapulcinājušas.

Pirms divām dienām avīzē publicētais PATB paziņojums baumas pārvērta īstenībā. Turpmākā Austrumu foruma finansēšana bez kavēšanās tiks samazināta uz pusi.

Bankas paziņojums bija ietērpts oficiālajās frāzēs, piesātināts ar tādiem eifemistiskiem izteicieniem, kā "pārejošs līdzekļu trūkums ilgtermiņa aizdevumiem" un "mēs periodiski pārskatīsim iespējas". Neviens tam neticēja, un visi — gan pilsētas iedzīvotāji, gan bankas darbinieki — labi zināja, ka paziņojums īstenībā bija cirvis, kas nocirtīs Austrumu foruma saknes.

Šovakar sapulcei vajadzēja izspriest, vai iespējams kaut ko darīt lietas labā.

Apvienības nosaukumā vārds "īrnieki" nebija īsti precīzs. Liela daļa no apvienības biedriem tiešām bija Austrumu foruma īrnieki. Daudzi citi tikai gribēja par tādiem kļūt. Viens no pirmajiem runātājiem Dīkons Jūfrāts, milzīga auguma tēraudkausētavas strādnieks, teica:

— Te ir daudzi, kas gribētu tikt iekšā forumā. Bet nekas mums nesanāks, ja bankas veči nedos visu to lielo naudiņu.

Margota zināja, ka Dīkons, sieva un pieci bērni dzīvoja niecīgā, šaurā dzīvoklītī ar ārējām kāpnēm žurku apsēstā daudzdzīvokļu mājā, ko jau sen vajadzēja nojaukt. Viņa vairākkārt nesekmīgi bija mēģinājusi atrast viņiem citu dzīvojamo telpu. Dīkons Jūfrāts dzīvoja ar cerību, ka drīzumā varēs savu ģimeni iemitināt kādā no jaunajiem Austrumu foruma dzīvokļiem. Taču šī ģimene bija saraksta viducī, un naudas trūkums būvniecībai viņus tur noturēs vēl ilgi.

6*

PATB paziņojums Margotu satrieca. Viņa bija pārliecināta, ka Aleksis šiem samazinājumiem ir pretojies, bet balsošana acīmredzot izšķīra visu. Tāpēc viņi par to vēl nebija runājuši. Turklāt Margota saprata, ka Aleksim nav jāzina visi viņas plāni, jo tā abiem būs labāk.

161

Es šai spēlē saskatu vienu, — sacīja Sets Orinda, izpildkomitejas loceklis, — lai ko mēs darītu — tiesīgu vai beztiesīgu — no bankas naudu neizspiedīsim. Tāpēc ka viņi ir izlēmuši to nedot.

Sets Orinda bija melnādains vidusskolas skolotājs, kas jau dzīvoja Austrumu forumā. Taču viņam bija aizrautīga pilsoņa vēlēšanās palīdzēt tiem tūkstošiem, kas vēl tikai cerēja tur iekļūt. Margota uz šī cilvēka stabilo palīdzību paļāvās.

Tā gan es nedomāju, Set, — viņa atteica. — Bankām ir mīksti vēderi. Ja mēs tādā ietrieksim harpūnu, varam piedzīvot visādus pārsteigumus.

Kāda tā harpūna varētu būt? — vaicāja Orinda. — Gājiens? Sēdošais streiks? Demonstrācija?

Nē, šīs blēņas jāaizmirst! — attcica Margota. — Tās ir novecojušas. Parasta demonstrācija vairs nevienu neietekmē. Tas ir apnicīgi, un ar to nekā nevar panākt.

Viņa skatījās uz ļaužu grupu, kas bija saspiedusies šaurajā, trokšņainajā un piesmēķētajā birojā. Tur bija kāds ducis dažādu cilvēku — baltie un melnie, dažādi pēc auguma, izskata un izturēšanās veida. Daži bija piemetušies uz pussalūzušiem krēsliem, kastēm, citi tupēja uz grīdas.

Tagad visi uzmanīgi paklausieties! Es jau sacīju, ka kaut kas ir jādara, un esmu izdomājusi, kas varētu būt ietekmīgs.

Brakenas jaunkundzi — Telpas aizmugurē piecēlās sīka sieviete. Tā bija Huanita Nunjeza, ar ko Margota sākumā bija apsveicinājusies.

Lūdzu, Nunjezas kundze!

Es gribu palīdzēt. Bet es strādāju PATB pilsētas centra filiālē, un, liekas, man nevajadzētu dzirdēt, ko jūs tālāk sacīsiet…

Margota teikto prata novērtēt.

Patiešām, man vajadzēja to atcerēties, lai nesagādātu jums neērtības.

Bija dzirdama piekrišana, un Huanita devās uz durvīm.

Tas, ko jūs līdz šim brīdim dzirdējāt, arī ir noslēpums, jūs to nevienam nestāstīsiet, vai ne? — sacīja Dīkons Jūfrāts.

Huanita pamāja, un Margota ātri piebilda:

Mēs varam Nunjezas kundzei uzticēties. Būtu labi, ja viņas darba devēji rīkotos tikpat godīgi.

Kad sapulces dalībnieki nomierinājās, Margota izgāja priekšā. Viņai bija raksturīga poza: rokas iespiestas tievajā viduklī, elkoņi agresīvi izvērsti. Pirms brīža viņa bija atsviedusi savus kastaņbrūnos matus, kā parasti pirms izšķirošas rīcības; izskatījās, it kā viņa atvilktu priekškaru. Dalībniekus ieinteresēja viņas runa. Parādījās pa kādam smaidam. Reiz Sets Orinda priecīgi iesmējās. Un beigās Dīkons Jūfrāts un visi pārējie plati smaidīja.

Ak tu tētīt! — priecājās Dīkons.

Tas tik ir varen viltīgi, — kāds cits piebilda.

Margota atgādināja:

Lai šis plāns darbotos, vajag daudz cilvēku — vismaz tūkstoti sākumam, vēlāk vēl vairāk.

Kāda balss jautāja.

Cik ilgam laikam?

Mēs plānojam nedēļu. Tātad piecas dienas. Ja nebūs rezultātu, apsvērsim — turpināt vai izvērst mūsu protestu citur. Godīgi sakot, man neliekas, ka tas būs vajadzīgs. Un vēl kas: visiem jābūt labi instruētiem.

Es palīdzēšu, — piedāvājās Sets Orinda.

Tūliņ atskanēja arī citas balsis:

Es arī!

Pāri visām dunēja Dīkona Jūf'rāta balss:

Man pienākas atvaļinājums. Nolāpīts, es to izmantošu. Man būs vesela nedēļa, un es atvilkšu līdzi citus!

Lieliski, — priecājās Margota. Tad noteiktā balsī turpināja:

Ir vajadzīgs galvenais plāns. Es to izstrādāšu līdz rītvakaram. Pārējiem tūliņ jādodas meklēt vairāk cilvēku. Atcerieties, ka par šo plānu jāklusē.

Kad sapulce pēc pusstundas beidzās, komitejas locekļi bija daudz priecīgāki un cerīgāki nekā sākumā.

Sets Orinda palika, jo Margota tā bija lūgusi.

Set, man nepieciešama īpaša palīdzība.

Jūs taču zināt, Brakenas jaunkundz, es palīdzēšu, ja vien tas būs manos spēkos.

Kad sākas kāda akcija, — Margota teica, — es parasti esmu priekšgalā. Jūs to zināt.

Protams, zinu! — skolotājs plati smaidīja.

Šoreiz es vēlos būt neredzama. Tāpat negribu, ka manu vārdu piemin prese, televīzija un radio, kad viņi sāks interesēties par notikumiem. Ja tas notiks, mēs sagādāsim nepatikšanas diviem īpaši labiem draugiem, kas strādā bankā un par ko esmu jums stāstījusi. Es negribu to pieļaut.

Orinda saprotoši pamāja.

Tiktāl mums nav problēmu.

Es to lūdzu tāpēc, ka vēlos, lai jūs un pārējie mani piesegtu. Es, protams, visu vadīšu, taču būšu aizkulisēs, ja būs nepieciešams, varat prasīt man palīdzību. Lai gan ceru, ka tā nebūs vajadzīga.

Tas taču ir smieklīgi, — sacīja Sets Orinda. — Kā gan mēs varam jūs lūgt, ja par jums neesam neko dzirdējuši.

Sestdienas vakarā, tātad divas dienas pēc Austrumu foruma īrnieku apvienības sēdes, Margota un Aleksis bija viesos nelielās vakariņās pie draugiem un pēc tam devās uz Margotas dzīvokli. Tas atradās ne tik izcilā pilsētas daļā kā Alekša elegantais īres nams, bet Margota bija iekārtojusies ļoti tīkami, par mērenu cenu iegādājoties dažādu senāku laika posmu mēbeles. Aleksim tur ļoti patika.

Dzīvoklis krasi atšķīrās no Margotas juridiskā biroja.

Man tevis ļoti pietrūka, Brakena! — Aleksis bija pārģērbies pidžamā un pcldmētelī, kas glabājās pie Margotas, un atlaidies karalienes Annas laiku krēslā. Margota sēdēja uz paklāja viņam pie kājām, un viņš maigi glāstīja sievietes garos matus. Reizēm viņa pirksti uzmanīgi un prasmīgi aizmaldījās citur. Viņš, kā vienmēr, uzbudināja sievieti, izvēlēdamies pieskārienu, kas viņai patika.vislabāk. Drīz viņi dosies uz gultu. Bet, kamēr auga augumā abu iekāre, tuvības brīža atvirzīšana pati par sevi bija izsmalcināta bauda.

Tā kā abiem bija darīšanas dažādās pilsētās, viņi nebija pusotru nedēļu redzējušies.

Mēs šīs zaudētās dienas drīz atgūsim, — sacīja Margota.

Aleksis neatbildēja. Pēc brīža viņš teica:

Zini, es visu vakaru gaidu, ka tu mani liksi uz pannas par Austrumu forumu un sāksi lēnām cepināt. Bet tu neesi

sacījusi ne vārda.

Margota atlieca galvu vēl tālāk atpaka) un skatījās uz viņu no apakšas uz augšu. Viņa nevainīgi jautāja:

Kāpēc man būtu tevi jācepina, vismīļākais? Doma, ka bankai jāsamazina centra finansēšana, taču nebija tava. — Viņas mazā pierīte savilkās rievās:

Bet varbūt tomēr?

To tu gan zini sasodīti labi, ka tā nebija.

Protams, ka zināju. Arī to, ka tu šai domai pretojies.

Jā, tā es tiešām darīju, — tad nožēlas pilnā balsī piebilda: — Bet tas nelīdzēja.

Tu darīji visu, ko varēji. Ko no tevis vēl varu prasīt?

Aleksis aizdomīgi paskatījās.

Tas nu gan pēc tevis neizklausās.

Kā tā, neizklausās pēc manis?

Tu esi cīnītāja. Tā ir viena no īpašībām, kuras dēļ tevi mīlu. Tu nepadosies. Un sakāvi nekādā ziņā nepieņemsi tik rāmi kā nupat.

Varbūt, ka dažas sakāves ir tik pilnīgas, ka nekā vairs nevaram darīt.

Aleksis pielēca kājās.

Tev kaut kas ir padomā, Brakena! Es to redzu. Tūliņ visu izstāsti!

Margota pārdomāja, tad klusi sacīja.

Es neko netaisos stāstīt. Būs labāk, ja tu neko nezināsi. Aleksi, es nekad negribētu tevi iegāzt.

Viņš ar patiku sacīja:

Tu tomēr man kaut ko pastāstīji. Labi, ja negribi, lai jautāju, es tā nedarīšu. Bet par vienu es tomēr gribu būt drošs: vai tas, ko esi izdomājusi, ir likumīgi.

Margota saskaitās:

No mums abiem advokāte esmu es. Spēju izšķirt, kas ir likumīgs, kas nē.

Pat ļoti gudras advokātes kļūdās.

Tikai ne šoreiz. — Likās, ka viņa gatavojas turpināt strīdu, bet pēkšņi atmaiga. — Tu taču zini, ka es vienmēr darbojos likuma robežās. Zini arī, kāpēc tā daru!

Jā, es zinu, sacīja Aleksis. Mirklī atmaidzis, viņš atkal sāka glāstīt matus.

Reiz, kad viņi viens otru jau labi pazina, viņa bija izkratījusi sirdi un atklājusi savu pārliecību, ko traģēdijas un zaudējuma rezultātā bija ieguvusi pirms vairākiem gadiem.

Tieslietu akadēmijā, kur Margota bija labi ieredzēta studente, viņa, kā tas tajā laikā bija parasts, piebiedrojās protesta grupām. Tas bija laiks, kad ASV militārie spēki arvien vairāk iesaistījās Vjetnamas karā un tauta sašķēlās tik atšķirīgās daļās kā vēl nekad. Tajā laikā sākās arī nemieri un izmaiņas tieslietu profesijās, kur jaunība nostājās pret tieslietu patriarhiem un valdošo eliti. Tas bija laiks, kas veidoja jaunus, kaujinieciskus advokātus, kam cildenākais varonis bija Ralfs Neiders. [9]

Jau koledžā un vēlāk tieslietu akadēmijā avangardiskie uzskati, aktivitāte un mīlestība Margotu vienoja ar kādu studentu, un Aleksis zināja tikai to, ka sauca viņu par Grcgoriju. Margota un Gregorijs dzīvoja kopā, kā tas toreiz bija pieņemts.

Starp aktīvajiem studentiem un akadēmijas vadību jau vairākus mēnešus ilga konfrontācija, un krasākā sākās tad, kad akadēmijā ieradās ASV armijas un flotes vervētāji. Vairums studentu, arī Margota un Gregorijs, vēlējās, lai šos virsniekus izraida no akadēmijas teritorijas. Akadēmijas vadība tam stingri pretojās.

Lai protestētu, kareivīgākie studenti ieņēma skolas administrācijas ēku, un Gregorijs ar Margotu, notikumu virpuļa aizrauti, bija viņu vidū.

Akadēmijas vadība sāka sarunas, bet tās izjuka studentu ultimatīvo prasību dēļ. Pēc divām dienām vadība izsauca štata policiju, ko vēlāk neveiksmīgi papildināja ar zemessargiem. Apvienotie spēki uzbruka administrācijas ēkai. Cīņas laikā laida darbā šaujamos, bira nežēlīgi sitieni. Neticami, bet lodes nevienam netrāpīja. Taču sitieni ķēra daudzus, arī Gregoriju smagi ievainoja galvā. Pēc nedaudz stundām viņš nomira no asins izplūduma smadzenēs.

Pēc kāda laika sašutušie pilsētas iedzīvotāji panāca, ka tiesā nonāca jauns, nepiedzīvojis un pārbijies policists, kas bija sitis studentus. Taču apsūdzību pret viņu noraidīja.

Lai arī Margota dziļi sēroja un pārdzīvoja notikušo, viņa bija tomēr diezgan objektīva, lai saprastu, kāpēc policistu nenotiesāja. Vēlāk, kad viss bija jau aprimis, tieslietu zinības palīdzēja viņai izvērtēt un kodificēt savu pārliecību. Tas bija process, ko traucēja uzbudinājums un emocijas.

Margota nepārvērtēja — ne toreiz, ne tagad — savus politiskos un sabiedriskos uzskatus. Tomēr viņa bija tik godīga, lai saprastu, ka studenti, kas ieņēma vadības ēku, laupīja citiem tiesības, kuras paši gribēja aizstāvēt. Viņi savā dedzībā bija pārkāpuši likumu, kam veltīja savas studijas un gatavojās atdot visu dzīvi.

Margota atzina, ka sasniegumi nebūtu mazāki, bet droši vien lielāki, rīkojoties likuma robežās.

Tai vienīgajā reizē, kad viņa izstāstīja Aleksim savu pagātni, Margota atzinās, ka par spīti viņas aktivitātei, darbības vadošais princips ir un paliek likumības ievērošana.

Viņa vēl arvien bija ērti saritinājusies Alekša tuvumā.

Kā iet bankā? — viņa jautāja.

Reizēm jūtos kā Sīzifs. Atceries, kas viņš tāds?

Vai tas grieķis, kurš stūma kalnā akmeni, kas katru reizi no virsotnes noripoja atpakaļ lejā?

Tas pats. Viņš varētu būt arī vadošs bankas darbinieks, kas mēģina mainīt bankas viedokli. Vai tu, Brakena, zini kaut ko par mums, baņķieriem?

Pastāsti taču!

Mēs progresējam par spīti tam, ka baņķieriem trūkst tālredzības un iztēles.

Vai drīkstu sacīt, ka to esi teicis tu?

Viņš mulsi atbildēja:

Es liegšos, ka tā jebkad būtu sacījis. Tā kā pašlaik esam divi vien, atzīšos, ka bankas tikai reaģē uz sabiedriskajām svārstībām, nevis prognozē tās. Viss, ko uzskatām par problēmām — vides aizsardzība, ekoloģija, enerģētika, minoritātes, moka mūs jau ilgu laiku. Mēs sen varējām paredzēt, kādas būs sekas. Baņķieriem vajadzēja uzņemties vadību šajā jomā. Taču mēs velkamies astē un ejam, kurp mūs stumj.

Kāpēc tu tādos apstākļos gribi būt baņķieris?

Tāpēc, ka tas ir svarīgs darbs. Tas, ko darām, ir ļoti nozīmīgi, neatkarīgi no tā, vai dodamies uz priekšu brīvprātīgi vai nē, mēs tomēr esam nepieciešami kā profesionāļi. Naudas sistēma ir kļuvusi tik apjomīga, tik sarežģīta un moderna, ka ar to var tikt galā tikai bankas.

Tātad šad tad ir nepieciešams, lai kāds jūs pastumj uz priekšu, vai ne?

Viņš uzmanīgi paskatījās uz sievieti, un viņa ziņkāre atdzīvojās.

Tu savā viltīgajā laumiņas prātā tomēr kaut ko plāno.

Es atsakos atzīties!

Lai nu ko tu plānotu, ceru, ka tam nav nekāda sakara ar maksas tualetēm.

Ak Dievs, nē taču!

Viņi abi sāka skaļi smieties par šo gadu veco atmiņu. Tā bija viena no Margotas izcīnītajām uzvarām, un to ļoti plaši komentēja prese.

Toreiz viņa cīnījās ar pilsētas lidostas vadību. Tā vairākiem simtiem apkopēju maksāja ievērojami mazākas algas, nekā šajā apkaimē pieņemts. Apkopēju arodbiedrība bija korumpēta, noslēdza "mīlestības kontraktu" ar administrāciju un nedarīja neko, lai tikai nezaudētu vadības labvēlību. Grupa izmisušu lidostas darbinieku ieradās pie Margotas, kas jau tolaik šādās cīņās bija ieguvusi zināmu reputāciju.

Margota devās pie lidostas vadības, kas viņu vienkārši atraidīja. Tāpēc viņa nolēma, ka par šo lietu jāieinteresē prese un jāpadara smieklīga lidostas vadība. Kopā ar vairākiem domubiedriem, ar kuriem jau agrāk bija sadarbojusies, viņa devās uz lidostu meklēt rīcības iespējas. Tas notika pievakarē, kad atlidoja un aizlidoja visvairāk lidmašīnu.

Viņi drīz vien ievēroja, ka tad, kad vakara reisi izlaida savus pasažierus, kas lidmašīnā bija baudījuši vakariņas un kokteiļus, daudzi atlidojušie devās uz maksas tualetēm, un tur vairākas stundas valdīja drūzma.

Nākošās piektdienas vakarā, kad satiksme bija visdzīvākā, Margotas vadībā lidostā ieradās vairāki simti brīvprātīgo, to vidū arī apkopēji, kam bija brīvdiena. Visu laiku, kamēr notika akcija, viņi bija klusi, kārtīgi un nepārkāpa nevienu likumu.

Nolūks bija nepārtraukti aizņemt visas lidostas publiskās tualetes. Un to viņi paveica. Margota un palīgi bija izstrādājuši sīku plānu, kas paredzēja, kuru tualeti aizņems konkrētais brīvprātīgais, kas, iemetis aparātā desmit centu monētu, svētlaimīgi apsēdās, sāka lasīt, klausīties pārnēsājamo radio, daudzi pat ēda un dzēra. Dažas sievietes bija paņēmušas līdzi adāmo. Tas bija ļoti likumīgs sēdošais protests.

Turklāt vīriešu tualetēs brīvprātīgie aizņēma visus pisuārus, un rindas pie tiem virzījās uz priekšu neticami lēnām. Ja kāds, kas nepiedalījās protestā, piestāja rindas galā, viņam nācās gaidīt stundu, un retais to spēja.

Lidostā pastaigājās glīti ģērbti cilvēki un visiem, kas bija gatavi uzklausīt, izstāstīja, kas te notiek.

Lidosta kļuva par postažu, jo simtiem niknu un izmisušu cilvēku sūdzējās firmām, ar kuru lidmašīnām bija atlidojuši, tās savukārt sūdzējās lidostas vadībai. Taču vadītāji atzina, ka neko nespēj darīt, un bija izmisumā. Tie, kas nebija iejaukti un kurus nemocīja vajadzība, situāciju uztvēra kā augstākā mērā smieklīgu. Neviens nebija vienaldzīgs.

Tā kā Margota bija sazinājusies ar preses dienestiem pirms protesta sākuma, lidostā žurnālistu bija ka biezs. Reportieri grūstījās, lai tiktu tuvāk un veidotu aprakstus, ko aģentūras pārķēra un izsūtīja ne vien pa visu valsti, bet arī starptautiskajiem dienestiem. Materiālus publicēja tik atšķirīgi izdevumi, kādi ir Izvestia, Johannesburgas Star un Londonas The Times. Iznākums bija gaidītais — nākošajā rītā visa pasaule smējās par šo lidostu.

Preses ziņojumos tika pieminēts advokātes Margotas Brakenas vārds. Bija mājieni, ka viņa plāno arī citus līdzīgus protestus.

Margota pareizi sprieda, ka izsmiekls ir katra cīnītāja arsenālā visspēcīgākais ierocis. Nedēļas nogalē lidostas vadība piekāpās un paziņoja, ka tūliņ uzsāks sarunas par apkopēju algām. Tās drīz pieauga, turklāt korumpētās arodbiedrības vietā ievēlēja citu, kas bija godprātīga.

Margota pievirzījās tuvāk un klusi jautāja.

Kā tu teici, kāds prāts man ir?

Viltīgais laumiņas prāts.

Vai tas ir labi vai slikti?

Man tas ir labi. Atsvaidzinoši. Man patīk daudzas lietas, ar ko tu nodarbojies.

Bet ne visas?

Nē, ne visas.

Daudz no mana darītā rada pretestību un naidu. Kas notiktu, ja šī pretestība un naids būtu par kaut ko tādu, kas skar arī tevi? Kas notiktu, ja tādā brīdī mūsu vārdi atrastos blakus, bet tu negribētu, lai tā ir?

Es iemācītos arī tādā situācijā dzīvot. Turklāt man ir tiesības uz savu privāto dzīvi un tev tāpat.

Tas vajadzīgs katrai sievietei. Taču es reizēm šaubos, vai tu varētu ar tādu situāciju samierināties. Ja mēs būtu kopā pastāvīgi. Saproti, ka es nemainīšos, tas tev būtu jāzina. Aleksi, mans mīļais, es nevaru atteikties no savas neatkarības, neprotu nebūt es pati vai sadzīvot ar netaisnību.

Viņš iedomājās Sīliju, kas neprata cīnīties, un cik ļoti bija vēlējies, lai viņa to spētu. Kā vienmēr ar nožēlu atcerējās, kāds bija iznākums. Taču viņš no šīs sievietes bija ko iemācījies. Neviens vīrietis nevar sasniegt pilnību, ja sieviete, ko viņš mīl, nav brīva vai neprot šo brīvību izmantot, lai piepildītu pati savu dzīvi.

Aleksis ļāva rokām noslīdēt uz Margotas pleciem. Cauri plānajam zīda naktskreklam viņš juta ādas smaržīgo siltumu un maigumu. Viņš klusi sacīja:

Es tevi mīlu tāpēc, ka tu esi tāda, kāda esi. Ja tu mainītos, es pieņemtu darbā citu advokāti un tevi iesūdzētu tiesā par mīlestības izpostīšanu.

Rokas no pleciem, viegli glāstot, slīdēja lejup. Viņš dzirdēja, ka sievietes elpa kļūst straujāka. Pēc mirkļa viņa, nepacietīga un satraukta, pagriezās pret Aleksi:

Ko mēs te gaidām?

Dievs vien zina! Nāc, iesim gultā!

3

Skats bija tik neparasts, ka viens no filiāles aizdevumu daļas darbiniekiem, Klifs Kāstlemcns, piegāja pie paaugstinājuma.

D'Orsejas kundze, vai jums ir bijusi iespēja paskatīties ārā pa logu?

Nē, — atteica Edvīna, kas bija rūpīgi pārskatījusi rīta pastu. — Vai man tas būtu jādara?

Bija trešdiena. PATB galvenajā, pilsētas centra filiālē pulkstenis rādīja 8.35.

Redziet, — skaidroja Kāstlemens, — jūs varētu interesēt tas, ka pie durvīm ir neredzēti liels klientu skaits.

Edvīna paskatījās uz logu. Vairāki bankas darbinieki bija pieslējušies kājās, lai vērotu skatu pie ārdurvīm. Starp viņiem arī sākās pārrunas, un Edvīna uztvēra tajās bažas.

Atstājusi galdu, Edvīna devās pie viena no milzīgajiem logiem, no kura varēja pārredzēt ielu pie bankas. Tas, ko viņa ieraudzīja, bija pārsteigums. Pie durvīm pa četri cilvēki blakus stāvēja gara rinda, kas aizvijās ap stūri un pazuda skatam. Izskatījās, ka visi šie cilvēki gaida bankas atvēršanos.

Viņa neticīgi iesaucās:

Vai dieniņ!

Kāds tikko bija ārā, — sacīja Klifs Kāstlemens. — Rinda sniedzoties līdz Roselli laukuma vidum, un ik minūti tai piebiedrojoties vēl vairāki cilvēki.

Vai kāds ir pavaicājis, ko viņi grib?

Jā, viens no drošības dienesta sargiem. Viņi atbildējuši, ka vēloties atvērt krājkontus.

Tas ir smieklīgi! Visi šie cilvēki? Man liekas, ka no šejienes varu saredzēt vismaz trīs simtus. Mums vēl nekad vienā dienā nav ne tuvu tik daudz jaunu kontu atvērts!

Aizdevumu daļas darbinieks paraustīja plecus.

Es tikai atstāstīju, ko dzirdēju.

Operāciju daļas vadītājs Totenho, kā parasti ar īgnu seju, piebiedrojās grupai pie loga.

Es pazvanīju bankas drošības dienestam. Viņi tūliņ atsūtīs vairāk sargu, būs arī pats Veinraita kungs. Viņš paziņojis pilsētas policijai.

Edvīna paskatījās:

Es domāju, ka nav nekādu pazīmju par iespējamām nekārtībām. Visi izskatījās ļoti miermīlīgi.

Tā bija jaukta grupa, apmēram divas trešdaļas sieviešu, vairums melnādaino. Daudzām sievietēm līdzās stāvēja bērni.

Daži bija virsvalkos, šķita, ka viņi nākuši tieši no darba vai ari gatavojās turp doties. Citiem bija ikdienas drēbes, citi likās svētdienīgi ģērbušies.

Cilvēki rindā cits ar citu sarunājās, daži to darīja ļoti dedzīgi, bet neviens neizskatījās naidīgs. Ievērojuši, ka uz viņiem skatās, dažs labs pieklājīgi pamāja un smaidīja.

Re, kas nu notiek!… — rādīja Klifs Kāstlemens. No stūra piebrauca televīzijas autobuss un žurnālisti. Kamēr Edvīna un pārējie skatījās, sākās filmēšana.

Jā, viņi ir miermīlīgi, — sacīja aizdevumu daļas darbinieks. — Bet jābūt kādam iemeslam, kāpēc viņi visi vienā laikā atrodas pie mūsu durvīm.

Edvīna pēkšņi visu saprata.

Tie ir Austrumu foruma cilvēki. Esmu ar mieru saderēt, ka viņi nāk no Austrumu foruma.

Totenho ieteica:

Mums vajadzētu turēt durvis aizslēgtas, līdz te ierodas papildu spēki. Visu skatieni pievērsās sienas pulkstenim, kas rādīja bez vienas minūtes deviņi.

Nē, — noteica Edvīna. Viņa pacēla balsi, lai visi dzirdētu. — Durvis atvērsim tieši laikā. Lūdzu visus ieņemt vietas.

Totenho aizsteidzās, bet Edvīna atgriezās savā vietā un apsēdās pie rakstāmgalda.

No paaugstinājuma viņa skatījās, kā atveras lielās durvis un pirmie rindā stāvētāji dodas uz priekšu. Ienākuši bankā, viņi uz mirkli apstājās, lai ziņkārīgi paskatītos apkārt, tad ātri devās uz priekšu, kamēr citi spiedās iekšā. Pāris minūtēs bankas vidusdaļa bija skaļi runājošu cilvēku pilna. Pirms neilga laika visai klusā telpa atgādināja Bābeli. Edvīna redzēja kādu liela auguma melnādainu vīrieti vicinām dažas dolāru banknotes. Viņš sauca:

Gribu šo naudu noguldīt bankā.

Jaunus kontus atver šeit.

Sargs norādīja uz galdu, pie kura sēdēja jauna sieviete. Viņa manāmi nervozēja. Lielais vīrietis, miermīlīgi smaidot, piegāja pie galda un apsēdās. Bez kavēšanās aiz viņa izveidojās nekārtīga cilvēku rinda.

Likās, pareiza ir ziņa, ka šie cilvēki grib atvērt kontus.

Edvīna ievēroja, ka lielais vīrietis, vēl arvien turot rokā dolāru banknotes, ērti atlaižas krēslā un paziņo:

Es nesteidzos. Man ir vairāki jautājumi, ko gribu jums uzdot. — Viņa balss bija skaidri dzirdama pat cauri troksnim.

Divi citi darbinieki piesteidzās pie abiem pārējiem galdiem. Tādā pašā ātrumā viņiem priekšā nostājās platas un garas gaidītāju rindas.

Parastajos apstākļos ar trim darbiniekiem pie jaunu krājkontu atvēršanas pilnīgi pietika. Šorīt tā nebūs. Edvīna ievēroja, ka Totenho ir bankas otrā galā un izsauca viņu pa iekšējo tālruni.

Izvietojiet vairāk galdu jaunu kontu atvēršanai un izmantojiet katru darbinieku, ko varat izbrīvēt, — viņa rīkoja.

Pat pieliecoties pavisam tuvu tālrunim, bija grūti saklausīt, ko otrs saka.

Totenho atbildot rūca:

Jūs saprotat, ka mēs šo cilvēku daudzumu šodien nespēsim apkalpot, kaut arī šinī darbā iesaistītu visus bankas darbiniekus.

Esmu pārliecināta, ka kāds tieši tā ir centies iekārtot. Vienkārši dariet, ko varat.

Taču viņa zināja, ka, pat ļoti steidzoties, katra jauna krājkonta vai čeku konta atvēršana prasīs vismaz desmit līdz piecpadsmit minūtes. Tā tas bija vienmēr. Tieši tik ilgu laiku prasīja dokumentu noformēšana.

Vispirms bija jāaizpilda pieprasījuma veidlapa, kur ierakstīja dzīves un darba vietu, sociālās apdrošināšanas numuru [10] un ģimenes stāvokli. Tad uz trim kartītēm uzrakstīja parakstu. Vēl no konta atvērēja prasīja personas dokumentu. Pēc tam darbiniekiem ar šo veidlapu jādodas pie kāda no bankas vadītājiem, kas to apskatīja un apstiprināja.

Tātad katrs darbinieks stundā varēja apstrādāt piecas veidlapas. Trīs darbinieki, kas pašlaik strādāja, vienā darbadienā apkalpos deviņdesmit pretendentus, strādājot ar pilnu jaudu, kas bija maz ticami.

Pat tādā gadījumā, ja viņi trīskāršotu darbinieku skaitu, būtu iespējams pierakstīt divsimt piecdesmit klientu, taču darbadienas pirmajās minūtēs bankā sadrūzmējās vismaz četrsimt cilvēku, pie kam arvien jauni spiedās iekšā un, kad Edvīna piecēlās paskatīties, rinda aiz durvīm nebija sarukusi.

Troksnis bankā pieauga un nupat jau kļuva neciešams.

Milzīgais cilvēku skaits bankā radīja jaunu problēmu, jo neļāva citiem klientiem piekļūt pie lodziņiem. Edvīna redzēja, ka daži vecie kontu īpašnieki samulsuši skatās uz cilvēku baru. Kamēr viņa vēl domāja, kā varētu palīdzēt, daži pagriezās un aizgāja.

Rindā stāvētāji bija sākuši sarunāties ar kasierēm. Akcijas dēļ palikušas bez darba, viņas sarunās arī ielaidās.

Divi vadītāja palīgi centās cilvēku rindas savirzīt, lai parastie klienti arī varētu piekļūt pie lodziņiem. Tomēr tas viņiem nekādi neizdevās.

Tomēr vēl arvien nemanīja nekāda naidīguma. Katrs, kas atradās pieblīvētajā zālē, uz bankas darbinieku jautājumiem atbildēja pieklājīgi un ar smaidu. Edvīnai likās, ka šos cilvēkus kāds iepriekš apmācījis uzvesties īpaši pieklājīgi.

Viņa izlēma, ka pienācis laiks iejaukties pašai.

Edvīna atstāja paaugstinājumu un darbinieku nodaļu, ar lielām grūtībām izspraucās cauri kustīgajam baram un nokļuva līdz lielajām priekšdurvīm. Viņa pamāja abiem sargiem, kas, izmantojot elkoņus, pēc brīža tika viņai līdzās. Edvīna rīkoja:

Tagad bankā ir diezgan cilvēku. Noturiet pārējos ārpusē, un ielaidiet iekšā tikai tik, cik atstāj banku. Protams, ielaidiet mūsu parastos klientus, tikko viņi ierodas.

Vecākais no sargiem pieliecās tuvu Edvīnas ausij, lai viņa varētu sadzirdēt.

Tas nebūs tik viegli, D'Orsejas kundze. Mēs dažus no viņiem pazīstam, bet lielāko daļu nē. Katru dienu apgrozās pārāk daudz klientu, lai mēs iegaumētu visu sejas.

Otrs sargs piebilda:

Ir vēl kas cits. Kad kāds atnāk pie durvīm, stāvētāji sāk kliegt: "Ejiet uz rindas galu!" Ja mēs mēģināsim dažus ielaist bez rindas, sāksies protesti.

Edvīna mēģināja pārliecināt:

Nekādu protestu nebūs. Dariet, ko varat.

Pagriezusies atpaka), Edvīna uzrunāja vairākus cilvēkus.

Apkārtējā troksnī viņu bija grūti sadzirdēt. Edvīna pacēla balsi.

Esmu šīs bankas pārvaldniece. Vai kāds no jums varētu pastāstīt, kāpēc jūs visi esat atnākuši?

Mēs gribam atvērt krājkontus, — atbildēja sieviete, kam blakus stāvēja bērns. Viņa iesmējās. — Tas taču nav nepareizi, vai ne?

Un jūsu ļaudis to reklamē, — iejaucās cita balss. — Kontu var atvērt ar jebkuru summu.

Tā tas ir, — atteica Edvīna. — Un to banka ir gatava darīt. Tomēr vajadzētu būt iemeslam, kāpēc jūs visi esat izlēmuši nākt reizē.

Nav grūti uzminēt, — atbildēja vecs, novājējis vīrs, — ka mēs esam no Austrumu foruma.

Jaunāka balss iestarpināja:

Vai arī gribētu tur dzīvot.

Jā, bet tas vēl arvien neizskaidro… — sāka Edvīna.

Varbūt, ka varēšu to jums izskaidrot, kundze! — vairāki roku pāri stūma uz priekšu iespaidīgu pusmūža melnādaino.

Esiet tik laipns.

Tai brīdī Edvīna juta, ka viņai kāds piestājas blakus. Pagriezusies sānis, viņa redzēja, ka tas ir Nolans Veinraits. Pie galvenajām durvīm bija nostājušies vairāki jauni drošības dienesta sargi un palīdzēja tiem diviem, kas tur jau atradās. Viņa jautājoši paskatījās uz drošības dienesta vadītāju, tas pasmaidīja:

Turpiniet vien, jums pavisam labi veicas.

Vīrietis, kas bija izstumts priekšā, turpināja:

Labrīt, kundze. Es nezināju, ka mums ir banku pārvaldnieces.

Ir gan, — Edvīna atteica. — Un ar katru gadu vairāk. Es ceru, ka jūs, kungs, — nezinu, kā jūs sauc — atbalstāt sieviešu vienlīdzību?

Mani sauc Orinda, kundze. Sets Orinda. Un es atbalstu ne tikai to, bet arī vēl daudz ko citu.

Un tas cits ir iemesls, kāpēc jūs visi te atrodaties?

Savā ziņā tā tiešām ir.

Tieši kādā ziņā?

Vai jūs zināt, ka mēs visi nākam no Austrumu foruma?

Jā, tā man stāstīja.

Mēs pašlaik te esam cerības dēļ. — Labi ģērbtais runasvīrs centās uzmanīgi izteikt vārdus, ko bija rūpīgi iegaumējis. Viņa runa acīmredzot bija uzrakstīta un iestudēta. Vairāki citi spiedās tuvāk un ap viņiem pēkšņi kļuva kluss.

Orinda turpināja:

Stāsta, ka šai bankai nepietiekot naudas, lai turpinātu būvēt Austrumu forumu. Banka ir atņēmusi pusi celtniecības naudas, un mūsu vidū daudzi domā, ka drīz pazudīs arī otra puse, ja kāds necels trauksmi vai nedarīs vēl ko ietekmīgu.

Edvīna asi piebilda:

Un tas vēl kaut kas, cik saprotu, ir pilnīgi apturēt šīs filiāles darbu. — Viņa ievēroja, ka sarunās piebiedrojušies vairāki cilvēki ar piezīmju grāmatiņām, un viņu rakstāmie žigli skraidīja pa papīru. Bija ieradušies žurnālisti.

Acīmredzot kāds bija brīdinājis preses pārstāvjus, tas izskaidroja arī televīzijas auto atrašanos ārpusē. Edvīna sāka saprast, ka aiz šīs lietas kaut kas slēpjas.

Sets Orinda izskatījās sāpināts.

Un tāpēc, kundze, mēs pašlaik gribam noguldīt bankā visu savu naudu, ko mēs, nabaga ļautiņi, varējām atļauties, lai palīdzētu bankai izkļūt no šīm grūtībām.

Tik tiešām, — kāds cits piebilda. — Vai tā nav īsta kaimiņu mīlestība?

Tagad balsi pacēla Nolans Veinraits:

Tas ir muļķīgi! Šai bankai nav nekādu naudas grūtību!

Ja tai nav grūtību, — vaicāja kāda sieviete, — kāpēc tad banka tā darīja ar Austrumu forumu?

Situāciju bankā paziņojums izskaidroja ļoti precīzi, — sacīja Edvīna. — Tas ir jautājums par prioritātēm. Bez tam banka ir solījusi, ka tā ar laiku atkal finansēs šo projektu pilnā apmērā. — Tomēr pat viņai pašai teiktie vārdi izklausījās bez seguma. Tā tas laikam būs licies arī citiem, jo viss pūlis sāka ņirgāties.

Tā bija šī rīta pirmā naidīguma izpausme. Taču izskatīgais Sets Orinda asi pagriezās un brīdinoši pacēla roku. Ņirgāšanās tūliņ apklusa.

Es nezinu, kā tas izskatās ar jūsu, bankas cilvēku, acīm, — viņš sacīja Edvīnai. — Taču mēs visi esam nākuši, lai bankā noguldītu mazliet naudas. Un tā ir cerības zīme. Mums liekas, ka tad, kad jūs mūs visus būsiet redzējuši, varbūt banka pārdomās.

Un ja nu tā nenotiks?

Tad man šķiet, ka mēs turpināsim meklēt arvien vairāk cilvēku, katrs atradīs vēl dažus dolārus. Mēs to spēsim. Ir daudz labu dvēseļu, kas te ieradīsies rīt, parīt un arī pēc tam. Kad pienāks nedēļas nogale… — viņš pagriezās uz reportieru pusi, — par to uzzinās visā pilsētā, jaunnedēļ nāks vēl citi, ne tikai no Austrumu foruma. Lai atvērtu kontu.

Neko vairāk. Lai izpalīdzētu šai nabaga bankai.

Vairākas citas balsis priecīgi pievienojās:

Jā, daudz, daudz vairāk cilvēku! … Maizes mums nav daudz, bet cilvēku gan… Sakiet, lai visi jūsu draugi nāk un mūs atbalsta!

Protams, ir gan arī tā, — ar ļoti nevainīgu sejas izteiksmi sacīja Sets Orinda, — ka daži no tiem, kas šodien noguldīs naudu, rīt vai parīt, vai pēc nedēļas nāks un to izņems. Daudziem jau nav tik daudz, lai to te ilgi atstātu. Taču, tikko atkal kaut kas radīsies kabatā, viņi būs klāt, lai to noguldītu. — Viņa acis draiskulīgi iemirdzējās. — Mēs gatavojamies gādāt, lai jums ir daudz darba.

Jā, — Edvīna atteica, — es jūsu mērķi saprotu.

Viena no reportierēm, tieva, blonda sieviete, jautāja:

Orindas kungs, cik jūs visi gatavojaties bankā noguldīt?

Ne īpaši daudz, — viņš priecīgi atbildēja. — Lielākajai daļai ir tikai pieci dolāri. Tā ir mazākā summa, ko banka pieņem, vai ne? — Viņš paskatījās uz Edvīnu, kas apstiprinoši pamāja.

Edvīna un arī reportieri zināja, ka daudzas bankas prasīja piecdesmit dolārus, lai atvērtu krājkontu, bet simts dolāru čeku kontam. Dažām nav nekādu ierobežojumu. Pirmā Amerikas tirdzniecības banka, mēģinādama piesaistīt tos, kas noguldīja sīkas summas, prasīja tikai piecus dolārus.

Bija vēl kāds apstāklis — ja konts bija atvērts, naudu varēja atkal izņemt, atstājot tikai kādu sīkumu, lai kontu neslēgtu pavisam. Acīmredzot šis Orinda un viņa domubiedri bija to sapratuši un gatavojās piebeigt PATB galveno filiāli ar mūžīgiem noguldījumiem un to izņemšanu. Edvīna saprata, ka viņiem tas var izdoties.

Turklāt viņi nedarīs neko negodīgu un neatļautu.

Par spīti tam, ka viņa bija par šo filiāli atbildīga un pirms neilga laika vēl dusmojās, tagad Edvīnai D'Orsejai gribējās smieties. Taču saprata, ka tā nedrīkst. Viņa atkal paskatījās uz Nolanu Veinraitu, kas paraustīja plecus un klusi sacīja:

Kamēr cilvēki ir tik mierīgi, mēs nevaram darīt neko citu, kā vien mazliet uzmanīt kustību.

Bankas drošības dienesta vadītājs pagriezās pret Orindu un sacīja:

Mēs ceram, ka jūs visi palīdzēsiet, lai bankā būtu kārtība gan iekšpusē, gan ārpusē. Mūsu sargi noteiks, cik var ienākt un kā jāvirzās rindai.

Orinda pamāja, ka piekrīt sacītajam.

Dabīgi, ser, ka mani draugi un es darīsim visu, lai palīdzētu. Bet mēs ceram, ka jūs būsiet godīgi pret mums.

Ko jūs ar to domājat?

Tie, kas ir bankā, un tie, kas gaida ārā, ir jūsu klienti, tāpat kā visi citi, kas šeit ienāk, — Orinda sacīja. — Mēs esam gatavi gaidīt rindu un uzturēt kārtību, bet mēs nevēlamies, ka pret citiem izturas savādāk un laiž iekšā bez rindas. Katram, kas nāk uz banku — nav svarīgi, kas viņš ir — jāstājas rindas galā.

Par to mēs vēl padomāsim.

Arī mēs, ser. Ja jūs to nokārtosiet kaut kā citādi, tā būs īstākā diskriminācija. Un tad gan mēs sevi pieteiksim skaļāk.

Edvīna redzēja, ka reportieri turpina pierakstīt.

Viņa lēnām spraucās cauri pūlim pie trim jaunajiem noguldījumu galdiem, pa šo laiku bija izvietoti vēl divi.

Pie viena sēdēja Huanita Nunjeza. Viņas saskatījās un pasmaidīja. Edvīna pēkšņi atcerējās, ka arī šī sieviete dzīvo Austrumu forumā. Vai viņa par šodienas invāziju iekpriekš kaut ko zināja? Taču Edvīna izlēma: tas nu gan nav svarīgi.

Divi jaunākie bankas kalpotāji pārraudzīja jauno noguldījumu galdu darbību, un bija skaidrs, ka viss pārējais bankas darbs šodien ir nobremzēts.

Melnais milzis, viens no pirmajiem šodienas klientiem, piecēlās, kad pienāca Edvīna. Meitene, kas noformēja viņa kontu, vairs nenervozēja un sacīja:

Šis ir Jūfrāta kungs. Viņš tikko atvēra kontu.

Dīkons Jūfrāts. Parasti visi mani sauc par Mazo. — Viņš pasniedza Edvīnai milzīgu roku, ko viņa paspieda.

Priecājos, ka būsiet mūsu klients, Jūfrāta kungs! Apsveicu Jūs.

Paldies, šeit ir ļoti patīkami. Tik ļoti jauki, ka ielikšu savā kontā vēl mazliet naudas! — Viņš rūpīgi apskatīja monētas saujā, izvēlējās divdesmit piecus centus, tad vēl divus desmit centus un sacīja:

Domāju, ka arī šos varu noguldīt. — Un viņš devās pie lodziņa.

Edvīna pajautāja meitenei pie galda:

Cik viņš noguldīja?

Piecus dolārus.

Ļoti labi. Tikai mēģiniet strādāt, cik ātri iespējams.

To es daru, D'Orsejas kundze. Bet ar šo cilvēku ilgi noņēmos, jo viņš uzdeva daudz jautājumu par procentu likmi, par naudas izņemšanu. Jautājumi bija sarakstīti uz papīra.

Vai viņš jums šo papīru atstāja?

Nē.

Domāju, ka arī citiem tāds būs. Mēģiniet kādu dabūt un parādiet man.

Tas varētu uzvest uz pēdām organizatoram, kas šo lielisko plānu izdomājis un izplānojis, domāja Edvīna. Viņa neticēja, ka starp tiem, ar kuriem šodien bija izdevies aprunāties, būtu galvenais organizators.

Kļuva skaidrs vēl kas cits: mēģinājums nobremzēt bankas darbību neaprobežosies tikai ar jaunu kontu atvēršanu. Tie, kas jau bija kontus atvēruši, tagad stāvēja rindā pie kasieru lodziņiem, lai iespējami lēnāk iemaksātu un atkal izņemtu mazas summas, turklāt uzdodot daudz jautājumu un mēģinot kasieres iesaistīt sarunās.

Tādējādi parastajiem klientiem būs ne tikai grūti iekļūt bankā, bet arī pie kases būs jāizstāv rinda un jātērē laiks.

Viņa izspraucās līdz Nolanam Veinraitam un izstāstīja par jautājumu sarakstu un norādījumiem darbiniecei.

Drošības dienesta vadītājs piebalsoja:

Arī es to gribētu redzēt.

Viņu aicināja sekretāre:

Veinraita kungs, jūs aicina pie tālruņa.

Kad viņš piegāja pie tālruņa, Edvīna, kas devās uz savu vietu, dzirdēja Veinraitu sakām:

Jā, tā ir demonstrācija, lai gan tiesiskā nozīmē tā tāda nav. Tā ir mierīga, un ar asāku rīcību mēs varam sagādāt daudz nepatikšanu. Mums nekādā ziņā nav vajadzīgas nepatīkamas sadursmes.

Edvīna nodomāja, ka ir labi sakarīgo un stipro Veinraitu just tepat līdzās. Kad viņš nolika klausuli, Edvīna pēkšņi atcerējās un teica viņam:

Kāds sacīja, ka izsaukta pilsētas policija.

Jā, viņi te ieradās reizē ar mani, un es viņus aizraidīju. Ja vajadzēs, viņi tūliņ būs klāt. Ceru, ka nevajadzēs. — Viņš pamāja uz tālruni, tad uz PATB galvenās pārvaldes torni. — Ziņa ir sasniegusi augstāko vadību, un viņi ir panikā.

Viņiem vajadzētu atjaunot līdzekļus Austrumu forumam.

Veinraits pasmaidīja. Tā bija otrā reize kopš viņa ierašanās

šorīt bankā.

Arī man tas patiktu. Bet es tam neticu. Ja banka negrib dot naudu, šāds spiediens neko nemainīs.

Edvīna gribēja sacīt: "To vēl nevar zināt," bet pārdomāja un neteica neko.

Viņi skatījās uz ielu. Pūlis pie bankas filiāles vēl arvien bija tikpat milzīgs. Troksnis likās vēl skaļāks nekā pirmīt.

Ārpusē cilvēki stāvēja uz vietas, un rinda kļuva aizvien garāka un garāka.

Pulkstenis rādīja 9.45.

4

Bija 9.45, un tikai trīs kvartālus no Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas galvenās pārvaldes torņa atradās neievērojams folksvāgens, no kura Margota Brakena vadīja visu operāciju.

Margota bija nolēmusi atturēties no tiešas līdzdalības savas idejas īstenošanā, taču nespēja to, kā kara zirgs, jūtot kaujas tuvošanos, ar kājām kārpa zemi, tā viņas apņemšanās turēties ēnā kļuva arvien vājāka, līdz beidzot izzuda pavisam.

Tomēr Margota vēl arvien negribēja sagādāt nepatikšanas Aleksim vai Edvīnai, tāpēc viņa nebija frontes līnijas pirmajās rindās Roselli laukumā.

Ja viņa tur parādītos, preses ļaudis Margotu tūlīt pazītu. Viņa bija tā, kas presei paziņoja par šo akciju.

Tāpēc ziņneši, kas piegādāja jaunumus par notikumu gaitu bankā un nesa viņas norādījumus uz darbības vietu, ievēroja vislielāko piesardzību.

Kopš ceturtdienas vakara bija paveikts milzīgs organizatoriskais darbs.

Piektdien, kamēr Margota izstrādāja galveno plānu, Sets, Dīkons un citi komitejas locekļi organizēja akcijas dalībniekus no Austrumu foruma un tā apkaimes. Viņi vispārējos vilcienos izstāstīja, kas būs jādara, un atsaucība bija neticama. Ikviens bija gatavs piedalīties un pazina vēl citus, ar ko varēja rēķināties, ja būs vajadzīgs.

Svētdienas vakarā, kad bija sagatavoti brīvprātīgo saraksti, tur ierakstīja tūkstoš piecsimt uzvārdu. Ar katru stundu to skaits pieauga. Pēc Margotas plāna akciju vajadzēs turpināt vismaz nedēļu un pat ilgāk, ja vien būs iespējams uzturēt sākotnējo sajūsmu.

Vairākiem strādājošiem vīriešiem, kas bija sarakstā, piemēram, Dīkonam Jūfrātam, pienācās atvaļinājums, ko viņi bija gatavi izmantot. Citi vienkārši teicās neierasties darbā. Diemžēl viņu rindās bija daudz bezdarbnieku, kuru skaits bija pieaudzis, beidzoties sezonas darbiem.

Sieviešu bija visvairāk, tāpēc ka lielākajai daļai dienas bija brīvas, bet galvenokārt gan tāpēc, ka viņām — pat vairāk nekā vīriešiem — Austrumu forums bija kļuvis par dzīves cerību.

To Margota saprata gan no sākotnējā izpētes darba, gan no šīrīta ziņojumiem.

Rīta ziņojumi, ko viņa saņēma, visi bija ļoti iepriecinoši.

Margota izvirzīja obligātu prasību, lai visi brīvprātīgie visu laiku, it īpaši runājot ar bankas darbiniekiem, būtu draudzīgi, pieklājīgi un laipni izpalīdzīgi. Viņi pieņēma devīzi "Cerības dēļ", ko izdomāja Margota, lai paustu domu, ka pat cilvēki ar ļoti ierobežotiem līdzekļiem dodas PATB "palīgā tās grūtajā stundā".

Viņa saprata, ka Pirmo Amerikas tirdzniecības banku vissāpīgāk aizskars mājiens par naudas grūtībām.

Tas, ka protests nāk no Austrumu foruma, netiks slēpts, tomēr nekādi tieši draudi paralizēt lielo bankas filiāli, kamēr tā piekritīs nesamazināt naudas līdzekļus būvpojektiem, netiks izteikti. Margota vairākkārt atgādināja Setam Orindam un pārējiem:

— Ļausim, lai banka pati izdara tādu secinājumu.

Tiekoties ar cilvēkiem un izskaidrojot mērķi, viņa pastāvīgi aizrādīja, ka jāizvairās no jebkādiem draudiem, iebiedēšanas, fiziskas pretošanās. Tie, kas bija klāt, visu rūpīgi pierakstīja, tad izstāstīja pārējiem.

Tika sagatavots saraksts ar jautājumiem, ko prasīt bankā, atverot kontus. Arī to paveica Margota. Katram cilvēkam varēja rasties simtiem jautājumu par bankas darbību, lai gan vairums tos nekad neuzdeva. Taču šoreiz, kad bankā ieradīsies liels skaits cilvēku, nepieciešamība tos katram izskaidrot darbu varēja pilnīgi paralizēt.

Ja radīsies tāda izdevība, Sets Orinda uzstāsies kā runasvīrs. Margotas scenārijam daudz mēģinājumu nevajadzēja. Orindam bija viegla galva.

Dīkonam Jūfrātam bija uzdots būt pirmajam pie bankas durvīm un pirmajam atvērt kontu.

Neviens nezināja, vai Dīkons ir kristīts vārds, vai arī kādas reliģiskas sektas tituls. Tieši viņš pārraudzīja visu brīvprātīgo armiju, nosakot, kur un kad katram jāatrodas. Viņam bija vesela armija palīgu, kas kā zirnekļa tīkla pavedieni nodrošināja sakarus ar visiem dalībniekiem.

Trešdienas rītā, kad akcija sākās, vajadzēja sapulcināt lielu cilvēku skaitu, lai radītu spēcīgu iespaidu. Dažus no brīvprātīgajiem laiku pa laikam bija jāaizstāj. Citus, kas vēl nebija ieradušies, rezervēja pēcpusdienai vai turpmākajām dienām.

Lai to visu nodrošinātu, bija izveidots sakaru tīkls, izmantojot tālruņa automātus un cilvēkus, kas pie tiem dežurēja. Margota zināja, ka, par spīti improvizācijai, sakari darbojas labi.

Visus ziņojumus Margotai piegādāja viņas folksvāgena aizmugures sēdeklī. Bija atnesta informācija par cilvēku skaitu rindā, cik laika bankai jāveltī viena konta atvēršanai, cik jaunu kontu atvēršanas galdu pašlaik darbojas. Viņa bija informēta par pārpildīto bankas ēku un Seta Orindas sarunu ar bankas vadību.

Margota ātri parēķināja, tad teica ziņnesim, tievam, garam jauneklim, kas bija ielocījies mašīnā:

— Saki Dīkonam, ka vairāk brīvprātīgo nevajag. Liekas, ka šodienai pietiks. Lai tos, kas vēl stāv ārā, uz brītiņu aizvieto, bet ne vairāk kā piecdesmit cilvēku reizē. Un pasaki, lai viņi atgriežas saņemt brīvpusdienas. Brīdini, ka Rosclli laukumu nedrīkst piedrazot, nedz arī bankā ienest pārtiku vai dzeramos.

Pusdienu pieminēšana Margotai atgādināja, ka vēl nedēļas sākumā trūka naudas šai akcijai.

Pirmdien no Dīkona Jūfrāta pienāca izmisuma pilna ziņa, ka daudzi no brīvprātīgajiem nevar atļauties iemaksāt piecus dolārus, kas bija nepieciešami, lai Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā atvērtu kontu. Austrumu foruma īrnieku apvienībai naudas nebija. Vienu brīdi likās, ka lieliskā iecere paliks nerealizēta.

Margota piezvanīja Amerikas ierēdņu, kasieru un kantora darbinieku federācijai, kas pārstāvēja arī lidostas apkopējus, kam Margota bija pirms gada palīdzējusi.

Vai arodbiedrība varētu palīdzēt, aizdodot naudu, lai katram brīvprātīgajam iznāktu pieci dolāri noguldīšanai? Arodbiedrības vadība sasauca steidzamu apspriedi un atbildēja — jā!

Otrdien arodbiedrības vadība palīdzēja Dīkonam Jūfrātam un Setam Orindam izdalīt naudu. Visi labi saprata, ka kādu daļu nekad nedabūs atpakaļ, ka daži savus piecus dolārus izdos tūlīt vakarā, aizmirstot, kam tie bija paredzēti. Tomēr lielākā daļa naudas tiks izlietota paredzētajam mērķim. Spriežot pēc cilvēku skaita Šorīt pie bankas, tā arī ir noticis.

Arodbiedrība bija piedāvājusi sagādāt un samaksāt brīvprātīgajiem pusdienas. Piedāvājums tika pieņemts. Margotai bija aizdomas, ka arodbiedrībai šajā sakarā ir kādas savtīgas intereses, bet, tā kā tās nesaskārās ar Austrumu foruma protestu, viņa nolēma par to neinteresēties.

Margota turpināja savus norādījumus ziņnesim:

Rindai jāpaliek tikpat garai, kamēr banka pulksten piecpadsmitos slēgs durvis.

Varēja domāt, ka prese vēlēsies fotografēt un filmēt slēgšanas brīdi, tāpēc bija svarīgi nodemonstrēt spēku.

Plānus rītdienai varēs sagatavot šovakar, pamatos tie būs šodienas demonstrācijas atkārtojums.

Laimīgā kārtā arī laiks bija viņu pusē — saulains un silts, un sinoptiķi solīja to pašu arī turpmākajās dienās.

Turpiniet vienmēr uzsvērt, — Margota teica nākamajam ziņnesim, — ka visiem jābūt draudzīgiem, draudzīgiem, draudzīgiem. Ja bankas darbinieki apskaišas vai kļūst nepacietīgi, vajag smaidīt.

11.45 Sets atnāca pats, lai runātu ar Margotu. Viņš plati smaidīja un bija atnesis pilsētas pēcpusdienas laikraksta agro izdevumu.

Nu, vai ziniet! — Margota izpleta pirmo lapu.

Notikumi pie bankas aizņēma gandrīz visu pirmo lappusi.

Tādu uzmanību viņa nebija sagaidījusi.

Galvenais virsraksts skanēja:

AUSTRUMU FORUMIEŠI PARALIZĒ LIELU BANKU

un zem tā:

Vai Pirmā Amerikas tirdzniecības banka nonākusi grūtībās? Daudzi ierodas, lai "palīdzētu" ar sīkiem noguldījumiem.

Līdzās bija daudz attēlu un plašs divu sleju apraksts.

Ak tētīt, — Margota noelsās. — Nu gan PATB trakos!

Tā arī notika.

Trešdien, tūliņ pēc pusdienas, Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas pārvaldes tornī, 36. stāvā prezidenta birojā steidzīgi tika sasaukta apspriede. Džeroms Patertons un

Rosko Heivords sēdēja sadrūmušām sejām. Viņiem piebiedrojās Aleksis Vandervorts. Ari viņš bija nopietns, bet pārrunās maz piedalījās, sēdēja domīgs, taču pāris reizes viņa acīs varēja manīt jautru dzirksti. Ceturtais dalībnieks bija Toms Strogans, bankas centīgais galvenais ekonomists, piektais — Diks Frenčs, sabiedrisko sakaru viceprezidents.

Frcnčs, drukns un dusmīgs, iesoļoja kabinetā ar neaizdegtu cigāru zobos un atnesa kaudzi pēcpusdienas laikrakstu, ko pa vienam nosvieda katram priekšā.

Džeroms Patertons sēdēja aiz sava galda. Atšķīris laikrakstu, viņš lasīja vārdus: "Vai Pirmā Amerikas tirdzniecības banka nonākusi grūtībās?" un noburkšķēja:

Tie ir riebīgi meli! Šo laikrakstu vajadzētu sūdzēt tiesā par goda laupīšanu.

Nav nekāda pamata sūdzēt, — Frenčs sacīja savā parastajā atklātībā. — Laikraksts to, vispirms, nepasniedz kā faktu, jo tas beidzas ar jautājuma zīmi. Otrkārt, viņi citē kādu citu. Un, treškārt, arī tas, kas to teicis, nesacīja šos vārdus ļaunā nozīmē. — Ar savu pozu viņš it kā teica: "Gribat — ticiet, negribat — neticiet!" Cigārs bija saslējies gaisā kā notēmēta torpēda.

Patertons niknumā pietvīka.

Skaidrs, ka tas ir ļauni domāts, — dusmīgi atcirta Heivords. Viņš bija stāvējis pie loga, nostāk no pārējiem, tagad pievērsās kolēģu grupai. — Visa šī lieta ir ļauni domāta. To saprot pat katrs muļķis.

Frenčs nopūtās.

Labi, es paskaidrošu. Tas, kurš šo demonstrāciju sarīkojis, ļoti labi pārzina tieslietas un sabiedriskās attiecības. Šī lieta, kā jūs to saucat, ir ļoti asprātīgi veidota, tās dalībnieki ir ļoti draudzīgi un izsaka vēlēšanos palīdzēt bankai grūtajā stundā. Es saprotu, ka tā nav. Bet to nevarēs pierādīt, tāpēc iesaku netērēt laiku ar meklējumiem, kā to izdarīt.

Viņš paņēma vienu no laikrakstiem un atvēra pirmo lapu.

Viens no iemesliem, kāpēc man maksā tik karalisku algu, ir manas zināšanas preses un masu mēdiju jautājumos. Šīs zināšanas liek sacīt, ka reportāža — patīk tas jums vai nē — ir uzrakstīta ļoti godīgi, un pašlaik tā jau nonākusi visās valsts ziņu aģentūrās, lai no turienes dotos tālāk. Apgalvoju, ka katrs izdevums to izmantos. Vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka tā ir jaunās skaņās uzrakstīta Dāvida un Goliāta versija, kas saista ar savu cilvēcīgumu.

Toms Strogans, kas sēdēja blakus Vandcrvortam, viņu mierīgi pārtrauca.

Es varu teikto daļēji apstiprināt. Kad šī ziņa parādījās uz Dow Jones elektroniskā paneļa, mūsu akcijas tūlīt nokritās vēl par vienu punktu.

Frenčs neievēroja teikto.

Ir vēl kas. Mums ir jābūt gataviem redzēt sevi vakara televīzijas ziņās. Daudzas vietējās raidstacijas pārraidīs šo ziņu, un es brīnītos, ja to nerādītu visi trīs lielie raidkanāli. Turklāt esmu gatavs apēst savu televizoru, ja kāds komentētājs vispār spēs izvairīties runāt par "banku, kas nonākusi grūtībās".

Vai esat beidzis? — Rosko Ileivords vēsi jautāja.

Ne gluži. Man gribētos aizrādīt vēl ko: pat tādā gadījumā, ja es visu manas nodaļas gada budžetu izlietotu tikai vienai reklāmas kampaņai, lai radītu iespaidu, ka šī banka nonākusi grūtībās, es nespētu nodarīt tai tik lielu ļaunumu, kā jūs bez manas palīdzības esat paveikuši.

Dikam Frenčam bija sava teorija. Proti, labam sabiedrisko sakaru darbiniekam katru dienu jāriskē ar savu vietu. Ja viņa zināšanas un pieredze liek teikt priekšniecībai nepatīkamas lietas, tad tā arī jādara, kaut viņi negrib to dzirdēt. Atklātība pieder pie prasmes ietekmēt sabiedrību. Ciest klusu nozīmētu izvairīties no atbildības.

Bija dienas, kad jārunā skarbāk nekā citreiz. Šī bija viena no tādām.

Savilcis pieri, Rosko Heivords jautāja:

Vai ir zināms, kas šo lietu organizējis?

Nē, — sacīja Frenčs. — Esmu runājis ar Nolanu, un viņš šo jautājumu pēta. Man gan jāsaka, ka nav svarīgi to uzzināt.

Ja gribat zināt jaunāko par mūsu pilsētas centra filiāli, varu pastāstīt, jo biju pusdienlaikā pa tuneli aizgājis līdz turienei. Banka vēl arvien ir demonstrantu pārpildīta un nevienam nav iespējams strādāt normālu bankas darbu, — piebilda Toms Strogans.

Tie nav demonstranti, — pretojās Diks Frenčs. — Būsim precīzi, par to runājot. Visā barā nav neviena plakāta, tāpat neviena saukļa, izņemot izteicienu "cerības dēļ". Viņi ir klienti, un tā ir mūsu problēma.

Nu, tātad, — sacīja Džeroms Patertons, — tā kā jūs tik daudz zināt, ko jūs ieteiktu darīt?

Sabiedrisko sakaru viceprezidents paraustīja plecus.

Jūs, kungi, apcirpāt Austrumu foruma līdzekļus, jūs varat tos atkal palielināt.

Rosko Ileivorda seja nikni savilkās.

Patertons pagriezās:

Un jūs, Aleksi?

Jūs zināt, ko es domāju, — tā bija pirmā reize, kad viņš atvēra muti. — Es cīnījos pret šo līdzekļu samazināšanu. Vēl arvien domāju tieši tāpat.

Heivords sarkastiski piebilda:

Tad jau jūs esat sajūsmināts par to, kas notiek. Un gribētu droši vien šiem lempjiem un viņu iebiedēšanas taktikai padoties?

Nē, es neesmu sajūsmināts, — Alekša acis dusmīgi iezibējās. — Esmu apkaunots, redzot, kādā stāvoklī atrodas banka. Mums vajadzēja paredzēt, kas notiks, ka mūsu solim būs kāda atbilde, kāda pretdarbība. Taču tagad svarīgākais ir šo lietu pareizi nokārtot.

Heivords naidīgi iesmējās:

Tātad jūs padodat ies šai iebiedēšanas taktikai. Tā jau es domāju.

Vai mēs atkāpsimies vai neatkāpsimies, tas pašreiz nav būtiskākais, — Aleksis vēsi atbildēja. — Jautājums ir tāds: vai nu mums bija taisnība, vai esam kļūdījušies, samazinot Austrumu foruma finansēšanu? Ja mēs kļūdījāmies, viss jāapsver un drosmīgi jāatzīst sava kļūda.

Džeroms Patertons lēni sacīja:

Mēs varam daudz ko pārdomāt, taču atkāpjoties no mūsu nodomātā ceļa, izskatīsimies diezgan muļķīgi.

Džcrom, es, pirmkārt, tā nedomāju, — sacīja Aleksis, — otrkārt, vai tas ir tik svarīgi?

Diks Frenčs iejaucās:

Šīs lietas finansu puse nav mana darīšana. Tomēr vienu varu jums pateikt tūliņ: ja mainīsim bankas nostāju pret Austrumu forumu, mēs izskatīsimies labāk, nevis sliktāk.

Rosko Heivords indīgi sacīja Aleksim:

Jūs te runājat par drosmi, bet man gribētos teikt, ka jums tās nav nemaz. Jūs atsakāties nostāties pret pūli.

Aleksis to nepacietīgi noraidīja:

Jūs runājat kā mazpilsētas šerifs, Rosko! Reizēm atteikties mainīt nepareizu lēmumu ir vienkārši ēzeļa stūrgalvība, nekas vairāk. Turklāt cilvēki, kas atrodas bankā, nav pūlis, to norāda jebkurš ziņojums, ko esam saņēmuši.

Ileivords aizdomīgā balsī jautāja:

Jums viņi, liekas, patīk. Varbūt zināt kaut ko vairāk nekā mēs?

Nē.

Lai nu kā, Aleksi, — Patertons norūca, — man nepatīk domāt par lēnprātīgu padošanos.

Toms Strogans bija klausījies strīdu.

Arī es biju pret to, ka atņemam Austrumu forumam daļu līdzekļu. Tomēr man nepatiktu padoties šiem cilvēkiem.

Aleksis nopūtās.

Ja jūs visi tā domājat, tad samierināsimies, ka mūsu pilsētas centra filiāle kādu laiku nebūs izmantojama.

Pūlis nekādā ziņā ilgstoši nespēs uzturēt šodienas situāciju, — paziņoja Heivords. — Es paredzu, ja mēs atteiksimies mainīt viedokli un neļausim sevi iebaidīt, demonstrācija izčākstēs jau rīt.

Toties es paredzu, ka tā turpināsies arī nākošajā nedēļā, — teica Aleksis.

Tomēr nepiepildījās ne viens, ne otrs paredzējums.

Tā kā no bankas puses nekāda viedokļa maiņa nebija jūtama, Austrumu foruma atbalstītāji turpināja pārpildīt pilsētas centra filiāli arī ceturtdien un līdz piektdienas vakara vēlai stundai, banku pilnīgi paralizējot.

Kā jau Diks Frenčs bija paredzējis, par šo lietu runāja visā valstī.

Daudzos ziņojumos pavīdēja arī humors. Taču noguldītāji negrasījās smaidīt. Kad Ņujorkas birža piektdienas vakarā beidza darbu, Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas akcijas bija nokritušās vēl par divarpus punktiem.

Starplaikā Margota Brakena, Sets Orinda, Dīkons Jūfrāts un citi turpināja plānot un organizēt darbu, lai nodrošinātu akcijas turpināšanos.

Pirmdienas rītā banka padevās.

Diks Frenčs steidzīgi sasauktajā preses konferencē, kas sākās pulksten 10.00, paziņoja, ka banka nekavējoties atjauno pilnā apjomā Austrumu foruma finansēšanu. Frenčs labsirdīgi ieteica, lai Austrumu foruma iedzīvotāji un viņu draugi, kas pēdējās dienās atvēra bankā kontus, arī turpmāk izmanto PATB pakalpojumus.

Kapitulācijai bija vairāki neapstrīdami iemesli. Pirmais bija tas, ka pirmdienas rītā pirms centra bankas atvēršanas rinda pie tās bija daudz garāka nekā trešdien, nodemonstrējot, ka pagājušās nedēļas notikumi turpināsies.

Vēl mulsinošāk bija tas, ka garas rindas parādījās arī pie citas PATB filiāles Iadian Hillspriekšpilsētā. Sī attīstība nebija negaidīta, jo svētdienas avīzes pauda domu, ka Austrumu forums organizēs protestu arī pie citām filiālēm. Kad lodiaa Hills filiāles durvju priekšā sāka pulcēties simtiem cilvēku, pārvaldnieks nobijies zvanīja uz PATB, lūdzot palīdzību.

Taču bija vēl kāds notikums, kas visu izšķīra.

Nedēļas nogalē arodbiedrība, kas bija finansējusi Austrumu foruma īrnieku protesta akciju un sagādājusi tiem pusdienas, publiski paziņoja par savu rīcību. Viņi — Amerikas ierēdņu, kasieru un kantora darbinieku federācija — apsolīja arī turpmāku palīdzību. Kāds no arodbiedrības runasvīriem asi nosodīja PATB, nosaucot to par "savtīgu un gigantisku peļņas mašīnu, kas darbojas, lai uz nabagu rēķina padarītu bagātos vēl bagātākus". Viņi paziņoja, ka drīzumā sāks kampaņu, lai uzņemtu bankas darbiniekus savā arodbiedrībā.

Tā arodbiedrība palīdzēja svariem nosvērties, turklāt uzliekot ne jau salmiņu, bet ķieģeļu kaudzi.

Visas bankas baidījās un pat ienīda arodbiedrības. Banku vadītāji skatījās uz arodbiedrībām kā čūska uz mangustu. Baņķieri bija pārliecināti, ka, ļaujot arodbiedrībām ielauzties savās iestādēs, tās zaudēs finansiālo neatkarību. Toreiz tādām bažām nebija pamata, bet tās tomēr pastāvēja.

Arodbiedrības bieži mēģināja, bet reti tām izdevās iekļaut savās rindās banku darbiniekus. Banku vadība ikreiz atjautīgi tika galā ar arodbiedrību organizētājiem un paredzēja tā rīkoties arī turpmāk. Tāpēc, ja Austrumu foruma protesta akcija deva iespēju arodbiedrībai iespiesties bankā, tad šāda situācija bija jānovērš. Džeroms Patertons ieradās agri un, rīkodamies neparasti ātri, parakstīja lēmumu par Austrumu foruma finansēšanas atsākšanu pilnā apjomā. Tajā pašā reizē apstiprināja bankas paziņojumu, ko Diks Frenčs steidzās nolasīt presei.

Vēlāk, lai nomierinātu nervus, Patertons pavēlēja sekretārei nekādā gadījumā viņu netraucēt un birojā uz tepiķa trenējās raidīt īsos golfa sitienus.

Vēl tajā pašā rītā naudas politikas komitejas sēdē, kas bija tikai informatīva, protokolēja finansēšanas atsākšanu, lai gan Rosko Heivords kurnēja:

— Tas ir radījis precedentu, ko vēlāk rūgti nožēlosim.

Aleksis Vandervorts klusēja.

Kad PATB paziņojumu nolasīja abu filiāļu protesta grupām, bija dzirdami piekrišanas saucienu, pēc tam cilvēki klusēdami izklīda. Pusstundas laikā bankās atkal valdīja parastā darba atmosfēra.

Šī lieta tā arī būtu beigusies, tomēr izrādījās, ka notikusi informācijas noplūde, kas laikam gan konkrētajos apstākļos bija neizbēgama. Pēc divām dienām informāciju publicēja tā paša laikraksta sleja "Ausi pie zemes", kas pirmā bija publicējusi ziņas par finansēšanas sašaurināšanu Austrumu forumam.

Vai jūs nevēlaties zināt, kas īstenībā stāvēja aiz Austrumu forumiešiem un kā vadībā viņi šonedēļ nospieda uz ceļiem lepno un vareno Pirmo Amerikas tirdzniecības banku? Tas ir noskaidrots. Tā bija civiltiesību advokāte un feministe Margota Brakena, tā pati, kas noorganizēja "sēdēšanu lidostas tualetēs" un ir izcīnījusi daudzas kampaņas pazemoto un apspiesto labā.

Neraugoties uz to, ka "protests bankā" bija viņas ideja un viņa pati to vadīja, šoreiz Brakena savu līdzdalību turēja visstingrākajā slepenībā. Kamēr citi cīnījās, viņa bija noslēpusies un nerunāja pat ar presi, kas viņu vienmēr atbalsta. Vai tas jūs nepārsteidz?

Taču nebrīnieties! Labākais Margotas draugs, ar kuru kopā viņu bieži var redzēt pilsētā, ir temperamentīgais baņķieris Aleksis Vandervorts, Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas izpildviceprezidents. Ja jūs būtu Margotas vietā un iesaistītos tādā lietā, vai arī jūs neslēptos?

Mūs interesē tikai viens jautājums: vai Aleksis zināja un deva piekrišanu savas darba vietas aplenkumam?

5

Piedod, Aleksi, — iesaucās Margota, — man ļoti žēl, ka tā iznācis!

Man arī, ņemot vērā, kā tas notika.

Es tam reportierim labprāt dzīvam novilktu ādu. Vienīgais labums, ka viņš, acīm redzot, nezināja, ka esmu Edvīnas radiniece.

To retais zina, — nopūtās Aleksis. — Pat bankā. Turklāt mīlētāji kotējas daudz augstāk nekā māsīcas.

Tuvojās pusnakts. Viņi bija Alekša dzīvoklī un satikās pirmo reizi pēc pilsētas centra filiāles aplenkuma. Paziņojums slejā "Ausi pie zemes" bija parādījies iepriekšējā dienā.

Margota ieradās pirms nedaudz minūtēm, jo viņa nakts tiesā aizstāvēja klientu — pastāvīgu dzērāju, kas dzērumā uzbruka katram, ko satika ceļā. Šis cilvēks bija viens no retajiem, kas viņai ikreiz samaksāja honorāru.

Reportieris tikai darīja savu darbu, — teica Aleksis. — Un nav šaubu, ka tavs vārds ar laiku būtu parādījies presē tā kā tā.

Viņa nožēlas pilnā balsī piebilda:

Es mēģināju darīt visu, lai tas nenotiktu. Tikai nedaudz cilvēku zināja, ka es organizēju, un es tā centos saglabāt šo noslēpumu.

Aleksis papurināja galvu.

Tu velti pūlējies! Šorīt agri no rīta Nolans Veinraits man sacīja šādus vārdus: "Šis notikums izskatās pēc Margotas Brakenas darba." Veinraits bija sācis iztaujāt cilvēkus. Kā tu zini, viņš kādreiz bija policijas detektīvs. Kāds būtu izp]āpājies ar laiku, kaut arī tāds raksts avīzē neparādītos.

Tomēr viņam nevajadzēja pieminēt tavu vārdu!

Ja gribi dzirdēt patiesību, — Aleksis pasmaidīja, — man tīri labi patīk, ka esmu nosaukts par temperamentīgu baņķieri.

Taču smaids iznāca neīsts, un viņš juta, ka Margota to redz. Patiesībā raksts viņu satrieca un nomāca. Viņš vēl arvien bija satraukts, lai gan priecājās, kad Margota piezvanīja, lai pateiktu, ka drīz ieradīsies.

Viņš iejautājās:

Vai tu esi runājusi ar Edvīnu?

Jā, es zvanīju. Viņa nelikās satraukta. Laikam jau ir pie manis pieradusi. Turklāt viņa ir priecīga, ka Austrumu forums atkal ir uz sliedēm. Arī tev par to būtu jāpriecājas.

Tu vienmēr esi zinājusi manus ieskatus par šo tematu. Taču tas nenozīmē, Brakena, ka es atbalstu tavas apšaubāmās metodes.

Viņš to pateica asāk, nekā bija gribējis. Margota nekavējās ar atbildi:

Manā rīcībā, tāpat manu cilvēku uzvedībā nebija nekā apšaubāma. To gan es nevaru sacīt par tavu nolāpīto banku!

Viņš aizstāvoties pacēla rokas:

Nestrīdēsimies! Vismaz šovakar nē.

Tad nerunā tā!

Labi, es tā nedarīšu.

Acumirklīgās dusmas pārgāja.

Margota domīgi jautāja:

Saki, vai tad, kad protesta akcija sākās, tev bija kāda nojauta, ka esmu tajā iejaukta?

Jā. Tāpēc ka tevi tik ļoti labi pazīstu. Un tu klusēji par Austrumu forumu, kamēr es biju gaidījis, ka metīsies mani un PATB plosīt lupatu lēveros.

Vai tev bija grūti, kamēr šis protests turpinājās?

Viņš atbildēja godīgi:

Jā, bija. Nezināju, vai atklāt, ka esmu uzminējis tavu līdzdalību, vai ciest klusu. Tā kā tava vārda pieminēšana neko neizmainītu, es klusēju. Kā tagad izrādās, tas bija nepareizi.

Un nu tavi kolēģi domā, ka tu visu laiku to zināji.

Rosko noteikti ir pārliecināts, varbūt arī Džeroms. Par pārējiem nezinu.

Pēc neērta klusuma brīža Margota ierunājās:

Vai tas tev ir svarīgi? Vai tu ar viņiem Joti rēķinies? Sievietes balss pirmo reizi viņu attiecību laikā izklausījās nobažījusies. Viņas sejā iezīmējās rūpes.

Aleksis paraustīja plecus, tad izlēma Margotu nomierināt:

Ne sevišķi. Neraizējies. Es izdzīvošu.

Taču tas viņam bija svarīgi. Par spīti visam, ko tikko bija teicis, PATB sienās tas bija pat ļoti svarīgi. Un divkārši nepatīkami, ka tā noticis tieši pašlaik.

Aleksis bija pārliecināts, ka direktori būs šo baumu sleju lasījuši, iegaumējuši, ka tā piemin viņa vārdu un turklāt uzdod svarīgu jautājumu: vai Aleksis zināja un deva piekrišanu savas darba vietas aplenkumam? Ja arī gadījumā kāds rakstu nebūs pamanījis, Rosko Heivords gādās, lai izlasa.

Heivords nebija kavējies izklāstīt savus ieskatus.

No rīta, kad bankas prezidents pulksten 10.00 ieradās darbā, Aleksis devās tieši uz Džeroma Patertona biroju. Heivords bija jau priekšā.

Nāciet iekšā, Aleksi, — aicināja Patertons. — Labāk būs runāt trijatā, nekā divreiz pa divi.

Pirms mēs sākam par kaut ko runāt, Džerom, — Aleksis nolika uz galda "Ausi pie zemes" sleju, — es pirmais gribu ierosināt apspriest šo jautājumu. Vai jūs esat to redzējis?

Heivords indīgā tonī jautāja:

Vai jūs domājat, ka bankā ir kāds, kas to navredzējis?

Patertons nopūtās.

Jā, Aleksi, esmu to redzējis. Man avīzi parādīja vismaz ducis cilvēku, un es domāju, ka lasījuši būs vēl vairāk.

Jums jāzina, ka tas, kas slejā rakstīts, ir tīra ļaunprātība, nekas vairāk. Dodu jums savu goda vārdu, ka nezināju neko par to, kas notiks mūsu pilsētas centra filiālē, arī protesta laikā zināju tikpat, cik zināja pārējie.

Daudzi cilvēki, — iejaucās Rosko Heivords, — var uzskatīt, ka ar jūsu sakariem, — šo vārdu viņš izrunāja pasvītroti ironiski, — tāda neinformētība ir maz ticama.

Es pašlaik runāju ar Džeromu, — Aleksis asi atcirta.

Taču tas Heivordu netraucēja.

Bankas goda aizskaršana satrauc mūs visus. Kas attiecas uz jūsu tā saukto izskaidrojumu, tad neceriet mūs pārliecināt, ka trešdien, ceturtdien, piektdien, visu nedēļas nogali un vēl pirmdien nezinājāt, ko jūsu draudzene dara!

Jā, Aleksi, ko jūs par to sacīsiet? — jautāja ari Patertons.

Aleksis juta, ka nosarkst. Jau kuro reizi kopš vakardienas, kad parādījās raksts, viņš pārdzīvoja dziļu nepatiku, ka Margota ievilkusi viņu tik bezjēdzīgā situācijā.

Apvaldījis aizvainojumu, viņš izstāstīja Patertonam, ka pagājušajā nedēļā zināmas aizdomas par Margotas līdzdalību notikumos gan radušās, tomēr izlēmis neko nesacīt, jo tik un tā nekas nemainītos, ja šo lietu pārrunātu ar citiem. Tāpat Aleksis izskaidroja, ka nav ar Margotu saticies vairāk nekā nedēļu.

Arī Nolans Veinraits bija izdarījis kādus secinājumus, — Aleksis sacīja. — Viņš man stāstīja. Tomēr Nolans tāpat neko neteica, jo tas mums abiem nebija nekas vairāk kā nojauta, līdz avīzē parādījās šī ziņa.

Gan jau kāds jums, Aleksi, noticēs… — sacīja Rosko Heivords tādā tonī un ar tādu sejas izteiksmi, kas skaidri teica: bet es gan nē!

Nu, nu, Rosko, — Patertons noteica. — Labi, Aleksi, es jūsu izskaidrojumu pieņemu. Taču ceru, ka jūsu ietekme uz Brakenas jaunkundzi ir pietiekama, lai viņa savus šaujamieročus nākamajā reizē pagrieztu uz citu pusi.

Vislabāk, lai nešauj nevienā virzienā! — piebilda Heivords.

Ignorēdams pēdējo piezīmi, Aleksis ar samocītu smaidu atbildēja bankas direktoram:

Varat ar to rēķināties.

Pateicos!

Tas Aleksi pārliecināja, ka par šo problēmu ar Patertonu viss ir izrunāts un viņu attiecības atkal kļūs normālas, vismaz ārēji. Taču, kas notiks zem ārējā slāņa, to Aleksis īsti nezināja.

Jāpieņem, ka gan Patertonam, gan lielai dajai no direktoru padomes prātā vienmēr paliks nelielas šaubas par viņa uzticību bankai. Ja ne gluži neuzticēšanās, tad katrā ziņā nepatika, ka viņš nav uzmanīgs draudzenes izvēlē.

Šaubas paliks līdz pat gada beigām, kad tuvosies Džeroma Patertona pensijas laiks. Tad padome atkal sāks domāt par jauna prezidenta ievēlēšanu. Un, lai arī direktori savā ziņā ir lieli vīri, daudzos gadījumos viņi varēja izrādīties maziski un aizspriedumaini.

Kāpēc? Kāpēc tam visam bija jānotiek tieši tagad?

Margota ievēroja, ka viņš sadrūma vēl vairāk. Sievietes acīs bija lasāms jautājums, bet sejas izteiksmē — rūpes un nedrošība.

Daudz nopietnāk nekā pirms tam viņa sacīja:

Esmu tev sagādājusi nepatikšanas. Šķiet, pat ļoti lielas. Tāpēc mums abiem nevajadzētu izlikties, ka tā nav noticis.

Viņš atkal gribēja Margotu nomierināt, tad pārdomāja, saprotot, ka nu ir laiks atklātībai.

Ir vēl kaut kas, — Margota turpināja. — Mēs par to esam runājuši, proti, vai mēs varēsim palikt viens no otra neatkarīgi, ja tomēr gribēsim būt kopā.

Jā, to es atceros.

Tikai, — viņa turpināja ar greizu smaidu, — es negaidīju, ka tas viss būs jāizlemj tik drīz.

Viņš pasniedza rokas uz sievietes pusi, kā bija to tik daudz reižu darījis, bet viņa izvairījās un pakratīja galvu.

Nē, mums ir jātiek skaidrībā par visu.

Viņš pēkšņi saprata, ka negribot un pavisam nejauši viņu attiecībās bija iestājusies krīze.

Tā notiks atkal un atkal, Aleksi. Nemānīsim sevi, ka tā nebūs vairs! Tikai bankas vietā būs citas radniecīgas iestādes. Un es gribu būt pārliecināta, ka mēs ar to tiksim galā, turklāt ne tikai šoreiz, cerot, ka tā būs pēdējā.

Viņš zināja, ka sieviete saka taisnību. Margotas dzīve bija konfrontāciju virkne. Pēc šīs būs vēl daudz citas. Daudzas neskars viņa inereses, bet citas skars.

Tikpat pareizi bija — kā Margota tikko bija sacījusi — ka viņi par to jau runāja pirms pusotras nedēļas. Tobrīd kā par abstraktu jēdzienu, jo viņi vēl nebija tik asas izvēles priekšā kā tagad, pēc notikumiem bankā.

Ir kaut kas, ko mēs abi varētu izlemt, — sacīja Margota, — pārtraukt attiecības, kamēr tās vēl ir ļoti labas. Uzskatīsim, ka esam viens no otra ko guvuši. Tas būtu ļoti saprātīgs atrisinājums. Ja mēs beigtu satikties un mūs vairs neredzētu kopā, to tūliņ zinātu visa pilsēta. Tā notiek vienmēr. Lai arī bankas notikumus nevar padarīt par nebijušiem, vismaz tev būs vieglāk.

Arī tā bija taisnība, un Aleksis to saprata. Radās pēkšņs vilinājums piedāvājumu pieņemt, izdzīt ļauno garu no savas dzīves ātri un viegli, jo sarežģījumi ar šo sievieti gadu gaitā tikai palielināsies. Tad viņš kļuva domīgs: kāpēc tik daudz nepatikšanu reizē? Sīlijas veselības sabrukums; Bena Roselli nāve; cīņa bankā; vēl šodienas mokošā izskaidrošanās. Un tagad Margota ierosina izvēli. Kāpēc?

Šis jautājums viņam atgādināja kādu notikumu pirms daudziem gadiem, kad viņš apmeklēja Vankuveru, kur jauna sieviete bija izlēkusi no viesnīcas 24. stāva un nositusies, bet pirms tam uz loga ar lūpu zīmuli uzrakstījusi: Kāpēc, ak, kāpēc? Aleksis šo sievieti nepazina un nekad arī neuzzināja, kādas neatrisināmas problēmas viņai lika tā darīt. Bet viņa numurs atradās tajā pašā stāvā un ļoti runīgais viesnīcas darbinieks viņam parādīja logu ar lūpu zīmuļa smeldzīgo jautājumu. Šīs atmiņas viņu vēl arvien mocīja. Kāpēc, ak, kāpēc mēs pieņemam tādus lēmumus? Vai — kāpēc gan dzīve mums liek to darīt? Kāpēc viņš bija apprecējis Sīliju? Kāpēc viņa sajuka prātā? Un kālab viņš vēl arvien atturējās no šķiršanās? Kāpēc Margotai vajadzēja būt aktīvistei? Kāpēc viņš tagad apsver iespēju atteikties no Margotas? Vai tik ļoti gribējās kļūt par PATB prezidentu?

Nē, tik ļoti gan nē!

Lēmumu viņš pieņēma pavisam mierīgi un gainīja prom visu nomāktību. Pie velna visu! Viņš nekad nebūs ar mieru zaudēt savu rīcības brīvību un neatkarību ne PATB, ne direktoru padomes, ne personīgās godkāres dēļ. Un Margotu viņš nepametīs.

Vissvarīgākais pašlaik ir tas, — viņš teica sievietei, — vai tu tiešām gribi, lai šīs ir mūsu attiecību beigas?

Margotas atbildē jautās asaras:

Protams, ka nē!

— Tad aries nē, Brakena. Es neticu, ka tā jebkad domāšu. Tāpēc priecāsimies par to, kas ir noticis un ka esam viens otram pierādījuši to, kas vairs nekad nebūs jāpierāda.

Un šoreiz, kad viņš pastiepa rokas, lai apskautu sievieti, viņa vairs neatrāvās.

6

Rosko, manu zēn, — viņa godība Harolds Ostins, juzdamies ar sevi apmierināts, sacīja pa tālruni, — cs tikko runāju ar Lielo Džordžu. Viņš jūs un mani ielūdza nākamajā piektdienā spēlēt golfu Bahamu salās.

Rosko Heivords šaubās savilka lūpas. Bija marta sestdienas pēcpusdiena, viņš strādāja savas mājas kabinetā. Pirms tālruņa zvana viņš bija pētījis finansu pārskatus, kas kopā ar citiem dokumentiem klājās uz grīdas visapkārt krēslam.

Neesmu pārliecināts, vai spēšu atlicināt laiku, lai tik tālu ce]otu, — viņš teica Haroldam. — Vai mēs nevaram satikties Ņujorkā?

Dabīgi, ka varam gan! Tomēr tas būtu muļķīgi, jo Lielais Džordžs vēlas būt Naso un nodarboties ar biznesu, spēlējot golfu. Turklāt — ar mūsu biznesu, ko viņš, golfu spēlējot, grib nokārtot pats personīgi.

Ne vienam, ne otram nebija jāpaskaidro, kas īsti bija Lielais Džordžs. Patiesību sakot, nevienam rūpniecības, banku vai valdības aprindās arī nē.

Dž. Di. Kvortermeins, Supranacionālās korporācijas vai SuNatCo direktoru padomes priekšsēdētājs un galvenais vadītājs, bija bravūrīgs, būdīgs vīrs, kam piederēja daudz vairāk varas, nekā krietnam skaitam valstu prezidentiem, un viņš šo varu izmantoja kā karalis. Viņa intereses un iespaids aptvēra visu pasauli, tāpat kā korporācija, ko viņš pārvaldīja. Gan SuNatCo galvenajā birojā, gan ārpus tā šo cilvēku apbrīnoja, ienīda, izrādīja viņam cieņu, izturējās kā pret slavenību un no viņa baidījās.

Viņa spēku radīja lielie panākumi. Pirms astoņiem gadiem — kādu citu finansiālu brīnumdarbu dēļ —

Dž. Dž. Kvortermeinu aicināja glābt Supranacionālo korporāciju, kas bija vārga un parādu apkrauta. Šajos gados viņš bija atguvis līdzekļus, palielinājis korporāciju līdz izcila lieluma konglomerātam, trīs reizes dalījis akcijas, četrreiz paaugstinājis dividendes. Akcionāri, kas ar Lielā Džordža palīdzību bija kjuvuši bagāti, viņu dievināja un atļāva rīkoties, kā viņš pats vēlējās. Protams, bija daži Kasandras, kas melsa, ka viņa finansiālā impērija esot būvēta no papes. Taču SuNatCo un tās daudzo filiāļu finansiālie pārskati, ko Ileivords bija pētījis tobrīd, kad zvanīja viņa godība Harolds, šādus ieskatus noteikti noraidīja.

Heivords bija saticies ar SuNatCo vadītāju divas reizes. Pirmoreiz pārpildītā kokteiļviesību telpā, otrreiz kopā ar llaroldu Ostinu kādā Vašingtonas viesnīcas dzīvoklī.

Vašingtonā viņi satikās tāpēc, ka Haroldam bija Kvortermeinam jāziņo par kādu SuNatCo labā veiktu uzdevumu. Heivordam nebija ne miņas, kas tas par uzdevumu, jo pārrunas bija beigušās, kad viņš ieradās. Likās, ka tam ir kāds sakars ar valdību.

Ostina reklāmu firmai bija kontrakts ar vienu no SuNatCo filiālēm — Heplevaita spirta rūpnīcu. Taču izskatījās, ka Harolda Ostina attiecības ar Dž. Dž. Kvortermeinu sniedzas krietni vien tālāk.

Lai ko Ostins bija ziņojis, Kvortermeins izskatījās ļoti apmierināts. Kad notika iepazīstināšana ar Heivordu, viņš sacīja:

Harolds man stāsta, ka jūs esot banciņas direktors un ka jūs abi gribot kādu karoti no manas mērces. Nu, ziniet, to mēs labi drīz nokārtosim.

SuNatCo vadītājs pēc tam saņēma Heivorda plecus abām rokām un sāka runāt par citām lietām.

Šī saruna ar Dž. Dž. Kvortermeinu ļāva Heivordam pirms diviem mēnešiem, janvāra vidū, informēt bankas naudas politikas komiteju, ka ir laba iespēja sadarboties ar SuNatCo. Vēlāk viņam likās, ka ir pārsteidzies, taču tagad bija iespējams, ka šī cerība īstenojas.

Nu, ko, — Heivords pārlika. — Var jau būt, ka nākošajā ceturtdienā uz pāris dienām varētu arī izrauties.

Tas jau ir labāk, — sacīja viņa godība Harolds. — Lai ko jūs bijāt paredzējis darīt, nekas bankai nav tik svarīgs kā šis ceļojums. A, un ir kaut kas, ko neesmu vēl pieminējis — Lielais Džordžs mums atsūtīs pakaļ savu lidmašīnu.

Tas Heivordu iepriecināja.

Ak tā gan? Vai tā ir liela un ātra lidmašīna?

Tas ir Boings —707. Man jau likās, ka jums patiks. — Harolds Ostins ieķiķinājās. — Tāpēc mēs no šejienes izlidosim ceturtdien, pusdienas laikā, pavadīsim piektdienu Bahamu salās un atgriezīsimies sestdien. Starp citu, ko jūs domājat pat SuNatCo finansiālajiem pārskatiem?

Esmu tos izpētījis, — Heivords paskatījās uz dokumentu kaudzēm visapkārt krēslam. — Liekas, ka pacients ir vesels. Patiesībā — ļoti veselīgs.

Ja jūs tā sakāt, esmu apmierināts.

Nolicis klausuli, Heivords atļāvās viltīgi pasmaidīt. Paredzamais ceļojums, tā nolūks, lidojums uz Bahamu salām privātā lidmašīnā — tie visi būs patīkami temati, ko pavirši, tā starp citu, pieminēt nākošās nedēļas sarunās. Un, ja no tā iznāks kaut kas vērtīgs, celsies viņa autoritāte direktoru padomes acīs, par ko viņš, ņemot vērā Džeroma Patertona amata īso laiku, pastāvīgi domāja.

Viņš priecājās par atgriešanos sestdienā, tāpēc ka nebūs jānokavē dievkalpojums, jo viņš Atanāsijas baznīcā bija izraudzītais draudzes loceklis, kas katru svētdienu skaidrā un svinīgā balsī uzstājās ar priekšlasījumu.

Sī doma atgādināja, ka tas jādara arī rīt un viņš bija plānojis šodien sagatavoties, kā darīja katru sestdienas vakaru. Viņš nocēla no plaukta smago ģimenes Bībeli un atvēra vietā, ko norādīja iepriekš ieliktā papīra lapiņa. Tā atradās Zālamana pamācībās, un rītdienas lasījumā bija Hcivorda vismīļākie vārdi: "Taisnīgums tautu paaugstina, bet grēks ir tautu negods."

Lidojums uz Bahamu salām bija Rosko Heivordam ļoti noderīgs.

Viņš jau bija iepazinis augstākās sabiedrības dzīves stilu. Kā lielākā daļa vadošo banku darbinieku, arī Heivords bija piedalījies sabiedriskajos pasākumos, kur klienti ar naudu rīkojās brīvi, pat izšķērdīgi, lai sasniegtu karalisku ērtību un izklaidēšanās līmeni. Viņš gandrīz bez mitas apskauda šos cilvēkus par tik plašu rocību.

Bet Dž. Dž. Kvortcrmcins pārspēja visus.

Boings —707, kam uz korpusa un astes bija eleganti zīmēts K, nolaidās pilsētas starptautiskajā lidostā ar minūtes precizitāti, kā bija paredzēts. Tas pa skrejceju devās uz privāto lidostas daļu, kur viņa godība Harolds un Hcivords atstāja limuzīnu, ar ko bija atbraukuši, un iekāpa lidmašīnā no aizmugures.

Foajē, kas izskatījās kā nelielas viesnīcas priekštelpa, viņus sagaidīja četri cilvēki: kāds pusmūža iesirms vīrietis, kura uzvedībā pareizās attiecībās savienojās pašapziņa un pazemība, no kā uzreiz varēja atpazīt pārvaldnieku, un viņam līdzās trīs jaunas sievietes.

Apsveicu jūs lidmašīnā, mani kungi, — pārvaldnieks sacīja.

Heivords pamāja, vīrieti tik tikko pamanīdams, jo viņa acis pievilka sievietes — burvīgas divdesmitgadīgas skaistules, kas jauki smaidīja. Rosko Ilcivords nodomāja, ka Kvortermcina organizācija ir uzaicinājusi no vadošajām aviosabiedrībām — TWA, United un American — vispiemīlīgākās stjuartes un no tām kā krējumu no piena nokrejojusi šīs trīs. Vienai no viņām mati bija medus krāsā, otra bija brunete, bet trešajai bija gari, sarkani mati. Visas garkājainas, tievas un lokanas, un veselīgi iedegušas. Iedegumu sevišķi labi izcēla viņu stilīgie, īsie smilškrāsas formas tērpi.

Pārvaldnieka uniforma bija no tās pašas elegantās drēbes, un visiem četriem uz kreisās kabatas greznojās izšūts K.

Labdien, Heivorda kungs, — sacīja sarkanmate. Viņai bija patīkama, maiga, gandrīz kārdinoša balss. — Mani sauc Avrila. Ja nāksiet man līdz, aizvedīšu uz jūsu istabu.

Sekojot šai sievietei, Heivordu nodarbināja vārds "istaba". Tobrīd viņa godībai Haroldam tuvojās blondīne.

Elegantā Avrila gāja pa gaiteni, kas stiepās gar lidmašīnas sāniem. Otrā pusē bija vairākas durvis.

Pagriezusies pret Heivordu, viņa paziņoja:

Kvortermcina kungs pašlaik ir saunā un pēc tam viņu masēs. Jūs satiksieties vēlāk atpūtas telpā.

Sauna? Lidmašīnā?

0, jā. Tā atrodas tieši aiz kapteiņa kabīnes. Kvortermeina kungam patīk sauna vai krievu pirts visur, kur vien viņš atrodas, un masieris vienmēr ir līdz. — Avrila pret viņu pazibināja spožu smaidu un turpināja: — Ja jums arī patīk sauna un masāža, mums būs tam laika diezgan. Es labprāt palīdzēšu.

Nē, paldies.

Sieviete apstājās pie kādām durvīm.

Šī ir jūsu istaba, Hcivorda kungs. — Kamēr viņa runāja, lidmašīna uzsāka gaitu, lai dotos uz skrejce]u. Negaidītā sakustēšanās Heivordu paklupināja.

Vai! — Avrila izstiepa roku, lai viņu noturētu, un uz brīdi viņi abi atradās viens otram ļoti tuvu. Viņš ievēroja garus, tievus pirkstus, oranžā bronzas krāsā lakotus nagus, vieglu, bet spēcīgu tvērienu un smaržu vilni.

Meitene atstāja roku uz viņa elkoņa.

Es labāk jūs piesprādzēšu. Kapteinis allaž strauji uzņem augstumu. Kvortermeina kungam nepatīk kavēties lidostās.

Viņš ātri aplaida skatu nelielajam, greznajam salonam, kurā sieviete viņu bija ievedusi. Tad iekrita mīkstā, ērtā sēdeklī, kamēr Avrilas rokas, ko viņš bija iepazinis, veikli aizsprādzēja jostu ap vidu. Pat cauri jostai varēja just, kā kustas viņas pirksti. Sajūta nekādā ziņā nebija nepatīkama.

Tā! — Lidmašīna tagad ripoja pa zemi. Avrila paliecās uz viņa pusi: — Ja jums nav nekas pretim, es kādu laiku palikšu šeit. — Viņa apsēdās līdzās un arī piesprādzējās.

Nē, man nekas nav pretim, — sacīja Ileivords un jutās neizprotami samulsis. — Galīgi nekas!

Tagad viņam bija laiks apskatīties apkārt. Šī istaba vai kabīne, un tādu viņš vēl nekad nebija redzējis lidmašīnā, bija iekārtota tā, lai pēc iespējas labāk un komfortablāk izmantotu visu iespējamo telpu. Trīs sienas bija izklātas ar tīkkoku, tajā v iestrādāti eleganti izrotājumi ar burtu K. Ceturtā siena bija spogulis, kas telpu asprātīgi padarīja it kā lielāku. No spoguļa pa kreisi atradās niša, aiz stikla novietots tālrunis un teletaips. Tuvumā bija neliels bārs ar daudzām mazām pudelītēm. No spoguļa pretī raudzījās iebūvēts televizors, kura vadības pogas bija iemontētas sēdekļu rokturos. Aiz muguras atradās salokāmās durvis, kas, jādomā, veda uz tualeti.

Vai gribat redzēt, kā mēs paceļamies? — jautāja Avrila. Nenogaidot piekrišanu, viņa piespieda vienu no sava sēdekļa pogām, un uz televizora ekrāna pēkšņi parādījās skaidrs un krāsains attēls. Acīm redzot, kamera bija pašā lidmašīnas priekšgalā. Viņi redzēja, ka palīgceļš ved uz skrejceļu, kas kļuva pilnīgi pārskatāms, kad Boings — 707 uz tā uzgriezās. Netērējot laiku, lidmašīna uzņēma ātrumu, skrejceļš sāka skriet atpakaļ un tad pazuda pavisam, jo lielā reaktīvā lidmašīna cēlās debesīs, un nu viņi bija gaisā. Rosko Hcivordam bija sajūta, it kā viņš pats lidotu telpā, un tas nebija tikai televizora attēla dēļ. Tā kā ekrānā varēja redzēt vairs tikai debesis un mākoņus, Avrila to izslēdza.

Te var skatīties visus parastos televīzijas kanālus, bet te — viņa pamāja uz teletaipu, ir Dow Jones, AP, IJPI un Telekss. Jums tikai jāpiezvana uz kapteiņa kabīni, un viņi nodrošinās jebkuru no tām.

Ileivords uzmanīgi sacīja:

Šī pieredze man ir diezgan sveša.

Es saprotu. Tas ir diezgan iespaidīgi, bet taisni jābrīnās, cik ātri visi pierod. — Tad viņa atkal paskatījās Ilcivordam tieši acīs un pasmaidīja. — Mums ir četras šādas atsevišķas istabas, un ar vienu pogas piespiedienu tās pārvēršas par guļamistabu. Vai gribat redzēt, kā tas notiek?

Heivords papurināja galvu:

Pašlaik tas nebūs vajadzīgs.

Viņa atsprādzēja jostu un piecēlās.

Ja nepieciešams satikt Ostina kungu, viņš ir istabā aiz jums. Pa koridoru uz priekšu ir atpūtas istaba, kur jūs esat ielūgts, kad būsiet sagatavojies, ēdamistaba, biroji un Kvortermeina kunga telpas.

Paldies par ģeogrāfijas stundu! — Heivords noņēma savas acenes bez ietvara un izvilka mutautiņu, lai tās notīrītu.

Ai, lūdzu, atļaujiet taču man! — Avrila maigi, bet noteikti izņēma acenes viņam no pirkstiem, izvilka no kabatas zīda drāniņu un nospodrināja stiklus. Tad uzlika viņam acenes, glāstoši aizskarot ausis. Heivordam likās, ka būtu jāiebilst, bet viņš to nedarīja.

Šajā lidojumā, Heivorda kungs, mans pienākums ir rūpēties tikai par jums un gādāt, lai jums ir viss, ko vēlaties.

Vai tā bija tikai iedoma, viņš jautāja sev, vai arī sieviete patiešām bija uzsvērusi šo "viss"? Tad norāja sevi, ka tā nu gan nebūs bijis. Bet, ja nu viņa tomēr uzsvēra, tad šī doma mulsināja.

Man vēl jāpasaka divas lietas, — bilda Avrila. Lieliska un gracioza viņa stāvēja pie durvīm, gatavodamās aiziet. — Ja esmu jums vajadzīga jebkādā lietā, lūdzu, piespiediet tālruņa septīto numuru.

Heivords paskarbi atbildēja:

Pateicos, bet nedomāju, ka es to izmantošu, jaunkundzi

Tas viņu nesatrauca.

Un vēl kas cits. Ceļā uz Bahamu salām mēs uz brīdi nolaidīsimies Vašingtonā. Tur mums piebiedrosies viceprezidents.

Supranacionālās korporācijas viceprezidents?

Nu viņas acis kļuva izsmējīgas:

Nē, jocīgais cilvēk! Amerikas Savienoto Valstu viceprezidents!

Vēl pēc piecpadsmit minūtēm Lielais Džordžs Kvortermeins jautāja Rosko Ileivordam:

Ko jūs tur, Dieva dēļ, dzerat? Mātes pienu?

Limonādi, — Heivords pacēla glāzi, apskatot bālo šķidrumu. — Man tā garšo!

SuNatCo vadītājs paraustīja savus milzīgos plecus.

Lai katrs dzer, ko atzīst pats par labu! Vai meitenes jūs labi apkalpo?

Par to nu nekādu sūdzību nav! — Arī viņa godība Harolds Ostins bija atlaidies Boinga —707 lieliski izbūvētās atpūtas istabas ērtajā krēslā ar glāzi rokā, kamēr blondīne, ko sauca par Retu, bija iekārtojusies viņam pie kājām uz paklāja.

Avrila mīlīgā balsī atbildēja.

Es ļoti cenšos. — Viņa stāvēja aiz Heivorda krēsla, un viņš juta, kā maigie pirksti viegli slīdēja no pakauša lejup pa muguru. Tic glāstoši pieskārās kaklam, tad atkal virzījās uz leju.

Pirms brīža atpūtas telpā bija iesoļojis Dž. Dž. Kvortermeins, krāšņs savā šarlaksarkanajā frotē rītasvārkā ar baltu apmalojumu, kur bija izšūts greznais K. Kā Romas senatoru viņu aptecēja kalpotāji: kāds vīrietis stingru seju, tērpies baltās sporta drānās, laikam masieris, un meitene, ģērbusies īsajā smilškrāsas formas tērpā, bet viņas sejas panti bija japāniski izsmalcināti. Masieris un sieviete rūpējās par Lielā Džordža apsēšanos milzīgajā, tronim līdzīgajā krēslā, kas bija rezervēts speciāli viņam. Tad parādījās trešais tēls, un pārvaldnieks ar burvja veiklību ielika Lielā Džordža rokā lieliski sagatavotu martīni glāzi.

Vēl vairāk nekā iepriekšējās reizēs Heivords pārliecinājās, ka vārds "Lielais Džordžs" viņam ir ļoti piemērots. Šī cilvēka ķermenis bija kā kalns — vismaz sešarpus pēdu garš, un viņa stāvs darītu godu ciema kalējam. Galva bija pusotrreiz lielāka nekā citiem cilvēkiem, ar atbilstošiem sejas pantiem; lielas, kustīgas un viltīgas acis. Lielā mute ar biezām lūpām likās pieradusi dot komandas gluži kā jūras kājnieku seržants apmācību laikā, tikai par daudz svarīgākām lietām. Varēja skaidri manīt, ka viņa šķietamā jautrība var jebkurā brīdī izgaist un to aizstās varena neapmierinātība. Tomēr viņu nevarēja saukt ne par rupju, ne par resnu. Cauri rīta svārkam spiedās muskuļi. Heivords ievēroja, ka Džordža seju un masīvo zodu neklāja tauku kārta, ka vēders viņam ir plakans un stingrs.

Kas attiecās uz citām īpašībām, viņa korporācijas intereses un apetīti ik dienas aprakstīja biznesa prese. Un dzīves stils šajā divpadsmit miljonu dolāru lidmašīnā bija nekautrīgi karalisks.

Masieris un pārvaldnieks neuzkrītoši pazuda. It kā darbība risinātos uz skatuves, viņu vietā parādījās pavārs — bāls, uztraucies vīrietis, tievs kā zīmulis, baltā apģērbā un augstā cepurē, kas skārās pie lidmašīnas griestiem. "Interesanti," Heivords pie sevis rēķināja, "cik lidmašīnā ir apkalpes personāla." Vēlāk viņš uzzināja, ka sešpadsmit.

Pavārs, izslējies kā niedre, klusi stāvēja pie Lielā Džordža krēsla, izstieptajā rokā turot milzīgus melnas ādas vākus ar lielu zelta K. Lielais Džordžs viņu ignorēja.

Jūsu bankai ir nepatikšanas, — Kvortermcins uzrunāja Rosko Heivordu.— Demonstrācijas un viss pārējais. Vai tagad tas nokārtots? Vai esat stabili?

Mēs allaž esam bijuši stabili. — Heivords atbildēja. — Tādas problēmas nekad nav bijis.

Akciju tirgus gan to nerādīja.

No kura laika akciju tirgus ir īstais rādītājs?

Lielais Džordžs mazliet pasmaidīja, tad pagriezās pret sīko

japānieti:

Mēnesstariņ, lūdzu, atnes ziņas par jaunāko PATB akciju kursu.

Jā, K. kungs! — viņa nočiepstēja un izgāja pa durvīm.

Lielais Džordžs pamāja meitenei pakaļ un nosmējās:

Viņa vēl arvien nevar savu mēli pieradināt pie Kvortermeina, tāpēc sauc mani par K. kungu. Bet viņa prot daudz ko citu!

Rosko Heivords ātri iespraucās sarunā:

Par mūsu banku dzirdētās ziņas skar nenozīmīgu notikumu, ko prese pārmērīgi izpūta. Pie tam tas norisinājās vadības maiņas laikā.

Jā, bet jūs nebijāt pietiekami stingri, — uzstāja Lielais Džordžs, — un ļāvāt, lai aģitatori dabū gatavu savu. Jūs bijāt par mīkstu un atkāpāties no saviem plāniem.

Tā tas tiešām bija. Taču jāsaka, ka es šo lēmumu neatbalstīju. Es biju pret.

Pareizi! Pretoties vajag! Allaž sitiet šos kuņas bērnus no visām pusēm. — SuNatCo priekšsēdētājs izdzēra martīni glāzi, un pēkšņi kā no aizkulisēm parādījās pārvaldnieks, paņēma tukšo glāzi un ielika rokā nākošo. Glāze bija lieliski sagatavota, par ko liecināja vieglais apsarmojums tās ārpusē.

Pavārs vēl arvien stāvēja, un Kvortermcins turpināja viņu ignorēt.

Kavēdamies atmiņās, viņš rūca:

Dcnvcras apkaimē man bija montāžas fabrika, un tai bija ārkārtīgas problēmas ar strādniekiem. Viņi pieprasīja neticamas algas. Šopavasar arodbiedrība pieteica streiku, kas bija pēdējais no daudziem. Es uzdevu saviem cilvēkiem — tiem, kas šo filiāli vadīja — lai tos kuņas bērnus brīdina, ka mēs fabriku slēgsim. Viņi neticēja. Tāpēc mēs izpētījām tirgu, izplānojām, ko darīt. Nosūtījām detaļas un instrumentus uz citu filiāli. Viņi to nostrādāja lieliski. Denveras filiāli slēdzām. Pēkšņi tur vairs nebija ne fabrikas, ne darba, ne algas. Un nu viņi visi — strādnieki, arodbiedrība, Denveras pilsēta, štata valdība — visi krīt uz ceļiem, lūdzas, lai mēs nākam atpakaļ.

Viņš vērīgi aplūkoja savu martīni, tad augstsirdīgi sacīja:

Nu, varbūt, ka tā darīsim ar. Ražosim kaut ko citu, bet noteikumus diktēsim mēs. Nepadevāmies viņiem!

Lieliski, Džordž! — sacīja viņa godība Harolds. — Vajag vairāk tādu cilvēku, kas ir ar mieru tā rīkoties. Mūsu bankas problēma bija mazliet savādāka. Mēs vēl arvien pēc Bena Roselli nāves savā ziņā esam pārejas laikmetā, liet direktoru vairākums domā, ka nākošajā pavasarī bankas stūri Rosko stingri turēs savās rokās.

Esmu priecīgs to uzzināt. Man nepatīk sadarboties ar tiem, kas nav pašā augšgalā. Tiem, ar ko es sadarbojos, jābūt gataviem pieņemt lēmumus un tad tos stingri izpildīt.

Es garantēju, Džordž, — Ileivords sacīja, — ka banka apstiprinās visu, par ko mēs vienosimies.

ileivords saprata, ka mājastēvs Haroldu Ostinu un viņu pašu bija veikli iemanevrējis lūdzējos, izmainot lomas, kādās baņķieri parasti sadarbojās. Taču bija skaidrs, ka katrs aizdevums Supranacionālajai korporācijai būs bez bažām par naudas atgūšanu, turklāt cels PATB prestižu. Tāpat bija jāsaprot, ka bankā savus rēķinus varētu atvērt arī citi, tāpēc ka SuNatCo piemēram vienmēr sekoja daudzas firmas.

Tad Lielais Džordžs piepeši uzbrēca pavāram:

Nu, kas jums tur ir?

Tas baltā tērpto vīru mudināja atbildēt. Viņš pasniedza melnos vākus, ko bija ienākot ienesis.

Te ir pusdienu ēdienkarte, mesjē. Lai jūs to apstiprinātu.

Lielais Džordžs ļāva pavāram turēt vākus un lasīja, kas tur bija rakstīts. Tad pabakstīja ar pirkstu:

Nomainiet Valdorfa salātus pret Cēzara salātiem.

Protams, mesjē.

Un saldo ēdienu mainiet. Glacc Martinique nevajag. Tā vietā suflē Grand Marnier.

Dabīgi, mesjē.

Tad mājiens, lai pavārs pazūd. Kad viņš pagriezās, lielais Džordžs nikni ierūcās.

Kad es vēlos ēst bifšteku, kā tas jāsagatavo?

Mesjē, — pavārs nelaimīgi lūdzās, paceļot brīvo roku, — par vakardienas nepatīkamo kļūdu es jau divreiz esmu atvainojies.

Tas nav svarīgi. Jautājums ir: kādu es vēlos?

Franciskā manierē paraustījis plecus, pavārs atbildēja, kā

bija iemācījies:

Vidēji jēlu, mazliet uz gatavo pusi.

Pamēģiniet to atcerēties.

Pavārs izmisušā balsī jautāja:

Kā lai to aizmirstu, mesjē? — Galvu nodūris, viņš izgāja ārā.

Lielais Džordžs smaidīdams stāstīja viesiem:

Vēl viens svarīgs noteikums ir tas, ka darbiniekiem nedrīkst ļaut izlaisties. Es šai vardei [11] maksāju veselu bagātību, lai viņš zinātu pilnīgi precīzi, kā jāsagatavo ēdieni, lai man garšotu. Vakar vakarā viņš kļūdījās, ne daudz, bet pietiekami, lai viņu krietni izsunītu. Citreiz viņš zinās. Kāda ir cena? — Mēnesstariņš bija atgriezusies ar papīra lapu rokā.

Viņa mazliet neskaidrā angļu valodā nolasīja:

PATB akcija tagad maksā četrdesmit piecus un trīs ceturtdaļdolārus.

Nu, redziet! — Rosko Heivords priecājās. — Mēs esam dabūjuši klāt vēl vienu punktu!

Jā, bet nav sasniegts līmenis, kāds bija pirms Bena Rosclli nāves, — sacīja Lielais Džordžs. Viņš atņirdza zobus: — Tiklīdz pasaule uzzinās, ka jūs palīdzat finansēt Supranacionālo korporāciju, akcijas strauji pieņemsies vērtībā.

Tā varēja notikt, Heivords domāja. Sarežģītajā finansu un akciju tirgus pasaulē atgadījās visnesaprotamākās lietas. Tas, ka banka kādam aizdod naudu, neliktos tik svarīgi, tomēr akciju tirgus reaģēs.

Pats svarīgākais bija Lielā Džordža noteiktais paziņojums, ka starp viņa korporāciju un Pirmo Amerikas tirdzniecības banku notiks kāds darījums. Nebija šaubu, ka nākamajās divās dienās viņi to izstrādās visos sīkumos. Heivords juta priecīgu satraukumu.

Virs galvas maigi atskanēja zvaniņš. Reaktīvā lidmašīna samazināja ātrumu.

Vašingtona, — sauca Avrila, un viņa un pārējās meitenes veikliem pirkstiem piesprādzēja vīriešus.

Vašingtonā uz zemes viņi pavadīja vēl īsāku laiku nekā iepriekšējā pieturā. Tā kā līdzi lidoja tik svarīgs, 14 karātu vērts pasažieris, ātra nolaišanās, īss brīdis uz zemes un strauja pacelšanās bija pašsaprotami notikumi.

Un tā viņi uzņēma pareizo augstumu lidojumam uz Bahamu salām jau pēc divdesmit minūtēm.

Viceprezidentu sagaidīja brunete Krista, kas viņam palīdzēja iekārtoties. Bija jūtams, ka meitenes pakalpojumi viņu Joti apmierina.

Lidmašīnas aizmugurē izvietojās Slepenā dienesta miesassargi, kas ceļoja līdzi viceprezidentam.

Drīz pēc tam Lielais Džordžs, pārģērbies izcili skaistā krēmkrāsas zīda uzvalkā, jautri vedināja sabiedrību uz bagātīgi iekārtoto ēdamistabu, kur dominēja sudraba un zilā krāsa. Tur šie četri vīrieši, sēžot zem kristāla lustras pie izgriezumiem rotāta ozolkoka galda, Mēnesstariņa, Avrilas, Retas un Kristas patīkami aprūpēti, ēda tādas pusdienas, kādas pasaules labākajiem restorāniem būtu grūti pārspēt.

Rosko Heivords, kam ēdiens pārlieku garšoja, nepiedalījās ne daudzo vīnu, ne trīsdesmit gadus vecā konjaka baudīšanā. Tomēr viņš ievēroja, ka parasto N (no vārda Napoleons) uz smagajiem, ar zeltu izrotātajiem konjaka kausiem ir aizstājis K.

7

Pie dzidri zilajām debesīm spīdēja spoža saule un sildīja Bahamu Fordlija sēkļa kluba garo, sulīgi zaļo golfa laukumu. Šis laukums un greznā kluba ēka bija pieskaitāmi pusducim lepnāko golfa klubu visā pasaulē.

Aiz zaļās zāles vīdēja baltas smiltis, ko iekļāva palmu birzis. Neviena cilvēka neredzēja liedagā, un tas uz jūras fona izskatījās kā paradīzes gabaliņš. Tirkīza krāsas jūra vēla krastā maigus vilnīšus. Kādu kilometru no krasta ūdens, balti putodams, lauzās pāri koraļļu rifam.

Mazliet tuvāk laukumam gluži neticamās krāsās it kā sacentās skaistumā vesels klājiens eksotisku puku: hibiski, bugenvilijas, puansētijas, frangipāni. Spirgtajā, tīrajā gaisā bija jūtams viegls vējiņš, smaržoja pēc jasmīniem.

Man liekas, — sacīja ASV viceprezidents, — ka pašlaik esmu tik tuvu debesīm, cik vien politiķis var cerēt tikt.

Manās debesīs, — izmisis paskatījās viņa godība Harolds Ostins, —nebūtu greizu sitienu! — Viņš saviebās un spēcīgi sita ar ceturtā numura tērauda nūju. — Vajadzētu būt iespējai, kā iemācīties šo spēli labāk.

Cetrats spēlēja golfu. Lielais Džordžs un Rosko Heivords spēlēja pret Haroldu Ostinu un viceprezidentu.

Es zinu, kā to panākt, Harold, — sacīja Bairons Stounbridžs, ASV viceprezidents. — lekļūstict atkal kongresā un uzstrādājieties līdz manam postenim. Tad jums nebūs citu pienākumu, kā vien spēlēt golfu. Jūs varēsiet savu spēli nepārtraukti uzlabot. Tas ir vēsturiski pierādīts fakts, ka pagājušajā pusgadsimtā gandrīz vai katrs ASV viceprezidents sava darba gados iemācījies krietni labāk spēlēt golfu.

Un, it kā apstiprinot savus vārdus, viņš brīdi vēlāk trešajā sitienā ar lielisku astotā numura nūju aizraidīja bumbiņu tieši pie karodziņa.

Stounbridžs, slaids un veikls, ar dinamiskām kustībām, šodien spēlēja iespaidīgi. Viņš bija fermera dēls, tēva nelielajā fermā jaunībā strādājis daudz garu stundu un līdz pat šim uzturēja ķermeni muskuļotu un spēcīgu. Pašlaik viņa vienkāršā, atklātā seja laistījās priekā, jo bumbiņa pieripoja tikai pēdu no bedrītes.

Nav slikti, — atzinīgi teica Lielais Džordžs, piebraucis līdzās ar savu kārtu [12] . — Ak tad Vašingtonā jums nav ko darīt, vai tā, Bairon?

Man jau nevajadzētu sūdzēties. Es tikko pabeidzu pagājušajā mēnesī iesākto administrācijas papīra saspraudīšu inventarizāciju. Un no Baltā nama dabūju paziņojumu, ka drīz drīkstēšu sākt noasināt zīmuļus.

Pārējie atzinīgi iesmējās. Nebija nekāds noslēpums, ka Stounbridžs, kādreizējais štata gubernators un vēlāk opozīcijas vadītājs senātā, savā pašreizējā lomā ir kļuvis neapmierināts un nervozs. Pirms vēlēšanām prezidenta kandidāts bija apsolījis, ka viņa viceprezidentam jaunajā ērā pēc Votergeitas būs nozīmīga loma valdības darbā. Taču pēc abu stāšanās amatā savu solījumu aizmirsa.

Hcivords un Kvortermeins uzsita bumbiņu uz zālāja, tad kopā ar Stounbridžu gaidīja, kamēr izklaidīgi spēlējošais viņa godība Harolds smiedamies neveikli mocījās ar bumbiņu, līdz beidzot tomēr to dabūja uz zālāja.

Četri vīrieši izskatījās visai atšķirīgi. Lielais Džordžs, galvas tiesu garāks par pārējiem, bija ģērbies dārgi, bet nevainojami: rūtainās biksēs, Lakosta vilnas jakā un zilās zamšādas kurpēs. Galvā sarkana golfa cepure, tās priekšpusē bija nozīme, kas vēstīja par iekārojamo piederību Fordlija sēkļa golfa klubam.

aViceprezidents bija tērpies korekti — trikotāžas biksēs, pasteļtoņa kreklā, melnbaltās golfa kurpēs. No citiem ļoti izdalījās Harolds Ostins, kas bija apvilcis izaicinoši rozā un lavandas zilas drānas. Rosko Heivorda apģērbs bija praktisks: tumši pelēkas bikses, balts īsroku krekls un mīkstas, melnas kurpes. Pat golfa laukuma vidū viņš izskatījās pēc baņķiera.

Viņi atgādināja kaut ko līdzīgu jātnieku grupai. Lielais Džordžs un Ileivords, tāpat Stounbridžs un viņa godība Harolds Ostins aizņēma divus elektriskos golfa kārtus. Sešus citus kārtus bija pieprasījuši miesassargi, kas kā iznīcinātāju eskadra bija viņiem gan priekšā, gan aizmugurē, gan abos sānos.

Ja jums būtu brīva izvēle, Bairon, — jautāja Rosko Ileivords, — brīva iespēja izvēlēties valdības prioritātes, kas tās būtu?

Vakar Heivords šo cilvēku bija uzrunājis — "viceprezidenta kungs", bet tika atturēts:

Neesiet tik oficiāls. Man tas apnicis. Es gribētu, lai jūs mani saucat par Baironu. — Heivords, kas uzskatīja, ka pazīšanās ar svarīgiem cilvēkiem un iespēja saukt viņus vārdā ir ļoti nozīmīga, par to bija sajūsmināts.

Stounbridžs tūliņ atbildēja.

Es izvēlētos sākt ar ekonomiku, atveseļot finanses, sabalansēt valsts budžetu.

Dž. Dž. Kvortermeins, kas arī ieklausījās sarunā, iebilda:

Ir bijuši varonīgie, kas mēģināja. Nevienam nav izdevies. Un jūs nākat par vēlu.

Ir vēlu, Džordž, bet ne par vēlu.

Par šo jautājumu es ar jums labprāt vēl debatēšu pēc deviņiem posmiem. — Lielais Džordžs pietupās, lai vērotu, kā bumbiņai jāripo.

Pašlaik prioritāte ir iesist šo bumbiņu bedrītē.

Kopš spēle sākās, Kvortermeins bija klusāks un

saspringtāks nekā citi. Viņš bija par trim punktiem priekšā pārējiem un spēlēja, lai uzvarētu. Uzvara vai vismaz prasme izmantot mazāk par atļauto sitienu skaitu viņu iepriecināja — kā pats sacīja — tikpat ļoti, kā nopirkt Supranacionālajai kompānijai vēl vienu uzņēmumu.

Heivords spēlēja prasmīgi, viņa tehnika nebija spoža, bet arī kaunēties par to nevajadzēja.

Kad visi izkāpa no braucamajiem un gāja spēlēt sesto posmu. Lielais Džordžs brīdināja:

Labāk ar savu baņķiera aci uzmaniet rezultātus, Rosko. Ne politiķim, ne reklāmu aģentūras īpašniekam precizitāte nav stiprā puse.

Mans augstais postenis prasa, lai es uzvarētu, — sacīja viceprezidents. — Vienalga, kā tas notiks.

Rezultātus es zinu, — Rosko pieskārās pierei. — Te tie visi atrodas. Pirmajā posmā Džordžam un Baironam bija četri sitieni, Haroldam seši un es iesitu ūdenī. Otrajā mēs visi sasniedzām vajadzīgo skaitu, izņemot Bairona neticamo sitienu, ar ko viņš dabūja vienu sitienu zem prasītā. Visiem bija nepieciešamais skaitlis trešajā, tikai ne Haroldam, kam bija seši sitieni. Ceturtais posms mums bija labs, jo gan Džordžs, gan es dabūjām četri. Baironam bija pieci, Haroldam septiņi. Un, protams, iepriekšējais posms bija Haroldam īsta nelaime, bet Bairons spēja atkal dabūt vienu sitienu zem prasītā. Un tāpēc mēs pašlaik esam līdzīgi.

Bairons Stounbridžs pārsteigts skatījās.

Neticami! Sasodīti neticami!

Jūs man pirmajā nozagāt sitienu, — sūdzējās viņa godība Harolds. — Man bija pieci, nevis seši.

Heivords stingri noraidīja iebildumu.

Nekā, Harold. Atcerieties, kā jūs iesitāt palmu birzī, izsitāt no turienes, netrāpījāt pa zālāju, tad sitāt vēlreiz un jums vajadzēja divus sitienus, lai nokļūtu līdz bedrītei.

Tā ir, — Stounbridžs apstiprināja. — Es atceros.

Nolādēts, Rosko, — ņurdēja HaFolds Ostins. — Kā draugs jūs īsti esat?

Mans! — iesaucās Lielais Džordžs. — Viņš draudzīgi aplika roku ap Heivorda pleciem. — Man jūs sākat patikt, Heivord, īpaši veids, kā spēlējat golfu. — Kamēr Heivords sajūsmināts nosarka, Lielais Džordžs pieklusināja balsi līdz slepenas sarunas līmenim. — Vai ar vakardienu esat apmierināts?

Paldies, esmu pilnīgi apmierināts. Man patika ceļojums, vakars un gulēju ārkārtīgi labi.

Sākumā viņš vispār nebija varējis iemigt. Iepriekšējā vakarā, ko viņi pavadīja Dž. Dž. Kvortcrmcina Bahamu pilī, kļuva skaidrs, ka viņš var iegūt Avrilu, skaisto, slaido sarkanmati, kad vien vēlas. To varēja saprast no citu aplinkus mājieniem un Avrilas arvien biežākās tuvošanās. Viņa neizlaida nevienu iespēju pieliekties Heivordam, lai reizēm mīkstie mati noglāstītu viņa seju, vai pieskarties, izmantojot jebkuru izdevību. Lai gan viņš sievieti nepamudināja tā rīkoties, tomēr arī noteikti neiebilda.

Bija tikpat skaidrs, ka apburošā Krista bija izraudzīta Baironam Stounbridžam, elegantā Reta — Haroldam Ostinam.

Bet brīnumdaiļā japāniete, Mēnesstariņš, visu laiku atradās dažu pēdu attālumā no Dž. Dž. Kvortcrmeina.

Kvortermeina saimniecība, viena no pusduča, kas viņam piederēja dažādās pasaules malās, atradās uz Prospero kraujas, augstu virs Naso, un no turienes uz visām pusēm bija redzama ir zeme, ir jūra. Pati celtne atradās aiz bieziem mūriem, izkoptas ainavas ietverta. Heivorda istaba bija otrajā stāvā, un pēc ierašanās Avrila viņu tur uzveda. No augšas pavērās lielisks skats. Caur kokiem pavīdēja kaimiņu māja — tur dzīvoja premjerministrs, un viņu uzmanīja karaliskā Bahamu policija, kas patrulēja gar visu īpašumu.

Vēlā pēcpusdienā viņi dzēra kokteiļus pie peldbaseina, ap kuru slējās kolonnas. Pēc tam uz terases vakariņoja, un sievietes, šoreiz ģērbušās lieliskās vakarkleitās, piebiedrojās vīriešiem pie galda. Ap viņiem slīdēja divi viesmīļi baltos cimdos, spēlēja divi mūziķi. Pie galda raisījās draudzība un sarunas.

Pēc vakariņām, kad viceprezidents Stounbridžs un Krista izvēlējās palikt mājās, pārējie sasēdās trīs rolsroisos, ar ko bija atbraukuši no lidostas, un devās uz Paradīzes salas kazino. Lielais Džordžs spēlēja uz lielām summām un likās, ka viņš uzvar. Ostins lika uz mazākām, bet Heivords nepiedalījās nemaz. Viņš principā neatzina azartspēles, toties viņu ieinteresēja Avrilas stāstījums par dažu spēļu īpašiem momentiem. Meitene stāstīja par bakaratu, ruleti un melno Džcku, ko viņš nemaz nebija dzirdējis. Tā kā kazino bija skaļš, Avrila pieliecās pavisam tuvu, un, tāpat kā lidmašīnā, viņam šī sajūta nebija nepatīkama.

Tad pēkšņi mulsinoši un negaidīti viņa ķermenis sāka tiekties pēc Avrilas tuvuma, arvien grūtāk bija atvairīt domas un tieksmes, ko viņš uzskatīja par peļamām un nolādāmām. Viņš juta, ka Avrila amizēti vēro šīs mocības, bet tas nelīdzēja. Kad beidzot divos no rīta viņa pavadīja Heivordu līdz guļamistabas durvīm, bija jāsaņem viss gribasspēks, lai neaicinātu viņu palikt — īpaši tāpēc, ka juta sievietes gatavību labprāt vēl kavēties.

Avrila, dodoties uz savu istabu, sapurināja sarkanos matus un smaidot sacīja:

Pie jūsu gultas ir iekšējais tālrunis. Ja jūs kaut ko gribat, lūdzu, piespiediet septīto numuru. — Šoreiz nebija nekādu šaubu, ko nozīmē šis "kaut kas". Un likās, ka septītais numurs ir Avrilas numurs visur, kur vien viņa atrodas.

Pavisam neizprotami balss bija aizsmakusi, un mēle pietūka, taču viņš pasacīja:

Nē, paldies, ar labu nakti!

Tomēr vēl cīņa ar sevi nebija galā. Viņš juta, ka domas atgriežas pie Avrilas, ka ķermenis nevēlas samierināties ar viņa gribu. Sen tā nebija noticis.

Tad viņš nokrita ceļos un lūdza, lai tas Kungs pasargā viņu no grēka un atbrīvo no kārdinājuma. Pēc kāda brīža likās, ka lūgšanas ir uzklausītas. Aiz noguruma ķermenis vairs nespēja palikt nomodā. Drīz vien viņš aizmiga.

Tagad, sākot sesto posmu, lielais Džordžs piedāvāja:

Paklausieties, draugs, ja gribat, es šovakar pie jums aizsūtīšu Mēnesstariņu. Nedomāju, ka kāds vīrietis ir piedzīvojis visu, ko šis mazais lotosa ziediņš prot darīt gultā!

Ileivords nosarka. Viņš izšķīrās pateikt stingri:

Džordž, man patīk šī sabiedrība, un es gribētu būt jūsu draugs. Bet man jāsaka, ka vienā ziņā mūsu uzskati atšķiras.

Lielā Džordža vaibsti saspringa.

Kādā ziņā?

Šķiet, ka morālajā.

Lielais Džordžs pārdomāja, seja sastinga. Tad viņš piepeši iesmējās:

Morāle? Kas tad tas īsti ir? — Viņš apturēja braucamo, jo pa kreisi no viņiem Harolds gatavojās izsist bumbiņu no smilšu kaudzes. — Labi, Rosko, dari, kā pats zini. Taču, ja pārdomāsi, pasaki man.

Par spīti lūgšanām un apņēmībai nepadoties, nākamajās divās stundās Ileivorda domas atkal un atkal atgriezās pie trauslās pavedējas japānietes.

Beidzot deviņus posmus, pie atspirdzinājumu kioska Lielais Džordžs atkal turpināja ar Baironu Stounbridžu strīdu, kas bija sācies piektajā posmā.

Gan ASV, gan citās valdībās ir atbildīgi cilvēki, — teica Lielais Džordžs, — kas nesaprot vai negrib saprast ekonomiskos principus. Un tāpēc — tikai tāpēc vien — mums ir šī neizturamā inflācija. Tāpēc arī pasaules naudas sistēma sāk brukt. Un tāpēc viss, kam sakars ar naudu, turpmāk k)ūs tikai sliktāks un sliktāks.

Pa da)ai es jums piekrītu, — atbildēja Stounbridžs. — Kongress izdod tik daudz naudas, it kā būtu neizsmeļamas rezerves. Senātā un Baltajā namā tā kā būtu sakarīgi cilvēki, tomēr viņiem šķiet, ka par katru dolāru, ko ieņemam, izdot mierīgi varam četrus vai piecus.

Lielais Džordžs nepacietīgi sacīja:

Katrs biznesmenis to zina. Vismaz jau vesela paaudze zinājusi. Un jautājums ir nevis vai, bet kad Amerikas ekonomika sabruks!

Neesmu pārliecināts, ka tieši tā jābūt. Mēs vēl arvien varētu to novērst.

Varētu gan, bet nekā nedarām. Sociālisms — mācība, kā izdot naudu, kuras nav un nekad nebūs — ir pārāk dziļi iesakņojies. Un tā mēs nonāksim pie tā, ka valdībai vairs nebūs iespējams dabūt kredītu. Muļķiem liekas, ka tāda situācija nekad nepienāks. Taču tā noteikti pienāks!

Viceprezidents nopūtās.

Runājot sabiedrībā, es šo patiesību noliegtu. Te, starp draugiem, es to nedarīšu.

Sabrukuma gaitu ir viegli paredzēt, — sacīja Lielais Džordžs. — Tas jau notika Čīlē. Daudzi domā, ka Čīle bija pavisam citāda un ļoti tālu no mums. Nebija vis. Patiesībā tā bija neliels Savienoto Valstu modelis. Vai Kanādas, vai Lielbritānijas.

Viņa godība Harolds domīgi piebilda:

Es piekrītu jūsu viedoklim par sabrukuma gaitu. Vispirms ir demokrātija — stipra, visas pasaules apbrīnota, iedarbīga. Tad sociālisms, sākumā bikls, bet tas nostiprinās. Valdība izdod naudu, kamēr vairs nekā nav. Un pēc tam finansiāls sabrukums, anarhija, diktatūra.

Lai cik dziļā bedrē mēs būtu, — uzsvēra Bairons Stounbridžs, — es neticu, ka tā var notikt mūsu valstī.

Skaidrs, ka nē, — sacīja Lielais Džordžs. — Bet tikai tādā gadījumā, ja daži no mums, kam ir gudrība un vara, plāno savu nākotni. Kad sāksies finansiālais sabrukums, ASV ir divas spēcīgas rokas, kas paglābs no anarhijas. Viena no tām ir lieluzņēmumi. Es domāju tādus starptautiskos konglomerātus, kāds ir manējais, un lielās bankas, tādas kā jūsējā, Rosko. Mēs varētu noteikt finansiālo disciplīnu visā valstī. Starptautisko sakaru dēļ mēs būtu maksātspējīgi, jo mūsu naudas līdzekļi būtu ieguldīti valstī, kur tos neaprij inflācija. Otra stiprā roka būtu militārie spēki un policija. Kopā ar uzņēmumiem viņi uzturētu kārtību.

Viceprezidents sausi piebilda:

Citiem vārdiem — policejiska valsts. Var sagaidīt, ka jums izrādīs pretestību.

Lielais Džordžs paraustīja plecus.

Jā, daži. Bet ne daudzi. Cilvēki pieņems neizbēgamo, īpaši tad, ja tā sauktā demokrātija ir izjukusi, finansiālā sistēma sagrauta, par naudu nevar neko nopirkt. Turklāt amerikāņi vairs neuzticas demokrātiskiem veidojumiem. Jūs, politiķi, tos esat diezgan grāvuši.

Rosko Heivords bija klausījies klusējot. Tad jautāja:

Vai jūs, Džordž, paredzat, ka pašreizējais militāri rūpnieciskais komplekss sāk veidoties par elitāru valdību?

Pilnīgi pareizi! Un rūpnieciski militārais komplekss — man labāk to patīk nosaukt tā — kļūs arvien spēcīgāks, pavājinoties Amerikas ekonomikai. Mums ir organizācija. Tā vēl ir vāja, taču pakāpeniski nostiprinās.

Eizcnhauers bija pirmais, kas saprata militāri rūpnieciskā kompleksa eksistenci, — piezīmēja Heivords.

Jā, un mūs no tā brīdināja, — piebilda Bairons Stounbridžs.

Pie velna, jā, — izsaucās Lielais Džordžs. — Tāds muļķis! īpaši viņam vajadzēja saskatīt iespēju sakoncentrēt varu. Un jūs to saskatāt?

Viceprezidents ieņēma malku kokteiļa.

Ja varu runāt atklāti, jā, es to saskatu.

Tad man jāsaka tikai viens, — Lielais Džordžs smaidīja. — Jums būtu jāpievienojas mums!

Viņa godība Harolds jautāja:

Cik laika mums vēl ir pēc jūsu domām, Džordž?

Mani speciālisti domā, ka astoņi vai deviņi gadi. Ap to laiku naudas sistēma neglābjami sabruks.

Mani kā baņķieri, — priecājās Rosko Heivords, — ļoti apmierina ideja par kārtību finansu sistēmā un valdībā.

Dž. Dž. Kvortermeins parakstīja bāra rēķinu un piecēlās:

To jūs piedzīvosiet! Varu jums to apsolīt.

Viņi aizbrauca uz desmito posmu.

Lielais Džordžs vērsās pie viceprezidenta:

Bairon, jūs spēlējat labāk par savām spējām, un tas dara jums godu. Ja tā turpināsiet, mēs redzēsim disciplinētu un ekonomisku golfa spēli. Jūs esat tikai vienu punktu mums priekšā, un mums vēl jāspēlē deviņi ļoti grūti posmi.

Lielā Džordža un Rosko Heivorda kārts stāvēja uz ceļa, un viņi gaidīja, kamēr Harolds Ostins centās atrast bumbiņu. Viņi spēlēja četrpadsmito posmu, un kāds slepenā dienesta vīrs pēc visai ilgas meklēšanas bumbiņu atrada hibisku krūmos. Lielais Džordžs, pēc tam kad viņi ar Heivordu bija uzvarējuši iepriekšējos divus posmus, kļuva krietni rāmāks. Sēžot kārtā, Džordžs beidzot sāka runāt par tematu, ko Ileivords bija ilgi gaidījis. Tas notika pārsteidzoši pavirši.

Tātad jūsu banka gribētu sadarboties ar Supranacionālo korporāciju?

Jā, mēs par to tiešām esam domājuši,— Ileivords ļoti centās izlikties tikpat paviršs.

Esmu sācis paplašināt SuNatCo telekomunikāciju tīklu, uzpērkot nelielas, bet svarīgas telefona un radio firmas. Dažas pieder valdībām, citas ir privātas. Lai novērstu nacionālistu uztraukumu, mēs darām klusi, piekukuļojot politiķus, kur tas vajadzīgs. Mana korporācija piegādā izcilu tehniku, prasmīgu apkalpi, kas mazām valstiņām pašām grūti izdarāms, un dod iespējas pievienoties globālajām sistēmām. Paredzama laba peļņa, un es ceru, ka pēc trim gadiem, izveidojot filiāles, mana korporācija pārvaldīs četrdesmit piecus procentus pasaules telekomunikāciju. Neviena cita to nespēj. Tas Amerikai ir ļoti svarīgi. Šāds tīkls būs ārkārtīgi nozīmīgs arī rūpnieciski militārajai apvienībai, par ko nesen runājām.

Jā, — Ileivords piekrita. — Es saprotu, cik tas ir svarīgi.

Es no jūsu bankas vēlos piecdesmit miljonu dolāru kredītu. Protams, par zemākajiem procentiem.

Tas ir pats par sevi saprotams, — piekrita Heivords. Viņš zināja, ka Supranacionālā korporācija saņems visizdevīgāko procentu likmi. Bankās tas bija pats par sevi saprotams fakts: bagātie maksāja viszemāko procentu likmi. Augstos procentus maksāja nabagie. — Protams, — viņš aizrādīja, — mums jāpārskata federālās likumdošanas noteiktie ierobežojumi.

Pie velna ierobežojumus, — sauca Lielais Džordžs. — Ir taču daudz iespēju tos apiet. Jūs to zināt tikpat labi kā es.

Jā, es zinu, ka ir dažādi veidi.

Abi vīrieši pārrunāja labi zināmu un saprotamu faktu: ASV banku likums noliedz vienam klientam izmaksāt vairāk nekā desmit procentus no sava kapitāla. Šis likums pieņemts, lai aizsargātu bankas no pārmērīgiem zaudējumiem un līdz ar to arī noguldītāju drošību. Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai piecdesmit miljonu aizdevums Supranacionālajai korporācijai šo robežu ievērojami pārsniegtu.

Apiet šo likumu, — pamācīja Lielais Džordžs, — var, sadalot naudu starp vairākām mūsu korporācijas filiālēm. Pēc tam mēs to apvienosim, kur un kā būs vajadzīgs.

Rosko Heivords pārdomāja.

Jā, tā varētu darīt. — Viņš saprata, ka banka tādējādi būtībā pārkāps likumu, lai gan formāli būs to ievērojusi. Taču viņš arī zināja, ka Lielais Džordžs runā patiesību: tādu metodi pastāvīgi pielieto lielākās un ievērojamākās bankas.

Lai gan šī problēma tagad bija atrisināta, taču pieprasītā summa Rosko pārsteidza. Viņš bija iedomājies, ka sākumā runa būs par divdesmit vai divdesmit pieciem miljoniem un summa varētu palielināties, attīstoties tālākai sadarbībai starp Supranacionālo korporāciju un banku.

It kā lasot baņķiera domas, Lielais Džordžs piebilda:

Es ar mazām summām nekrāmējos. Ja piecdesmit miljoni jums ir par daudz, aizmirsīsim to visu. Naudu dabūšu no Chase Manhattan bankas.

Svarīgais un noslēpumainais darījums, kura dēļ lleivords te bija atbraucis, draudēja izslīdēt no rokām.

Viņš ar lielu pārliecību atbildēja:

Nē, nē! Summa nav par lielu.

Viņš pārdomāja citas PATB saistības. Neviens bankā tās nepārzināja labāk. Jā, viņiem ir iespējams aizdot SuNatCo piecdesmit miljonus dolāru. Tas gan nozīmētu pamatīgi samazināt aizdevumus klientiem un hipotēku aizdevumus. Bet to varēs nokārtot. Liels aizdevums tādai firmai, kāda ir Supranacionālā, ienesīs daudz nozīmīgāku peļņu nekā milzums sīku aizdevumu, ko bija grūti un dārgi uzmanīt un atgūt.

lleivords vairs nešaubījās.

Es padomei ļoti noteikti rekomendēšu šo aizdevumu apstiprināt un nešaubos, ka viņi piekritīs.

Labi, — īsi atteica viņa golfa partneris.

Protams, manas pozīcijas būtu daudz stiprākas, ja es varētu direktoriem teikt, ka mūsu banka ir pārstāvēta Supranacionālās korporācijas padomē.

Lielais Džordžs aizbrauca kārtu pie bumbiņas, izkāpa un ilgi to pētīja, līdz beidzot atbildēja:

Jā, to mēs varētu izkārtot. Bet tad es ceru, ka jūsu trasta departaments iepirks lielu daudzumu mūsu akciju. Būtu laiks to cenai pacelties, pateicoties jauniem pirkumiem.

Kļūdams arvien drošāks, Ileivords sacīja:

Šo jautājumu mēs kopā ar citiem izpētīsim. Skaidrs, ka Supranacionālajai korporācijai tagad mūsu bankā būs aktīvs kredīts, un nu jāapspriež kompensācijas noteikumi…

Nupat viņi bija sākuši baņķiera un klienta rituālo deju. To vislabāk varētu raksturot ar labi pazīstamo banku un rūpniecības dzīves gudrību: roka roku mazgā!

Dž. Dž. Kvortermeins, no savas aligatorādas golfa somas izraudams tērauda nūju, īgni atrūca:

Netraucējiet mani ar sīkumiem. Šodien ieradīsies mans finansists Inčbeks. Viņš kopā ar mums rīt lidos atpakaļ, un jūs varēsiet visu pārrunāt.

Bija skaidrs, ka biznesa sarunas beigušās.

Nupat viņa godības Harolda spēle kļuva vēl haotiskāka un sāka iespaidot arī partneri.

Jūs mani esat nobūris, — Bairons Stounbridžs sūdzējās. — Nolādēts, Harold, tie jūsu šāvieni, kas aizgriežas diezin kur, ir lipīgāki nekā bakas. Katru, kas ar jums spēlē kopā, vajadzētu sapotēt! — Viceprezidenta spēles, kā arī bumbiņas skrējiena stabilitāte zuda, un viņš sāka krāt dārgus zaudējuma punktus.

Tā kā Ostina spēle neuzlabojās arī pēc bāršanās, septiņpadsmitā posma sākumā Lielais Džordžs un viņa īsi, bet precīzi šaujošais partneris Rosko Heivords bija izvirzījušies priekšā. Tas Dž. Dž. Kvortermeinam patika, un viņš astoņpadsmitā posma bumbiņu aizsita kā raķeti divsimts septiņdesmit jardus, ar nākošo šāvienu iesita to bedrītē, tā uzvarot sacensībās.

Lielais Džordžs baudīja uzvaru un kļuva jautrs. Viņš aplika roku ap Bairona Stounbridža pleciem un sacīja:

Liekas, ka mans uzticības kredīts Vašingtonā tagad būs vēl lielāks nekā agrāk.

Viss atkarīgs no tā, ko jūs vēlaties.

Pēc tam viceprezidents dzēlīgi piebilda:

Un arī no tā, cik piesardzīgs būsiet.

Dzerot kokteiļus vīriešu ģērbtuvē, viņa godība Harolds un Stounbridžs Dž. Dž. Kvortermcinam katrs samaksāja simts dolārus, kas bija nolīgtā derību summa. Heivords bija atteicies derēt, un tāpēc viņš neko nesaņēma.

Taču Lielais Džordžs augstsirdīgi sacīja:

Man patika, kā jūs spēlējāt, mans partneri. — Viņš ierosināja, ka arī Heivordam vajadzīga atzinība. — Vai ne tā? — viņš griezās pie pārējiem.

Kad abi pamāja, Lielais Džordžs uzsita sev pa ceļgalu.

Es zinu! Viņš saņems vietu Supranacionālās korporācijas direktoru padomē! Vai tā ir laba balva?

Heivords pasmaidīja:

Jūs jokojat!

Uz brīdi smaids pazuda no SuNatCo priekšsēža sejas. — Par Supranacionālo korporāciju es nekad nejokoju.

Tikai tagad Heivords saprata, ka Lielais Džordžs tādējādi pabeidz viņu pirmītējo sarunu. Ja viņš piekritīs, tas nozīmēs, ka būs piekritis arī pārējām saistībām.

Viņš vilcinājās tikai pāris sekundes.

Ja jūs šo vietu man piedāvāsiet, es to kā lielu pagodinājumu pieņemšu.

Mēs to nākošajā nedēļā izziņosim.

Piedāvājums bija tik pēkšņs un satriecošs, ka Heivordam bija grūti tam noticēt. Viņš domāja, ka kādu citu no Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas direktoru padomes aicinās par vienu no Supranacionālās korporācijas direktoriem. Bet tas, ka lūdza tieši viņu, un to turklāt darīja pats Dž. Dž. Kvortermeins, bija lielākā uzslava no visām iespējamām. Pašreizējais SuNatCo padomes sastāvs bija rūpniecības un finansu darboņu izlase.

It kā lasītu viņa domas, Lielais Džordžs iesmējās:

Un jūs tādējādi varēsiet uzmanīt, kas notiek ar jūsu bankas naudu!

Heivords ievēroja, ka viņa godība Harolds jautājoši skatās uz viņu. Heivords viegli pamāja ar galvu, un PATB direktors sāka plati smaidīt.

Otrs vakars Dž. Dž. Kvortcrmeina Bahamu salu pilī jūtami atšķīrās no iepriekšējā. Likās, ka visi astoņi — gan vīrieši, gan sievietes — jūtas daudz brīvāk, ko iepriekšējā vakarā nemanīja. Rosko Heivords, to vērojot, nosprieda, ka zina iemeslu.

Viņš saprata, ka Reta bija pavadījusi nakti ar Haroldu Ostinu, Krista ar Baironu Stounbridžu. Rosko cerēja, ka abi vīrieši nedomāja to pašu par viņu un Avrilu. Par mājastēvu viņš nešaubījās. Kā viņa šīrīta piezīmes liecināja, Lielais Džordžs ir informēts par visu, kas notika vai nenotika viņa mājā.

Vakars uz terases un pie peldbaseina bija burvīgs. Rosko Heivords atļāvās atslābināties un bija jautrs viesību dalībnieks.

Viņam, piemēram, ļoti patika Avrilas uzmanība, kas ne ar ko neatgādināja pagājušās nakts noraidījumu. Tā kā bija pats sev pierādījis, ka spēj pretoties vislielākajiem kārdinājumiem, viņš neredzēja iemesla, kāpēc izvairīties no Avrilas patīkamās klātbūtnes. Vēl divi citi iemesli viņa eiforiskajam garastāvoklim bija noruna par Supranacionālās korporācijas finansu darījumu ar Pirmo Amerikas tirdzniecības banku un negaidītā, spožā balva, kas viņam apsolīja vietu SuNatCo direktoru padomē. Viņam nebija nekādu šaubu, ka tic abi cels viņa prestižu bankā. Jau tagad šķita, ka bankas prezidenta postenim viņš atrodas daudz tuvāk nekā iepriekš.

Vakara sākumā notika īsa apspriede ar Supranacionālās korporācijas finansistu Stenliju Inčbeku, kas ieradās, kā Lielais Džordžs bija solījis. Inčbcks bija rosīgs ņujorkietis, plikgalvis, viņi ar Ileivordu norunāja rīt, lidojot atpakaļ uz ziemeļiem, izstrādāt PATB aizdevuma detaļas. Pēc īsās satikšanās ar Ileivordu Inčbeks pārējo laiku pavadīja privātās sarunās ar Dž. Dž. Kvortermeinu. Lai arī šis cilvēks, acīm redzot, bija apmeties lielajā mājā, viņš neparādījās ne uz kokteiļiem, ne vakariņām.

Rosko Heivords no sava otrā stāva loga bija ievērojis vēl ko citu. Dž. Dž. Kvortermeins un Bairons Stounbridžs, iegrimuši sarunās, vismaz stundu pastaigājās pa dārzu. Viņi bija pārāk tālu no mājas, lai varētu vārdus saklausīt, tomēr šķita, ka Lielais Džordžs mēģināja par kaut ko pārliecināt, bet viceprezidents bieži viņu pārtrauca, acīm redzot, lai ko jautātu.

Heivords atcerējās šī rīta golfa laukuma sarunu par "uzticības kredītu Vašingtonā" un centās iedomāties, par kādām Supranacionālās korporācijas interesēm tur runā. Tad atzina, ka to nekad neizdibinās.

Tagad, kad vakariņas bija paēstas, Lielais Džordžs atkal bija patīkams mājastēvs. Viņi sēdēja uz terases, maigi vēsais gaiss smaržoja. Lielais Džordžs rokās sildīja konjaka glāzi ar burtu K un paziņoja:

Mēs šovakar nekur nebrauksim. Viesības notiks tepat.

Pārvaldnieks, viesmīļi un mūziķi bija klusi nozuduši.

Reta un Avrila, kas dzēra šampanieti, reizē iesaucās:

Te būs viesības!

Bairons Stounbridžs paskaļi, lai piemērotos sievietēm, pajautāja:

Kādas viesības?

Piedzeršanās viesības, — jautri ar mazliet stīvu mēli iesaucās Krista. Tad samulsusi paskatījās apkārt. — Es gribēju sacīt: peldēšanas viesības! Gribu peldēties!

Stounbridžs it kā izaicināja viņu:

Un kas jums to liedz?

Neviens, Bairon, mīlulīt! Pilnīgi neviens! — Krista nolika savu šampanieša glāzi, nometa no kājām kurpes, atsēja lentītes, pagrozījās, un garā, zaļā kleita nokrita pie kājām. Zem tās bija apakškleita. To viņa pārvilka pāri galvai un nometa uz krēsla. Nekāda cita apģērba viņai nebija.

Kaila, smaidoša, ar lielisku augumu, augstām, stigrām krūtīm un spīdīgiem tumšiem matiem viņa šķita kā kustoša Maijola skulptūra. Krista cēli nogāja pa kāpnēm līdz apgaismotajam peldbaseinam un ielēca tajā. Aizpeldējusi līdz otram galam un atpakaļ, sauca citus:

Ūdens ir burvīgs! Nāciet peldēties!

Pie velna, — atsaucās Stounbridžs. — Man nekas nav pretim! — Viņš norāva sporta kreklu, bikses, apakšbikses un kurpes un kails, tāpat kā Krista, tikai ne tik valdzinošs, aizgāja līdz peldbaseinam un ielēca.

Arī Reta un Mēnesstariņš, reizēm smalkā balsī iesmiedamās, sāka izģērbties.

Pagaidiet! — sauca Harolds Ostins. — Arī šis lāga zēns ies peldēties.

Rosko Heivords satriekts un savaldzināts skatījās uz Kristu, pēkšņi viņš ievēroja, ka blakus stāv Avrila.

Rosīt, mīļais, palīdziet man atvilkt rāvējslēdzēju!

Viņš nemākulīgi mēģināja to izdarīt, paliekot sēžam

uz krēsla.

Piecelieties taču, vientiesīt! — Viņš piecēlās, un sieviete, pa pusei pagriezusies pret viņu, piekļāvās. Viņas siltums un smarža bija neatvairāmi.

Vai nu ir vaļā?

Viņam bija grūti koncentrēties.

Nē, liekas, ka…

Avrila veikli pasniedzās aiz muguras.

Tālāk es pati tikšu galā! — Un atvilka rāvējslēdzēju līdz galam. Tad pagrozīja plecus, un kleita nokrita.

Viņa atmeta savus sarkanos matus ar tagad labi pazīstamo kustību.

Nu, ko jūs gaidāt? Attaisiet krūšturi!

Rokas drebēja un acis nespēja novērsties no sievietes ķermeņa. Viņš izpildīja prasīto, krūšturis nokrita, bet viņa rokas palika paceltas.

Ar vieglu, graciozu kustību Avrila pagriezās. Paliekusies uz priekšu, viņa noskūpstīja vīrieša lūpas. Viņa rokas, palikušas, kur bija, aizskāra stingros krūšu galiņus. Likās, tās pašas bez viņa gribas saspieda tos un paburzīja. Caur Heivorda ķermeni izskrēja karsta, jutekliska strāva.

Mmm, — murrāja Avrila. — Cik patīkami! Vai nāksiet peldēties?

Viņš pakratīja galvu.

Labi, tad redzēsimies vēlāk.

Viņa pagriezās un lēnām aizgāja, savā kailumā izskatīdamās pēc grieķu dievietes.

Dž. Dž. Kvortermeins arī palika sēdot no galda atbīdītajā krēslā. Konjaku sūkdams, viņš sekoja Heivorda rīcībai.

Arī man sevišķi nepatīk peldēšana. Taču reizēm, ja cilvēks var būt drošs par saviem draugiem, nav slikti atļauties kādu prieku.

Jā, liekas, man jums jāpiekrīt. Un es nešaubos, ka esmu draugu vidū. — Heivords ieslīga atpakaļ krēslā, noņēma acenes un sāka tās spodrināt. Viņš atkal sevi kontrolēja. īsais vājuma brīdis bija garām. Viņš turpināja: — Ir tā, ka katrs no mums reizēm var aiziet tālāk, nekā paredzējis, ja tikai iespējams noturēt vispārēju kontroli, tad nekāda nelaime nevar notikt.

Lielais Džordžs nožāvājās.

Kamēr viņi runāja, peldētāji, izkāpuši no peldbaseina, ņēma no kaudzes peldmētcļus un ģērba tos mugurā.

Pēc kādām pāris stundām Avrila pavadīja Rosko Heivordu līdz istabas durvīm, tāpat kā to bija darījusi iepriekšējā vakarā. Sākumā viņš gatavojās noraidīt šo pakalpojumu, bet, juzdamies pilnīgi drošs par savu jaunatrasto gribas spēku un būdams pārliecināts, ka erotiskie impulsi neatkārtosies, pārdomāja. Viņš jutās tik drošs, ka priecīgi sacīja:

— Ar labu nakti, jaunkundz. Jā, pirms man to atkal atgādināt, es zinu jūsu iekšējā tālruņa numuru. Tas ir septiņi, bet ticiet, man nekā nevajadzēs.

Avrila mīklaini pasmaidīja, tad pagriezās un gāja. Viņš tūliņ aizvēra un aizslēdza guļamistabas durvis, un, gatavodamies gulēšanai, klusi pie sevis dungoja.

Bet no miega nebija ne miņas.

Vismaz stundu viņš gulēja nomodā, nosviedis segu, juzdams pie miesas mīksto zīda palagu. Cauri atvērtajam logam skanēja kukaiņu miegainā sīkšana un viļņu šalkoņa, skalojoties pret krastu.

Taču par spīti viņa labākajiem nodomiem, domas kavējās pie Avrilas.

Avrila … viņš bija šo sievieti skatījis un aizskāris … aizraujoši skaistu, kailu un iekārojamu. Pirksti sakustējās, atceroties pilnīgās, stingrās krūtis, cietos krūšu galiņus, ko viņš bija turējis savās rokās.

Tā domājot, viņa ķermenis saspringa … piebrieda … kā mēdīdamies par viņa paštaisnību.

Viņš mēģināja novirzīt domas uz citām lietām — uz bankas darbību, Supranacionālās korporācijas aizdevumu, direktora posteni, ko Dž. Dž. Kvortermeins bija apsolījis. Taču tās neatvairāmi atgriezās pie Avrilas, vēl pieaugdamas spēkā. Viņš atcerējās kājas, gurnus, lūpas, maigo smaidu, sievietes siltumu un smaržu. Un to, ka viņa ir dabūjama.

Viņš izkāpa no gultas un sāka staigāt, lai novērstu domas un enerģiju citā virzienā. Tās nevarēja novirzīt.

Piegājis pie loga, viņš ievēroja, ka spīd spožs augošs mēness. Ēteriska gaisma klājās pār dārziem, pludmali un jūru. Atmiņā ieskanējās sen aizmirsta dziesma: "Šīnakts ir mīlestībai mēness gaismā…"

Atkal viņš soļoja pa istabu, tad aizgāja pie loga un stāvēja tur, izslējies taisns un vientuļš.

Divas reizes soļi aizveda pie naktsgaldiņa, kur atradās tālrunis. Un divreiz viņu atturēja apņēmība un gribasspēks.

Trešajā reizē Hcivords palika stāvot pie naktsgaldiņa. Paņēmis klausuli, mokoties sāpēs, sevi ienīstot, drebot uztraukumā un alkstot pēc paradīzes, viņš iestenējās.

Tad stingri un izlēmīgi piespieda septīto pogu.

9

Mailzam Istinam nekad nebija nācies pat iedomāties, kur nu vēl pieredzēt tik nežēlīgu, pazemojošu elli, kādā viņš nokļuva, sākot savas ieslodzījuma gaitas Drummonburgas cietumā.

Bija pagājuši seši mēneši, kopš atklājās, ka viņš darbā zadzis naudu, un četri mēneši, kopš tiesas prāvas un notiesāšanas.

Retajos brīžos, kad izdevās aizmirst fiziskās sāpes un garīgās ciešanas, Mailzs Istins nodevās apcerei. Viņš atzina: ja sabiedrība vēlas viņam atriebties tik mežonīga un barbariska soda veidā, tad ir guvusi tādus panākumus, kādus nespētu iedomāties tie, kas nekad nebija izbaudījuši cietuma zvērīgo purgatoriju. Ja ar šo sodu gribēja iznīdēt no cilvēka pēdējās humānisma paliekas, padarot viņu par dzīvnieku ar viszemākajiem instinktiem, tad cietumu sistēma to lieliski veica.

Mailzs Istins arī saprata, ka cietums nekādā ziņā neizveidos no viņa labāku sabiedrības locekli, nekā viņš bija, cietumā ienākot. Cietumā pavadītajā laikā cilvēku pazemo un padara vēl sliktāku; vērš stiprāku naidu pret varu, kas viņu te iegrūdusi; un neapstrīdami mazina iespēju atkal kļūt par sabiedrībai derīgu cilvēku, kas ievēro likumu. Jo ilgāks ir cietumsods, jo mazāka iespēja kaut ko labot cilvēka morālē.

Tieši laiks bija tas, kas vispirms saēda un tad iznīcināja katru iespēju kādu cietumnieku labot, nokāva jebkuru cilvēka vēlēšanos mainīties uz labu.

Ja kāds cietumnieks centās saglabāt morālās vērtības un turējās pie tām kā slīcējs pie glābšanas jostas, tad tas bija viņa paša spēka, nevis cietuma dēļ, drīzāk gan šai sistēmai par spīti.

Mailzs mēģināja izturēt, ļoti centās saglabāt kaut mazliet no tā labā, kas bija viņā, mēģināja pretoties brutalitātei, nejūtībai, izmisumam un nežēlīgam niknumam. Bija tik viegli ieslīgt šajos četros prāta stāvokļos, gluži kā grēku nožēlotājam, kas labprātīgi uzvelk uz kailas miesas asas maisa drēbes un valkā tās visu mūžu. Lielāko daļu sagaidīja šāds liktenis. Daudzi bija nežēlīgi jau pirms nokļūšanas cietumā un šeit kļuva vēl brutālāki, citus salauza ilgais cietumsods, laiks un cilvēku cietsirdība, kam bija vienalga, kādas šausmas notiek aiz šiem mūriem un kā — visas sabiedrības vārdā — tiek mīdīta cilvēka cieņa.

Savās domās Mailzs cerēja uz kādu ļoti svarīgu iespēju. Viņam bija piespriesti divi gadi. Par priekšzīmīgu uzvešanos un solījumu laboties viņu pēc četriem mēnešiem varēja atbrīvot.

Ka soda saīsinājumu varētu arī nesaņemt, par to viņš vispār neuzdrošinājās domāt. Sekas būtu pārāk briesmīgas. Viņš neticēja, ka varēs izturēt divus gadus cietuma, miesīgi un garīgi nesabrūkot.

Turies! Viņš sevi mudināja dienās un naktīs, kad nevarēja aizmigt. Turies un ceri uz atbrīvošanu pret goda vārdu!

Sākumā, kad viņu arestēja un turēja apcietinājumā pirms tiesas, viņam likās, ka sajuks prātā, sēdot slēgtā būrī. Viņš atcerējās reiz lasīto, ka neviens brīvību neprotot novērtēt, pirms nav to pazaudējis. Un tā bija patiesība, ka tikai retais prot novērtēt fizisko brīvību un iespēju kustēties, kaut no istabas uz istabu vai izejot ārpus mājas, kamēr vien to pilnīgi neatņem.

Taču, ja situāciju pirms tiesas prāvas salīdzināja ar vēlāko, tā bija tīrā greznība.

Būris Drummonburgas cietumā, kur viņu ieslodzīja, bija sešas reiz astoņas pēdas liela kamera, viena no daudzajām četrstāvu kvadrātveida ēkā. Kad šo cietumu pirms piecdesmit gadiem cēla, katrā kamerā bija paredzēts viens cietumnieks. Tagad katrā atradās četri, arī Mailza kamerā, jo visi cietumi bija pārpildīti. Šajās šaurajās telpās cietumniekus ieslēdza vismaz astoņpadsmit stundas diennaktī.

Drīz pēc tam, kad Mailzs šeit nok|uva, nemieru dē) kādā cietuma sektorā visiem uz septiņpadsmit dienām piesprieda stingro režīmu, kā cietuma vadība to apzīmēja — "kamerā ieslēgts, kamerā barots". Jau pēc nedēļas agonija sekoja agonijai un tūkstoš divsimt daļēji prātu zaudējušu vīriešu izmisīgās vaimanas vēl pavairoja viņu jau tā lielās mocības.

Mailza kamerā pie sienas bija. pieskrūvētas četras gultas, izlietne un tualete bez sēdekļa. Pēdējās divas iekārtas bija kopējas. Tā kā ūdens spiediens cauri vecajām caurulēm bija neregulārs, izlietnē parasti tikko tecēja auksts ūdens, laiku pa laikam apstādamies pavisam. Pats par sevi saprotams, ka tualeti bieži nevarēja izskalot. Bija grūti sadzīvot ar trim citiem vīriešiem šajā niecīgajā telpā; ja visi četri pietaisīja podu bez jebkādas iespējas norobežoties no pārējiem, tad šajā smakā gaidīt, līdz parādīsies ūdens un podu varēs izskalot, bija šausmīgi un pretīgi līdz nelabumam.

Vienmēr trūka tualetes papīra, arī ziepju, lai cik taupīgi tās lietoja, nekad nepietika.

Katru nedēļu viņiem atļāva īsu dušu. Bet ķermeņi drīz sasvīda, un arī tas pasliktināja dzīvošanu šaurajās telpās.

Otrajā nedēļā Mailzu Tstinu vesels bars cietumnieku dušā izvaroja. Lai cik slikti bija pirms tam, šis bija baismīgs notikums.

Kopš ierašanās cietumā, Mailzs juta, ka viņš citus cietumniekus seksuāli pievelk. Un saprata, ka glītais izskats un jaunība bija viņa visīstākā nelaime. Kamēr viņi soļoja uz ēdamtelpu vai pa laukumu, agresīvākie vīrieši meklēja iespēju saskarsmei, centās piespiesties. Daži viņu aptaustīja. Citi sūtīja gaisa bučiņas. No pirmajiem viņš atvairījās, otrus un trešos neievēroja, bet tas viss kļuva arvien grūtāk, viņš nervozēja, tad uzmācās bailes. Bija skaidrs, ka tie, kas nebija iejaukti šajās izdarībās, nepalīdzēs. Viņš juta, ka sargi zina, kas notiks, un uzjautrinās.

Cietumnieku vairākums bija melnādainie, bet viņam uzmanību pievērsa arī baltie.

Tajā rītā viņš bija dušas telpā, kas celta no gofrēta skārda. Uz mazgāšanos sargi veda piecdesmit cietumnieku reizē. Tie izģērbās, ielika drēbes stiepļu grozos, tad kaili, drebēdami aukstumā, — ēka nebija apsildīta — gāja zem dušas un gaidīja, kad sargs ieslēgs ūdeni.

Dušas telpas sargs atradās uz platformas augstu virs viņiem. Auksto un karsto ūdeni kontrolēja sargs, un savu varu viņš parasti izmantoja pēc garastāvokļa. Ja cietumnieki bija gausi vai trokšņaini, viņš atgrieza ledainu ūdeni, atskanēja dusmu kliedzieni, cietumnieki lēkāja kā mežoņi, pūlēdamies izbēgt no aukstajām šaltīm. Bet dušas ēka bija tā iekārtota, ka nebija patvēruma. Citreiz sargs aiz dusmām ieslēdza karstu ūdeni, gandrīz pie vārīšanās, un rezultāti bija tie paši.

Tikko viņi bija beiguši dušoties un gāja ārā, kur stāvēja nākamie piecdesmit kailie vīrieši, Mailzs juta, ka ap viņu spiežas vairāki kaili ķermeņi. Pēkšņi vismaz pusducis roku viņu sagrāba un stūma uz priekšu. Kāda balss aiz muguras mudināja:

Tikai uz priekšu, smukulīt, mums nav daudz laika. — Pārējie sāka smieties.

Mailzs paskatījās uz sargu, kas sēdēja uz platformas un urbināja degunu. Mēģinādams pievērst uzmanību, Mailzs sauca:

Ser! Ser! —, bet sargs likās nedzirdam.

Mailza ribās ietriecās smaga dūre. Aiz viņa kāds nošņācās:

Aizveries!

No bailēm un sāpēm viņš iekliedzās, un vai nu tā pati, vai cita dūre atkal sāpīgi trāpīja pa ribām. Aizsitās elpa. Caur ķermeni izskrēja asas sāpes. Rokas bija gandrīz izlauztas. Viņš iešņukstējās, bet viņu rāva uz priekšu, ka kājas nepieskārās grīdai.

Sargs vēl arvien viņus neievēroja. Mailzs vēlāk saprata, ka viņš bija piekukuļots. Tā kā sargiem bija nenormāli zemas algas, kukuļošana bija parasta parādība.

Izejas tuvumā, kur citi jau ģērbās, bija šauras neaizslēgtas durvis. Vesels melnādaino un balto bars viņu tur iegrūda. Durvis aizcirtās.

Šī bija neliela noliktava. Aizslēgtos skapjos glabājās slotas, sukas un tīrāmie materiāli. Telpas vidū bija galds. Mailzu nogrūda uz šī galda ar seju uz leju, viņa mute un deguns smagi atsitās pret galda virsu. Acis pildījās asarām, un deguns sāka asiņot.

Mailza kājas palika uz grīdas, ar asu kustību kāds paplēta tās uz abām pusēm. Viņš izmisīgi un bezcerīgi cīnījās, lai izrautos, bet viņu saturēja daudzas rokas.

Stāvi nu mierā, smukulīt, — Mailzs dzirdēja aizsmakušu balsi un tad juta grūdienu. Pēc sekundes viņš iekliedzās mokošās sāpēs, riebumā un šausmās. Kāds sagrāba viņu aiz matiem, dauzīja galvu pret galdu un kliedza:

Aizveries!

Tagad nepārtraukti sāpju viļņi triecās caur miesu.

Vai viņa nav vienkārši brīnišķīga, — teica kāda balss, kas likās atskanam no liela tāluma un daudzkārt atbalsojās, gluži kā ļaunā sapnī.

Asās sāpes beidzās. Taču miesa nepaspēja atgūties, kad sākās nākošās. Lai arī viņš zināja, kas notiks, tomēr nespēja novaldīt kliedzienu. Galva atkal smagi atsitās pret galdu.

Turpmākajās minūtēs, sajūtot šos drausmīgos atkārtojumus, Mailza prāts it kā atslēdzās, zuda saprašana, spēki izsīka, pretošanās kļuva vārgāka. Bet fiziskās mokas palielinājās, nobrāztie nervi dega kā ugunīs.

Šķita, ka viņš uz brīdi bija zaudējis samaņu, tad atkal atguvās. Mailzs dzirdēja, ka ārpusē atskan sarga svilpe. Tā bija zīme, ka visiem jāapģērbjas un jāiet pagalmā. Viņš juta, ka rokas, kas viņu turēja, atlaižas. Atvērās durvis. Varēja dzirdēt, ka visi aizskrien.

Asinīm noplūdis, vienos zilumos, gandrīz bezsamaņā Mailzs izstreipuļoja ārā. Katra vismazākā kustība radīja neciešamas sāpes.

Hei, tu! — sargs no augšas bļāva. — Tu nolādētais mīkstais, kusties!

Taustīdamies, tikko sajēdzot, ko dara, Mailzs atrada savu stiepļu grozu un sāka ģērbties. Vairums no viņa grupas jau bija ārā. Citi piecdesmit vīri, nomazgājušies dušā, bija gatavi ģērbties.

Hei, tu sūdagalva, es teicu, kusties! — sargs vēlreiz mežonīgi uzkliedza. Mailzs, uzvelkot savas rupjās cietuma bikses, paklupa un būtu kritis, ja stipra roka viņu nepieturētu.

Rāmu garu, zēn, — teica zema balss, — pagaidi, es palīdzēšu. — Viena roka viņu pieturēja, otra palīdzēja uzvilkt bikses.

Sargs vēlreiz nikni iesvilpās. — Niger1, vai tu mani dzirdi? Vai nu tu un tas mīkstais tūliņ dosieties ārā, vai es par jums ziņošu.

Jā, ser, jā, priekšnieka kungs! Tūliņ iesim, ser! Nāc, puisīt!

Mailzs kā pa miglu redzēja, ka blakus iet milzīga auguma melnādainais. Vēlāk viņš uzzināja, ka šī cilvēka vārds ir Karls un slepkavības dēļ viņš notiesāts mūža ieslodzījumā. Mailzs bieži minēja, vai arī Karls bija to vidū, kas viņu izvaroja. Bija tādas aizdomas, bet viņš nekad neprasīja un tā arī neuzzināja.

Mailzs toties uzzināja, ka melnais milzis, par spīti savam dižajam augumam un neapķērībai, bija ārkārtīgi maiga rakstura un viņa jūtīgums bija gandrīz sievišķīgs.

Karla atbalstīts, Mailzs grīļodamies izgāja no dušas ēkas.

Daži cietumnieki vīpsnāja, citu sejās Mailzs redzēja nicināšanu. Kāds krunkains ilggadējs cietumnieks noskatījās un riebumā nospļāvās.

Mailzs kaut kā aizvilkās cauri pagalmam atpakaļ uz kameru, tad uz ēdnīcu, kur nespēja norīt samazgas, ko parasti aiz izsalkuma aprija. Beidzot tika atpakaļ kamerā. Visu laiku palīdzēja Karls. Pārējie trīs kameras biedri viņu ignorēja, it kā viņš būtu lepras slimnieks. Sāpju un pazemojuma nomocīts, Mailzs gulēja, grozījās, modās, ilgi bija nomodā, slāpdams kameras smirdoņā, piemiga un atmodās, jau gaismai austot, kad sāka klaudzēt kameru durvis. Līdz ar jaunu dienu uzmācās bailes. Kad tas atkal notiks? Viņam likās, ka drīz.

Laukumā, divu stundu pastaigas laikā, kad gandrīz visi cietuma iemītnieki vienkārši stāvēja ārā vai nomākti klīda apkārt, viņu sameklēja Karls.

Kā jūties, puis?

Mailzs drūmi pakratīja galvu.

Briesmīgi, — viņš teica. — Paldies par palīdzību. — Viņš saprata, ka lielais melnādainais bija viņu izglābis, neļaujot nonākt dienas ziņojumā. Tas nozīmētu sodu, droši vien kādas dienas karcerī un neapmierinošu atzīmi atlaišanas dokumentos.

Labi, labi, puis! Bet ar vienu nu tev jārēķinās. Tiem večiem ar vienu reizi nepietiks. Tagad viņi ir suņi un tu — kuce meklēšanās laikā. Viņi tevi mierā neliks!

Un ko lai es daru? — Tas, ka melnais bija apstiprinājis viņa bailes, lika balsij ietrīsēties un miesai nodrebēt. Melnais vērīgi paskatījās uz viņu.

Tev, mazais, vajadzīgs sargātājs. Kāds vecis, kas tevi uzmanīs. Vai gribi, lai es tas esmu?

Kāpēc lai jūs to darītu?

Tad tu būsi mans pastāvīgais draugs. Es tevi uzmanīšu. Kad citi uzzinās, ka mēs esam pastāvīgie, viņi tev pirksta nepieliks. Zinās, ka tādā gadījumā būs darīšana ar mani! — Karls savilka dūri, kas bija neliela šķiņķa lielumā.

Lai gan Mailzs jau zināja atbildi, viņš tomēr jautāja:

Un ko jūs no manis par to prasāt?

Tavu saldo, balto pakaļu, puisīt! — Lielais melnais aizvēra acis un sapņaini turpināja. — Tavu ķermeni, kad vien to gribu. Vietu, kur to darīt, atradīšu.

Mailzam īstinam sametās nelaba dūša.

Nu, mazais, kā būs?

Tāpat kā vairākkārt jau bija jautājis, arī šoreiz Mailzs izmisis pārlika: ko esmu sliktu darījis, ka man tas jāpacieš?

Bet viņš bija cietumā. Un bija jau pārliecinājies, ka cietums ir džungļi, izvirtuši un mežonīgi, kur velti meklēt taisnīgumu, kur cilvēks no pirmās dienas zaudē visas tiesības. Viņš rūgti noprasīja:

Vai man ir kāda izvēle?

Ja to tā apdomā, liekas, ka nav! — Un tad jau ar nelielu nepacietību. — Nu, vai sarunāts?

Mailzs skumji pamāja.

Laikam jau.

Izskatīdamies apmierināts, Karls aplika Mailzam ap pleciem roku, tagad ar īpašnieka tiesībām. Mailzs iekšēji sarāvās, bet ar lielu gribasspēku piespieda sevi neatrauties.

Mums vajadzēs tevi mazliet pārcelt, puisīt. Uz manu stāvu. Varbūt uz manu kameru. — Karla kamera bija stāvu zemāk cietuma otrā galā. Lielais vecis aplaizījās, un roka, kas Mailzu apkampa, jau taustīja jaunā cilvēka ķermeni.

Tad Karls jautāja:

Vai tev ir nauda?

Nē, — Mailzs atbildēja, zinādams, ka ar naudu viņam jau tagad būtu vieglāk izturēt cietuma dzīvi. Cietumnieki, kam no ārpuses ienesa naudu, cieta daudz mazāk nekā tie, kam tās nebija.

Arī man nav, — Karls atzinās. — Mums būs kaut kas jāizdomā.

Mailzs drūmi pamāja. Viņš saprata, ka ir jau pieņēmis apkaunojošo "mīļākās" lomu. Taču viņš tagad zināja cietuma kārtību. Kamēr viņa noruna ar Kārlu būs spēkā, grupveida izvarošana neatkārtosies.

Tā arī bija.

Neviens viņam vairs neuzbruka, neviens nemēģināja aizskart, nebija pat gaisa skūpstu. Visi zināja, kā Karls prot izmantot savas lielās dūres. Baumoja, ka pirms gada viņš ar noslīpētu dzelzs gabalu nogalinājis cietumnieku, kas bija viņu sadusmojis. Oficiāli slepkavība netika atklāta.

Mailzu pārcēla ne tikai uz Karla stāvu, bet ari uz viņa kameru. Bija skaidrs, ka to var izkārtot tikai ar naudas palīdzību. Mailzs jautāja, kā viņš to sadabūjis.

Lielais melnādainais nosmējās.

Naudu izlika veči no mafijas kamerām. Tu viņiem patīc, puisīt.

Es viņiem patīku?

Kā katrs cietumnieks, arī Mailzs zināja, ka cietumā ir mafijas kameras, jeb tā sauktā itāļu kolonija. Tā bija vesela rinda kameru, kur mitinājās organizēto noziegumu vadoņi, kuru kontakti ar ārpasauli un iespaids bija tik liels, ka pat cietuma vadība no viņiem baidījās. Drummonburgas cietumā viņiem bija leģendāras priekšrocības.

Dažas no priekšrocībām bija: vieglākie darbi cietumā, lielāka kustības brīvība un izcili laba pārtika, ko sargi nelegāli piegādāja vai nozaga no kopējiem krājumiem. Mailzs bija dzirdējis, ka mafijas kamerās bieži ēd pat bifštekus, ko gatavoja uz attālākajās darbnīcās paslēptiem ogļu režģiem. Viņu kamerās bija arī citas priekšrocības — televizori un ultravioletās lampas. Taču pašam Mailzam nebija nekādu sakaru ar mafijas kamerām, un viņš pat nevarēja iedomāties, ka kāds no turienes zina par viņa atrašanos cietumā.

Viņi saka, ka tu esi īsti kārtīgs čalis, — Karls teica.

Da]ēji noslēpums atklājās, kad pēc pāris dienām Mailzam

laukumā pieslīdēja kāds cilvēks ar zebiekstes seju un resnu vēderu. Viņa vārds bija Laroka. Laroka nebija no mafijas kamerām, bet darbojās kā viņu ziņnesis.

Viņš pamāja Karlam, atzīstot viņa īpašuma tiesības uz Mailzu, tad klusi teica:

Man jānodod jums ziņa no Krieva Ominska.

Tas Mailzu uztrauca un darīja nemierīgu. Igors (iesauka Krievs) Ominskis bija augļotājs, kam viņš savā laikā — un vēl tagad — bija parādā vairākus tūkstošus dolāru. Un pa šo laiku būs sakrājušies krietni procenti.

Pirms sešiem mēnešiem tieši Ominska draudi pamudināja Mailzu no bankas nozagt sešus tūkstošus dolāru, kas atklāja arī viņa pārējās zādzības.

Ominskis zina, ka esat turējis muti, — stāstīja Laroka. — Viņam tas patīk un tāpēc uzskata jūs par kārtīgu puisi.

Tā bija taisnība, izmeklēšanas laikā Mailzs nebija nosaucis ne sava derību biroja, ne augļotāja vārdus, tāpēc ka baidījās no šiem cilvēkiem. Nosaucot viņu vārdus, Mailzs nekā neiegūtu, drīzāk tas nāktu viņam par ļaunu. Patiesībā ne bankas drošības dienesta vadītājs Veinraits, nedz FIB viņu par to īpaši neizjautāja.

Tā kā jūs turējāt muti, — turpināja Laroka, — Ominskis lika pateikt, ka viņš apturējis pulksteni, kamēr jūs cietumā.

Tas nozīmēja, ka parāda procenti vairs neuzkrājas, kamēr Mailzs sēž cietumā. Viņš augļotājus pazina diezgan labi, lai saprastu, ka tā ir pamatīga piekāpšanās. Kļuva skaidrs: mafijas kamerās ar saviem ārpuses sakariem uzzinājuši, ka viņš tagad ir cietumā.

Pasakiet Ominska kungam paldies, — lūdza Mailzs. Viņš gan nekādi nevarēja iedomāties, kā samaksās parādus un nopelnīs vēl kaut ko arī dzīvošanai.

Laroka apsolīja nodot.

Pirms izlaišanas no cietuma kāds jūs uzmeklēs. Varbūt kaut ko sarunāsim. — Pamājis abiem ar galvu, viņš uzmanīgi aizslīdēja.

Nākamajās nedēļās Mailzs diezgan bieži ievēroja, ka zebiekstes seja Laroka vairākas reizes cietuma pastaigas laukumā pieslīd pie viņa un Karla. Tas, kas Laroku un citus cietumniekus ļoti interesēja, bija Mailzā lielās zināšanas par naudas vēsturi. Tas, kas savā laikā bija tikai interese un vaļasprieks, tagad Mailzam sagādāja tādu respektu, kādu cietuma iemītnieki parasti jūt pret tiem, kam ir īpašas zināšanas un kura noziegums nav saistīts tikai ar vardarbību. Cietuma sistēmā laupītājs ierindojās uz viszemākā pakāpiena, kamēr tas, kas no savas firmas zadzis naudu vai to izkrāpis no citiem cilvēkiem, gandrīz uz paša augstākā.

Laroku īpaši interesēja Mailza stāsti par valdībām, kas organizējušas citu valstu naudas viltošanu milzīgos apmēros.

Tic vēsturē bijuši vislielākie viltošanas pasākumi, — Mailzs kādu dienu stāstīja pusduci lielai un ļoti ieinteresētai sabiedrībai.

Viņš aprakstīja, kā Lielbritānijas valdība sankcionēja Francijas asignāciju viltošanu lielos apmēros, lai cīnītos ar Francijas revolūciju. Un tas notika par spīti tam, ka katru Lielbritānijas pilsoni, kas mēģināja viltot naudu, sodīja ar nāvi pakarot. So sodu atcēla tikai 1821. gadā. Arī Amerikas revolūcijas sākumā valsts oficiāli viltoja Lielbritānijas banknotes. Bet vislielākais viltošanas pasākums bija Otrā pasaules kara laikā Vācijā, — kas viltoja 140 miljonus lieliskas kvalitātes angļu mārciņu un nezināmu daudzumu tikpat lieliskas kvalitātes amerikāņu dolāru. Lielbritānija un, cik zināms, arī pārējie sabiedrotie iespieda Vācijas naudu.

Nu, pasaki tak viens cilvēk! — Laroka sūdzējās. — Bet mūs šie bandu bērni par to pašu iebāza cietumā!

Laroka ļoti priecājās par ziņām, ko ieguva no Mailza. Viņš arī skaidri pasacīja, ka daļu šīs informācijas aiznes uz mafijas kamerām.

Kādu dienu viņš pat paziņoja:

Es un mani draugi par jums parūpēsimies, kad būsiet brīvībā. — Mailzs jau zināja, ka viņš un Laroka varētu nonākt brīvībā apmēram vienā laikā.

Sarunas par naudu deva Mailzam vismaz garīgu veldzi ikdienas šausmās. Viņam vajadzēja arī priecāties, ka lielajam parādam klāt nekrājas procenti. Tomēr ne runas par naudu, ne domas par brīvību, atskaitot īsu brīdi, nespēja atbrīvot viņu no pazemojuma un pretīguma pret sevi pasu. Tāpēc viņš sāka apsvērt pašnāvības iespējas.

Pretīgumu radīja viņa attiecības ar Kārlu. Lielais melnādainais bija teicis: "Tavu saldo, balto pakaļiņu, puisīt! Tavu ķermeni, kad vico to gribu. "Kopš tā laika viņš bija bieži ar neapmierināmu apetīti pieprasījis savu da)u.

Sākumā Mailzs bija mēģinājis atslēgties, iestāstot sev, ka tas, kas notiek, ir daudz labāk nekā brutālā izvarošana, jo Karls bija instinktīvi ļoti maigs. Taču prāts atteicās to pieņemt, un riebums pret sevi pieauga.

Bet sekas bija briesmīgākas par visu.

Lai ari Mailzam tas šķita neiespējami, tomēr seksuālās attiecības ar Kārlu viņam sāka patikt. Turklāt pret savu sargātāju viņš juta mostamies jaunas jūtas… Patika? Jā… Mīlestība? Nē! Tik tālu viņš nedrīkstēja pat aizdomāties.

Šīs jūtas viņu sagrāva. Tomēr viņš vienmēr piekāpās Karla ieteikumiem, kaut arī tādējādi homoseksuālisms varēja nostiprināties.

Pēc katra sakara viņu mocīja jautājumi. Vai viņš vairs bija vīrietis? Mailzs zināja, ka reiz tāds bija, bet tagad to neapgalvoja. Vai viņš kļuvis par pilnīgu izvirtuli? Vai tas tā notika vienmēr? Vai vēlāk ir iepējams pagriezt laika ratu atpakaļ, izdzēšot to, kas norisinājās pašlaik? Ja nē, vai tad bija vērts dzīvot? Viņam likās, ka nē.

Tādās reizēs viņu pārņēma izmisums, un pašnāvība likās vēlama kā universāllīdzeklis, lai izbeigtu visas mocības. Lai gan tik pārpildītā cietumā pakārties bija grūti, tomēr tāda iespēja varēja rasties. Kopš Mailzs te vadīja dienas, tas bija noticis jau piecas reizes. Pēkšņi sākās kliegšana: "Kāds pakāries", un sargi lamādamies slēdza vaļā durvis, atrāva bultas un ieskrēja kamerā, lai ātrāk piekļūtu pašnāvniekam, kamēr tas nav miris. Trijās no piecām reizēm viņi, cietumnieku smieklu un piezīmju pavadīti, ieradās par vēlu. Tā kā pašnāvības radīja nepatikšanas cietuma vadībai, tūlīt iekārtoja nakts patruļas, taču ne uz ilgu laiku.

Mailzs zināja, kā to dara. Bija jāsaslapina palaga vai segas sloksne, ko visklusāk varēja izdarīt urinējot. Tad uzmeta cilpu, piesēja galu pie dzelzs stieņa, kas bija aizsniedzams no augšstāva gultas. To visu jādara ]oti klusi, lai neuzmodinātu trīs pārējos kameras iemītniekus…

Tomēr bija viens apstāklis, kas atturēja no pašnāvības. Cits nekas nebūtu viņu izglābis.

Pēc izkļūšanas brīvībā viņš gribēja doties pie Huanitas Nunjezas un izstāstīt, cik ļoti nožēlo izdarīto, atvainoties par pārestību un lūgt piedošanu.

Kad Mailzu Tstinu notiesāja, viņa nožēla bija īsta. Viņš juta sirdsapziņas pārmetumus, ka zadzis naudu no Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas, kur pret viņu izturējās godīgi, bet viņš nē. Viņš nespēja saprast, kā varējis savu sirdsapziņu apklusināt.

Par šo savu dzīves posmu viņš daudz domāja un tagad likās, ka tolaik dzīvojis kā drudzī. Derības, ballītes, sports, dzīve pāri saviem līdzekļiem, stulbums aizņemties no augļotāja, zādzības, lai to segtu, tagad likās kā kāda apmātība. Viņš bija zaudējis sakaru ar īstenību un, kā tas notiek drudzī, prāts pieļāva godīguma un morālo vērtību izpratnei sašķobīties.

"Kā gan citādi," viņš sev jau simto reizi jautāja, "varēja krist tik zemu, izdarīt tādu nekrietnību, bet vainu novelt uz Huanitu Nunjezu?"

Tiesas prāvas laikā kauns bija tik liels, ka viņš neuzdrošinājās uz Huanitu paskatīties.

Pēc sešiem mēnešiem cietumā par banku viņš vairs tik ļoti nepārdzīvoja. Viņš bija to apzadzis, bet cietumā savu vainu izpircis. Dievs ir liecinieks, par kādu cenu vēl!

Tomēr pat drausmīgie apstākļi Drummonburgas cietumā neradīja apziņu, ka izpirkta viņa vaina pret Huanitu. Nekas to nespēja. Viņa būs jāuzmeklē un jālūdzas, lai piedod.

Tā kā to varēja izdarīt tikai viņš pats, vajadzēja palikt dzīvam, izturēt.

10

— Šī ir Pirmā Amerikas tirdzniecības banka, — PATB naudas tirgotājs lietišķā balsī teica tālruņa klausulē, ko ar zodu eleganti piespieda pie pleca, lai rokas būtu brīvas. — Man vajag sešus miljonus dolāru tūlīt. Kāda ir jūsu procentu likme?

No Kalifornijas rietumu krasta milzīgās Amerikas bankas tirgotājs stiepti nosauca:

Trīspadsmit un piecas astotdaļas.

Tas ir dārgi. — PATB tirgotājs konstatēja.

Kam dārgi, kam nē!

PATB tirgotājs vilcinājās, mēģinot izdomāt, vai procentu likme augs, vai pazemināsies. Pēc pieredzes viņš centās saklausīt atsevišķas balsis nepārtrauktajā dūkoņā, kas valdīja Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas Naudas tirdzniecības centrā. Tas bija jūtīgs, drošības dienesta apsargāts bankas nervu centrs pārvaldes tornī, ko tikai retais klients zināja un pavisam retais dabūja redzēt. Tieši šajā centrā nopelnīja, bet arī pazaudēja daudz bankas naudas.

Banku likums pieprasīja, lai katrai bankai ir rezervē zināma summa, ko varētu izmaksāt klientiem. Tomēr nevienai bankai nepatika turēt bez kustības un pe|ņas pārāk daudz naudas, bet likums neat)āva to pārāk samazināt. Bankas naudas tirgotāji noturēja naudas daudzumu pareizajās robežās.

Lūdzu, uzgaidiet, — PATB tirgotājs sacīja Sanfrancisko kolēģim. Viņš nospieda pogu, lai saglabātu rietumu krasta sarunu, un uzgrieza citu numuru.

Atsaucās cita balss:

Manufacturers Hanover trasta banka Ņujorkā.

Zvana no Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas. Man vajag sešus miljonus. Kāds ir jūsu kurss?

Trīspadsmit un trīs ceturtdaļas.

Tātad austrumu krastā kurss bija augstāks.

Paldies, bet es neņemšu, — PATB tirgotājs atvadījās no ņujorkieša, atkal savienojās ar Sanfrancisko kolēģi, kas vēl gaidīja pie tālruņa un sacīja:

Es naudu ņemšu.

Esmu jums pārdevis sešus miljonus dolāru par trīspadsmit un trim astotdaļām procentu.

Darījums bija aizņēmis divdesmit sekundes. Tas bija viens no tūkstošiem ikdienas darījumiem starp konkurējošām bankām, un tās bija nervu un prāta sacīkstes, pie kam summas reti bija mazākas par miljoniem. Banku naudas tirgotāji bez izņēmuma bija jauni vīrieši ap trīsdesmit — gudri, godkārīgi, ar asu reakciju un spēju nezaudēt galvu spriedzes situācijās. Tā kā panākumi naudas tirgošanās profesijā varēja nozīmēt paaugstinājumus, bet zaudējumi tos kavēt, spriedze bija pamatīga, un valdīja uzskats, ka pēc trim gadiem šādā darbā sāk parādīties pārpūle.

Šajā brīdī Sanfrancisko un Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā darījumu reģistrēja, ievadīja datorā un pārraidīja uz federālo rezervju sistēmu. Tur nākošajās divdesmit četrās stundās Amerikas bankas rezerves debetēs par sešiem miljoniem dolāru, bet PATB rezerves par tādu pat summu kreditēs. PATB samaksās Amerikas bankai par naudas izmantošanu uz noteiktu laiku.

Līdzīgi darījumi starp bankām norisinājās visā valstī.

Bija trešdiena aprīļa vidū.

Aleksis Vandervorts iegāja Naudas tirdzniecības centrā, jo tas darbojās viņa pārziņā, un pamāja ar galvu tirgotājam, kas sēdēja uz paaugstinājuma. Ap viņu bija vesels pulks palīgu, kas piegādāja informāciju un reģistrēja darījumus. Jaunais cilvēks, jau iegrimis citā darījumā, pamāja ar roku un uzsmaidīja.

Tālāk lielā šīs telpas daļā, kas mazliet atgādināja lidostas kontrolcentru, bija citi tirgotāji, kas rīkojās ar akcijām un obligācijām. Arī ap viņiem bija pulks grāmatvežu, biroja darbinieku un sekretāru. Viņi visi darbojās, lai izvietotu bankas naudu, aizdeva, aizņēmās, ieguldīja, pārdeva, atkal ieguldīja.

Pie elegantiem galdiem aiz tirgotājiem strādāja pusducis finansu kontrolieru.

Pie sienas, lai varētu redzēt gan tirgotāji, gan kontrolieri, bija liels tablo, kas rādīja akciju cenas, procentu likmes un citu informāciju. Informācija nepārtraukti mainījās.

Kāds obligāciju tirgotājs, kas sēdēja uz platformas netālu no Alekša, piecēlās kājās, un visiem skaļi paziņoja:

— Forda automobiļu rūpniecības kompānija un Apvienotā autorūpniecības strādnieku arodbiedrība tikko parakstījusi jaunu līgumu uz diviem gadiem. — Vairāki citi tirgotāji tūliņ sniedzās pēc tālruņa. Svarīgas rūpniecības un politiskās ziņas varēja momentāni ietekmēt vērtspapīru cenas, tāpēc tas, kas pirmais uzzināja, tūlīt paziņoja pārējiem.

Pēc pāris sekundēm zaļā uguns virs tablo izdzisa, un to aizstāja mirkšķinoša dzeltena. Tas nozīmēja, ka tirgotāji varēja atpūsties, jo laikam autorūpniecības ziņu dēļ drīz parādīsies jaunas akciju cenas. Ļoti reti gadījās redzēt mirkšķinošu sarkano gaismu, kas solīja katastrofālas pārmaiņas.

Taču galds, pie kura sēdēja naudas operāciju darbinieks un kuru novēroja Aleksis Vandervorts, likās, bija bankas darbības centrs.

Federālais banku likums prasīja, lai bankās skaidrā naudā vienmēr ir septiņpadsmitarpus procenti no noguldījumu summas. Par likuma neievērošanu bankai varēja uzlikt bargu sodu. Tomēr lielas naudas summas, kas kaut uz dienu iegūla bankā bez kustības, bija slikts darba rādītājs.

Tāpēc bankas nepārtraukti sekoja ienākošajiem un izdotajiem naudas līdzekļiem. Centrālā kases nodaļa turēja roku uz šīs naudas kustības gluži kā ārsts uz pacienta pulsa. Ja tādai banku un filiāļu sistēmai, kāda bija Pirmā Amerikas tirdzniecības banka, ienāca neparasti daudz noguldījumu, naudas tirgotāji šos līdzekļus bez kavēšanās pārdeva bankām ar zemu rezerves kapitālu. Ja klienti pieprasīja neparasti daudz naudas, PATB aizņēmās, lai segtu visas vajadzības.

Stāvoklis bankās mainījās ik stundu. Banka, kas no rīta aizdeva naudu citām bankām, pusdienas laikā naudu aizņēmās un pēcpusdienā atkal atdeva. Tādējādi liela banka varēja dienas laikā pirkt un pārdot vairāk nekā miljardu dolāru.

Par šo sistēmu varēja sacīt vēl divas lietas, un kritiķi to bieži darīja: pirmkārt, bankas parasti daudz vairāk dzinās pakaļ savai, nevis klientu peļņai. Otrkārt, bankas parasti pelnīja daudz vairāk nekā klienti, kas tām uzticēja savu naudu.

Alekša Vandervorta klātbūtni naudas operāciju centrā izskaidroja viņa vēlēšanās būt lietas kursā par bankas naudas sistēmu. Taču viņš gribēja arī pārrunāt pēdējā laikā radušās problēmas, par ko bija nobažījies. Kopā ar viņu bija Toms Strogans, vecākais viceprezidents un PATB naudas politikas komitejas loceklis. Viņa birojs bija tieši līdzās tirdzniecības centram, un viņš ienāca kopā ar Aleksi. Strogans bija pretojies tam, ka atņem naudu Austrumu foruma attīstībai, bet tagad stingri atbalstīja aizdevumu Supranacionālajai korporācijai.

Viņi atkal runāja par attiecībām ar Supranacionālo korporāciju.

Jūs pārāk raizējaties, Aleksi. Šajā situācijā nav nekāda riska, pie tam sakari ar SuNatCo nāks mums par labu. Esmu par to pārliecināts.

Aleksis nepacietīgi atbildēja:

Ieguldījums bez riska vispār nepastāv. Esmu mazāk norūpējies par Supranacionālo korporāciju nekā par tiem naudas līdzekļiem, ko tagad vairs nevarēsim aizdot.

Abi vīrieši labi zināja, par ko Aleksis runā. Rosko Heivords bija izplatījis paša sastādīto memorandu, un bankas prezidents Džeroms Patertons to bija apstiprinājis. Pirms pāris dienām memorandu saņēma visi naudas politikas komitejas locekļi. Lai piešķirtu piecdesmit miljonu kredītu Supranacionālajai korporācijai, vajadzēja būtiski samazināt nelielos bankas aizdevumus, privātu māju hipotēkas un pašvaldību obligāciju finansēšanu.

Ja mēs šo naudu aizdosim, samazinājumi būs tikai pagaidu, — Toms Strogans neatlaidās. — Nepaies ne trīs mēneši, kad mēs tos atkal atgūsim.

Jūs varat tam ticēt, Tom, es nē.

Aleksis jau ienāca tirdzniecības centrā norūpējies. Saruna ar Stroganu viņu nomāca vēl vairāk.

Heivorda — Patertona priekšlikumi ne vien nesaskanēja ar Alekša pārliecību, bet arī ar viņa izpratni par banku darbu. Viņš uzskatīja, ka ir nepareizi ieguldīt tik daudz naudas vienā atsevišķā uzņēmumā, turklāt apturot lielu daļu sabiedrisko pakalpojumu. Lai gan viņš atzina, ka lielais aizdevums var dot ievērojami lielāku peļņu. Ja uz šo lietu arī skatītos tīri no saimnieciskā viedokļa, tomēr milzīgie aizdevuma apmēri Supranacionālās korporācijas filiālēm darīja viņu nemierīgu.

Šajā darījumā viņš bija mazākumā, patiesībā palika viens pats, jo pārējā bankas augstākā vadība par sadarbību ar Supranacionālo korporāciju bija sajūsmināta, un Rosko Heivords tika pārmērīgi slavēts. Taču Alekša nemiers nemazinājās, lai gan arī viņš pats nezināja tā cēloņus. Supranacionālā korporācija neapšaubāmi bija lieliskā finansiālā stāvoklī; tās bilance rādīja, ka milzīgais konglomerāts vai plīst no pārliekas finansiālas veselības. Un prestižs tai nebija mazāks kā citām lielajām korporācijām — General Motors, IBM, Exxon, Du Pont un U.S. Steel.

Aleksis pieļāva varbūtību, ka šaubu un depresijas iemesls ir viņa iespaida samazināšanās bankas darbībā. Pēdējo nedēļu notikumi rādīja, ka tas ir noticis.

Rosko Heivorda zvaigzne turpretim cēlās augstu debesīs. Patertons viņu uzklausīja un uzticējās, īpaši kopš Heivorda divu dienu ceļojuma uz Bahamu salām un spožajiem panākumiem sarunās ar Dž. Dž. Kvortermcinu. Viņš zināja, ka pārējie vadošie darbinieki Alekša šaubas uzskata par vienkāršu skaudību.

Aleksis manīja arī, ka ir zaudējis Strogana un citu uzticību, to cilvēku, kas bija savu nākotni saistījuši ar viņu.

Jums būs vien jāpiekrīt, — Strogans ielauzās Alekša domās, — ka Supranacionālās korporācijas līgums ir ļoti daudzsološs. Jūs taču zināt, ka Rosko panācis desmit procentu kompensējošajam atlikumam.

Kompensējošais atlikums bija vienošanās, kas parasti nenāca viegli. Katra banka uzstāja, lai kāda aizdevuma daļa paliek tās rīcībā. Firmai šī daļa nekādu peļņu nenesa, toties banka ar to varēja rīkoties pēc saviem ieskatiem. Tādējādi firmai nebija iespējams visu aizņēmumu izmantot, līdz ar to cēlās arī procentu likme. Supranacionālās korporācijas gadījumā, kā Strogans aizrādīja, pieci miljoni dolāru paliks jaunajā SuNatCo čeku kontā, un tas bija PATB ieguvums.

— Es domāju, — Aleksis saspringti sacīja, — ka jūs zināt šī līguma otru pusi?

Toms Strogans neveikli sagrozījās.

Jā, man stāstīja, ka ir vēl viena vienošanās. Taču es nedomāju, ka tā jāsauc par "otru pusi".

Nolādēts, bet tas tieši tā ir! Mēs abi zinām, ka SuNatCo uzstāja un Rosko piekrita iepirkt krietnu daudzumu SuNatCo akciju.

Ja tas tā ir bijis, tad nekas nav parādījies līgumos.

Protams, ka nē. Tik dumjš jau neviens nav. — Aleksis jauno cilvēku stingri uzlūkoja. — Jums šie skaitļi ir pieejami. Cik mēs īsti esam līdz šim iepirkuši?

Strogans vilcinājās, tad aizgāja pie kāda no tirdzniecības centra kontrolieriem. Viņš atgriezās, nesot līdzi ar zīmuli rakstītas piezīmes.

Līdz šim brīdim deviņdesmit septiņus tūkstošus akciju. Pēdējā biržas cena par katru bija piecdesmit divi dolāri, — Strogans piebilda.

Aleksis nospiesti sacīja:

Tad nu gan Supranacionālās korporācijas Gnansisti līksmo. Mūsu iepirkumi ir uzsitusi cenu par pieciem dolāriem. — Viņš galvā rēķināja. — Tātad pēdējā nedēļā esam iesvieduši gandrīz piecus miljonus mums uzticētās klientu naudas Supranacionālās korporācijas akcijās. Kāpēc?

Tas ir teicams ieguldījums, — Strogans smaidīdams mēģināja izvairīties. — Mēs nopelnīsim naudu visām atraitnēm, bāreņiem, kā arī izglītības fondiem, visiem, kuru nauda mums uzticēta.

Vai arī zaudēsim šo naudu, turklāt ļaunprātīgi izmantojot klientu uzticību. Vai mēs šodien zinām kaut ko tādu par SuNatCo, Tom, ko nezinājām pirms divām nedēļām? Kāpēc mūsu trasta dapartaments pirms tam neiepirka nevienu SuNatCo akciju?

Jaunais cilvēks brīdi klusēja, tad aizsargādamies sacīja:

Domāju, ka Rosko šo korporāciju cieši uzmanīs, reiz viņš ir tās direktoru padomes loceklis.

Es esmu jūsos vīlies, Tom. Jūs agrāk nekad nemānījāt pats sevi, īpaši, īstos iemeslus zinot tikpat labi kā es. — Strogans piesarka, bet Aleksis neatlaidās. — Vai jūs saprotat, kāds skandāls izceltos, ja SEC' par šo darījumu uzzinātu? Šeit ir gan interešu konflikts, gan esam pārkāpuši likumu par aizdevuma ierobežojumu, izmantojuši noguldījumu fondu bankas interesēs, turklāt man nav ne mazāko šaubu par mutisku vienošanos, ka šīs SuNatCo akcijas nodrošinās bankas pārstāvja iekļaušanu korporācijas padomē.

Strogans asi atcirta.

Tā nebūs pirmā reize, arī mūsu bankā nē.

Nelaimīgā kārtā tā ir patiesība. Taču tāpēc tas neož labāk.

Jautājums par trasta departamentu ētiku vienmēr ir bijis

nopietns. Bankās jābūt iekšējai barjerai — ko daudzi sauc par

1 SEC jeb Securities and Exchange Commision (Vērtspapīru un biržu operāciju komisija) ir ASV valdības aģentūra, kas pārrauga vērtspapīru emisiju un tirdzniecību.

Ķīnas mūri — starp komerciālajām interesēm un klientu noguldījumiem. Taču patiesībā tā nebija.

Ja kādā bankā klientu noguldījumi sniedzās ap miljardu dolāru, tad banka šo lielo spēku noteikti centās izmantot, lai iegūtu pēc iespējas lielāku peļņu. Firmas, kas aizņēmās lielas summas, bija spiestas ar banku sadarboties un tur ieguldīt līdzekļus. Bieži kāds no bankas vadošajiem darbiniekiem kļuva par firmas direktoru padomes locekli. Ja firma nebija gatava darīt ne vienu, ne otru, trasta departaments steidzīgi pārdeva iepirktās akcijas un aizstāja tās ar citām. Firmas akciju kurss līdz ar to kritās.

Arī brokeru firmām, kas parasti piedalījās trasta departamenta līdzekļu izmantošanā, pirkšanā un pārdošanā, parasti bija jātur prāvas summas attiecīgās bankas kontā. Ja tas nenotika, šīs firmas zaudēja izdevīgo starpnieka lomu.

Lai ko sludināja katras bankas sabiedrisko sakaru nodaļa, faktiski bankas intereses parasti bija svarīgākas par atraitņu un bāreņu noguldījumiem.

Tāpēc Aleksis zināja, ka PATB un Supranacionālās korporācijas attiecības nebija neparastas. Un tomēr viņam tas viss nepatika.

Aleksi, — Strogans pārtrauca klusumu. — Man jums jāsaka, ka rītdienas naudas politikas komitejas sēdē es balsošu par Supranacionālās korporācijas priekšlikumiem.

Man žēl, ka tā.

Taču viņš bija to gaidījis. Aleksis domāja, vai ilgs laiks vajadzīgs, lai kļūtu vientuļš un pilnīgi izolēts, tā ka bankā vairs nebūs iespējams strādāt. Tas varētu notikt pavisam drīz.

Pēc rītdienas naudas politikas komitejas sēdes, kur ierosinājumus Supranacionālās korporācijas jautājumos pieņems ar balsu vairākumu, trešdien sanāks direktoru padome, un arī tur dienas kārtībā būs šis darījums. Droši vien abās reizēs viņa balss būs vienīgā, kas oponēs.

Viņš atkal apskatīja mūžam rosīgo naudas tirdzniecības centru, kas bija radīts bagātības un peļņas vairošanai un būtībā maz atšķīrās no Babilonijas un Grieķijas senajiem naudas tempļiem. Nebija tā, ka nauda, tirdzniecība un peļņa pašas par sevi būtu peļamas. Aleksis savu dzīvi ziedoja visām trim, taču nevis akli kalpojot tām, bet nezaudējot morālās vērtības, aizstāvot bagātības saprātīgu sadali un bankas darba ētiku. Pasaules naudas vēsture gan rādija, ka lielas peļņas priekšā visas citas vērtības atkāpjas, un tos, kam bija citādi uzskati, apklusināja un nostūma malā.

Nupat viņš vistiešākā veidā saskārās ar naudas varu un lielo biznesu, ko iemiesoja Supranacionālā korporācija un PATB vairākums, un radās jautājums, ko gan var panākt viens cilvēks, kas šiem spēkiem pretojas?

Aleksis Vandervorts drūmi atzina, ka maz. Varbūt pat neko.

11

Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas direktoru padomes sēde, kas notika aprīļa trešajā nedēļā, bija nozīmīga vairāku iemeslu dēļ.

Dienas kārtībā bija divi svarīgi jautājumi. Pirmais — kredīta piešķiršana Supranacionālajai korporācijai, otrais — ieteikumi bankas krājaizdevumu programmas paplašināšanā un jaunu filiāļu atvēršanā.

Jau pirms sapulces sākuma bija skaidrs, kas notiks. Heivords bija neparasti jautrs un atraisīts, tērpies dārgā, jaunā gaišpelēkā uzvalkā un zālē ieradās viens no pirmajiem. Viņš sagaidīja citus direktorus pie durvīm. No draudzīgās apsveicināšanās bija skaidrs, ka vairums direktoru ne tikai bija informēti par Supranacionālās korporācijas darījumu, bet to ļoti sirsnīgi atbalsta.

Apsveicu, Rosko! — sauca Filips Johansens, Viduskontinenta gumijas ražošanas korporācijas prezidents. — Jūs tiešām esat pratis šo banku padarīt par ievērojamu iestādi. Lai jums veicas!

Plati smaidošais Rosko pieņēma apsveikumu.

Paldies par jūsu atbalstu, Filip! Jums jāzina, ka man padomā ir vēl citi pasākumi.

Par to nešaubos! Jūs tos sasniegsiet!

Ienāca direktors no štata ziemeļiem Floids Lebers, Kabeļu un elektropiederumu ražošanas korporācijas direktoru padomes priekšsēdētājs, neliels vīriņš ar biezām uzacīm. Lebers nekad nebija īsti cienījis Heivordu, taču šoreiz viņš silti paspieda piedāvāto roku.

Esmu sajūsmināts, ka tagad būsiet Supranacionālās korporācijas direktoru padomes loceklis, Rosko. — Vīriņš pieklusināja balsi. — Mana elektropiederumu nodaļa ir iesniegusi ieteikumu pārdot dažus izstrādājumus SuNatCo. Es ar jums labprāt drīzumā to pārrunātu.

Mēģināsim nākamajā nedēļā, — Heivords piekāpīgi sacīja. — Varat būt pārliecināts, ka palīdzēšu, cik varēšu.

Lebers devās pie galda ļoti apmierināts.

Harolds Ostins, kas šo sarunu dzirdēja, zinoši pasmīnēja:

Mūsu ceļojums sāk atmaksāties. Jums klājas labi.

Šodien Harolds vēl vairāk izskatījās pēc vecīga dīkdieņa.

Ģērbies viņš šoreiz bija rūtotā žaketē, brūnās biksēs, bet kreklu izvēlējies priecīgās krāsās un izrotājis ar debeszilu tauriņu. Baltie, viļņainie mati bija glīti apcirpti un ieveidoti.

Harold, — Heivords sacīja, — ja vien spētu jums atlīdzināt…

Gan jau spēsiet, — viņa godība atteica un gāja uz savu vietu.

Pat Leonards L. Kingsvuds, enerģiskais Nortamas tērauda korporācijas prezidents un Alekša Vandervorta visuzticamākais atbalstītājs, pateica Heivordam laipnu vārdu. Ejot garām, viņš sacīja:

Dzirdēju, ka esat notvēris SuNatCo, Rosko. Tas ir pirmklasīgi.

Citi direktori bija tikpat atzinīgi.

Kā pēdējie ienāca Džcroms Patertons un Aleksis Vandervorts. Bankas prezidenta kailā galva spīdēja, kā parasti viņš izskatījās pēc fermera džentlmeņa. Viņš tūliņ devās uz garā, ovālā galda galu, kamēr Aleksis ar biezu mapi padusē apsēdās kreisajā pusē galda vidū, savā parastajā vietā.

Patertons piesita ar āmuriņu, lai apklusinātu klātesošos un steidzīgi nokārtoja vairākus sīkumus, kas bija padomei jāizskata. Tad viņš paziņoja:

Pirmais nopietnais darba punkts ir Aizdevumi, kas jāapstiprina padomei.

Pie galda iečaukstējās papīri, jo visi direktori atvēra īpaši viņiem sagatavotos, slepenos aizdevumu dokumentus tradicionāli zilajos vākos.

Kā parasti, mani kungi, jums katram priekšā ir menedžmenta ieteikumi. Mēs uzskatām, ka īpaši interesanta, kā daudzi no jums jau zina, ir mūsu jaunā sadarbība ar Supranacionālo korporāciju. Es personīgi esmu sajūsmināts, ka panākta vienošanās un stingri iesaku šo aizdevumu apstiprināt. Došu vārdu Rosko, kuram ir galvenais nopelns šo svarīgo darījumu saņemšanā. Viņš pastāstīs galveno un atbildēs uz jautājumiem.

Pateicos, Džerom, — Rosko uzmanīgi uzlika acenes bez ietvara, ko aiz ieraduma bija spodrinājis, un paliecās uz priekšu. Kad viņš runāja, likās, ka šoreiz nav tik skarbs kā parasti. Balss tembrs bija patīkams, un runa izklausījās pārliecinoša.

Mani kungi, kad sākam pētīt iespējas piešķirt kādai firmai prāvu kredītu, jānoskaidro šīs firmas finansiālais stāvoklis, arī tad, ja aizņēmuma ņēmējai Supranacionālajai korporācijai kredīta reitings ir trīs A jeb augstākais. Zilo vāku pielikumā B atradīsiet… — ap galdu atkal čaukstēja lapas, — manis personīgi sagatavoto kopsavilkumu par īpašumiem, naudu un gaidāmajiem gada ienākumiem visai SuNatCogrupai, tātad kopā visām filiālēm. Viss balstīts uz revidētiem finansu pārskatiem, tāpat papildus datiem, ko uz manu lūgumu piegādāja Supranacionālās korporācijas finansists Stenlijs Inčbcka kungs. Kā redzat, skaitļi vienkārši ir lieliski. Mūsu risks ir niecīgs.

Nezinu, kas par cilvēku ir šis lnčbeks, — teica kāds no direktoriem. Tas bija Volless Sperijs, Precīzo zinātnisko instrumentu ražošanas firmas īpašnieks. — Bet es pazīstu jūs, Rosko, un, ja jūs šos skaitļus apstiprināt, tad tie ir ar četru A reitingu!

Vairākas balsis izteica piekrišanu.

Aleksis Vandervorts uz papīra sev priekšā zīmēja aplīšus un zvaigznītes.

Pateicos, Volles, un jums, pārējie džentlmeņi, — Heivords atļāvās nedaudz pasmaidīt. — Es ceru, ka jūsu atbalsts attieksies arī uz visām vienošanās detaļām, ko esmu ieteicis pieņemt.

Lai ari visi šie ieteikumi bija uzskaitīti zilajos vākos, viņš par tiem runāja tā kā tā. Piecdesmit miljonu dolāru kredīts Supranacionālajai korporācijai un tās filiālēm, pie kam banka tūliņ uzsāk citu programmu samazināšanu. Heivords direktoriem, kas uzmanīgi klausījās, solīja, ka šī samazināšana būs īslaicīga un programmas atkal atsāksies, "tikko tas būs iespējams un droši". Bet konkrētu laiku neminēja. Heivords nobeidza runu, teikdams:

Es rekomendēju šo ieteikumu pieņemt un apsolu, ka mūsu peļņa no tā būs tiešām lieliska.

Heivords atsēdās krēslā un Džeroms Patertons paziņoja:

Tagad lūdzam jūsu jautājumus un sāksim pārrunas.

Godīgi sakot, — atkal ierunājās Volless Sperijs, — es neredzu iemesla ne vienam, ne otram. Man šķiet, ka esam liecinieki īstam meistardarbam, un es iesaku to tūliņ pieņemt.

Vairāki citi piekrita:

Atbalstu!

Tātad ir ieteikums pieņemt, un ir arī atbalsts, — sacīja Džeroms Patertons. — Vai esam gatavi balsot? — Viņš acīmredzot ļoti cerēja, ka tā būs, un jau bija pacēlis āmuriņu.

Nē, — klusi sacīja Aleksis Vandervorts. Viņš aizgrūda projām zīmuli un apzīmēto lapu. — Man liekas, ka nevienam nevajadzētu balsot par šo ieteikumu bez nopietnām pārrunām.

Patertons nopūtās un nolika āmuriņu. Aleksis bija viņu pieklājības pēc brīdinājis par saviem nodomiem oponēt, taču Patertons cerēja, ka vienprātības dēļ arī Aleksis' atteiksies no sava nodoma.

Man tiešām žēl, ka padomē uzstājos pret abiem pārējiem bankas vadītājiem Džcromu un Rosko. Tomēr pienākuma un sirdsapziņas dēļ nedrīkstu slēpt savas bažas par šo aizdevumu un manu stingro pretestību tam.

Kas tad nu? Vai jūsu mīļākajai nepatīk arī Supranacionālā korporācija? — šis indīgais jautājums nāca no ilggadējā PATB direktora un Amerikas gaļas pārstrādes rūpnīcu karaļa Foresta Ričardsona. Visi pazina viņa aso mēli un prasības pēc stingras disciplīnas.

Aleksis aiz dusmām pietvīka. Nebija šaubu, ka direktori atcerējās laikrakstos kopā pieminētos viņa un Margotas vārdus bankas notikuma sakarā pirms trim mēnešiem. Tomēr viņš negatavojās te pārrunāt savu privāto dzīvi. Norijis asu vārdu, atbildēja:

Brakenas jaunkundze un es pašlaik reti runājam par banku lietām. Esmu gatavs apliecināt, ka par šo jautājumu neesam runājuši.

Kāds cits direktors jautāja:

Kas jums šajā darījumā nepatīk, Aleksi?

Viss.

Pie galda bija jūtama sakustēšanās un pārsteigums. Pret Aleksi pavērstās sejas izskatījās nedraudzīgas.

Džeroms Patertons mudināja:

Labāk izklāstiet, kas jums sakāms.

Esmu gatavs to darīt. — Aleksis no mapes izņēma atsevišķu papīra lapu.

Savu uzskaiti sākšu ar to, ka es iebilstu pret aizdevuma apjomu. Te saskatu ne tikai pārsteidzīgu risku, bet, pēc manām domām, arī krāpšanu, ko aizliedz Federālās rezerves likuma 23. A pants.

Rosko Hcivords pielēca kājās.

Es iebilstu pret vārdu "krāpšana".

Iebildumi jau patiesību nemaina, — Aleksis mierīgi atbildēja.

Tā nav patiesība! Mēs esam skaidri norādījuši, ka aizdevumu izsniedzam nevis Supranacionālajai korporācijai, bet tās filiālēm. Tās ir Heplevaita spirta rūpnīca, Zaļo pļavu zemes aģentūra, Atlasa reaktīvo lidmašīnu īres uzņēmums, Kārību finansu firma un Starptautiskais maiznīcu uzņēmums, — Hcivords norādīja uz zilajiem vākiem. — Šeit tas viss ir redzams.

Visi šie uzņēmumi ir Supranacionālās korporācijas kontrolētas filiāles.

Bet šīs firmas pastāv jau daudzus gadus un ir dzīvotspējīgas patstāvīgi.

Kāpēc tad šodien un citos gadījumos runa ir par Supranacionālo korporāciju?

Ērtības un vienkāršības dēļ, — Heivords bija manāmi sadusmots.

Jūs to zināt tikpat labi kā es, — uzsvēra Aleksis, — tikko bankas nauda nonāks vienā no šīm filiālēm, Dž. Dž.

Kvortermeins to varēs pārskaitīt, kur vien gribēs, un tā arī darīs.

Izbeidziet šīs ruaas! — pārtrauca Harolds Ostins, kas bija paliecies uz priekšu un svarīguma dē| uzsitis ar plaukstu pa galdu. — Lielais Džordžs Kvortermeins ir mans draugs. Es netaisos mierīgi sēdēt un klausīties, kā viņu apvaino ļaundarībā.

Te nav runas par ļaundarību, — Aleksis atbildēja. — Es runāju par to, kā visi konglomerāti rīkojas. Starp Supranacionālās korporācijas filiālēm bieži apgrozās lielas naudas summas. Tas redzams viņu bilancēs. Un apstiprina to, ko esmu mēģinājis uzsvērt — mēs aizdosim naudu vienai firmai.

Nu, ziniet, — sacīja Ostins, aizgriezies no Alekša un uzrunādams visus direktorus. — Es vienkārši atkārtošu, ka labi pazīstu Kvortermeinu un arī Supranacionālo korporāciju. Kā vairums no jums zina, es biju atbildīgs par to, ka Rosko Heivords un Lielais Džordžs satikās Bahamu salās, kur viņi par šo kredītu vienojās. Es uzsveru, ka tas bankai ir izcili veiksmīgs darījums.

Tso klusumu pārtrauca Filipa Johansena balss. — Vai ir iespējams, Aleksi, — painteresējās Viduskontinenta gumijas ražošanas korporācijas prezidents, — ka jūs aizvainojis tas, ka uz golfa spēli Bahamu salās uzaicināja Rosko, nevis jūs?

Nē. Manu vārdu jēga nav saistīta ar atsevišķām personībām.

Kāds cits neticīgi piebilda:

Tā gan neizskatās.

Kungi, kungi! — Džeroms Patertons ar āmuriņu asi uzsita pa galdu.

Aleksis tādu reakciju bija gaidījis. Mierīgā balsī viņš turpināja:

Es atkārtoju, ka šis aizdevums rada pārāk lielas saistības ar vienu firmu. Turklāt aizbildināties ar to, ka aizņēmējs nav tikai viena firma, ir viltīgs mēģinājums apiet banku likumu un visi, kas atrodas šajā telpā, to zina. — Viņš pārlaida izaicinošu skatu visiem, kas sēdēja pie galda.

Es to nezinu, — sauca Rosko Heivords, — un apgalvoju, ka jūsu izskaidrojums ir aizspriedumains un kļūdains.

Kļuva skaidrs, ka šī ir neparasta sapulce. Padomes sēdes bieži bija ļoti rāmas, un visi reizē pacēla rokas, kad bija jābalso. Ja gadījās sīkas nesaskaņas, tās nokārtoja pieklājīgi un klusi. Nekad neizcēlās nikni, sarūgtināti strīdi.

Tagad pirmo reizi ierunājās Leonards L. Kingsvuds, un viņa balss bija samierinoša.

Aleksi, es piekrītu, ka jums ir taisnība, bet to, ko mēs šodien apspriežam, starp bankām un lielām firmām praktizē nepārtraukti.

Nortamas tērauda korporācijas prezidenta iejaukšanās nozīmēja ļoti daudz. Pēdējā padomes sēdē decembrī tieši Kingsvuds centās panākt Alekša ievēlēšanu par PATB galveno pārvaldnieku. Tagad viņš turpināja:

Atklāti sakot, ja par tādām finansu operācijām var vainot, tad atzīšos, ka arī manai firmai ir tāda vaina.

Aleksim bija žēl, ka jāzaudē draugs. Viņš papurināja galvu.

Man ļoti žēl, Leonard, bet es nedomāju, ka mēs rīkosimies pareizi. Tāpat mūs var vainot interešu konfliktā sakarā ar Rosko iecelšanu par Supranacionālās korporācijas direktoru padomes locekli.

Leonards Kingsvuds saknieba lūpas un vairāk neko nesacīja.

Toties runāja Filips Johansens. Viņš Aleksim indīgi aizrādīja:

Ja pēc sava pēdējā komentāra jūs vēl arvien sakāt, ka te nav iejaukts nekas personisks, tad jūs esat nenormāls.

Rosko Ileivords mēģināja slēpt smaidu, bet tas viņam neizdevās. ^

Aleksis izskatījās dusmīgs. Viņš apsvēra, ka šī varbūt ir pēdējā PATB direktoru padomes sēde, kurā piedalās. Lai kā, bet gribējās pabeigt iesākto. Johansena piezīmi neievērodams, viņš teica:

Mēs, baņķieri, nekādi negribam iemācīties vienkāršas lietas. No visām pusēm — kongress, patērētāji, klienti, prese — mūs pastāvīgi bar par interešu konflikta iemūžināšanu sakarā ar savstarpējiem direktoru posteņiem. Ja gribam būt godīgi, mums jāatzīst, ka šie apvainojumi ir pareizi. Visi zinām, cik cieši naftas pārstrādes firmas sadarbojas, sēžot blakus banku direktoru padomēs. Un tas ir tikai viens piemērs.

Mēs šo endogāmiju turpinām: jūs būsiet maaas firmas direktoru padomes loceklis, bet es — jūsu! Kad Rosko būs Supranacionālās korporācijas padomes loceklis, kā intereses viņš aizstāvēs pirmkārt? Supranacionālās korporācijas vai Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas? Un vai šeit viņš aizstāvēs SuNatCo vai citas firmas, ja būs tur direktors? Abu firmu akcionāriem ir pilnīgas tiesības prasīt uz šiem -jautājumiem atbildes, tāpat valdībai un visai tautai. Iesim vēl tālāk un atzīsim: ja mēs visā drīzumā nespēsim dot ticamas atbildes, ja nepārtrauksim tik patvaļīgu rīcību, visas bankas kādu rītu pamodīsies un uzzinās, ka pieņemti jauni, daudz stingrāki banku likumi. Un tie būs pelnīti.

Loģiski turpinot jūsu domu, te ir vismaz puse direktoru, ko varētu apvainot interešu konfliktā, — iebilda Forests Ričardsons.

Tieši tā. Un tuvojas laiks, kad bankai būs ar to jārēķinās un tā būs spiesta stāvokli labot.

Ričardsons nikni ierūcās.

Šajā jautājumā varētu būt arī citi ieskati. — Kā visi zināja, gaļas pārstrādes uzņēmumi no PATB saņēma lielas summas, un padomes sēdēs, kur šos aizdevumus apstiprināja, Forests Ričardsons piedalījās un balsoja par to piešķiršanu.

Nepiegriezdams vērību pieaugošajam naidīgumam, Aleksis turpināja:

Esmu nobažījies vēl par citiem aizdevuma blakusefektiem. Lai šo naudu savāktu, paredzēts ievērojami samazināt mazos aizdevumus un hipotēkas. Tātad šajās divās nozarēs mēs nevarēsim pienācīgi apkalpot savus klientus.

Džeroms Patertons augstprātīgi paziņoja:

Mēs esam ļoti skaidri deklarējuši, ka šiem samazinājumiem ir pagaidu raksturs.

Jā, — pievienojās Aleksis. — Bet neviens nav ar mieru konkrēti pateikt, ko šis pagaidu raksturs nozīmē vai kas starplaikā notiks ar atraidītajiem klientiem un zaudēto labvēlību. Un ir vēl trešā nodaļa, ko paredzam samazināt un par kuru vēl neesam runājuši, tās ir pašvaldību obligācijas. — Atvēris savu mapi, viņš izvilka otru papīra lapuun to apskatīja. — Nākamajās sešās nedēļās mūsu štatā iznāks vienpadsmit apriņķu un skolu aizņēmuma obligāciju laidieni un tiks izsludināta izsole. Ja mūsu banka nepiedalīsies, vismaz puse šo obligāciju netiks izpirktas. — Viņa balss kļuva asa: — Vai tiešām padomes nolūks ir likvidēt Roselli trīs paaudžu iedibinātās tradīcijas, turklāt jau tik drīz pēc Bcna Roselli nāves?

Pirmo reizi, kopš sapulce sākās, direktori neveikli saskatījās. Viņi zināja, ka bankas dibinātājs, Džovanni Roselli, bija nolēmis, ka Pirmā Amerikas tirdzniecības banka rādīs paraugu citām bankām, izpērkot un pārdodot mazo pašvaldību obligācijas no visa štata. Bez štata lielākās bankas palīdzības daudzas no šīm nelielajām un ne sevišķi labi pazīstamajām obligācijām nekad nebūtu izpirktas, un pašvaldību neatliekamās vajadzības paliktu bez piepildījuma. Džovanni dēls Lorenco un mazdēls Bens bija šo tradīciju uzticīgi turpinājuši. Darījumi nebija necik ienesīgi, bet arī nekad nenesa zaudējumus. Tomēr tie veidoja svarīgu sabiedrisku atbalstu, un mazajās pilsētiņās un laukos atgriezās daļa naudas, ko iedzīvotāji bija noguldījuši bankā.

Džerom, — ierosināja Leonards Kingsvuds, — varbūt mums šo jautājumu vajadzētu vēlreiz pārskatīt.

Vairāki direktori viņa viedokli atbalstīja.

Rosko Heivords ātri pārlika.

Džerom! … Vai drīkstu?

Bankas prezidents pamāja.

Ņemot vērā, ka bankas direktoru padome tā domā, — viņš nomierinoši sacīja, — esmu pārliecināts, ka mēs varam šo lietu vēlreiz pārskatīt un varbūt nodrošināt vismaz daļu pašvaldību obligāciju naudas. Pie tam nekādi neierobežojot mūsu saistības ar Supranacionālo korporāciju. Vai drīkstu padomei apsolīt, ka mēs ar Džeromu rīkosimies saskaņā ar uzskatiem, ko tikko dzirdējām? — Viņš noteikti atbīdīja Aleksi no rīcības.

Galvas mājieni un balsis liecināja, ka šis ieteikums pieņemts.

Aleksis iebilda:

Tomēr tas neatdod visus šos līdzekļus un galīgi neko neatrisina par mazajiem aizdevumiem un hipotēkām.

Visi citi padomes locekļi tīšuprāt klusēja.

Esam uzklausījuši dažādus uzskatus, — sacīja Džeroms Patertons. — Varbūt tagad varam balsot?

Nē, — sacīja Aleksis. — Ir vēl viens jautājums.

Patertons un Heivords saskatījās un uzjautrināti

samierinājās ar notiekošo.

Es jau runāju par interešu konfliktu, — viņš drūmi teica. — Tagad vēlos padomi brīdināt no vēl nepatīkamākas lietas. Kopš pirmās vienošanās par Supranacionālās korporācijas līgumu mūsu bankas trasta departaments ir… — viņš paskatījās kādā dokumentā, — iepircis simts divdesmit trīs tūkstošus Supranacionālās korporācijas akciju. Šajā laikā, bez šaubām, tik liela pirkuma dēļ, izmantojot mūsu klientu noguldītos līdzekļus, SuNatCo akciju cena ir cēlusies par septiņarpus punktiem. Esmu pārliecināts, ka tā bija daļa no vienošanās…

Viņu apklusināja Rosko Heivorda, Džeroma Patertona un pusduča citu direktoru iebildumi.

Aiz dusmām Rosko Heivorda acis meta zibeņus, viņš atkal pielēca kājās.

Tie ir tīši sagrozījumi!

Aleksis to noraidīja:

Iepirktais daudzums nav nekāds sagrozījums.

Taču jūsu izskaidrojums gan. SuNatCo akcijas ir lielisks ieguldījums.

Un kas to pēkšņi padarīja par tik lielisku?

Patertons iebilda:

Aleksi, mums te nav tiesību pārrunāt atsevišķus trasta departamenta darījumus.

Filips Johansens iesaucās:

Es tam pievienojos!

Harolds Ostins un citi dārdināja:

Mēs arī!

Vai mums ir vai nav tiesības, — sauca Aleksis, — brīdinu, ka šis darījums var izrādīties pretrunā ar Glasa — Stīgala 1933. gada likumu un ka direktorus par to var…

Tagad atskanēja vismaz pusducis sašutušu balsu. Aleksis saprata, ka nu ir aizskāris ļoti jūtīgu stīgu. Lai gan padomes locekļi, bez šaubām, zināja, ka viņa attēlotā situācija ir divkosīga, viņi nekādā ziņā negribēja to dzirdēt. Zināšana nozīmēja līdzdalību un atbildību. To viņi nevēlējās.

Tātad, domāja Aleksis, patīk tas vai nē, bet nu viņi zina. Pārspējot citu balsis, viņš stingri sacīja:

Gribu padomei teikt: ja apstiprināsim Supranacionālās korporācijas aizdevumu ar visām blakuslietām, par kurām es runāju, mēs to nožēlosim. — Atslīgdams krēslā, viņš sacīja: — Es beidzu.

Troksnis norima, kad Džeroms Patertons sāka dauzīt ar āmuriņu pa galdu.

Patertons, pavisam nobālis, paziņoja:

Ja nav citu jautājumu, balsosim.

Pēc brīža Supranacionālās korporācijas aizdevumu apstiprināja. Vienīgi Alekša Vandervorta balss bija pretī.

12

Kad padome pēc pusdienām atsāka sēdi, Aleksis Vandervorts juta pret sevi pārējo vēsumu. Parasti padomes sēdes ilga apmēram divas stundas un beidzās līdz pusdienām. Šodien bija paredzēts darbs arī pēcpusdienā.

Apzinoties, ka padome ir naidīgi noskaņota, Aleksis pusdienlaikā ieteica Patertonam viņa referātu atlikt uz nākamā mēneša sēdi. Taču Patertons īsi atcirta:

Nekā nebūs. Padomes sapīkums ir jūsu vaina, un jums būs vien, sasodīts, jātiek ar to galā.

Citādi rāmajam Patertonam tas bija ļoti spēcīgs izteiciens, un šoreiz tas vēl pasvītroja, ka pret Aleksi stāv visa bankas vadība. Radās pārliecība, ka nākamā stundā būs veltīga runāšana. Viņa priekšlikumi tiks noraidīti aiz īgnuma, ja cits iemesls neatradīsies.

Kad direktori apsēdās, Filips Johansens, raksturodams padomes garastāvokli, uzkrītoši paskatījās rokas pulkstenī.

Man šodien jau viena tikšanās jāatsauc, gaida vēl citas darīšanas, tāpēc esiet konkrēts. — Daudzi citi pamāja, ka piekrīt tādai prasībai.

Es, kungi, runāšu tik ātri, cik iespējams, — sacīja Aleksis, jo pa to laiku Patertons bija viņam devis vārdu. — Vēlos uzsvērt četrus punktus. — Viņš tos pa vienam noskaitīja uz pirkstiem.

Pirmkārt, mūsu banka zaudē svarīgus un ienesīgus darījumus, neizmantojot visas iespējas krājaizdevumu programmas paplašināšanai. Otrkārt, krājaizdevumu programmas palielināšana padarīs banku stabilāku. Treškārt, jo ilgāk kavēsimies, jo grūtāk būs sacensties ar konkurentiem. Ceturtkārt, ir iespējas, kas jāizmanto mums un citām bankām, atgriezties pie personīgas, pašvaldību un visas nācijas taupības tradīcijām, ko ilgi bijām pametuši novārtā.

Viņš aprakstīja metodes, ar kuru palīdzību Pirmā Amerikas tirdzniecības banka varētu iegūt pārsvaru pār konkurentiem: paaugstināt procentu likmi krājkontiem līdz likumā atjautajai robežai; noteikt pievilcīgākus noteikumus viena līdz piecu gadu depozītu noguldītājiem; krājkontu īpašniekiem atļaut izrakstīt čekus, ciktāl to ļauj banku likumi; ar dāvanām ieinteresēt kontu atvērējus; izvērst plašu reklāmas kampaņu par krājaizdevumu priekšrocībām; atvērt deviņas jaunas bankas filiāles.

Sākot uzstāšanos, Aleksis atstāja savu parasto vietu un nostājās galda galā. Patcrtons nedaudz pavirzījās sānis. Aleksis bija pieaicinājis arī bankas galveno ekonomistu Tomu Stroganu, kas bija sagatavojis vairākas diagrammas un novietojis tās uz statīviem, lai padome iepazītos ar tām.

Rosko Heivords klausījās, paliecies uz priekšu, un viņa seja bija bez jebkādas izteiksmes.

Kad Aleksis ievilka elpu, Floids Lebers iejaucās. — Man ir viens novērojums.

Patertons, atguvis savu parasto pieklājību, apvaicājās:

Vai jūs, Aleksi, gribat atbildēt uz jautājumiem tūlīt, vai atstāt uz beigām?

Es Floidu labprāt uzklausīšu tūliņ.

Šis nav jautājums, — Kabeļu un elektropiederumu ražošanas korporācijas direktoru padomes priekšsēdētājs sacīja bez smaida. — Tas ir zināms fakts. Esmu pret ievērojamu krājaizdevumu programmas paplašināšanu, jo tā paši sev pārgriezīsim rīkli. Mums ir plaši noguldījumi no atsevišķām bankām…

Jā, astoņpadsmit miljoni dolāru no krājaizdevu sabiedrībām, — Aleksis teica. Viņš bija paredzējis Lebera iebildumu, un tam bija pamats. Reta banka darbojās viena pati.

Vairumam bija finansiālas saistības ar citām, un PATB nebija nekāds izņēmums. Vairākām vietējām krājaizdevu un kredītorganizācijām bija ievērojami noguldījumi Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, un bailes, ka tos varētu izņemt, bija atturējušas banku no krājaizdevumu programmas paplašināšanas.

To es esmu apsvēris, — Aleksis atbildēja.

Atbilde Leberu neapmierināja.

Vai esat apsvēris, ka mēs, nostādamies konkurences pozīcijā pret saviem klientiem, varētu pazaudēt visus viņu ieguldījumus?

Daļu noteikti. Nedomāju, ka visus. Jaunie darījumi katrā ziņā tālu pārsniegs zaudējumus.

Tā sakāt jūs.

Aleksis uzstāja:

Es te saskatu pieņemamu risku.

Leonards Kingsvuds klusi piebilda:

Šorīt jūs noraidījāt jebkuru risku Supranacionālās korporācijas gadījumā.

Es neesmu pret risku. Turklāt šis ir daudz mazāks risks, un es te nesaskatu nekādas sakarības.

Sejās ap galdu atspoguļojās šaubas.

Ierunājās Lebers:

Es gribu zināt, kādi ir Rosko uzskati.

Piekrita vēl divi citi:

Jā, lai runā Rosko.

Sejas pagriezās pret Heivordu, kas skatījās uz savām rokām. Viņš sacīja:

Nav godīgi torpedēt kolēģi.

Kāpēc ne? — jautāja kāds cits. — Viņš tieši to mēģināja darīt ar jums!

Heivords mazliet pasmaidīja.

Cenšos stāvēt tam pāri. — Tad seja kļuva nopietna. — Es katrā ziņā pievienojos Floidam. Ja mēs sāksim intensīvus krājaizdevumu darījumus, pazaudēsim naudu, ko šīs sabiedrības pie mums noguldījušas. Neticu, ka kāds teorētisks ieguvums to var atsvērt. — Viņš norādīja uz vienu no Strogana diagrammām par jauno filiāļu ģeogrāfisko izvietojumu. — Padomes locekļi var pārliecināties, ka piecas no filiālēm ir to krājaizdevu un kredītsabiedrību tuvumā, kas pie mums noguldījušas naudu. Domāju, ka tas nepaliks bez sekām.

Šie novietojumi izvēlēti, sīki izpētot iedzīvotāju blīvumu. Filiāles centīsimies novietot tur, kur dzīvo klienti, — aizrādīja Aleksis. — Skaidrs, ka krājaizdevu un kredītsabiedrības tur izveidojās pirms mums. Tās daudzējādā ziņā ir bijušas tālredzīgākas nekā bankas. Taču tas nenozīmē, ka mums šie rajoni jāaizmirst uz visiem laikiem.

Heivords paraustīja plecus.

Man ir savi ieskati. Gribu piebilst vēl kaut ko. Man vispār nepatīk ideja par sīkām, veikaliem līdzīgām banku filiālēm.

Aleksis atcirta:

Tie tiešām būs naudas veikali — nākotnes banku filiāles. — Viņš saprata, ka nupat nekas neveicas, vēl vairāk, viss virzījās pretēji gribētajam. Jautājumu par filiāļu izvietošanu viņš bija domājis pārrunāt vēlāk. Bet šķita, ka tik un tā visam nav vairs nekādas nozīmes.

No to aprakstiem, — Floids Lebers teica, lūkodamies informācijas lapā, ko Toms Strogans bija izdalījis, — šīs filiāles izskatās pēc automātiskajām veļas mazgātavām.

Heivords, kas arī sāka lasīt informāciju, pakratīja galvu:

Tās neatbilst mūsu stilam, tām trūkst cieņas.

Būtu labāk, ja mēs mazāk tīkotu pēc cienīga izskata, bet vairāk domātu par lietu, — uzsvēra Aleksis. — Jā, veikaliem līdzīgas filiāles izskatīsies pēc veļas mazgātavas, bet tādas ar laiku būs visu banku filiāles. Piedāvāšu padomei šādu perspektīvu: turpmāk mēs, tāpat kā mūsu konkurenti, vairs nevarēsim atļauties apzeltītas kapenes, kādas ir pašreizējās filiāles. Zemes un celtniecības izmaksas to neatļaus. Pēc desmit gadiem puses mūsu pašreizējo filiāļu vairs nebūs. Saglabāsim dažas no svarīgākajām. Pārējās izvietosim daudz lētākās telpās, pilnīgi automatizēsim, apgādāsim ar automātiskiem kasieriem, ar telemonitoriem, kas atbildēs uz jautājumiem, un tas viss būs savienots ar skaitļošanas centru. Plānojot jaunas filiāles, ieskaitot tās deviņas, ko iesaku sākt iekārtot, mums ar šādiem jauninājumiem jārēķinās.

Par automatizāciju Aleksim ir taisnība, — piekrita Leonards Kingsvuds. — Vairums no mums par to esam pārliecinājušies savos uzņēmumos, un tā ieviešas daudz straujāk, nekā bijām gaidījuši.

Nepieciešams uzsvērt, — teica Aleksis, — ka mums ir iespēja izdarīt strauju un ienesīgu lēcienu uz priekšu, ja to darīsim ar izdomu un fanfarām. Reklāmas un veicināšanas pasākumiem jābūt plašiem un piesātinātiem. Kungi, lūdzu, paskatieties uz šiem skaitļiem. Te ir mūsu pašreizējā krājaizdevumu programma — daudz mazāka, nekā tai būtu jābūt…

Viņš turpināja stāstīt, rādot uz diagrammām un ļaujot Tomam Stroganam viņu dažkārt papildināt. Aleksis zināja, ka diagrammas un priekšlikumi, ar ko viņš un Strogans bija daudz nodarbojušies, ir pārliecinoši un loģiski. Tomēr juta, ka daļa klausītāju ir noteikti pret ierosinājumiem, citiem nebija nekādas intereses. Galda otrā pusē kāds direktors ar plaukstu slēpa žāvas.

Bija skaidrs, ka viņš ir zaudējis. Padome tūliņ noraidīs izstrādāto krājaizdevumu paplašināšanas un banku filiāļu skaita palielināšanas plānu, un rezultātā norādīs uz viņa nekompetenci. Atkal uzplaiksnīja šaubas, vai vēl varēs šajā bankā strādāt. Nākotnes izredzes likās niecīgas. Viņš katrā ziņā neredzēja iespēju strādāt bankas prezidenta Heivorda vadībā.

Aleksis izlēma vairāk netērēt laiku.

Labi, kungi, ar to es savu izklāstu beigšu. Saprotams, ka labprāt atbildēšu uz jautājumiem.

Viņš negaidīja, ka tādi būs. Pavisam necerēts atbalsts nāca no tādas puses, no kurienes tas likās pilnīgi neiespējams.

Aleksi, — draudzīgā balsī smaidot sacīja Harolds Ostins. — Es jums ļoti pateicos! Jāatzīst, ka jūsu referāts mani ietekmēja, ko nemaz nebiju gaidījis. Man turklāt ļoti patīk jūsu izstrādātais jauno filiāļu plāns.

Sēdēdams dažas vietas tālāk, Hcivords paliecās un nikni skatījās. Taču viņa godība Harolds skatu neievēroja, bet vērsās pie pārējiem direktoriem.

Man šķiet, ka šī programma jāizsver ar skaidru skatu, aizmirstot mūsu nesaskaņas rīta sēdē.

Leonards Kingsvuds pamāja, un vairāki citi direktori, gainot prom pusdienu nogurumu, pēkšņi sāka klausīties. Ne velti Harolds Ostins bija PATB direktoru padomes vecākais loceklis. Viņa ietekme bija nozīmīga, un viņš prata ievirzīt citu domāšanu sev vēlamā gultnē.

Jūsu izklāsta sākumā, Aleksi, jūs runājāt par atgriešanos pie taupības un to, ka mūsu banka šajā ziņā varētu uzņemties līdera lomu.

Jā, es par to runāju.

Vai jūs šo domu varētu izskaidrot plašāk?

Aleksis vilcinājās.

Domāju, ka jā.

Vai viņam to vajadzētu darīt? Aleksis mēģināja izlemt. Ostina iejaukšanās vairs nepārsteidza. Viņš saprata, kāpēc Harolds mainījis savu viedokli.

Reklāma. Kad Aleksis bija runājis par "plašas un piesātinātas reklāmas un veicināšanas pasākumu" nepieciešamību, viņš ievēroja, ka Ostias piepeši paceļ galvu un acīs parādās interese. Nebija grūti saprast, kas no tā brīža bija norisinājies direktora galvā. Tā kā viņa godība Harolds bija ietekmīgs direktors, Ostina reklāmu aģentūrai piederēja tiesības izstrādāt visas PATB reklāmas. Alekša izklāstītā programma varēja nest aģentūrai pamatīgu peļņu.

Ostina rīcība spilgti demonstrēja interešu konfliktu, gluži tāpat kā Rosko Heivorda direktora postenis Supranacionālajā korporācijā, kam Aleksis uzbruka, jautājot: "Kad Rosko būs Supranacionālās korporācijas direktors, kā intereses viņš aizstāvēs pirmkārt? Supranacionālās korporācijas vai Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas?"Tagad līdzīgs jautājums būtu jāuzdod Ostinam.

Atbilde bija skaidra. Ostins rūpējās par savām interesēm. PATB palika otrajā vietā. Nebija svarīgi, ka Aleksis plānam tic. Šis savtīgu iemeslu dēļ izteiktais atbalsts nebija ētisks, tas pārkāpa godīguma robežas.

Vai Aleksim to vajadzētu sacīt? Saceltos vēl lielāka neapmierinātība nekā šorīt, un viņš atkal būtu zaudētājs. Direktori turējās kopā kā brāļi. Turklāt tāda sadursme neglābjami iezīmētu beigas viņa karjerai PATB. Vai bija vērts to darīt? Vai tomēr tas ir jādara? Vai viņa darba pienākumi prasīja uzmanīt direktoru padomes sirdsapziņu? To visu Aleksis centās izlemt. Pa to laiku direktori skatījās uz viņu un gaidīja.

Jā, — viņš beidzot sāka runāt. — Kā Harolds tikko atgādināja, es iestājos par taupības ieviešanu un mūsu bankas līdera lomu šajā procesā. — Aleksis pameta acis uz piezīmēm, ko pirms neilga brīža bija gatavojies saplēst.

Bieži saka, — viņš turpināja, vērsdamics pie direktoriem, kas viņā atkal klausījās, — ka valdība, rūpniecība un visas komercstruktūras balstās uz kredīta. Bez kredīta, bez aizņemšanās un bez aizdevumiem — sīkiem, vidējiem un milzīgiem — bizness apstātos un civilizācija iznīktu. Baņķieri to zina vislabāk.

Taču arvien skaļāk atskan balsis, kas saka, ka aizņēmumi un deficīta finansēšana ir kļuvusi pārmērīga un pārsniegusi saprāta robežas. Tas visskaidrāk saredzams valdības darbā. Savienoto Valstu valdība ir sakrājusi šausmīgu parādu nastu, daudz lielāku, nekā mēs jebkad spēsim atmaksāt. Citas valdības ir līdzīgā un pat sliktākā situācijā. Tas ir galvenais iemesls inflācijas pieaugumam un naudas sistēmas nestabilitātei gan pie mums, gan visā pasaulē.

Ļoti nozīmīgi, — Aleksis turpināja, — ir tas, ka bez milzīgajiem valsts parādiem ir arī kolosāli korporāciju parādi. Arī miljoniem iedzīvotāju — sekojot citu piemēram — ir uzkrāvuši sev parādu nastas, ko viņi nespēj dzēst. Kopējā Savienoto Valstu parāda summa ir sasniegusi divarpus biljonus dolāru. Patērētāju parādi tuvojas divsimts miljardiem dolāru. Pēdējos sešos gados vairāk nekā miljons amerikāņu bankrotējuši.

Kaut kur pa ceļam — gan nācija, gan korporācijas, gan atsevišķi cilvēki — esam pazaudējuši seno patiesību par saimnieciskumu un taupību, par līdzsvaru starp to, ko tērējam, un to, ko nopelnām, patiesību par to, ka parādi jāierobežo saprāta līmenī.

Pēkšņi likās, ka visa direktoru padome ir kļuvusi nopietnāka. Atsaucoties šai omai, Aleksis klusi piebilda:

Es vēlētos, kaut varētu teikt, ka tendences ir pretējas manis attēlotajām. Bet esmu pārliecināts, ka tā tas nav. Taču virzībai uz saprātu ir kaut kur jāsākas. Tad kāpēc ne šeit?

Mūsdienām vispiemērotākais krāšanas veids ir krājkonti, kas vairāk nekā citi darījumi veicina finansiālu apdomību. Šāda apdomība mums vajadzīga visas valsts mērogā un katram iedzīvotājam. Un to panākt var, ievērojami palielinot cilvēku noguldījumus bankā.

Mēs varam panākt lielu krājkontu pieaugumu, ja izlemjam to darīt un nopietni strādājam. Un, lai arī personīgie krājkonti neatveseļos valsts finansiālo stāvokli, vismaz būsim sākuši kaut ko darīt.

Šobrīd ir iespēja kļūt par līderi, tāpēc domāju, ka tieši pašlaik mūsu bankai jāsāk šie jautājumi risināt.

Aleksis apsēdās. Tikai pēc brīža iedomājās, ka nav nekā pasacījis par savām šaubām Ostina jautājumā.

īso klusuma brīdi pārtrauca Leonards Kingsvuds.

Saprātu un patiesību ne vienmēr ir patīkami uzklausīt. Taču domāju, ka to nupat dzirdējām.

Filips Johanscns nopūtās, tad nelabprāt atzinās:

Arī man laba daļa no sacītā patika.

Man patika viss, ko Aleksis sacīja. — Viņa godība Harolds smaidīja. — Domāju, ka padomei jāapstiprina krājaizdevumu un bankas filiāļu paplašināšanas plāns, kādu to izstrādājis Aleksis. Esmu gatavs balsot par to. Un mudinu jūs visus darīt tāpat.

Šoreiz Rosko Heivords savas dusmas neizrādīja, lai arī seja saviebās nepatikā. Aleksim likās, ka arī viņš ir sapratis, kāpēc Ostins tā cenšas.

Pārrunas vēl raisījās kādas piecpadsmit minūtes, tad Džeroms Patertons piesita ar āmuriņu un paziņoja, ka notiks balsošana. Alekša Vandervorta priekšlikumus pieņēma ar balsu vairākumu. Tikai Floids Lebcrs un Rosko Heivords balsoja pretī.

Atstājot sēžu zāli, Aleksis saprata, ka šorīt radusies nepatika un naidīgums pret viņu nav zudis. Daži direktori skaidri izrādīja, ka ir ļoti neapmierināti ar viņa stingro pretošanos darījumam ar Supranacionālo korporāciju. Tomēr pēcpusdienas negaidītais panākums darīja viņu dzīvespriecīgāku un pagaisināja šaubas par savu nākotni bankā.

Pie viņa pienāca Harolds Ostins.

Aleksi, kad sāksiet strādāt pie sava plāna īstenošanas?

Nekavējoties. — Tad, negribēdams izrādīties nepateicīgs, piebilda: — Paldies par jūsu atbalstu.

Ostins pamāja.

Man gribētos pie jums atnākt ar diviem trim aģentūras darbiniekiem un apspriest reklāmas kampaņu.

Labi. Sāksim to nākamajā nedēļā.

Tā Ostins nekavējoties un bez jebkādas neērtības sajūtas apstiprināja Alekša minējumus par atbalsta cēloņiem. Taču Ostina reklāmas aģentūra strādāja ļoti labi un viņus varētu izvēlēties arī uz iepriekšējo nopelnu pamata.

Tomēr šī bija savstarpēji izdevīga vienošanās, un to viņš zināja. Klusu ciezdams, viņš bija nodevis vienu no saviem principiem, lai panāktu vēlamo rezultātu. Diezin ko Margota par to sacīs?

Bet viņa godība Harolds draudzīgi sacīja:

Tad jau drīz redzēsimies!

Rosko Hcivords gāja ārā no sēžu zāles pa priekšu Aleksim. Klāt piesteidzās kāds no uniformētajiem bankas ziņnešiem un pasniedza aizlīmētu aploksni. Heivords to atplēsa un izņēma salocītu zīmīti. Izlasījis to, viņš manāmi atplauka, paskatījās rokas pulkstenī un laimīgi pasmaidīja. Aleksis bija neizpratnē, par ko.

13

Zīmīte bija vienkārša. To ar rakstāmmašīnu bija rakstījusi Heivorda uzticamā sekretāre Dora Kelegcna un tajā bija teikts, ka Devero jaunkundze zvanījusi, lai paziņotu, ka atrodas pilsētā, un lūgusi steidzami piezvanīt. Zīmītē bija uzdots tālruņa un istabas numurs.

Heivords pazina tālruņa numuru. Tas piederēja Kolumbijas Hiltona viesnīcai. Devero jaunkundze bija Avrila.

Kopš satikšanās Bahamu salās pirms pusotra mēneša viņi bija vēl divas reizes redzējušies. Tas notika Kolumbijas Ililtonā. Abas reizes, tāpat kā tajā naktī Naso, kad viņš, nospiežot septīto numuru, atsauca sievieti uz savu istabu, viņa aizveda Heivordu uz paradīzi, sniedza tādu seksuālu ekstāzi, kādu viņš vispār agrāk nepazina. Avrila prata darīt neticamas lietas, kas sākumā viņu satrieca, tad sajūsmināja. Vēlāk viņas prasme izsauca vilni pēc viļņa jutekliskas baudas, līdz beidzot viņš aiz sajūsmas sāka kliegt vārdus, ko līdz tam nemaz nezināja. Pēc tam Avrila bija maiga, glāstoša un mīloša, kamēr par lielu pārsteigumu un sajūsmu viņā atkal uzvilnīja iekāre.

Viņš sāka saprast, turklāt ar pieaugošu spēku, cik daudz no dzīves prieka un krāšņuma — savstarpēju izpratni, erotisku pacēlumu, dalīšanos, došanu un saņemšanu — viņi abi ar Beatrisi bija zaudējuši, nemaz neiepazīstot to visu.

Rosko un Beatrises attiecībās šī atziņa nāca par vēlu, kaut gan šķita, ka Beatrise šādu dzīvi diez vai būtu gribējusi. Taču Rosko un Avrilai vēl bija daudz laika, kā jau viņi to bija pierādījuši kopš tikšanās Naso. Viņš smaidot paskatījās rokas pulkstenī, un tas bija smaids, ko ievēroja Aleksis Vandervorts.

Viņš, protams, dosies pie Avrilas, cik drīz vien iespējams. Tas nozīmēja pārkārtot pēcpusdienas un vakara darbus, bet tur nekā nevarēja darīt. Jau tagad viņu satrauca doma, ka drīz šo sievieti satiks, un viņa ķermenis jutās pavisam jauns.

Kopš sākās viņa attiecības ar Avrilu, pāris reizes Rosko mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Svētdienās baznīcā ausīs skanēja vārdi, ko viņš lasīja tajā svētdienā pirms ceļojuma uz Bahamu salām: Taisnīgums tautu paaugstina, bet grēks ir tautu negods. Tādos brīžos viņš sevi mierināja ar Jāņa evaņģēlija vārdiem: Kas no jums ir bez grēka, tas lai pirmais met akmeni. Un: Jūs spriežat kā cilvēki, es ne par vienu nespriežu tiesu. Heivords pat ļāvās pārdomām — ar vieglprātību, kas viņu vēl pavisam nesen būtu šausminājusi, — ka Bībeli, tāpat kā statistiku, var izmantot, lai pierādītu gandrīz visu.

Taču arī šādas pārdomas vairs nebija vajadzīgas. Avrila bija viņu tā apreibinājusi, ka sirdsapziņa kļuva pavisam klusa.

Ejot no sēžu zāles uz savu biroju, kas bija tajā pašā stāvā, Rosko pacilāti domāja: vakars ar Avrilu būs lielisks noslēgums triumfa pilnajai dienai, kad padome apstiprināja Supranacionālās korporācijas darījumu, un viņa profesionālais stāvoklis bankā un direktoru padomē vēl nekad nebija tik augsti novērtēts. Pēcpusdienas sēdes iznākums gan sagādāja vilšanos, bija dusmas par Harolda Ostina nodevību, lai gan viņš tūliņ saprata savtīgos iemeslus, kas lika tā rīkoties. Taču

Heivords nebažījās par Vandervorta idejām, domādams, ka no tām nebūs nekādu īstu ienākumu. Toties peļņas pieaugums no viņa Supranacionālās korporācijas darījumiem būs daudz, daudz lielāks.

Heivords atcerējās, ka kaut kas jādara sakarā ar papildus pusmiljonu dolāru, ko Lielais Dž. Dž. Kvortermeins bija lūdzis iemaksāt viņa investīciju fondā K.

Rosko sarauca pieri. Viņam šķita, ka ar šo investīciju fondu viss nav gluži kārtībā, bet, tā kā bankai ar Supranacionālo korporāciju bija plaši darījumi, tas nelikās pārāk svarīgi.

Šo lietu apmēram pirms mēneša viņš bija izklāstījis Džcromam Patertonam slepenā memorandā.

Dž. Dž. Kvortermeins no Supranacionālās korporācijas man vakar divas reizes zvanīja no Ņujorkas par kādu personīgu projektu, ko viņš sauc par investīciju fondu K. Tur darbojas neliela cilvēku grupa, bet Kvortermeins (Lielais Džordžs) ir tās priekšsēdētājs. Mūsu direktors Harolds Ostins ir grupas dalībnieks. Grupa par ļoti izdevīgām cenām jau iepirkusi lielu skaitu dažādu Supranacionālās korporācijas pasākumu akciju. Pašlaik viņi plāno iepirkt vēl.

No mums Lielais Džordžs grib pusotra miljona dolāru aizdevumu par to pašu zemo procentu likmi kā kredītam, bet bez kompensējošā atlikuma. Viņš aizrāda, ka SuNatCo kompensējošais atlikums trīskārt sedz šo aizdevumu, un tā tas tiešām ir. Protams, nav nekādas citas garantijas.

Gribu piebilst, ka Harolds Ostins man zvanīja, mudinot, lai šo lietu nokārtojam.

Viņa godība Harolds ar teicienu quid pro quo atklāti atgādināja, ka Rosko ir Ostinam parādā par atbalstu pēc Bcna Roselli nāves. Turklāt Heivordam atbalsts varētu noderēt arī pēc astoņiem mēnešiem, kad Džeroms Patertons — pagaidu pāvests — aizies pensijā.

Vēstulē Patertonam tālāk bija teikts:

Godīgi runājot, procentu likme šim aizdevumam ir par zemu, un kompensējošā atlikuma trūkums ir visai liela

piekāpšanās. Taču, ņemot vērā mūsu darījumus ar Supranacionālo korporāciju, būtu gudrāk šai grupai piebiedroties.

Es iesaku naudu aizdot. Vai piekrītat?

Džeroms Patertons bija memorandu atsūtījis atpakaļ ar īsu "jā!" pie pēdējā jautājuma. Pazīstot Patertonu, Heivords šaubījās, vai viņš ir visu memorandu izlasījis.

Heivords nesaskatīja nekāda iemesla šajā lietā iejaukt Aleksi Vandervortu, turklāt aizdevums nebija tik liels, lai to apspriestu naudas politikas komitejā. Tāpēc Heivords apstiprināja aizdevumu pats, uz ko viņam bija pilnīgas tiesības.

Bet viņam nebija nekādu tiesību, un nevienam viņš par to neko neteica, iesaistīties personīgos darījumos ar Dž. Dž. Kvortermeinu.

Otras tālsarunas laikā, kad viņi runāja par investīciju fondu K, Kvortermeins, kas zvanīja no SuNatCo Čikāgas filiāles, sacīja:

Runāju pārjums ar Haroldu Ostinu, Rosko. Mums abiem šķiet, ka pienācis laiks jums iesaistīties mūsu ieguldījumu grupā. Man patiktu, ja jūs būtu ar mums. Un tāpēc esmu iedalījis jums divus tūkstošus akciju, uzskatīsim, ka tās ir apmaksātas. Tām nebūs aizpildīts vārds, jo tā ir drošāk. Es likšu tās jums nosūtīt.

Heivords iebilda:

Paldies, Džordž, bet es nedomāju, ka varu akcijas pieņemt.

Tā Kunga vārdā, kāpēc nē?

Tas nebūtu ētiski.

Lielais Džordžs laida vaļā varenus smieklus.

Rosko, Rosko, mēs taču dzīvojam reālā pasaulē. Šādas lietas starp klientiem un baņķieriem norisinās nepārtraukti. Jūs to zināt. Un es to zinu.

Jā, Heivords zināja, ka tā notiek, bet ne jau "nepārtraukti", kā lielais Džordžs teica. Turklāt Heivords līdz šim nekad nebija tādu lietu pie]āvis.

Taču, pirms viņš paguva atbildēt, Kvortermeins uzstāja:

Paklausieties, vecais, neesiet taču tāds muļķis. Ja tas jums patīk labāk, sacīsim, ka šīs akcijas ir samaksa par konsultāciju investīciju lietā.

Heivords zināja, ka nekad nav bijis investīciju fonda K konsultants un diez vai tāds būs.

Pēc pāris dienām pienāca bieza ierakstīta un pamatīgi aizlīmēta aploksne. Uz tās bija atzīme: TIKAI PERSONĪGI un SLEPENI. Pat Dora Kelegcna to nebija atvērusi.

Tajā pašā vakarā Heivords savā mājas kabinetā rūpīgi pētīja investīciju fonda K finansiālo pārskatu, ko Kvortermeins bija piesūtījis. Heivords tūliņ saprata, ka divi tūkstoši akciju pēc firmas pašlaik noteikta kursa ir divdesmit tūkstošus dolāru vērtas. Ja šis investīciju fonds kļūs bagāts vai izdos arī publiski pērkamas akcijas, to vērtība var celties vairākkārt.

Šajā brīdī viņam bija pilnīgi skaidrs nodoms akcijas sūtīt atpakaļ Kvortermeinam. Tomēr, vēlreiz pārdomādams savu nedrošo finansiālo stāvokli, kas pēdējos mēnešos nebija uzlabojies, viņš vilcinājās. Beidzot viņš paļāvās kārdinājumam un nedēļas nogalē akcijas novietoja savā seifa PATB pilsētas centra filiālē. Nebija jau tā, ka viņš būtu piesavinājies bankas līdzekļus. Nekādā ziņā. Sakarā ar Supranacionālās korporācijas līgumu drīzāk bija otrādi. Ja Lielais Džordžs vēlējās piešķirt draudzīgu dāvanu, kāpēc būt tik nepiekāpīgam?

Tomēr šī apņemšanās darīja raizes, īpaši tāpēc, ka pagājušās nedēļas beigās Lielais Džordžs atkal zvanīja, šoreiz no Amsterdamas, un prasīja vēl pusmiljona aizdevumu investīciju fondam K.

Pašlaik mūsu grupai ir unikāla iespēja te, guldeņu zemē, iepirkt lielu skaitu akciju, kuru vērtības celšanās garantēta. Pa tālruni nekā vairāk nevaru sacīt, tāpēc jums, Rosko, būs man jāuzticas.

To es daru, Džordž, — Rosko atbildēja, — bet bankai būs vajadzīgas detaļas.

Tās jūs rīt saņemsiet ar ziņnesi, — un tad Džordžs dzēlīgi piebilda: — Neaizmirstiet, ka tagad jūs esat viens no mums.

Tajā brīdī Rosko jutās ļoti neērti: vai tikai Dž. Dž. Kvortermeins nebija vairāk ieinteresēts savā investīciju fondā nekā Supranacionālajā korporācijā? Bet nākamās dienas ziņas viņu nomierināja. Wall Street Journal un citi laikraksti publicēja plašus aprakstus, ka SuNatCo ir pārņēmusi kādu lielu Eiropas firmu, pie kam Kvortermeins .pats bija noslēdzis vajadzīgos līgumus. Tas bija tāds komerciāls meistardarbs, ka SuNatCo akcijas Ņujorkas un Londonas biržās cēlās vēl nebijušos augstumos. PATB aizdevums kļuva vēl drošāks.

Kad Heivords iegāja birojā, Kelegena kundze viņam veltīja savu parasto aizgādniecisko smaidu.

Uz jūsu galda ir pasts un citi dokumenti.

Viņš pamāja, bet, iegājis birojā, pastūma šo kaudzi sānis. Brīdi šaubījās, lūkodamies uz investīciju fonda K papildus aizdevuma dokumentiem, kas bija sagatavoti, bet vēl neapstiprināti. Tad arī tos pastūma projām, un, izmantojot pilsētas tālruni, piezvanīja uz paradīzi.

Rosij, mīļais, — Avrila čukstēja, kamēr viņas mēles galiņš spēlējās ar vīrieša ausi. — Tu pārāk steidzies. Pagaidi! Guli mierīgi! Mierīgi! Pacieties! — viņa glāstīja kailo plecu, tad muguru, asie nadziņi slīdēja tik viegli kā tīmeklis.

Heivords ievaidējās — tas bija jau iepazītais saldas iekāres, sāpju un aizturētas baudas sajaukums.

Viņa atkal čukstēja:

Apsolu, ka tas būs tā vērts.

Viņš zināja, ka tā būs. Tā vienmēr bija. Viņš tikai nesaprata, kā tik jauna un skaista sieviete varēja tik daudz zināt, būt tik atbrīvota… tik neapvaldīta… un izcili gudra!

Vēl ne, Rosij! Dārgais, vēl ne! Lūk! Tā ir labi. Pacieties!

Viņas rokas, prasmīgas un zinošas, turpināja vīrieša

ķermeņa izpēti. Viņš ļāva prātam un miesai atslābt, zinot, ka vienmēr labāk bija darīt visu… tieši tā, kā… viņa gribēja.

Ai, tā ir labi, Rosij. Vai nav brīnišķīgi?

Viņš tikko elpoja.

Jā! Jā!

Drīz, Rosij! Pavisam drīz.

Viņi gulēja blakus uz lielajiem spilveniem, un uz tiem bija izplūduši Avrilas sarkanie mati. Viņas skūpsti bija viņu apreibinājuši. Nāsis uztvēra sievietes brīnišķās, reibinošās smaržas. Un tad viņas burvīgais, slaidais, lokanais un padevīgais augums atradās zem viņa. Sajūtas kliedza, ka šī ir dzīves labākā daļa, labākais uz zemes un debesīs, tieši te un tagad.

Vienīgi rūgtums bija par daudzajiem gadiem, kas pagājuši, gaidot šo brīdi.

Avrilas lūpas meklēja Heivorda lūpas un atrada tās.

Viņa mudināja:

Tagad, Rosij! Tagad, mī]ais! Tagad!

Kā Hcivords ievēroja ienākot, Avrila bija apmetusies ierastajā Hiltona viesnīcas numurā: tas bija ļoti tīrs, taču būtībā pilnīgi bezpersoniska kaste. Bija guļamistaba un priekštelpa, jo Avrilai vienmēr pieteica luksa numuru.

Viņi satikās vēlā pēcpusdienā. Pēc mīlēšanās bija iesnaudušies, tad pamodās un mīlējās atkal, lai gan ne visai sekmīgi. Tad kādu stundu pagulēja. Pašlaik abi ģērbās. Heivorda rokas pulkstenis rādīja astoņi.

Viņš bija nomocījies un jutās iztukšots. Vairāk par visu gribējās doties mājās un likties gultā. Viņš tikai nezināja, cik ātri pieklājība atļaus aiziet.

Avrila izgāja priekštelpā pazvanīt. Drīz atgriezusies, viņa sacīja:

Es pasūtīju vakariņas mums abiem. Tās tūliņ atnesīs.

Tas ir brīnišķīgi, mana mīļā.

Avrila bija uzvilkusi plānu krekliņu un zeķubikses. Krūštura nebija. Viņa sāka sukāt savus garos izjukušos sarkanos matus. Rosko sēdēja gultā, skatījās uz sievieti un par spīti nogurumam ievēroja, ka katra viņas kustība bija lokana un juteklīga. Salīdzinot ar Beatrisi, ko viņš redzēja katru dienu, Avrila bija tik jauna! Piepeši viņš likās pats sev pretīgi vecs.

Viņi iegāja priekštelpā, kur Avrila mudināja:

Atvērsim šampanieti!

Pudele atradās ledus spainītī uz galda. Hcivords to redzēja jau ienākot. Ledus gan bija izkusis, bet pudele vēl norasojusi un auksta. Viņš neveikli darbojās ap nepierasto korķi un stiepli.

Nemēģini izkustināt korķi, — Avrila pamācīja. — Noliec pudeli 45 grādu leņķī, turi korķi mierīgi un griez pudeli.

Tagad viss izdevās viegli. Viņa zināja tik pārsteidzoši daudz.

Paņēmusi pudeli, Avrila ielēja šampanieti divās glāzēs. Viņš papurināja galvu.

Mīļā, tu taču zini, ka es nedzeru.

Tas tev ļaus justies jaunākam. — Viņa pasniedza glāzi. Viņš padevās un, ņemdams glāzi, nodomāja, ka viņa prot lasīt domas.

Kad bija izdzertas vēl divas glāzes, ieradās viesmīlis un iestūma uz ratiņiem vakariņas. Tobrīd Ileivords tiešām jutās jaunāks.

Kad viesmīlis aizgāja, Ileivords sacīja:

Tev jāļauj man samaksāt. — Pirms brīža viņš bija izvilcis naudas maku, bet viņa māja, lai liek to atpakaļ, un parakstīja rēķinu.

Kāpēc, Rosij?

Tāpēc, ka tev būtu man jāļauj atlīdzināt viesnīcas rēķinu, lidmašīnas biļeti no Ņujorkas. — Viņš bija uzzinājis, ka Avrila dzīvo Griničvilidžā. — Tas tev ir par dārgu.

Viņa izbrīnēti paskatījās, tad iesmējās sudrabainus smiekliņus.

Tu taču nedomā, ka es par visu to maksāju? — Viņa pamāja ar roku uz istabu. — Ar savu naudu? Vai tu, Rosij, esi zaudējis prātu?

Kas tad par to maksā?

Supranacionālā korporācija, vecais vientiesīt. Viņi apmaksā gluži visu — šo numuru, ēdienus, lidmašīnas biļeti un manu darba laiku. — Viņa piegāja pie krēsla, kur viņš sēdēja, un noskūpstīja uz lūpām. Lūpas bija pilnīgas un valgas. — Nerūpējies par to!

Viņš sēdēja mierīgs, sagrauts un kluss, mēģinādams saprast, ko sieviete tikko bija teikusi. Šampanieša maigais noreibums vēl arvien virmoja ķermenī, bet prāts bija skaidrs un ass.

"Manu darba laiku." Tas sāpēja visvairāk. Līdz šim viņš bija iedomājies, ka Avrila pēc satikšanās Bahamu salās viņam zvanīja tāpēc, ka iepaticies viņai, ka viņa priecājas par viņu starpā notikušo, tāpat kā priecājas viņš.

Kā viņš varēja būt tik naivs? Dabīgi, ka viss bija Kvortermeina iekārtots un ka visu samaksāja Supranacionālā korporācija. Vai viņam to nevajadzēja saprast ar savu veselo saprātu? Varbūt viņš bija sevi sargājis, necenzdamies agrāk uzzināt, tāpēc ka nebija gribējis zināt? Vēl kas: ja jau Avrilai par viņas "darba laiku" maksāja, kas tad viņa bija? Ielasmeita? Ja tā, kas bija Rosko Heivords? Viņš aizvēra acis. Lūkas evaņģēlijs, 18. nodaļas 13. pants: Dievs, esi man, grēciniekam, žēlīgs!

Protams, bija tikai viena iespēja. Jārīkojas nekavējoties. Jāuzzina, cik līdz šim izdots naudas, un Supranacionālajai korporācijai jānosūta par šo summu personīgais čeks. Viņš sāka rēķināt, bet tūliņ atklāja, ka nezina, cik maksā Avrila. Varēja domāt, ka tas nav maz.

Viņš sāka šaubīties, vai šāds solis būs saprātīgs. Finansista prāts lika iztēloties, kā Supranacionālās korporācijas grāmatveži tādu summu iegrāmatos? Svarīgs bija vēl kas: viņam nebija sevišķi daudz naudas. Un kas notiks, kad viņš Avrilu gribēs atkal satikt? Viņš jau tagad zināja, ka gribēs.

Tālrunis piepildīja nelielo telpu ar skaļu zvanu. Avrila pacēla klausuli, brīdi klausījās, tad sacīja:

Vēlas runāt ar tevi.

Ar mani?

Paņēmis klausuli, viņš tūliņ izdzirda dunošo balsi:

Sveiks, Rosko!

Kur jūs atrodaties, Džordž?

Vašingtonā, bet vai tas tik svarīgi? Man ir labas ziņas. Ir iznācis SuNatCo ceturkšņa pārskats. Par to rīt rakstīs laikraksti.

Un jūs zvanījāt, lai man to pateiktu?

— Vai iztraucēju nodarbībās, ko?

Nē.

Lielais Džordžs iesmējās.

Draudzīga saruna, vecais. Gribēju zināt, vai viss kārtībā.

Ja viņš gribēja ko sacīt, tas jādara tagad. Taču ko lai viņš saka? Ka dāsni piedāvāta Avrilas miesa? Ka pats jūtas nepatīkami apkaunots?

Dunošā balss ielauzās domās.

Vai investīciju fonda K nauda jau apstiprināta?

Vēl ne.

Tas pārāk ievelkas, vai ne?

Bija dažas formalitātes.

Sāciet šo lietu virzīt, vai arī došu kādai citai bankai vai firmai, varbūt pārbīdīšu arī daļu SuNatCo aizdevuma.

Drauds tika izteikts nepārprotami. Tas Heivordu nepārsteidza, jo spiedieni un piekāpšanās bankā bija ikdienas parādības.

Es mēģināšu to nokārtot, Džordž.

Klausulē varēja dzirdēt neapmierinātu rūkšanu. Tad sekoja jautājums:

Vai Avrila vēl ir turpat?

Jā.

Iedodiet viņai klausuli.

Heivords nodeva klausuli. Avrila bridi klausījās, tad pasmaidīja.

Labi, es to nokārtošu.

Viņa iegāja guļamistabā, un viņš dzirdēja, ka sieviete atver koferi. Pēc brīža viņa atgriezās, nesot lielu aploksni.

Džordžs lika man jums to iedot.

Aploksne bija tāpat aizlīmēta un apzīmogota kā tā, kurā pienāca investīciju fonda K akcijas.

Džordžs teica, ka tas ir atmiņai par mūsu jauko iepazīšanos Naso.

Vēl akcijas? Nevarētu būt. Viņš gribēja jau atteikties, taču ziņkāre neļāva.

Avrila piebilda:

Šeit to nedrīkst atvērt. Apskatīsi citur.

Viņš izmantoja izdevību un paskatījās rokas pulkstenī.

Man jādodas projām, mana mīļā.

Man arī. Vēl šovakar jāatgriežas Ņujorkā.

Viņi atvadījās. Atvadīšanās varēja izvērsties visai neveikla, taču Avrilai bija prakses diezgan.

Viņa apkampa vīrieti, piespieda sev klāt un čukstēja:

Tu esi mans saldumiņš, Rosij. Mēs drīz atkal tiksimies.

Lai ko arī viņš šovakar bija uzzinājis, lai kā māca

nogurums, kaislība pret šo sievieti nebija mazinājusies. Nav svarīgi, cik maksā "viņas darba laiks", Rosko nešaubījās, ka Avrila ir tā vērta.

Rosko Heivords no viesnīcas ar taksometru aizbrauca uz Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas pārvaldes torni. Priekštelpā viņš atstāja norādījumu, ka pēc piecpadsmit minūtēm būs nepieciešama mašīna un šoferis, lai viņu aizvestu mājās. Ar liftu viņš nokļuva trīsdesmit sestajā stāvā un gāja uz savu biroju pa klusajiem gaiteņiem, garām pamestajiem rakstāmgaldiem.

Pie galda viņš atvēra Avrilas iedoto aploksni. Tajā bija otra aploksne, kurā, atdalītas ar zīdpapīru, atradās ducis fotogrāfiju.

Tas bija Bahamu salu otrajā vakarā, kad sievietes un daļa vīriešu kaili peldējās Lielā Džordža peldbaseinā, bet fotogrāfu neviens nebija ievērojis. Varbūt aparātam bija teleobjektīvs, varbūt fotogrāfs slēpās aiz kupli saaugušajiem krūmiem. Katrā ziņā izmantota ļoti jūtīga filma, jo zibspuldzi lietojam nemanīja. Tas arī vairs nebija svarīgi.

Fotogrāfijas rādīja Kristu, Retu, Mēnesstariņu, Avrilu un Haroldu Ostinu izģērbjamies un jau kailus. Redzams arī Rosko Heivords kailu meiteņu aplenkumā ar apbrīnu sejā. Bija skats, kur Heivords atraisa Avrilas kleitu un krūšturi; vēl cits, kur Avrila Ileivordu skūpsta, kamēr viņš pirkstos satvēris meitenes krūšu galus. Vai nu nevērības vai aizlieguma dēļ, bet no ASV viceprezidenta Stounbridža bija redzama tikai mugura.

Tehniski un mākslinieciski fotogrāfijas bija augstvērtīgas, un tas nebija amatiera darbs. Protams, Dž. Dž. Kvortcrmeins bija paradis maksāt par vislabāko.

Lielo Džordžu pašu neredzēja nevienā no attēliem.

Tas, ka šādas fotogrāfijas vispār ir, Heivordu ļoti satrauca. Kāpēc tās viņam atsūtītas tagad? Vai tas bija drauds? Vai neizdevies joks? Kaut kur bija negatīvi un vēl citi attēli. Heivords sāka saprast, ka Kvortcrmeins ir komplicēts, kaprīzs un droši vien bīstams cilvēks.

Taču par spīti izbīlim, fotogrāfijas Heivordu valdzināja. Viņš skatījās uz tām un nevilšus apslapināja lūpas ar mēles galu. Heivords bija gatavojies tās iznīcināt. Nu viņš vairs nespētu to izdarīt.

Viņš satrūkās, atklādams, ka pie galda nosēdējis jau pusstundu.

Bija skaidrs, ka fotogrāfijas nedrīkst glabāt mājās. Kur tad? Viņš tās ļoti rūpīgi iesaiņoja, tad ieslēdza atvilktnē, kur glabājās dažādi personīgi papīri.

Kā pieradis, viņš apskatīja citu atvilktni, kur Kelegenas kundze, vakaros sakārtojot viņa rakstāmgaldu, mēdza atstāt svarīgus dokumentus. Kaudzes virspusē bija tie, kas paredzēja aizdot prasītos līdzekļus investīciju fondam K. Viņš nodomāja: Kāpēc kavēties? Kāpēc svārstīties? Vai tiešām būtu jātraucē Patertons ar šo lietu vēlreiz? Aizdevums bija drošs, tāpat kā Dž. Dž. Kvortermcins un Supranacionālā korporācija. Nolicis dokumentus uz galda, Hcivords uzšņāpa "Apstiprinu" un pievienoja savus iniciāļus.

Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās priekštelpā. Limuzīns stāvēja ārpusē, un šoferis viņu gaidīja.

14

Tagad Nolanam Veinraitam reti gadījās iegriezties morgā. Pēdējā reize, kā viņš atcerējās, bija pirms trim gadiem, kad vajadzēja identificēt kādā laupīšanas mēģinājumā nošauta bankas sarga mirstīgās atliekas. Kad Veinraits strādāja par policijas izmeklētāju, viņam bija bieži jāapmeklē morgi, lai apskatītu vardarbīgi mirušus cilvēkus. Tomēr viņš pie tā īsti nevarēja pierast. Morgs ar nāves tuvuma sajūtu un kapeņu smārdu viņu nomāca un šad tad radīja sliktu dūšu. Arī šoreiz.

Pilsētas policijas seržants, ar ko bija sarunāta tikšanās, vienaldzīgi gāja līdzās Veinraitam pa drūmo gaiteni, viņu soļi uz vecās, sadrupušās flīžu grīdas spalgi atbalsojās pa visu gaiteni. Morga uzraugs, kas izskatījās pēc viena no nākošajiem morga klientiem, valkāja kurpes ar gumijas zolēm un klusi šļūca pa priekšu.

Seržants Timbervelss bija jauns, resns un neskuvies. Nolans Veinraits nodomāja, ka šajos divpadsmit gados daudz kas ir mainījies.

Timbervelss jautāja:

Ja mirušais ir jūsu darbinieks, kad jūs pēdējo reiz ar viņu satikāties?

Pirms septiņām nedēļām. Marta sākumā.

Kur?

Nelielā bārā pilsētas otrā galā. To sauc Easy Over.

Es šo vietu pazīstu. Vai no viņa pcc tam pienaca kāda ziņa?

Nē.

Vai ir kāda nojauta, kur viņš dzīvo?

Veinraits papurināja galvu.

Viņš pats negribēja, lai to zinu. Es spēlēju pēc viņa noteikumiem.

Nolans Veinraits pat nezināja šā cilvēka vārdu. Kad viņš satikās, vīrietis vārdu nosauca, bet tas noteikti nebija īstais. Viņš arī nebija mēģinājis to izdibināt. Veinraits zināja, ka "Viks" ir izbijis cietumnieks, kas naudas trūkuma dēļ uzņēmies slepenā informācijas piegādātāja lomu.

Pagājušā gada oktobrī Veinraits pierunāja Aleksi Vandcrvortu atjaut nodarbināt šādu informācijas piegādātāju, lai uzzinātu, kas ražo viltotās kredītkartes, kuras tolaik parādījās milzīgos daudzumos. Veinraits sāka meklēt pa iekšpilsētas padibenēm, un, izmantojot starpniekus, norunāja satikšanos ar Viku. Tajā reizē viņi vienojās, un Veinraits to labi atcerējās, jo tas notika tajā decembra nedēļā, kad tiesāja Mailzu īstinu.

Vēlāk Veinraits ar Viku satikās vēl divreiz nomaļos bāros. Katrā no šīm reizēm Veinraits pasniedza naudu, cerot pret to dabūt kādu informāciju, kas iztērēto palīdzēs atgūt. Viņu satikšanos noteica Viks. Viņš piezvanīja un pateica, kur un cikos satiksies, kamēr Veinraitam nebija nekādas iespējas ar Viku sazināties. Toties Veinraits izprata noslēpumainības loģiku un tāpēc to pieņēma.

Veinraitam Viks nepatika, taču viņš to arī negaidīja. Bijušais cietumnieks bija viltīgs, izvairīgs, viņam pastāvīgi pilēja deguns, bija vēl citas pazīmes, kas liecināja par narkotiku lietošanu. Viņš nicināja visus, arī Veinraitu, un viņa lūpas vienmēr bija augstprātīgi savilktas. Kad viņi martā satikās trešo reiz, likās, ka viņš tomēr ir kaut ko atradis.

Viņš bija dzirdējis par lielu partiju lieliskas kvalitātes divdesmit dolāru banknošu, kas bija gatavas caur izplatītājiem doties tirdzniecībā. Bet baumoja arī, ka kaut kur dziļāk ēnā ir kompetenta organizācija ar augstas kvalitātes tehniku, kas nodarbojas ar daudz ko citu, ieskaitot kredītkaršu viltošanu. Šī informācija bija tik neskaidra, ka Veinraits bažījās, vai Viks to nav izdomājis, lai viņam izpatiktu. No otras puses, tā varēja arī būt patiesība.

Viks izstāstīja, ka viņam piedāvāts izplatīt nelielu partiju divdesmit dolāru banknošu. Un Viks domāja, ja viņš to spēs izdarīt, uzticība būs lielāka, un tad radīsies iespēja dziļāk iekļūt organizācijā. Bija pāris detaļu, pēc kurām Veinraits secināja, ka šī informācija galvenajos vilcienos ir īsta. Arī Vika plāns likās pieņemams.

Veinraits vienmēr bija pārliecināts, ka tie, kas viltoja kredītkartes, ir iejaukti arī citu vērtspapīru viltošanā. Oktobrī viņš to izstāstīja arī Aleksim Vandervortam. Taču vienu gan viņš zināja pavisam skaidri: šajā organizācijā būs ļoti grūti ielavīties informatoram, un tas, kuru atklās, būs miris! Viņš domāja, ka nepieciešams Viku no tā brīdināt, bet viņa pūles tika atalgotas ar izsmieklu.

Pēc šīs salikšanās Veinraitam ar Viku vairs nebija nekādu sakaru.

Toties vakar viņš laikrakstā Times—Registcr atrada nelielu paziņojumu par līķi, kas atrasts upē, un tas Veinraitu ieinteresēja.

Man jūs jābrīdina, — sacīja policijas seržants Timbervelss, ka tas, kas no tā čaļa palicis pāri, nav visai glīts. Patologi domā, ka viņš apmēram nedēļu bijis ūdenī. Protams, upē ir dzīva satiksme, un laikam viņu ir saplosījusi arī kādas ātrlaivas dzenskrūve.

Sekojot vecīgajam morga uzraugam, viņi iegāja spoži apgaismotajā, garajā telpā ar zemiem griestiem. Gaiss bija vēss un oda pēc dezinfekcijas. Gar visām sienām bija daudz skapju ar nerūsošā tērauda atvilktnēm, un uz katras bija identifikācijas numurs. Aiz sienām rūca dzesināmās ierīces.

Uzraugs pacēla sarakstu pie acīm un ieskatījās. Tad aizšļūca līdz telpas vidum un izvilka vienu no atvilktnēm. Tā izslīdēja pavisam klusi, un tur gulēja ar papīra palagu apklāts cilvēka ķermenis.

Te ir tas, ko jūs, seržant, gribējāt apskatīt. — Un atvilka papīra palagu tik pavirši, it kā atklātu gurķu vezumu.

Veinraits nožēloja, ka bija te atnācis. Viņam kļuva nelabi.

Līķim, uz ko viņi skatījās, kādreiz bija seja, bet tagad vairs nē. Mirkšana ūdenī, sadalīšanās process, laivas dzenskrūve — kā jau Timbervelss teica — bija darījuši savu un saplosījuši miesu. No visa šī jucekļa spiedās ārā balti kauli.

Viņi skatījās uz līki klusēdami. Tad policists jautāja:

Vai atradāt kaut ko identificēšanai?

Jā, — atbildēja Veinraits. Viņš bija uzmanīgi apskatījis vietu, kur matu līnija satiekas ar kaklu. Sarkano zīmīti, kas izskatījās pēc ābola un droši vien bija dzimumzīme, vēl arvien varēja skaidri redzēt. Veinraita ilgi trenētā acs to bija ievērojusi visās tikšanās reizēs. Kaut arī nicīgi savilkto lūpu vairs nebija, šis noteikti bija cilvēks, ko Veinraits pazina kā Viku. Viņš to pateica Timbervelsam, kas piekrītoši pamāja.

Mēs arī viņu identificējām no pirkstu nospiedumiem. Tie nebija vairs īsti labi, bet lietojami. — Detektīvs izņēma piezīmju grāmatiņu un to atvēra. — Viņa īstais vārds, ja varat tam ticēt, bija Klerenss Hugo Levinsons. Bija arī vairāki pseidonīmi un garš pārkāpumu saraksts, galvenokārt sīkās zādzības.

Laikraksti ziņoja, ka viņš miris no naža dūrieniem, nevis noslīcis.

To noteica sekcijā. Bet pirms tam viņš ir spīdzināts.

Kā jūs to zināt?

Viņam bija saspiesti sēklinieki. Patologa ziņojumā teikts, ka tas darīts skrūvspīlēs, kamēr sēklinieki pārplīsa. Gribat redzēt?

Morga darbinieks norāva papīra palagu pavisam.

Lai arī dzimumloceklis un sēklinieki bija ūdenī sarāvušies, sekcijā bija atklāts diezgan, lai apliecinātu, ka Timbervelsam taisnība. Veinraits sāka rīstīties.

Ak Kungs! — Viņš pamāja vecajam vīram. — Apklājiet līķi!

Un tad mudināja Timbervelsu:

Pazudīsim no šejienes!

Viņi sēdēja pie melnas kafijas krūzēm mazā restorāniņā, kas atradās puskvartālu no morga. Policijas seržants Timbervelss rūgti sacīja:

Nabaga bandu bērns! Lai ko viņš būtu darījis, to nu gan viņš nebija pelnījis. — Timbervelss izņēma cigarešu paciņu, izvilka un aizdedzināja vienu, tad piedāvāja paciņu Veinraitam, kas papurināja galvu.

Domāju, ka zinu, kā jūs jūtaties, — sacīja Timbervelss. — Pie daudz kā var pierast, bet šādi gadījumi liek padomāt.

Jā, — Veinraits domāja par savu atbildību visā, kas notika Klerensa Hugo Leviasona, saukta par Viku, dzīves pēdējos mēnešos.

Man vajadzēs oficiālu ziņojumu no jums, Veinraita kungs. īsumā atstāstiet to, ko teicāt man par jūsu norunu ar mirušo. Ja jums nav nekas pretim, pēc kafijas mēs varētu doties uz iecirkni, kur to nokārtotu.

Labi.

Policists izpūta dūmu apli un sūca kafiju.

Kas pašlaik notiek ar viltotajām kredītkartēm?

To parādās arvien vairāk un vairāk. Ir dienas, kad izskatās pēc epidēmijas. Un mūsu banka tādējādi zaudē kaudzi naudas.

Timbervelss nepiekrita:

Naudu zaudē sabiedrība. Bankas, kāda ir jūsējā, zaudējumus noraksta, un tāpēc vadība nemaz nav tik norūpējusies.

Te nu es nevaru strīdēties pretī, — Veinraits atcerējās paša veltīgos lūgumus, lai banka palielina viņa nodaļas budžetu noziegumu apkarošanai.

Vai viltoto kartīšu kvalitāte ir laba?

Lieliska.

Policists prātoja:

Jā, to pašu mums stāstīja Slepenais dienests par viltoto naudu, kas kursē pilsētā. Arī tās ir ļoti daudz. Domāju, ka jūs to zināt?

Protams.

Tad jau tam nelaiķim varbūt bija taisnība, ka abi viltojumi ir vienas un tās pašas firmas darbs?

Abi vīrieši klusēja, tad policists pēkšņi sacīja:

Man jūs tomēr jābrīdina, lai gan jūs pats to būsiet iedomājies.

Veinraits gaidīja.

Viņi šo cilvēku ir spīdzinājuši, lai dabūtu informāciju. Jūs nelaiķi redzējāt. Nav šaubu, ka viņš izstāstīja visu, ko zināja, ieskaitot darījumu ar jums.

Jā, esmu to apsvēris.

Timbervelss pamāja.

Es nedomāju, ka jums draud briesmas. Toties cilvēki, kas nogalināja Levinsonu, tagad zina, ko jūs meklējat. Ja kāds, kas pie viņiem strādā, kaut tikai ieelpos to pašu gaisu, ko jūs, viņš mirs ļoti nežēlīgās mokās.

Veinraits atvēra muti, lai atbildētu, bet otrs pacēla roku.

Paklausieties, es nesaku, ka jums nevajadzētu sūtīt citu. Tā ir jūsu darīšana, un es nekā negribu zināt, vismaz ne pašlaik. Tikai došu jums padomu: ja izlemsiet, esiet ļoti, ļoti uzmanīgs un mēģiniet ar viņu nekad nesatikties. Tas varētu šim cilvēkam daudz palīdzēt.

Paldies par brīdinājumu. — Veinraita acu priekšā vēl rēgojās līķis bez pārklāja. — Es ļoti šaubos, vai meklēšu kādu citu.

TREŠĀ DAĻA

1

Lai gan ar bankas kasieres algu — 98 dolāriem nedēļā (pēc atvilkumiem viņa mājās atnesa 83 dolārus) bija grūti iztikt, Huanita kaut kā prata uzturēt sevi un Estellu un samaksāt meitenei bērnudārza izdevumus. Līdz augustam Huanitai bija izdevies nedaudz samazināt arī viņas vīra Karlosa parādu, ko viņš bija sievai uzvēlis un pats pazudis. Tāpēc finansu kompānija bija laipni pārrakstījusi līgumu, samazinot ikmēneša maksājumus, lai gan tagad tie ievilksics vēl trīs gadus ar augstākiem procentiem.

Bankā pret Huanitu izturējās labi, sevišķi pēc oktobra nepatiesās apsūdzības. Vairāki darbinieki bija īpaši sirsnīgi, bet viņai nebija neviena tuva drauga. Viņa neprata viegli sadraudzēties. Huanita no cilvēkiem vairījās pa daļai iedzimtu rakstura īpašību, pa daļai pieredzes dēļ. Viņas dzīves centrs, katras darba dienas apogeja bija vakara stundas, ko pavadīja kopā ar Estellu.

Nupat viņas atkal bija kopā.

Nelielā, bet ērtā Austrumu foruma dzīvokļa virtuvē Huanita pašlaik gatavoja vakariņas, pie kam trīsgadīgā meita tik ļoti centās palīdzēt, ka darbi kavējās. Viņas abas bija izveltnējušas mīklu gaļas rauša virsai, bet Estclla ar rociņām no nelielām mīklas piciņām veidoja figūriņas, kas viņai likās vajadzīgas.

— Māmiņ! Paskaties, man ir burvju pils!

Viņas abas sāka smieties. — Que Undo, mi ciclo! [13] — sacīja mīlošā māte. — Mēs tavu pili izcepsim kopā ar rausi. Tad tie abi būs burvīgi.

Rausim Huanita sagatavoja pildījumu no vērša gaļas, sīpoliem, kartupeļiem, svaigiem burkāniem un zirņiem. Saknes iepildīja rausī, jo Iluanitai nebija pietiekami naudas, lai nopirktu vairāk gaļas. Taču viņai bija dabas dots atjautīgas pavāres talants, un rausis būs garšīgs un barojošs.

Rausis cepās jau divdesmit minūtes un vēl vajadzēja gaidīt desmit. Pa to laiku Huanita Estellai lasīja Hansa Andersena pasaku spāņu tulkojumu. Pēkšņi kāds pie dzīvokļa durvīm pieklauvēja. Huanita pārtrauca lasīt un ieklausījās. Pie viņām reti kāds viesojās, īpaši jau tik vēlu vakarā. Pēc mirkļa klauvēja atkal. Mazliet uztraukusies, Huanita pamāja, lai Estella paliek sēžot, un lēnām gāja uz durvīm.

Viņas dzīvoklītis bija vienīgais kādas bijušās ģimenes mājas augšējā stāvā. Māju pārbūvējot, tā bija sadalīta atsevišķos izīrējamos dzīvokļos. Austrumu foruma pārbūvētāji parasti saglabāja mājas sākotnējo sadalījumu, protams, uzlabojot un modernizējot. Tomēr dzīves apstākļu uzlabošana nespēja novērst ļoti augsto noziedzības līmeni rajonā, īpaši laupīšanas un ielaušanās. Un tā, lai arī ēkā bija izīrēti visi dzīvokļi, vairākums iedzīvotāju vakaros ieslēdzās un aizbultēja durvis. Lejā bija stipri būvētas ārdurvis, bet tās bieži palika vaļā.

Tieši aiz lluanitas durvīm bija neliela kāpņu telpa. Piespiedusi ausi pie durvīm, viņa uzsauca:

Kas tur ir? — Atbildes nebija, tikai atkal atskanēja klauvējiens, kluss, bet neatlaidīgs.

Viņa pārliecinājās, ka durvju ķēde ir aizāķēta, tad atvēra tās tik tālu, cik ķēde atļāva.

Sākumā vājā apgaismojuma dēļ viņa neredzēja nekā. Tad parādījās seja, un kāda balss sacīja:

Huanita, vai drīkstu ar jums runāt? Man tas ir nepieciešams, lūdzu, lūdzu. Vai jūs atļausiet man ienākt?

Viņa bija pārsteigta. MailzsTstins! Taču ne balss, ne izskats neatgādināja to Tstinu, ko viņa bija pazinusi. Cilvēks, ko viņa redzēja, bija bāls, izkāmējis, bet balss nedroša un lūdzoša.

Viņa centās novilcināt laiku, lai apdomātos, ko darīt.

Es domāju, ka jūs atrodaties cietumā.

Es šodien no tā izkļuvu, — pēc tam sevi palaboja, sacīdams: — Par labu uzvešanos, ar solījumu laboties.

Kāpēc jūs atnācāt uz šejieni?

Atcerējos, kur jūs dzīvojat.

Viņa papurināja galvu, vēl arvien nenoņemdama ķēdīti:

Nē, to es nejautāju. Kāpēc jūs nācāt pie manis?

Tāpēc, ka visu laiku cietumā es tikai par to vien domāju, kā jūs satikt, lai ar jums runātu, izskaidrotu…

Nav nekā, kas būtu jāizskaidro!

Ir, ir gan! Huanita, es jūs ļoti lūdzu, nedzeniet mani projām, lūdzu, lūdzu!

Aiz viņas Estellas skanīgā balstiņa vaicāja:

Māmiņ, kas tas ir?

lluanita, — MailzsTstins turpināja. — Jums par sevi un meitiņu nav jābaidās. Man nav nekā cita, tikai tas, — viņš rādīja nelielu apbružātu koferīti. — Tās ir manas mantas, ko šorīt atdeva.

Nu… — Huanita svārstījās. Par spīti bažām modās ziņkāre. Kāpēc Mailzs Istins pie viņas atnācis? Iedomājusies gan, ka tas varbūt būs jānožēlo, viņa durvis mazliet pievēra, tad atāķēja ķēdi.

Paldies. — Viņš ienāca nedroši, kā baidīdamies, ka Huanita pārdomās.

Labvakar, — sacīja Estella. — Vai jūs esat manas māmiņas draugs?

Brīdi Istins izskatījās apjucis, tad atbildēja.

Agrāk tāds nebiju, bet tagad es to nožēloju.

Sīkais, tumšmatainais bērns viņu vērīgi uzlūkoja:

Kā jūs sauc?

Mailzs.

Estella iesmējās:

Vai, cik jūs esat tievs!

Jā, es zinu.

Vērojot viņu pilnā apgaismojumā, Istina izskata izmaiņas Huanitu pārsteidza vēl vairāk. Astoņos mēnešos, kopš viņa vīrieti pēdējo reiz bija redzējusi, viņš zaudējis tik daudz svara, ka vaigi bija iekrituši, bet kakls un ķermenis kļuvis kaulains. Saburzītais uzvalks karājās, it kā šūts būtu divreiz resnākam cilvēkam. Viņš izskatījās noguris un novārdzis.

Vai drīkstu apsēsties? — viņš jautāja.

Jā, — Huanita norādīja uz pītu krēslu, pati palikdama kājās. Ar neloģisku pārmetumu balsī viņa sacīja: — Cietumā neesat labi ēdis.

Viņš pakratīja galvu un pirmoreiz mazliet pasmaidīja.

Tā nav gardēžu paradīze. Cik noprotu, to var redzēt?

57, mc di cuenta.1 Var redzēt.

Estella jautāja:

Vai jūs atnācāt pie mums vakariņās? Māmiņa pašlaik cep gaļas rausi.

Mailzs vilcinājās.

Nē.

Huanita steidzīgi iejautājās:

Vai jūs esat šodien ēdis?

Šorīt es mazliet ieēdu autobusa stacijā. — No virtuves plūda gandrīz gatavā rauša smarža. Mailzs instinktīvi pagrieza galvu uz virtuves pusi un to ieelpoja.

Tad jūs ēdīsiet ar mums kopā. — Viņa uzlika vēl vienu trauku komplektu uz nelielā galda, kur Iluanita un Estella ieturēja visas maltītes. Tā viņai šķita dabiska rīcība. Katrā Puertoriko mājā, pat visnabagākajā, tradīcija prasīja, lai ar nejaušu viesi dalās ēdienā, kas pašlaik sagatavots.

Ēdot Estella tarkšķēja un, kamēr Mailzs atbildēja uz viņas jautājumiem, varēja manīt, ka zūd viņa saspīlējums. Viņš vairākkārt paskatījās apkārt uz vienkārši iekārtoto, bet mājīgo dzīvoklīti. Iluanita bija pratusi glīti iekārtoties. Viņai patika šūt un izdaiļot. Pieticīgajā dzīvojamā istabā bija vecs dīvāns, kuram viņa bija pārvilkusi spilgtu kokvilnas drēbi ar baltu, sarkanu un dzeltenu rakstu. Pītais krēsls, kurā Mailzs sēdēja, bija viens no diviem lēti pirktajiem, ko viņa bija nokrāsojusi koši sarkanus. Pie logiem bija piekārti vienkāršas, lētas, biezas, spilgti dzeltenas drēbes aizkari. Primitīva glezna un vairāki ceļojumu biroju plakāti rotāja sienas.

Huanita klausījās abos, bet sarunā nepiedalījās, jo viņu vēl arvien māca šaubas un aizdomas. Kāpēc Mailzs īsti bija atnācis? Vai viņš atkal sagādās tikpat daudz rūpju un sirdēstu kā agrāk? Pieredze lika domāt, ka tā varētu gadīties. Bet vismaz pašlaik viņš likās nekaitīgs — ļoti novārdzis, pārbijies un varbūt satriekts. Huanitai pietika pieredzes un gudrības, lai šīs pazīmes saskatītu.

Viņa nejuta nekāda naida. Lai ari Mailzs loreiz mēģināja viņu apvainot paša izdarītajā noziegumā, laiks visu bija atvirzījis tālumā. Pat tajā brīdī, kad viņa noziegumus atklāja, galvenā sajūta bija atvieglojums, nevis naids. Tagad Huanita vēlējās, lai viņu un Estellu atstāj vienas.

Mailzs īsti ris laimīgi nopūtās un atstūma iztukšoto šķīvi.

Tā bija lieliska maltīte, ko pēc tik ilga laika atkal baudīju.

Ko jūs tagad darīsiet?

Nezinu. Rīt sākšu meklēt darbu. — Viņš ievilka elpu dziļāk, lai runātu tālāk, bet Huanita pamāja, lai viņš apklust.

Estelita, vamos, amorcito. [14] Jāiet gulēt.

Nomazgājusies, sasukājusi matus un ieģērbusies rozā

pidžamā, Estella ienāca pateikt labu nakti. Lielās acis nopietni vērās Mailzā.

Mans tētis aizgāja. Vai arī jūs aiziesiet?

Jā, pavisam drīz.

Tā jau man likās. — Viņa pagrieza seju, lai māmiņa to varētu noskūpstīt.

Apsegusi Estellu un nodzēsusi gaismu, Huanita iznāca no guļamistabas un aizvēra durvis. Viņa apsēdās Mailzam pretim un ielika rokas klēpī.

Nu, tā. Tagad varat runāt.

Viņš aplaizīja lūpas un vilcinājās. Tagad, kad bija pienācis ilgi gaidītais brīdis, viņš nezināja, ko teikt, un vārdi nenāca pār lūpām. Beidzot viņš izdabūja:

Visu laiku, kopš mani… aizsūtīja uz cietumu… esmu gribējis jums sacīt, ka es ļoti nožēloju. Nožēloju visu, ko esmu izdarījis, bet visvairāk to, ko nodarīju jums. Es gribu lūgt piedošanu. Man kauns. No vienas puses, liekas, pats nesaprotu, kāpēc tas viss notika. Tad atkal man liekas, ka saprotu, kāpēc.

Huanita paraustīja plecus.

Tas ir noticis un pagājis. Vai tas vairs tik svarīgi?

Man tas ir ļoti svarīgi. Lūdzu, Huanita… ļaujiet man izstāstīt visu.

Un tad kā no ieslēgtas strūklakas plūda vārdi. Viņš stāstīja par saviem sirdsapziņas pārmetumiem un nožēlu, ka veselu gadu ļāvies neprātīgajām derībām un sakrājis parādu nastu, ka šis dzīves veids bijis kā karsonis, kas beidzot iznīcināja morālās vērtības. Viņš teica Huanitai, ka, tagad atskatoties atpakaļ, liekas, ka viņā iemājojis kāds cits cilvēks. Viņš atzinās, ka jūtas vainīgs par bankas apzagšanu. Taču visvairāk viņu moka tas, ko nodarījis viņai vai vismaz mēģinājis nodarīt. Viņš satraukti sacīja, ka šī vainas sajūta viņu mocījusi katru dienu cietumā un nekad nepārstās mocīt.

Kad Mailzs sāka runāt, Iluanitā modās neuzticība. Vīrietis turpināja, bet šī sajūta pilnīgi neizgaisa. Dzīve viņu bija pārāk bieži krāpusi un mānījusi, lai tik viegli noticētu vārdiem. Tomēr Huanitai gribējās ticēt, ka Mailza stāstījums ir patiess. Un tad viņu pārņēma žēlums.

Viņa salīdzināja Mailzu ar savu aizbēgušo vīru Karlosu. Karloss bija vājš, tāpat arī Mailzs. Tomēr tas, ka Mailzs bija izlēmis atgriezties, lai viņas priekšā nostātos kā savas vainas nožēlotājs, rādīja, ka šim cilvēkam piemīt spēks un vīrišķība, kā Karlosam nebija nemaz.

Piepeši viņa visā šajā situācijā saskatīja likteņa ironiju: vīrieši viņas dzīvē bija tālu no pilnības — tāda vai citāda iemesla dēļ. Viņi, tāpat kā Iluanita pati, bija neveiksminieki. Huanita gandrīz iesmējās, tomēr, apzinoties, ka Mailzs to nesaprastu, savaldījās.

Tad viņš ļoti nopietni sacīja:

Huanita, es gribu jums kaut ko lūgt. Vai jūs varat man piedot?

Sieviete skatījās uz viņu.

Un, ja varat, vai jūs man to pateiksiet?

Smieties vairs negribējās; viņas acis pildījās asarām. To, lūk, viņa saprata. Viņa bija dzimusi katoļu ģimenē un audzināta kā katoliete. Lai gan pēdējā laikā reti gāja baznīcā, tomēr labi saprata, cik lielu mierinājumu var gūt grēksūdzē un grēku piedošanā.

Mailz, piecelieties un paskatieties uz mani.

Viņš paklausīja, un Huanita laipni sacīja:

Has sufrido bastaote.' Jā, es jums piedodu.

Vīrieša seja nodrebēja un saviebās sāpēs. Huanita apskāva

viņu un turēja sev piekļautu, kamēr viņš izraudājās.

Kad Mailzs bija nomierinājies un viņi abi apsēdās, Huanita praktiski pajautāja:

Kur jūs pārlaidīsiet nakti?

Nezinu, bet gan jau kaut ko atradīšu.

Viņa brīdi padomāja, tad sacīja:

Jūs varat palikt te, ja vēlaties. — Redzot, ka tas Mailzu pārsteidz, viņa ātri piebilda. — Jūs varat gulēt uz dīvāna, bet tikai šonakt. Es būšu guļamistabā pie Estcllas. Mēs aizslēgsim durvis. — Viņa gribēja, lai nav nekādu pārpratumu.

Ja tas jūs netraucē, es šo piedāvājumu labprāt pieņemtu. Un jums ne par ko nav jārūpējas.

Viņš Huanitai nepateica īsto iemeslu, kāpēc viņai no Mailza nav jābaidās. Viņam bija psiholoģiskas un seksuālas problēmas, ko vēl nebija izvērtējis. Mailzs zināja tikai to, ka, daudzo intīmo sakaru dēļ ar Kārlu, viņa labo sargu cietumā, vajadzība pēc sievietes varēja izzust. Viņš nezināja, vai jebkad vairs spēs būt vīrietis.

Pēc īsa brīža, kad viņi kļuva miegaini, Huanita iegāja guļamistabā pie Estcllas.

No rīta caur guļamistabas durvīm Huanita dzirdēja, ka Mailzs jau rosās. Pēc pusstundas, kad viņa iznāca no guļamistabas, vīrietis bija aizgājis.

Pie vāzes uz viesistabas galda bija pieslieta zīmīte:

Huanita!

Es jums no visas sirds pateicos!

Mailzs.

Kad Huanita gatavoja sev un Estcllai brokastis, viņa pēkšņi ar izbrīnu atklāja nožēlu, ka Mailzs ir aizgājis.

2

Aleksis Vandervorts bija ļoti daudz padarījis četrarpus mēnešos, kopš PATB direktoru padome apstiprināja viņa krājaizdevumu un banku filiāļu skaita paplašināšanas plānus. Plānošanas un darba sēdes ar bankas darbiniekiem un konsultantiem, tāpat ar būvuzņēmējiem notika vai ik dienas. Būvdarbi turpinājās ari naktīs, nedējas nogalēs un svētku dienās, jo Aleksis darbus steidzināja, lai tie pa vasaru būtu pabeigti un rudens vidū filiāles varētu pilnā sparā darboties.

Visvieglāk bija realizēt jauno programmu. Lielākā daļa no tā, ko Aleksis vēlējās ieviest, ieskaitot četrus jaunus krājkontu veidus ar lielākām procentu likmēm pēc noguldītāju izvēles, jau bija izpētīta un izplānota agrāk. Tagad tas tikai jāpārvērš īstenībā. Toties pilnīgi no jauna bija jāizveido reklāmas programma, lai piesaistītu jaunus klientus, un to, neskatoties uz interešu konfliktu, Ostina aģentūra sagatavoja ļoti ātri un prasmīgi. Noguldījumu reklāmas galvenā tēma bija:

PIRMĀ AMERIKAS TIRDZNIECĪBAS BANKA JUMS MAKSĀS PAR TAUPĪBU!

Tagad, augusta sākumā, reklāmas, kas sniedzās pāri laikrakstu dubultlappusēm, ziņoja par PATB krājaizdevumu programmas priekšrocībām. Tās norādīja, kur atrodas astoņdesmit bankas filiāles, kas bija izkaisītas pa visu štatu. Katrā no tām cilvēks, kas atvērs jaunu krājkontu, saņems dāvaniņu, kafiju un "bezmaksas padomu finansu jautājumos". Dāvanas vērtība bija atkarīga no krājkonta naudas lieluma, pie kam nauda bija zināmu laiku jāpatur kontā. īsas reklāmas radio un televīzijā šo kampaņu atbalstīja.

Sekmīgi veicās arī bankas jauno filiāļu jeb "naudas veikalu", kā tos sauca Aleksis, iekārtošana. Divus atklāja jūlija pēdējā nedēļā, trīs — augusta pirmajās dienās, četri vērs savas durvis īsi pirms septembra sākuma. Tā kā tie visi atradās īrētās telpās, bija vajadzīga tikai pārbūve, un tāpēc viss veicās ļoti ātri.

Vislielāko interesi sākumā izraisīja naudas veikali — šis nosaukums tiem pielipa ātri. Tie paši par sevi sagādāja bankai daudz lielāku reklāmu, nekā Aleksis Vandervorts, bankas sabiedrisko sakaru nodaļa vai Ostina reklāmas aģentūra bija gaidījusi. Un cilvēku, kas par to bija atbildīgs, Aleksi Vandervortu, slavas vilnis pašlaik nesa augšup.

Viņš tā nebija domājis. Bet tā tas notika.

Rīta laikraksta Times —Registcr reportiere, kam bija uzdots piedalīties kādā no filiāļu atklāšanas svinībām, devās uz laikraksta arhīvu, lai atrastu kādas piemērotas ziņas. Viņa tur uzgāja, ka Aleksis pieminēts sakarā ar Austrumu foruma protestu un bankas blokādi februārī. Pārrunājot šo notikumu ar kādu no redaktoriem, radās doma veidot garāku rakstu par Aleksi. Tā arī tika nolemts. Un nu avīze rakstīja:

Ja jūs domājat par modernu baņķieri, neiztēlojiet viņu kā nopietnu, apdomīgu kungu tradicionālajā tumši zilajā uzvalkā ar vesti, kurš sakniebj lūpas un izspiež: "nē!" Labāk iedomājieties Aleksi Vandervortu.

Vispirms jau Vandervorta kungs, mūsu pilsētas lielākās — Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas izpildviccprezidcnts, neizskatās pēc baņķiera. Viņa uzvalki izvēlēti no labāko modes žurnālu lappusēm, viņš uzvedas kā televīzijas zvaigzne, un, ja runājam par nelieliem aizdevumiem, viņa princips, atskaitot retus izņēmumus, ir atbildēt: "jā!" Tomēr viņš iestājas par taupību, aizrādot, ka vairs neesam tik ekonomiski kā mūsu vecāki un vecvecāki.

Turklāt Aleksis Vandervorts daudz dara banku tehnoloģiskā pilnveidošanā, kas daļēji jau redzams mūsu priekšpilsētās. Jauno banku ēku izskats neliecina, ka te izvietota bankas filiāle. Un tas ir saprotams, jo par šo programmu rūpējas Aleksis Vandervorts, kas, kā teicu, nemaz neizskatās pēc baņķiera.

Jūsu žurnāliste šonedēļ kopā ar Aleksi Vandervortu pavēroja to, ko sauc par "nākotnes banku" plašai publikai, bet ko mēs varam izmantot jau šodien.

Bankas sabiedrisko sakaru nodaļas vadītājs Diks Frenčs to visu ātri bija nokārtojis. Reportiere Džila Pīkoka bija korpulenta pusmūža blondīne, kas gan nevarēja cerēt uz Pulicera prēmiju, taču materiāls likās interesants, un viņa izturējās draudzīgi.

Aleksis un Pīkokas kundze stāvēja vienā no jaunajām filiālēm, kas atradās kādā piepilsētas tirdzniecības laukumā un bija nelielas aptiekas apmēros, spilgti apgaismota un ērti iekārtota. Centrā bija divi Dokutela kases automāti no spoža ncrūsoša tērauda un televīzijas kamera, kas atradās aiz stikla.

Kases automāti ir pievienoti bankas galvenās pārvaldes torņa skaitļošanas centram, — stāstīja Aleksis Vandervorts.

Mūsdienu nevaļīgie iedzīvotāji, — viņš turpināja, — gaida augstu pakalpojumu kultūru. Viņi arī cer, ka bankas strādās ilgākas stundas, kas nodrošina klientiem ērtības. Mūsu naudas veikali būs atvērti septiņas dienas nedēļā, divdesmit četras stundas dienā.

Vai te visu laiku būs bankas personāls? — jautāja Pīkokas kundze.

Nē. Darba laikā te būs darbinieks, kas atbildēs uz jautājumiem. Pārējā laikā te būs tikai klienti.

Vai nebaidāties no laupīšanām?

Aleksis pasmaidīja:

Kases automāti ir būvēti kā cietokšņi un apgādāti ar signalizācijas sistēmām, kādas vien mums pazīstamas. Turklāt katrā filiālē ir televīzijas iekārtas, kas novēro situāciju. Mūsu svarīgākā problēma nav drošība, bet gan pierunāt, lai mūsu klienti izmēģina šīs jaunās idejas.

Liekas, ka ir tādi, kas tās grib tūlīt izmēģināt, — norādīja Pīkokas kundze.

Lai gan vēl bija agrs — tikai pusdesmit — nelielajā bankā jau bija kāds ducis cilvēku, pārsvarā sievietes, un ik pa laikam vēl ieradās klāt.

Aleksis stāstīja:

Ir izpētīts, ka sievietes daudz vieglāk pieņem jaunas tirdzniecības idejas, un tāpēc vairums veikalu ir iekārtoti pēc viņu prāta. Vīrieši ir lēnīgāki, bet sievietes viņus pārliecina pamēģināt.

Abu kases automātu priekšā pulcējās nedaudz cilvēku, bet darījumi veicās ātri un cilvēkus īpaši neaizkavēja. Katrs klients ielika spraugā plastikāta kartīti, nospieda savu ciparu un noguldīja banknotes un čekus vai izņēma naudu no saviem kontiem. Viens otrs bija ienācis, lai samaksātu par kredītkarti vai komunālos maksājumus. Lai ko katrs vēlējās nokārtot, mašīnas aprija banknotes un papīrus zibenīgi un tikpat zibenīgi izspļāva naudu un kvītis.

Pīkokas kundze norādīja uz mašīnām:

Vai cilvēki pie tām pierod ātrāk vai lēnāk, nekā jūs gaidījāt?

Daudz, daudz ātrāk. Ir mazliet grūtāk iestāstīt pirmoreiz, lai cilvēki šīs mašīnas izmēģina. Tikko viņi to izdara, mašīnas fascinē, un viņiem viss iepatīkas.

Parasti saka, ka cilvēkiem labāk patīk darboties ar citiem cilvēkiem, nevis mašīnām. Kāpēc banku darbā ir citādi?

Tajā pētījumā, par ko es runāju, teikts, ka tas ir anonimitātes dēj.

Jā, anonimitāte šeit tiešām tiek ievērota (atzina Džila Pīkoka).

Sēžot viena pati naudas veikala kabīnē pretī tclekamcrai un ekrānam, es vispirms atvēru jaunu kontu un sarunāju nelielu aizdevumu. Esmu kādreiz no bankām aizņēmusies naudu un vienmēr jutos samulsusi. Šoreiz tā nebija, jo seja ekrānā mani netraucēja. Cilvēks, kura vārdu es nezināju, bija daudzu jūdžu attālumā…

No šejienes līdz bankas galvenās pārvaldes ēkai ir tieši septiņpadsmit jūdzes, — stāstīja Aleksis, — tur pie kontrolpults sēž vairāki darbinieki, kam ir sakari ar visām bankas filiālēm, kurās iekārtotas telekameras.

Pīkokas kundze iegrima domās.

Vai banku darbā ir raksturīgas straujas pārmaiņas?

Tehnoloģijas ziņā bankā izmaiņas notiek daudz ātrāk nekā aerokosmiskajā industrijā. Tas, ko šeit redzat, ir svarīgākais jaunums kopš čeku grāmatiņu ieviešanas. Pēc desmit gadiem, varbūt pat ātrāk, visas bankas izskatīsies šādi.

Vai būs arī dzīvie kasieri?

Kādu laiku būs, bet šī profesija izzudīs. Diezgan drīz tāda aina, kā kasieris noskaita naudas summu un pasniedz to klientam, būs tikpat vecmodīga kā veikals, kur iesvēra cukuru, zirņus un sviestu un iesaiņoja papīra tūtās.

Tas ir mazliet skumji, — sacīja Pīkokas kundze.

Bet tā ir vienmēr, kad progress aizskar ko ierastu.

Pēc tam es kādam ducim cilvēku jautāju, vai viņiem jaunie naudas veikali patīk. Viņi visi bez izņēmuma bija sajūsmā.

Vērojot, cik daudz cilvēku tos izmanto, sajūsma liekas būt vispārēja, un Vandcrvorta kungs domāja, ka tas palīdz cilvēkiem kļūt taupīgākiem…

Vai naudas veikali tiešām palīdzēja iedzīvotājiem krāt naudu, jeb tas bija otrādi, to nekad nevarēs noskaidrot. Taču drīz kļuva skaidrs, ka pat visoptimistiskākie krājkontu atvēršanas plāni tika pārsniegti neticamā ātrumā. Kā Aleksis Vandervorts stāstīja Margotai Brakenai, liekas, ka iedzīvotāju noskaņojums un PATB programma brīnumaini saskanēja.

Beidz nu dižoties un dzer savu apelsīnu sulu! — Margota atbildēja. Svētdienas rīti Margotas dzīvoklī bija tik patīkami. Aleksis, ģērbies pidžamā un rīta svārkos, pirmoreiz lasīja Džilas Pīkokas rakstu Times — Register laikraksta svētdienas izdevumā. Pa lo laiku Margota brokastīm gatavoja olas benediktīniešu gaumē.

Brokastis ēdot, Aleksis vēl arvien staroja. Pa to laiku Margota izlasīja rakstu un atzinīgi teica:

Nav slikti uzrakstīts. — Viņa pasniedzās un vīrieti noskūpstīja. — Priecājos, ka tev tas izdevās.

Šis ir labāks raksts nekā tas, ko tu man sagādāji, Brakena.

Viņa jautri atbildēja:

Kā lai pasaka? Prese dod, un prese ņem. Rit tev un tavai bankai tikpat labi var uzbrukt.

Viņš nopūtās.

Tev tik bieži ir taisnība.

Taču šoreiz Margotai Brakenai nebija taisnība.

Džilas Pīkokas rakstu pārpublicēja ap četrdesmit pilsētu laikraksti. Ziņu aģentūra Associntcc1 Press, ievērojot plašo interesi par šo tematu, izplatīja pati savu versiju, un tāpat rīkojās ziņu aģentūra United Press International. Biznesa laikraksts Wall Street Journal nosūtīja vienu no saviem korespondentiem, un pēc dažām dienām laikraksta pirmajā lappusē stāstīja par automātisko banku, Aleksi Vandervortu un Pirmo Amerikas tirdzniecības banku. N/1C vietējā nodaļa atsūtīja televīzijas reportierus, uzdodot tiem intervēt Aleksi kādā no naudas veikaliem. Samontēto videolentu rādīja NBC raidtīkla vakara ziņās.

Ar katru tādu interviju krājaizdevumu programma ieguva jaunus klientus, un naudas veikali bija cilvēku pārpilni.

Laikraksts New York Times ilgi domāja, taču beidzot nolaidās no saviem augstumiem. Augusta vidū laikraksta svētdienas izdevuma biznesa un linansu nodaļa paziņoja:

Banku radikālis, par ko mēs varētu uzzināt daudz vairāk.

New York Times intervija ar Aleksi bija jautājumu un atbilžu formā. Jautājumi sākās par automātiskajām bankām, tad pārsviedās uz citām problēmām.

JAUTĀJUMS: Kādas problēmas jūs pašlaik saskatāt banku pasaulē?

VANDERVORTS: Mums, baņķieriem, pārāk ilgi bija iespējams rīkoties, kā paši gribam. Esam tā norūpējušies par savu labklājību, ka pārāk maz uzmanības pievēršam mūsu klientiem.

JAUTĀJUMS: Vai jums ir kāds piemērs?

VANDERVORTS: Jā, banku klientiem, īpaši privātpersonām, vajadzētu saņemt daudz lielāku peļņu, nekā tas nodrošināts pašlaik.

JAUTĀJUMS: Kā to var panākt?

VANDERVORTS: Vairākos veidos: par krājkontiem, par depozītu sertifikātiem, kā arī mums vajadzētu sākt maksāt procentus par pieprasījuma kontu, tas ir, čeku kontu katra mēneša neizmantoto daļu.

JAUTĀJUMS: Sāksim ar krājkontiem. Ir taču federālais likums, kas ierobežo komercbanku procentu likmi?

VANDERVORTS: Jā, un šī likuma nolūks ir pasargāt krājaizdevu bankas. Kāds cits federālais likums neļauj krājaizdevu bankām atvērt čeku kontus, lai pasargātu komercbankas. Liekas, ka likumiem nevajadzētu tik daudz aizsargāt bankas, bet sākt aizsargāt cilvēkus.

JAUTĀJUMS: Ar to jūs domājat, ka katram iedzīvotājam vajadzētu saņemt augstāko procentu likmi un citus pakalpojumus jebkurā banku iestādē, ko viņš izvēlas?

VANDERVORTS: Jā, tieši tā.

JAUTĀJUMS: Jūs minējāt depozītu sertifikātus.

VANDERVORTS: Jā, Savienoto Valstu Federālās rezerves banka ir aizliegusi lielajām komercbankām, tādām kā tā, kurā es strādāju, reklamēt ilgtermiņa depozītu sertifikātus ar augstām procentu likmēm. Šādi depozītu sertifikāti ir izdevīgi tiem, kas gatavojas iet pensijā un vēlas daļu savu ienākumu pasargāt no ienākumu nodokļiem līdz tam laikam, kad ienākumi būs daudz zemāki. Federālās rezerves banka šo aizliegumu aizstāv bez nopietnas argumentācijas. Patiesībā šis noliegums atkal kaut ko aizsargā, šoreiz mazās bankas no lielajām, tāpēc ka lielās bankas spēj maksāt augstus procentus. Atkal redzam, ka likumam neinteresē iedzīvotāji, un zaudētāji ir cilvēki.

JAU TĀJUMS: Es gribētu par to gūt skaidrību. Jūs sakāt, ka Savienoto Valstu Federālās rezerves banku vairāk interesē mazo banku, nevis tautas labklājība? VANDERVORTS: Tā ir!

JAUTAJUMS: Parunāsim par pieprasījuma noguldījumiem jeb čeku kontiem. Lr baņķieri, kas izteikušies, ka viņi labprāt arī par šādiem noguldījumiem maksātu procentus. Bet federālā likumdošana to aizliedz.

VANDERVORTS: Nākamreiz, kad kāds baņķieris par to runā, jautājiet viņam, kad banku spēcīgā kongresa ietekmes grupa ir mēģinājusi šo likumdošanu mainīt. Ja kāds to jebkad ir gribējis darīt, man tas nav zināms.

JAUTĀJUMS: Jūs tātad domājat, ka baņķieru vairākumam šis likums patīk?

VANDERVORTS: Jā, jo es to ļoti labi zinu. Likums, kas aizliedz maksāt procentus par čeku kontiem ir ļoti izdevīgs, ja jums pieder banka. Šo likumu izdeva 1933. gadā, tieši pēc lielās saimnieciskās depresijas, lai nostiprinātu bankas, no kurām iepriekšējos gados lik daudzas bija bankrotējušas.

JAUTĀJUMS: Tātad pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem?

VANDERVORTS: Tieši tā. Pēc šāda likuma sen vairs nav nekādas vajadzības. Ja pašlaik saskaitītu visu čeku kontu atlikumus, mēs redzētu, ka summa sasniedz ap 200 miljardus dolāru. Es varu derēt uz visu, kas man pieder, ka bankas ar šo naudu labi pelna, bet paši noguldītāji, banku klienti, nedabū ne centa.

JAUTĀJUMS: Tā kā jūs pats esat baņķieris un bankai, kurā strādājat, šis likums dod iespēju vairāk pelnīt, kāpēc jūs vēlētos to mainīt?

VANDERVORTS: Pirmkārt, es uzskatu, ka jāvalda godīgumam. Otrkārt, bankām nav vajadzīgi visi spieķi, uz kuriem aizsarglikumi tām ļauj balstīties. Es domāju, ka mēs varam darbu uzlabot, tātad sniegt klientiem labākus pakalpojumus, un pie viena arī paši pelnīt vairāk.

JAUTĀJUMS: Vai arī Vašingtonā nav bijuši ierosinājumi mainīt likumdošanu?

VANDERVORTS: Jā, pirms dažiem gadiem senatora Hanta vadītā komisija pētīja šos jautājumus un iesniedza likumprojektus, kas uzlabotu banku klientu stāvokli. Taču projekti ir aizķērušies kongresā, jo vairāki grupējumi, ieskaitot mūsu pašu banku atbalsta grupu, tos kavē.

JAUTĀJUMS: Vai jūsu atklātība šajā intervijā neradīs neizpratni citos baņķieros un nesaasinās attiecības?

VANDERVORTS: Par to es tiešām vēl neesmu domājis.

JAUTĀJUMS: Varbūt pietiks par banku problēmām. Vai jums ir kāds vispārējs komentārs par pašreizējo ekonomisko stāvokli?

VANDERVORTS: Jā, bet šādu vispārēju komentāru es negribētu attiecināt uz ekonomiku vien.

JAUTĀJUMS: Tādā gadījumā, izskaidrojiet savu viedokli bez temata ierobežojuma.

VANDERVORTS: Mūsu valsts lielākā problēma un reizē lielākā kļūme ir tā, ka pašlaik viss ir vērsts pret cilvēku, lai labākā stāvoklī atrastos lielās organizācijas — lielās korporācijas, lielie uzņēmumi, lielās arodbiedrības, lielās bankas un milzīgā valdība. Tāpēc atsevišķam cilvēkam ne tikai grūti tikt uz augšu un tur noturēties, bet pat grūti izdzīvot. Kad nāk krīzes — inflācija, devalvācija, depresija, deficīti, augstāki nodokļi un pat karš — lielās organizācijas cieš reti, vai arī tie ir nenozīmīgi zaudējumi. Toties cilvēki cieš zaudējumus katrreiz.

JAUTĀJUMS: Vai gribat minēt kādu vēsturisku salīdzinājumu?

VANDERVORTS: Jā, tik tiešām. Tas izklausīsies savādi, bet tuvākais salīdzinājums ar mūsdienām ir Francija īsi pirms revolūcijas. Ari toreiz, par spīti nemieriem un ekonomiskām grūtībām, visi domāja, ka dzīve turpināsies kā parasti. Tomēr tā nenotika. Pēc labākas dzīves alkstošais pūlis gāza savus apspiedējus. Es nekādā ziņā nesaku, ka stāvoklis pašlaik ir līdzīgs tam, kāds bija toreiz. Taču arī mēs esam neticami tuvu tam, ka tirānija apspiež cilvēku. Teikt cilvēkiem, kas inflācijas dēj nevar pabarot bērnus, ka "viņi nekad vēl nav tik labi dzīvojuši", izklausās tāpat kā: "tad lai taču viņi ēd kūkas!" Un tāpēc es pastāvu uz to: ja gribam saglabāt savu dzīves veidu un brīvību, ko tik augstu vērtējam, ir laiks atkal domāt un darboties cilvēku labā.

JAUTĀJUMS: Un jūsu gadījumā jūs vēlaties panākt, lai bankas ir uzmanīgākas pret saviem klientiem?

VANDERVORTS: Jā.

Maas mījais, tas ir lieliski! Esmu uz tevi ļoti lepna un mīlu vairāk nekā jebkad! — Margota teica Aleksim, izlasot intervijas kopiju dienu pirms publicēšanas. — Tas ir visgodīgākais izklāsts, ko esmu lasījusi. Bet citi baņķieri tevi ienīdīs. Viņi gribēs tevi izkastrēt.

Daži jā, — Aleksis atbildēja. — Citi nē.

Tomēr patiesībā viņš, izlasījis, kā jautājumi un atbildes izskatās iespiesti, bija mazliet norūpējies, par spīti panākumu vilnim, kura virsotnē viņš pašlaik atradās.

3

Aleksi, tevi nepiesita krustā tikai tāpēc, — zīmīgi teica Luiss D'Orsejs, — ka raksts parādījās laikrakstā New York Times. Ja tu to pašu būtu sacījis jebkuram citam laikrakstam, tavas bankas direktori būtu atteikušies tevi pazīt un izmestu pa durvīm kā spitālīgo. Taču ar Times tā darīt nedrīkst. Šis laikraksts tevi ietērpa rcspektablitātcs apmetnī, lai gan nesaprotu, kāpēc tā notika.

Mīļais Luis, — rāmi sacīja Edvīna D'Orscja. — Tu varētu pārtraukt savu lekciju un ieliet vēl vīnu.

Es nelasu lekciju, — sacīja Luiss, paceldams otru karafi ar Clos dc Vougcot '62. Šovakar Luiss izskatījās tikpat vārgs un izkāmējis kā vienmēr. Viņš sparīgi turpināja: — Es ļoti mierīgi un skaidri runāju par laikrakstu New York Times, kas pēc manām domām ir neauglīga rozā lapa, un tās nepelnītā popularitāte ir piemineklis amerikāņu muļķībai.

Tam ir daudz vairāk pasūtītāju nekā tavam finansu biļetenam, — piezīmēja Margota Brakena. — Vai tāpēc tev šis laikraksts nepatīk?

Viņa un Aleksis Vandervorts bija viesos pie Luisa un Edvīnas D'Orseju elegantajā Cayman Manor debesskrāpja jumta dzīvoklī. Uz galda liegā sveču gaismā mirdzēja sudraba galda piederumi un kristāls. Gar visu plašās ēdamistabas sienu stiepās garš logs, un caur to iemirdzējās pilsētas ugunis, kas atradās tālu zem viņiem. Tur, kur vijās upe, ugunis pārtrauca līkumaina, melna josla.

Bija pagājusi nedēļa, kopš Alekša sensacionālā intervija parādījās presē.

Luiss spēlējās ar vērša gaļas gabaliņu un nicinoši palūkojās Margotā.

Mans ziņu biļetens, kas iznāk divreiz mēnesī, pārstāv augstu kvalitāti un izcilu intelektu. Dienas laikrakstu vairākums, ieskaitot Times, var lepoties tikai ar primitīvu kvantitāti.

Beidziet kasīties, jūs abi! — Edvīna pagriezās pret Aleksi. — Vismaz ducis cilvēku šodien pilsētas centra filiālē man sacīja, ka viņi lasījuši tavas atbildes, un uzsvēra, ka apbrīno tavu atklātību. Kā galvenās pārvaldes tornis to visu uzņēma?

Dažādi.

Saderam, es zinu, kam tas nepatika.

Taisnība, — Aleksis iesmējās. — Rosko nevadīja runas kori, kas mani atbalstīja.

Heivorda attieksme pēdējā laikā bija kļuvusi vēl ledaināka. Aleksim bija aizdomas, ka Hcivordam skauž atzinība, ko saņem Aleksis, tāpat krājaizdevumu un filiāļu skaita paplašināšanas milzīgie panākumi, jo Heivords abiem bija pretojies.

Nepiepildījās vēl viens Heivorda un viņa atbalstītāju pareģojumus, ka krājaizdevu sabiedrības izņems Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā noguldītos astoņpadsmit miljonus dolāru. Tiesa, sabiedrību vadība paņurdēja gan, tomēr neviena nebija savu noguldījumu izņēmusi. Diez vai tagad tas notiks.

Jā, ja neskaita Rosko un viņa atbalstītājus, — sacīja Edvīna, — jūtu, ka tev pašlaik ir daudz domubiedru visā pārvaldē.

Var jau būt, ka esmu tikai ātri gaistošs modes untums kā strīkeri. [15]

Bet varbūt tā ir pieķeršanās, — piebilda Margota. — Esmu atklājusi, ka bez tevis ir grūti dzīvot.

Viņš smaidīja. Bija patīkami saņemt apsveikumus no cilvēkiem, ko viņš cienīja. Pagājušajās ncdē|ās to darīja Toms Strogans, Orvils Jangs, Diks Frenčs, Edvīna un liels skaits jaunāko darbinieku, kuru vārdus Aleksis agrāk nebija ievērojis. Arī vairāki direktori zvanīja un apsveica.

Jūs esat bankas reputācijai darījis daudz laba, — sacīja Leonards L. Kingsvuds. Alekša gaitas pa PATB pārvaldes koridoriem bija gandrīz vai triumfālās, jo darbinieki un darbinieces viņu sveicināja ar jaukiem smaidiem.

Runas, Aleksi, par taviem darbiniekiem, — sacīja Luiss D'Orsejs, — man atgādināja, ka tavā galvenās pārvaldes tornī kā svarīga vēl trūkst: Edvīnas. Ir pienācis laiks viņai ieņemt augstāku posteni. Kamēr tas nenotiks, banka daudz zaudēs.

Tiesām, Luis, kā tu tā drīksti! — Pat sveču gaismā varēja saskatīt, ka Edvīna ir tumši piesarkusi. — Šīs ir viesības draugiem. Un arī citos apstākjos tāda piezīme ir nepiedodama. Aleksi, lūdzu, piedod.

Tas Luisu nesatrauca, un viņš uz sievu nolūkojās pār savām pusmēness stikla acenēm.

Tu drīksti atvainoties, mana mīļā, bet es tā nedarīšu. Es labi zinu tavas spējas un vērtīgumu. Kurš gan to spētu labāk? Turklāt man ir paradums norādīt uz visu izcilo, ko es atklāju.

Lieliski, Luis, jums trīsreiz urrā! — sajūsminājās Margota. — Klausies, Aleksi, kā būs? Kad mana cienījamā māsīca pārcelsies uz galvenās pārvaldes torni?

Tagad Edvīna sadusmojās.

Pārtrauciet, lūdzu, šīs runas! Jūs mani nepatīkami mulsināt.

Nevienam te nebūtu jāsamulst, — Aleksis ar patiku malkoja vīnu. — Mmm! 1962. gads bija burgundiešiem lielisks. Ne par matu sliktāks kā 1961. gads, vai arī man tā šķiet.

Jā, — mājas tēvs apstiprināja sacīto. — Par laimi man no abiem ir pietiekami krājumi.

Mēs esam draugi, — aizrādīja Aleksis. — Tāpēc varam runāt atklāti, zinot, ka sarunas netiks izpaustas. Man nav iemesla slēpt, ka esmu jau apsvēris Edvīnu paaugstināt, un man pat ir padomā arī darbs viņai. Cik drīz šo nodomu varēšu īstenot, tāpat ieviest citas svarīgas pārmaiņas, to redzēsim pēc turpmāko mēnešu notikumiem, un Edvīna zina visu.

Jā, — Edvīna apliecināja. — Zinu gan. — Edvīna saprata, ka arī bankas darbiniekiem nav noslēpums viņas ciešie darba sakari un uzticēšanās Aleksim. Kopš Bena Roselli nāves un pat pirms tam viņai bija skaidrs, ka Alekša ievēlēšana par prezidentu palīdzēs viņai tikt uz augšu. Ja par bankas vadītāju kļūs Rosko Ileivords, nebija nekādu cerību viņai ieņemt kādu augstāku posteni Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā.

Man padomā ir vēl kaut kas. Es gribu, lai Edvīna kļūst par direktoru padomes locekli.

Margota atplauka.

Tā ir lieliska doma! Tas daudz nozīmēs sieviešu atbrīvošanas kustībai.

Nē! — Edvīnas atbilde bija asa. — Neicrindo mani sieviešu atbrīvošanas kustībā! Nekad! Viss, ko esmu sasniegusi, ir mans nopelns, godīgi sacenšoties ar vīriešiem. Sieviešu atbrīvošanas kustība prasa labvēlību un priekšrocības tikai tāpēc, ka mēs esam sievietes, bet tas dzimumu vienlīdzību patiesībā kavē, nevis veicina.

Margota bija satriekta.

Kādas muļķības! Tu to vari sacīt, jo esi neparasta un tev uzsmaidījusi veiksme.

Man nekāda veiksme nav uzsmaidījusi. Visu esmu sasniegusi ar darbu.

Un tev nekad nav vienkārši laimējies?

Varbūt kādreiz, bet reti.

Margota nepadevās.

Tā kā tu esi sieviete, gan jau bija ari kāda nejaušība. Tik ilgi, cik pastāv bankas, to vadībā bez izņēmuma ir tikai vīrieši. Turklāt bez kāda īsta pamata.

Vai pieredze nav labs pamats? — vaicāja Aleksis.

Nē. Pieredzes trūkums ir tikai migla, ko vīrieši mums pūš acīs, lai ne|autu sievietēm kļūt par vadošajām banku darbiniecēm. Banku darbs nav vīriešu profesija. Tam vajadzīgas smadzenes. Un tādas ir katrai sievietei, turklāt bieži vien labākas nekā vīriešiem. Viss darbs saistīts ar dokumentu kārtošanu, domāšanu, ar lietišķām sarunām. Vienīgais īsti fiziskais darbs ir naudas maisu stiepšana no bruņu mašīnām un atpakaļ. Un arī to spēj veikt sievietes.

Es to nebūt neapstrīdu, — atteica Edvīna. — Taču tu esi nokavējusies. Es, piemēram, jau sen esmu satriekusi šo vīriešu bastionu. Un tas notiek arvien biežāk. Tomēr te nav iejaukta sieviešu atbrīvošanas kustība.

Nekā liela gan neesi satriekusi, mīļā māsīca. Citādi tu jau strādātu galvenās pārvaldes tornī, nevis tikai par to runātu, kā šovakar darām.

Luiss D'Orscjs iespurdzās.

Lieliski, mana dārgā!

Citām banku darbiniecēm sieviešu atbrīvošanas kustība ir pilnīgi nepieciešama un turklāt vēl ilgi būs nepieciešama, — stingri sacīja Margota.

Aleksis atlaidās atzveltnī, kā parasti juzdamies iepriecināts par Margotas sākto strīdu.

Lai ko varam sacīt par mūsu kopējām vakariņām, — viņš piezīmēja, — garlaicīgas tās nav.

Luiss piekrītoši pamāja.

Tā kā es to visu iesāku, pateikšu, ka esmu ļoti priecīgs par Edvīnas izredzēm.

Labi, — viņa sieva noteikti sacīja, — ari es tev pateicos, Aleksi. Taču nu ir diezgan. Runāsim par kaut ko citu.

Un tā viņi arī darīja.

Margota stāstīja par kādu prāvu pret universālveikalu, kas sistemātiski krāpis savus kredītkaršu klientus. Summas, kas parādījās mēneša pārskatos, kā stāstīja Margota, vienmēr bija dažus dolārus augstākas, nekā vajadzēja. Ja kāds sūdzējās, veikals starpību izskaidroja kā kļūdu, bet retais klients gāja sūdzēties.

Kad cilvēks saņem datora izrakstītu rēķinu, viņš uzskata, ka tam ir jābūt pareizam. Bet klienti aizmirst vai nezina, ka datoru var ieprogrammēt tā, lai tas summai pievieno kļūdu. Un tā tas bija šajā gadījumā. — Margota piebilda, ka veikals tā nopelnījis vairākus desmit tūkstošus dolāru. Un viņa to gatavojas pierādīt tiesā!

Mēs bankas datoros neieprogrammējam kļūdas. Tomēr tās atgadās tā kā tā, tāpēc mūsu klientiem iesakām pārskatus rūpīgi pārbaudīt, — sacīja Edvīna.

Universālveikala izmeklēšanā Margota lūgusi palīgā kādu privātdetektīvu Vernonu Džeksu, kas strādājis centīgi un atjautīgi. Viņa detektīvu ļoti slavēja.

Es viņu pazīstu, — piebilda Luiss D'Orscjs. — Viņš savā laikā izmeklēja kādu jautājumu SEC uzdevumā. Es toreiz viņam šo to pastāstīju. Kārtīgs vīrs.

Atstājot ēdamistabu, Luiss izteica priekšlikumu:

Kā būtu, ja mēs dotos uz manu kabinetu izsmēķēt katrs pa cigāram un iedzert mazliet konjaka? Edvīnai cigāru dūmi nepatīk.

Atvainojušies dāmām, abi vīrieši devās lejup, jo D'Orseju jumta dzīvoklis izvietojās divos stāvos. Ienācis telpā, Aleksis ziņkārīgi pavērās apkārt.

Plašajā istabā pie divām sienām bija grāmatu plaukti, vēl pie vienas novietots paliktnis žurnāliem un laikrakstiem. Gan plaukti, gan paliktnis izskatījās pārblīvēti. Telpā atradās trīs rakstāmgaldi. Uz viena bija elektriskā rakstāmmašīna, bet visi trīs apkrauti ar dokumentiem, grāmatām un materiālu mapēm.

Kad pie viena galda vairs nav iespējams strādāt, — Luiss izskaidroja, — es vienkārši pārceļos pie cita.

Vaļējas durvis atklāja telpu, kur pa dienām strādāja sekretāre. Iegājis tajā, Luiss atgriezās ar divām konjaka glāzēm un pudeli Courvoisicr. Viņš ielēja.

Esmu bieži domājis, — sacīja Aleksis, — kas nodrošina finansu biļetenam sekmes un kā tas tiek sagatavots.

Es varu pastāstīt tikai par savējo, ko kompetenti vērtētāji atzīst par labāko starp citiem. — Luiss pasniedza Aleksim konjaka glāzi un pamāja uz atvērto cigāru kasti: — Tic ir Makanudo markas cigāri, labāku par tiem nav nekur. Turklāt šis pirkums samazina nodokļus.

Un kā tu to panāc?

Luiss iesmējās.

Paskaties uz cigāra lentīti. Par niecīgu samaksu firmas lentītes noņem un uzliek tādas, uz kā rakstīts D'Orseja finansu biļetens. Tā ir reklāma, tātad attiecas uz biznesa izdevumiem. Ikreiz, smēķējot kādu no šiem cigāriem, es ar gandarījumu atceros, ka esmu to veikli saņēmis no ASV valdības.

Aleksis paņēma vienu cigāru un ar patiku paostīja. Viņš jau sen bija pārstājis nosodīt tos, kas izmantoja dažādas metodes, lai izvairītos no nodokļiem. Kongress ir tās iestrādājis nodokļu likumos, un nevienu nevarēja vainot, ka viņš tās pielieto.

Atbildēšu uz tavu jautājumu, — Luiss D'Orscjs teica un aizdedzināja Alekša cigāru, tad savu un labsajūtā ievilka dūmu. — Es D'Orseja finansu biļetena nolūkus neslēpju. Tas ir domāts, lai elite kļūst bagātāka vai vismaz saglabā to, kas viņiem pieder.

To esmu pamanījis.

Aleksis zināja, ka katrs biļetens satur padomus naudas pelnīšanā: kurus vērtspapīrus pirkt, kurus pārdot, kura valūta droša un no kuras atbrīvoties, ar kādām precēm tirgoties, kuras ārzemju biržas izmantot vai no kurām izvairīties, kā bagātniekiem samazināt nodokļus, kā atvērt kontus Šveices bankās, kādi politiski notikumi varētu ietekmēt peļņu, sagaidāmās nelaimes, ko naudīgie varētu izmantot sev par labu. Šie saraksti vienmēr bija gari, biļetena tonis autoritatīvs un valdonīgs. Nekāda nenoteikta vai izvairīga runāšana.

Par nelaimi, — piebilda Luiss, — ir arī viltnieki un šarlatāni, kas kaitē nopietniem un godīgiem biļeteniem. Daži tā sauktie finansu biļeteni publicē laikrakstu izvilkumus un ir bezvērtīgi. Citi slavē atsevišķus vērtspapīrus, tāpēc ka brokeri viņiem par to maksā, lai arī tādas blēdības parasti atklājas. Ir varbūt pusducis vērtīgu biļetenu, un mans ir viens no pirmajiem šajā sarakstā.

Aleksis nodomāja, ka šī pastāvīgā platība varētu kaitināt, ja to teiktu kāds cits. Bet ar Luisu tā nebija, varbūt tāpēc, ka viņa lielie panākumi apstiprināja rakstīto. Un Luisa ultralabējos politiskos uzskatus Aleksis prata izvētīt, atstājot tīru finansiālu destilātu, kā cauri sietiņam izkāstu tēju.

Liekas, ka esi viens no maniem lasītājiem? — Luiss painteresējās.

Jā, banka tavu bijetenu pasūta.

Te ir jaunākais izdevums. Ņem to, lai gan pirmdien tas būs pastā.

Paldies, — Aleksis paņēma bāli zilo izdevumu, litografētu uz četrām rakstāmpapīra formāta lapām, kas bija salocītas un necila izskata. Manuskripts bija rakstīts uz rakstāmmašīnas ciešās rindās un vēl fotogrāfiski samazināts. Taču biļetena izskatīguma trūkumu pilnībā atsvēra doto padomu vērtība. Luiss lielījās, ka tic, kas seko viņa padomiem, katru gadu var savu kapitālu palielināt par ceturtdaļu vai pusi, bet dažkārt pat divkāršot un trīskāršot.

Kāds ir tavs noslēpums? — jautāja Aleksis. — Kā tu vari tik bieži uztaustīt patiesību?

Manas smadzenes līdzinās datoram, un tajās ievadīta trīsdesmit gadu informācija. — Luiss ievilka dūmu un ar kaulaino pirkstu piesita sev pie pieres. — Katra finansiālas informācijas drumstala, ko esmu jebkad uzzinājis, tur uzglabājas. Es varu jau izvērtēto informāciju attiecināt uz kādu jaunu parādību, salīdzināt pagātni un nākotni. Turklāt man ir kaut kas tāds, kā nav nevienam datoram — ģeniāla intuīcija.

Tad kādēļ pūlēties ap biļetenu? Kāpēc vienkārši nesakrāt bagātību?

Tas man nesagādās apmierinājumu. Nav konkurences. Turklāt, — viņš pasmaidīja, — man nemaz tik slikti neklājas.

Cik atceros, biļetena cena ir…

Trīssimt dolāru gadā par finansu biļetenu. Divi tūkstoši dolāru par personiskas konsultācijas stundu.

Esmu šad tad domājis, cik tev ir pasūtītāju.

Daudzi gribētu zināt. Taču tas ir rūpīgi glabāts noslēpums.

Piedod. Es negribēju okšķerēt.

Kāpēc gan nē? Tavā vietā arī es tā darītu.

Aleksim likās, ka šovakar Luiss ir vaļsirdīgāks un jūtas

sevišķi brīvi, salīdzinot ar citām tikšanās reizēm.

Varbūt es tev šo noslēpumu uzticēšu. Katram cilvēkam gribas palielīties. Man ir pāri par pieciem tūkstošiem pasūtītāju.

Aleksis ātri parēķināja un klusi iesvilpās. Tas nozīmēja apmēram pusotra miljona dolāru gada ienākumus.

Vēl bez tam, — Luiss atklāja, — katru gadu izdodu grāmatu un ik mēnesi sniedzu apmēram divdesmit stundas konsultāciju. Konsultācijas un grāmatas ienākumi sedz visus manus izdevumus, tā ka ienākumi no finansu bi|etcna ir tīrā pelņa.

Apbrīnojami! — iesaucās Aleksis. Taču varbūt tas nemaz tik pārsteidzoši nav. Katrs, kas Luisa padomiem paklausīja, savus abonēšanas izdevumus atguva simtkārtīgi. Turklāt likums atļāva gan abonēšanas maksu, gan konsultāciju izdevumus atskaitīt no ienākumiem, ko apliek ar nodokli.

Vai tev ir kāds vispārēja rakstura padoms tiem, kam ir nauda un kas to grib krāt vai ieguldīt?

Protams, ka ir. Lai katrs rūpējas par to pats.

Bet ko lai dara tāds, kas nezina, kā…

Tad lai uzzina. Iemācīties nav grūti un par savu naudu rūpēties ir interesanti. Uzklausi padomus, bet ar skepsi un piesardzību, izvēlies pats, kuriem sekot. Pēc kāda laika sapratīsi, kam uzticēties, kam nē. Lasi iespējami daudz, īpaši tādus biļetenus, kāds ir manējais. Tomēr nekad nedod kādam citam tiesības izlemt tavā vietā. Tas īpaši attiecas uz brokeriem, ar kuru palīdzību var pazaudēt visu, kas pieder, un vēl neuzticies banku trasta departamentiem.

Tev trasta departamenti nepatīk?

Nolādēts, Aleksi, tu taču labi zini, ka jūsu un citu banku reputācija šajā ziņā ir vienkārši briesmīga. Lielus kontus zināmā mērā apkalpo individuāli. Toties sīkie un vidējie visi atrodas vienā katlā vai arī ar tiem nodarbojas slikti apmaksāti un nekompetenti darbinieki, kas neatšķir spekulāciju uz cenu pieauguma rēķina no spekulācijas uz ccnu pazemināšanās rēķina.

Aleksis saviebās, bet neko neteica. Viņš zināja, ka, izņemot dažus gadījumus, viss, ko runāja Luiss, bija pilnīga patiesība.

Klusajā un cigāru piedūmotajā telpā, malkojot konjaku, abi vīrieši klusēja. Aleksis pāršķirstīja jaunāko biļetenu, tikai iepazīstoties ar saturu, jo vēlāk viņš to izlasīs rūpīgāk. Kā parasti, daļa teksta bija gluži tehniskas dabas.

Shēmas rāda, ka mēs esam iekļuvuši cenu pazemināšanās trešajā posmā. Dow—Joacs 200 dienu caurmērs tagad pārkāpts, un visi trīs saraksti kopā slīd uz leju. AD līnija sabrukusi.

Daudz vienkāršāks bija cits teksts:

Iesaku šādu valūtu proporciju. Šveices frankus 40% Holandes guldeņus 25% Vācu markas 20% Kanādas dolārus 10% Austrijas šiliņus 5% ASV dolārus 0%

Luiss saviem lasītājiem ieteica apmēram 40% kapitāla saglabāt zelta stieņu, monētu un zeltraktuvju vērtspapīru veidā.

Pastāvīga lappuse analizēja starptautiskos vērtspapīrus, norādot, kurus pārdot, kurus paturēt. Aleksis ātri apskatīja "pirkt" un "glabāt" sarakstus, tad pārlasīja "pārdot" sarakstu. Viņš pārsteigts apstājās pie rindām: Supranacionālās korporācijas — bez kavēšanās pārdot vērtspapīru tirgū.

Luis, šis padoms par Supranacionālo korporāciju — kāpēc tās vērtspapīri jāpārdod? Un turklāt nekavējoties? Jau gadiem ieteicāt to kā ilgtermiņa ieguldījumu.

Mājastēvs brīdi padomāja, tad atbildēja:

Par SuNatCo esmu kļuvis nemierīgs. No dažādiem neatkarīgiem ziņu avotiem saņēmu pārāk daudz negatīvas informācijas. Baumas par milzīgiem zaudējumiem, ko viņi slēpuši. Ziņas, ka starp filiālēm notiek krāpšanās norēķinos. Neapstiprināta ziņa no Vašingtonas, ka Lielais Džordžs Kvortermcins pašlaik meklē valdības subsīdiju, līdzīgu tai, ko saņēma Lockhccd, lai izkļūtu no grūtībām. Visu saskaitot kopā, jādomā — varbūt jā, varbūt nē — viņi var uzsēsties uz sēkļa. Bet piesardzības dēļ es saviem cilvēkiem iesaku atbrīvoties no šiem vērtspapīriem.

Tomēr viss, ko tikko teici, ir baumas un nepārbaudīta informācija, ko var saklausīt par jebkuru firmu. Vai ir kaut kas neapstrīdams?

Man nav. Iesaku pārdot, savas intuīcijas vadīts. Es tā reizēm rīkojos. Šī ir viena no tām. — Luiss D'Orsejs ielika cigāru pelnutraukā un nolika glāzi. — Varbūt piebiedrosimies dāmām?

Jā, — sacīja Aleksis un sekoja Luisam. Taču viņa domas vēl arvien kavējās pie Supranacionālās korporācijas.

4

Nebūtu gan domājis, — Nolans Veinraits runāja asi, — ka jums būs tik daudz nekaunības, lai te ierastos!

Kādreiz arī es tā domāju, — Mailza Istina balss liecināja, cik viņš uztraucies. — Es jau vakar gribēju jūs apmeklēt, bet nevarēju saņemties. Šodien veselu pusstundu staigāju pa ielu, mēģinādams sadūšoties.

Jūs to saucat par dūšu, bet es — par nekaunību. Bet, ja nu jūs esat šeit, ko īsti vēlaties?

Abi vīrieši stāvēja viens otram pretim Nolana Veinraita birojā. Viņi bija krasi pretstati: nepielūdzamais melnais un izskatīgais bankas drošības dienesta vadītājs un no cietuma izlaistais Tstins — izkāmējis, bāls, nedrošs, kas ne ar ko neatgādināja jautro un laipno operāciju daļas vadītāja vietnieku, kas bankā bija strādājis pirms vienpadsmit mēnešiem.

Telpa, kurā viņi atradās, salīdzinot ar citiem bankas birojiem, bija pieticīga. Vienkārši krāsotas sienas un pelēkas metāla mēbeles, ieskaitot Veinraita rakstāmgaldu. Uz grīdas bija paklājs, bet plāns un lēts. Banka šķieda naudu un māksliniecisko izdomu tām nodaļām, kas pelnīja naudu. Drošības dienests nebija to vidū.

Tātad, — atkārtoja Veinraits, — ko jūs no manis gribat?

Atnācu, lai lūgtu jūsu palīdzību.

Kāpēc lai es palīdzētu?

Jaunais cilvēks brīdi vilcinājās, tad, vēl arvien nervozēdams, atbildēja:

Es tagad zinu, ka manas apcietināšanas naktī jūs ar pirmo atzīšanos mani esat piekrāpis. Advokāts sacīja, ka tā bijusi nelegāla un nekad nebūtu izmantota tiesā. To jūs zinājāt. Bet man likāt domāt, ka tā ir īsta, un tāpēc es parakstīju arī otru atzīšanos FIB, nesaprazdams, ka ir starpība…

Vcinraita acis ai/domīgi sašaurinājās.

Pirms atbildu, gribu kaut ko uzzināt. Vai jums ir kāda ieskaņošanas ierīce?

Nē.

Kāpēc lai es jums ticētu?

Mailzs paraustīja plecus, tad salika rokas uz galvas, kā bija darījis pārmeklēšanas gadījumos cietumā.

Brīdi šķita, ka Veinraits atteiksies Mailzu pārmeklēt, tomēr viņš ātri un profesionāli to izdarīja. Mailzs nolaida rokas.

Es esmu vecs lapsa, — sacīja Veinraits. — Tādi čaji kā jūs domā mani noķert ar viltību, tad iesūdzēt tiesā. Vai cietumā esi izmācījies par advokātu?

Nē. Tikai uzzināju par atzīšanos.

Labi, jūs to pieminējāt, tāpēc šo to pastāstīšu. Skaidrs, ka tiesā ar to nevarētu neko iesākt. Skaidrs, ka es jūs piekrāpu. Un vēl kas: līdzīgos apstākļos es darītu tāpat. Jūs bijāt vainīgs, vai ne? Jūs gatavojāties nosūtīt Nunjezas kundzi uz cietumu. Kurš tad no mums rīkojas labāk?

Es tikai domāju…

Zinu jau, zinu, ko jūs domājāt. Jūs domājāt, ka atnāksiet, mana sirdsapziņa sāks asiņot, un mani varēs pierunāt atbalstīt kādu jūsu plānu vai kaut ko citu. Nē, mana sirdsapziņa neasiņo, un es jūs neatbalstīšu.

Mailzs īstins murmināja:

Man nebija nekāda plāna un, lūdzu, piedodiet, ka jūs traucēju.

Ko jūs īsti gribai?

Pagāja brīdis, viņi viens otru novērtēja. Tad Mailzs sacīja:

Darbu.

Te? Jūs esat zaudējis prātu.

Kāpēc? Es būtu visgodīgākais darbinieks, kas te jebkad strādājis.

Jā, kamēr kāds jūs atkal piespiestu zagt.

Tas gan nenotiks! — Uz kādu brīdi bija atgriezies Mailza īstina agrākais spars. — Vai tiešām ne jūs, ne kāds cits nespējat saprast, ka esmu šajā laikā kaut ko iemācījies? Uzzinājis, kas notiek, ja zog. Iemācījies nekad, nekad tā kaut ko vairs nedarīt. Vai jums nešķiet, ka nav tāda kārdinājuma visā pasaulē, kam es nespētu prelolies, lai tikai neatgrieztos cietumā?

Veinraits skarbi atbildēja:

Tas, kam es ticu vai neticu, nav svarīgi. Bankai ir savi noteikumi, un viens no tiem neatjauj darbā pieņemt nevienu, kas par kriminālnoziegumu atradies cietumā. Es nekā nevarētu grozīt pat tad, ja gribētu tā darīt.

Bet jūs varētu mēģināt. Ir taču darbi, kur kriminālai pagātnei nav nozīmes, kur nav pat iespējas būt negodīgam. Vai es nevarētu dabūt kaut ko tādu?

Nē. — Bet tad Veinraits kjuva ziņkārīgs. — Kāpēc jūs tik Joti gribat šajā bankā atgriezties?

Tāpēc, ka es nekur citur nevaru atrast darbu, it nekur, mani dažviet pat neielaiž pa durvīm, nav nekādu izredžu… — Mailza balss ietrīcējās. — Un tāpēc, ka esmu izsalcis.

Kā tā?

Veinraita kungs, es pirms trim nedēļām izkļuvu no cietuma pret solījumu laboties. Man jau pirms nedēļas aptrūka naudas. Neesmu trīs dienas ēdis. Es esmu izmisumā. — Mailza trīcošā balss tagad sāka drebēt. — Es atnācu… gribēju dzirdēt, ko teiksiet… tā bija mana pēdējā…

Kamēr Veinraits klausījās, viņa seja atmaiga. Viņš norādīja uz kādu krēslu.

Apsēdieties!

Tad izgāja priekštelpā un iedeva sekretārei piecus dolārus.

Aizejiet līdz kafetērijai un atnesiet divas rostbifa sviestmaizes un pinti piena.

Kad viņš atgriezās birojā, Mailzs Tstins sēdēja turpat, kur bijis, sakņupis un bez jelkādas izteiksmes sejā.

Vai jūsu policijas inspektors nevar palīdzēt?

Mailzs rūgti atbildēja:

Viņam ir simts septiņdesmit pieci tādi uzmanāmie kā es. Mums reizi mēnesī pie viņa jāpiesakās, un ko viņš var darīt? Darba nav. Viņš izsniedz tikai brīdinājumus.

Veinraits no pieredzes zināja šos brīdinājumus. Nesatikties ar citiem cietumniekiem, ko Tstins iepazinis cietumā; neapmeklēt zināmās noziedznieku satikšanās vietas. Ja bijušo cietumnieku pieķēra pārkāpumos, viņš tūliņ nonāca atpakaļ cietumā. Taču šie norādījumi bija nereāli un novecojušies. No cietuma iznākušie bija bez ienākumiem un bez darba, tāpēc palika tikai iespēja sadarboties ar noziedzīgo pasauli. Liels procents bija tādu, kas pēc kāda laika atgriezās cietumā.

Veinraits painteresējās:

Jūs tiešām esat meklējis darbu?

Visur, kur vien varēju iedomāties. Un nebiju izvēlīgs.

Šajās trīs nedēļās Mailza labākās izredzes bija virtuves

strādnieka vieta kādā pārblīvētā trešās šķiras itāļu restorānā. Darba vieta bija brīva, un īpašnieks, mazs vīriņš ar skumīgu seju, bija gatavs Mailzu pieņemt darbā. Kad Mailzs izstāstīja, ka ir bijis cietumā, jo tas viņam bija jādara, viņš ievēroja, ka īpašnieks pamet acis uz kasi. Tomēr viņš bija ar mieru, bet sieva, kas izskatījās pēc zaldāta brunčos, noteica:

Nē! Mēs nevaram riskēt. — Viņš pat lūdzās, bet viss bija bezcerīgi.

Visur citur viņa kā bijušā cietumnieka stāvoklis nedeva nekādas izredzes.

Ja es varētu jums palīdzēt, varbūt arī to darītu. — Kopš sarunas sākuma Veinraita balss bija kļuvusi laipnāka. — Bet nevaru. Te nekā nav. Ticiet man!

Mailzs drūmi pamāja:

Man liekas, ka to jau es varēju sagaidīt.

Ko jūs gatavojaties darīt tālāk?

Bet pirms Mailzs paguva atbildēt, atgriezās sekretāre, pasniegdama Veinraitam papīra turziņu un sīknaudu. Kad sieviete aizgāja, viņš izņēma pienu un abas sviestmaizes un nolika uz galda. īstins ieraudzīja un nevilšus aplaizīja lūpas.

Ja vēlaties, varat ēst tepat.

Mailzs ar drebošiem pirkstiem ātri attina pirmo sviestmaizi. Ja Veinraits šaubītos par Mailza izsalkumu, tagad viņš gūtu apstiprinājumu. Jaunais cilvēks ēdienu aprija. Kamēr drošības dienesta priekšnieks skatījās, viņa galvā sarosījās kāda doma.

Beigās Mailzs izdzēra pienu līdz pēdējai pilītei un noslaucīja lūpas. No sviestmaizēm nepalika ne drupačas.

Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu: ko jūs mēģināsiet darīt tālāk?

Mailzs manāmi vilcinājās, tad atbildēja:

Es nezinu.

Man liekas, jūs zināt gan. Un arī to, ka tagad jūs pirmoreiz kopš sarunas sākuma samelojāties.

Mailzs Tstins paraustīja plecus.

Vai tad tam vairs ir kāda nozīme?

Veinraits jautājumu atstāja neievērotu.

Mana doma ir tāda. Līdz šim jūs esat izvairījies no cilvēkiem, kurus iepazināt cietumā. Bet, tā kā jūs te nekā nepanācāt, jūs esat izlēmis iet pie viņiem. Jūs riskēsiet atgriezties cietumā.

Un, pie velna, kāda vēl man ir izeja? Ja jau tik daudz zināt, kāpēc prasāt?

Tātad jums ir šādi sakari?

Ja es sacīšu "jā!" — tagad Mailza balsī skanēja nicinājums, — jūs pagaidīsiet, kamēr aizeju prom, un tad zvanīsiet manam policijas inspektoram.

Veinraits sparīgi pakratīja galvu.

Nē, neatkarīgi no tā, ko izlemsim, apsolu to nedarīt.

Ko jūs domājat ar "ko izlemsim"?

Ir kaut kas, ko jūs varētu paveikt, ja vien jums nav bailes riskēt. Ļoti riskēt.

Kā šis risks izpaužas?

To uz brīdi vēl atstāsim. Ja būs vajadzīgs, pie šī jautājuma atgriezīsimies. Vispirms pastāstiet par cilvēkiem, ar ko iepazināties cietumā un ar ko tagad plānojat satikties. — Pamanīdams Mailza aizdomas, Veinraits piebilda: — Es jums dodu savu goda vārdu. Bez jūsu iepriekšējas atļaujas es neizmantošu neko no tā, ko man pastāstīsiet.

Kā es varu zināt, ka tas nav triks un jūs mani atkal nepiekrāpsiet?

To jūs nevarat zināt. Jums pirmo reizi jāriskē un man jāuzticas. Vai nu tā, vai arī ejiet projām un nenāciet atpakaļ.

Mailzs klusi sēdēja un domāja, reizēm nervozi aplaizīdams lūpas. Tad, nekādi neizrādot, ka ir izlēmis, viņš pēkšņi sāka runāt.

Viņš stāstīja, kā sākumā viņu uzmeklējis kāds Drummonburgas cietuma mafijas kameru ziņnesis. Viņš atnesis ziņu, ka viņa augļotājs, kas atrodas brīvībā, Igors Ominskis, ar iesauku Krievs, uzskata viņu, īstinu, par goda veci, jo viņš ne apcietināšanas laikā, ne vēlāk nav izpaudis Ominska un derību biroja vadītāja vārdus. Kā labvēlības pierādījumu ziņnesis bija pieminējis, ka Istina parāda procenti nekrāsies, kamēr viņš atrodas cietumā.

Mafijas kameru ziņnesis sacīja, ka Ominskis apturējis pulksteni, kamēr esmu iekšpusē.

Bet nu vairs neesat iekšpusē, — aizrādīja Vcinraits, — un jādomā, ka pulkstenis atkal iet.

Mailzs izskatījās norūpējies.

Jā, to es zinu. — Viņš bija tūliņ iedomājies, bet izlēmis, darbu meklējot, par to nedomāt. Viņš arī bija izvairījies no apkaimes, kur varēja sastapt Ominski un citus. Tas bija Dubultseptiņnieka veselības klubs, kas atradās tuvu pilsētas centram, un šo informāciju viņš bija saņēmis dažas dienas pirms cietuma atstāšanas. To visu viņš izstāstīja, atbildot uz Veinraita jautājumiem.

Skaidrs. Es šinī veselības klubā neesmu bijis, — domīgi teica bankas drošības dienesta vadītājs, — bet esmu par to dzirdējis. Tā ir mafijas satikšanās vieta.

Drummonburgas cietumā Mailzam izstāstīja, ka viņš iegūs sakarus, kas ļaus pelnīt naudu, no kā dzīvot un sākt atmaksāt parādus. Bet viņam nevajadzēja daudz, lai saprastu, ka tas nozīmēs darboties ārpus likuma. Šī doma, tāpat bailes no atgriešanās cietumā bija līdz šim viņu atturējušas no Dubultseptiņnieka kluba.

Ahā, tātad man bija taisnība. Jūs būtu no šejienes devies tieši turp.

Mīļais Dievs, Veinraita kungs! Es to negribēju darīt un negribu vēl šobrīd.

Ja mēs vienosimies, jūs varbūt varēsiet šo iespēju izspēlēt uz divām pusēm.

Kā?

Vai esat dzirdējis par slepenajiem aģentiem?

Mailzs īstins pārsteigts paskatījās uz jautātāju, tad

atbildēja:

Jā.

Tagad paklausieties uzmanīgi.

Veinraits sāka stāstīt. Pirms četriem mēnešiem, kad bankas drošības dienesta vadītājs bija redzējis sava aģenta Vika noslīcināto un sakropļoto līķi, viņš šaubījās, vai vispār vairs kādu sūtīt šajā bīstamajā darbā. Šausmīgā skata šokēts un juzdamies par notikušo personiski atbildīgs, viņš četrus mēnešus neko neuzsāka. Bet šī iespēja — Tstina bezcerīgais stāvoklis un iespējamie sakari ar kriminālajām aprindām — bija pārāk daudzsološa, lai to neizmantotu.

Vēl viens apstāklis: parādījās arvien vairāk viltotu Kcycharge kredītkaršu; šī nelaime jau vēlās kā lavīna. Taču nekas neliecināja, no kurienes tās nāk. Veinraits zināja, ka parastās metodes nebija palīdzējušas atklāt ne ražotājus, ne izplatītājus. Izmeklēšanu traucēja arī tas, ka federālā likumdošana neuzskatīja kredītkaršu viltošanu par kriminālnoziegumu. Bija jāpierāda krāpšana. Nepietika ar to, ka pierādīja krāpšanas mēģinājumu. Visu šo iemeslu dēļ drošības iestādes pievērsa daudz vairāk vērības citām viltošanas formām, kredītkaršu viltošanai veltot tikai paviršu uzmanību. Bankas nebija mēģinājušas šo likumu mainīt, un tas ļoti kaitināja centīgo profesionāli Nolanu Vcinraitu.

To visu bankas drošības dienesta priekšnieks rūpīgi izskaidroja Mailzam īstinam. Viņš atklāja savu plānu. Mailzs dosies uz Dubultseptiņnicka veselības klubu un uzņems tādus sakarus, kādi būs iespējami. Viņam jābūt iespējami picglaimīgam, jāiegūst uzticība, jāpieņem piedāvātās iespējas nopelnīt naudu.

Bet tas nozīmē dubultrisku. Ja jūs darīsiet kaut ko kriminālu, jūs apcietinās, tiesās un nosūtīs uz cietumu. Un jums neviens nevarēs palīdzēt. Ja jūsu policijas inspektors kaut ko pamanīs, ceļš atpakaļ uz cietumu ir drošs.

Toties, — Veinraits turpināja, — ja ne viena, ne otra no šīm nelaimēm nenotiks, jums jāmēģina kontaktus paplašināt, uzmanīgi jāklausās un jāvāc informācija. Sākumā ir labāk neizlikties ziņkārīgam. Sāciet lēnām, — brīdināja Veinraits. — Nesteidzieties, esiet pacietīgs. Ļaujiet, lai ar jums iepazīstas, tad citi jūs uzmeklēs.

Tikai tad, kad Mailzs būs pilnīgi pieņemts, viņam vajadzēs sākt meklēt informāciju, izrādīt piesardzīgu interesi par viltotām kredītkartēm, lai tās iegūtu savai vajadzībai, meklējot veidus, kā tikt tuvāk vietai, kur tās pārdod.

Vienmēr atradīsies kāds, — Veinraits turpināja, — kas pazīst kādu citu, kas savukārt zina vēl kādu, kas piedalās pasākumā. Tā var iekļūt organizācijā.

Tstinam būs regulāri jāuztur sakari ar Vcinraitu. Taču nekādā gadījumā tieši.

Doma par ziņojumiem atgādināja, ka jāizstāsta Mailzam par Viku. Viņš to izdarīja atklāti, neko neizlaižot. Viņš ievēroja, ka Mailzs Tstins nobāl, un atcerējās nakti Istina dzīvoklī, kad tik skaidri izpaudās jaunā cilvēka instinktīvās bailes no vardarbības.

Lai kas arī notiktu, — Veinraits tieši sacīja. — Es negribu, lai jūs vēlāk domātu vai stāstītu, ka neesmu jūs brīdinājis no briesmām. — Viņš brīdi domāja. — Un nu par naudu.

Ja Mailzs piekritīs uzņemties bankas slepenā aģenta uzdevumus, drošības dienesta priekšnieks garantēja piecsimt dolāru mēnesī, kamēr šī izmeklēšana beigsies. Naudu izmaksās ar starpnieku palīdzību.

Vai es būšu bankas darbinieks?

Nekādā gadījumā!

Atbilde bija nepārprotama un galīga. Veinraits izskaidroja:

Banka šajā pasākumā nebūs iejaukta. — Ja Mailzs Tstins šo lomu uzņemsies, viņš rīkosies pilnīgi viens. Ja viņš iekritīs un mēģinās iepīt Pirmo Amerikas tirdzniecības banku, liecības banka atspēkos un viņam neviens neticēs. — Kopš jūs notiesāja un nosūtīja uz cietumu, — sacīja Veinraits, — mēs par jums vairs nekā nezinām.

Mailzs saviebās:

Tas ir loti vienpusīgi.

Jā, tā ir. Tomēr atcerieties vienu: jūs atnācāt pie manis, nevis es pie jums. Tātad, kāda ir jūsu atbilde? Jā vai nē?

Ja jūs būtu manā vietā, kā jūs izlemtu?

Es neesmu jūsu vietā, un nav izredžu, ka būšu. Bet es tūlīt pateikšu, kā to visu saprotu. Jums ir ļoti maz iespēju izvēlēties.

Uz mirkli atgriezās Mailza Tstina senākais humors un jautrība.

Ja man būtu monēta, es to sviestu gaisā un lozētu. Tomēr laikam pazaudētu, vienalga, kura puse nokristu uz augšu. Man ir vēl viens jautājums.

Kāds?

Ja tas viss izdodas, un es sagādāju vajadzīgos pierādījumus, vai jūs pēc tam man palīdzēsiet atrast darbu PATB?

To es nevaru apsolīt. Jau teicu, ka šos noteikumus neesmu izstrādājis.

Tomēr jūsu spēkos būtu tos mazliet pabīdīt sāņus.

Pirms atbildes Veinraits kādu bridi domāja. Ja tā notiktu,

viņš ietu pie Alekša Vandervorta un izklāstītu Tstina lietu. Panākumi būtu tā vērti. Skaļi viņš sacīja:

Tādā gadījumā es mēģināšu. Tas ir viss, ko varu šobrīd solīt.

Jūs esat ciets cilvēks. Labi, es to darīšu.

Viņi pārrunāja par starpnieku.

Pēc šīs sarunas, — brīdināja Veinraits, — mēs vairs nesatiksimies. Tas ir pārāk bīstami, jo iespējams, ka mums vienam vai otram kāds seko. Vajadzīgs cilvēks, kas var abos virzienos nodot ziņojumus un arī naudu, tāds, kam mēs abi pilnīgi uzticamies.

Mailzs lēnām sacīja:

Es domāju par Huanitu Nunjezu. Ja viņa to uzņemtos.

Veinraits neticēja savām ausīm.

Kasiere, kuru jūs…

Jā, bet viņa man piedeva. — Viņa balsī ieskanējās sajūsma un satraukums. — Es biju pie viņas, un — lai debesis viņu svētī — viņa man piedeva!

Kaut kas neticams!

/ūsviņai pajautājiet. Viņai nav nekāda iemesla to darīt. Bet man šķiet, es domāju, ka viņa… varbūt piekritīs.

5

Cik patiesības bija Luisa D'Orseja pareģojumā par Supranacionālo korporāciju? Cik droša bija pati Supranacionālā korporācija? Šie jautājumi joprojām satrauca Aleksi Vandervortu.

Sestdienas vakarā Aleksis un Luiss bija runājuši par SuNatCo akcijām. Atlikušo nedēļas nogali Aleksis pavadīja, apsverot D'Orseja finansu biļetena ieteikumu pārdot

Supranacionālās korporācijas akcijas par tirgus piedāvāto cenu, tāpat Luisa šaubas par konglomerāta tālāko likteni.

Šis temats bija bankai ļoti svarīgs, tas bija pat bankas pastāvēšanas jautājums. Tomēr bankas aprindās tā vēl arvien bija delikāta situācija, un Aleksis zināja, ka jārīkojas uzmanīgi.

Pirmkārt, Supranacionālā korporācija bija ievērojams bankas klients, un katrs klients būtu sašutis, uzzinot, ka banka, ar ko tas sadarbojas, izplata nelabvēlīgas baumas, īpaši ja tām nav pamata. Aleksis nešaubījās: ja viņš sāks meklēt pierādījumus, to drīz zinās Joti daudz cilvēku.

Taču vai šīs baumas ir bez pamata? Tiesa — kā Luiss D'Orscjs atzina — tām nebija īsta apstiprinājuma. Bet tāds pat bija sākums tik iespaidīgiem bankrotiem, kādi noritēja Penn Centrālajā dzelzceļa sabiedrībā, finansu firmā Equity Funding, Franklina Nacionālajā bankā, Security Nacionālajā bankā, Amerikas Trasta bankā, Sandjego Amerikas nacionālajā bankā un daudzās citās. Tām sekoja milzīgā aviācijas firma Lockheed, kas gan nebankrotēja, bet tikai tāpēc, ka ASV valdība to izglāba ar prāvu naudas aizdevumu. Šajā brīdī Aleksis skaidri atcerējās Luisa D'Orseja piebildi, ka SuNatCo vadītājs Kvortermeins Vašingtonā meklējis Lockheed tipa aizdevumu, ko Luiss gan sauca par subsīdiju, kas varēja izrādīties tuvāk patiesībai.

Iespējams, ka Supranacionālajai korporācijai ir īslaicīgas naudas grūtības, kas varēja gadīties visspēcīgākajām firmām. Aleksis cerēja, ka tas vai vēl kas nenozīmīgāks izrādīsies patiesība. Taču kā viens no PATB vadošajiem darbiniekiem Aleksis nevarēja atļauties nedarīt neko un cerēt, ka viss būs labi. SuNatCo korporācijai bija piecdesmit miljoni dolāru bankas naudas; tāpat, izmantojot līdzekļus, kas bija nodoti bankas rīcībā, trasta departaments bija iepircis milzīgus daudzumus Supranacionālās korporācijas akciju, un šis fakts Aleksim, kad vien viņš to iedomājās, vēl arvien lika nodrebēt.

Viņš izlēma: lai šo lietu izpētītu godīgiem līdzekļiem, jāinformē Rosko Heivords.

Pirmdien no rīta pa paklājiem izklāto 36. stāva gaiteni viņš aizgāja līdz Hcivorda birojam. Aleksis paņēma līdz D'Orseja finansu biļetena jaunāko izdevumu, ko Luiss sestdienas vakarā bija iedevis.

Heivords nebija uz vietas. Draudzīgi uzsmaidījis vecākajai sekretārei Dorai Kelegenai, Aleksis devās uz Heivorda biroju un nolika biļetenu uz galda. Viņš bija informāciju par SuNatCo apvilcis ar sarkanu svītru un pievienojis zīmīti:

Rosko!

Domāju, ka jums tas jāzina.

A.

Tad Aleksis atgriezās savā birojā.

Pēc pusstundas, sarkani pietvīcis, Heivords iedrāzās birojā un nosvieda biļetenu uz Alekša rakstāmgalda.

Vai jūs uz mana galda uzlikāt šīs pretīgās, apvainojošās pseidoziņas?

Aleksis norādīja uz savu zīmīti:

Tas ir redzams.

Tad, lūdzu, turpmāk pasargājiet mani no aplamībām, ko tas uzpūtīgais nejēga raksta.

Nu, nu! Protams, Luiss D'Orsejs ir uzpūtīgs, un daļa no tā, ko viņš publicē, tāpat kā jums, arī man nepatīk. Tomēr viņš nav nejēga, un viņa ieskati ir vērā ņemami.

Jūs tā varat domāt! Bet ir citi, kam tā neliekas. Iesaku jums izlasīt šo rakstu. — Un Heivords uzsvieda uz galda atvērtu žurnālu.

Aleksis, pārsteigts par Heivorda satraukumu, mierīgi atteica:

Esmu to lasījis.

Tas bija žurnāls Forbcs, kurā publicēts divu lappušu garš, iznīcinošs uzbrukums Luisam D'Orsejam. Aleksis, to lasot, bija nodomājis, ka rakstā ir daudz ļaunuma un maz patiesības. Bet tas vēlreiz pasvītroja, ka finansu firmu prese bieži uzbruka D'Orseja finansu biļetenam. Aleksis aizrādīja:

Pirms kāda gada arī Wall Street Journal publicēja kaut ko līdzīgu.

Mani pārsteidz jūsu neziņa, ka D'Orsejam nav absolūti nekādas izglītības vai kvalifikācijas, lai viņš būtu tiesīgs uzstāties kā finansu padomnieks. Savā ziņā mani traucē tas, ka viņa sieva te strādā.

Aleksis asi atcirta:

Edvīna un Luiss D'Orscji savas profesionālās lietas ļoti rūpīgi nošķir, kā jūs labi zināt. Kas attiecas uz kvalifikācijām, atļaujiet atgādināt, ka daudzi padomnieki ar universitātes grādiem nav spējuši prognozēt finansu situācijas. Luiss D'Orscjs turpretim bieži pierādījis, ka viņš to prot.

Tikai ne Supranacionālās korporācijas gadījumā!

Jums tātad liekas, ka SuNatCo ir labā finansiālā stāvoklī?

Šo jautājumu Aleksis uzdeva mierīgi, ne lai strīdētos, bet lai uzzinātu otra cilvēka domas. Taču jautājums uz Rosko Ilcivordu atstāja gandrīz vai eksplozijas iespaidu. Viņš dusmīgi skatījās cauri savām bezietvara acenēm, seja pietvīka vēl sarkanāka.

Esmu pārliecināts, ka nekas jūs tā nesajūsminātu kā nepatikšanas SuNatCo un līdz ar to arī man.

Nē, tas nav mans…

Ļaujiet man pabeigt! — Ilcivorda seja dusmās raustījās. — Esmu ievērojis daudzas jūsu maziskās intrigas, cenšanos sēt šaubu sēklu, kāds ir arī šis gadījums, — viņš pamāja uz D'Orscja finansu biļetenu. — Tagad es palūgšu to visu pārtraukt. Supranacionālā korporācija bija un vēl tagad ir moderna, progresīva firma ar labu vadību un augstu peļņu. Lai kā jūs skaustu, SuNatCo kontu bankai ieguvu es, un tas bija mans panākums. Tā arī tagad ir tikai mana darīšana. Es jūs brīdinu: rokas nost no SuNatCo!

Hcivords apsviedās un izdrāzās no biroja.

Aleksis Vandervorts vairākas minūtes sēdēja sastindzis, mēģinādams saprast, kas te nule bija noticis. Dusmu izvirdums viņu ļoti pārsteidza. Divarpus gados, ko viņi bija kopā nostrādājuši, Aleksim ar Heivordu gadījās nesaskaņas, reizēm pavīdēja savstarpēja nepatika. Taču Hcivords vēl nekad nebija zaudējis kontroli pār sevi, kā tas notika šorīt.

Aleksim likās, ka viņš zina iemeslu. Ar šo izvirdumu Hcivords mēģināja noslēpt savas bažas. Jo vairāk Aleksis par to domāja, jo ciešāk pārliecinājās, ka viņam ir taisnība.

Pirms šodienas sarunas Aleksis bija daudz domājis par Supranacionālo korporāciju. Tagad radās jautājums: vai arī Hcivords norūpējies par SuNatCo? Ja tā, kas notiks tālāk?

Tā domājot, viņš kaut ko atcerējās. Tā bija daļa no kādas nesenas sarunas. Aleksis nospieda iekšējā tālruņa pogu un palūdza sekretārei:

Pamēģiniet atrast Brakcnas jaunkundzi.

Pagāja piecpadsmit minūtes, un viņš izdzirda Margotu mundri sakām:

Ceru, ka tev vajadzīgs kas svarīgs. Mani izsauca no tiesas zāles.

Tici, ka tā ir, Brakcna! — viņš netērēja laiku. — Tavā universālveikala izmeklēšanā, par ko stāstīji sestdienas vakarā, tu izmantoji kādu privātu izmeklētāju.

Jā, Vernonu Džeksu.

Man liekas, ka Luiss arī viņu pazīst vai kaut ko zina par viņu.

Taisnība.

Luiss sacīja, ka viņš ir labs izmeklētājs, kas strādājis kādā SEC sakarībā.

Arī es to esmu dzirdējusi. Droši vien tāpēc, ka Vernonam ir zinātniskais grāds ekonomikā.

Aleksis pievienoja šo informāciju piezīmēm, kas viņam jau bija.

Vai Džckss ir piesardzīgs? Uzticams?

Pilnīgi.

Kā lai viņu atrodu?

Es viņu atradīšu. Pasaki, kur un kad tu viņu vēlies satikt.

Manā birojā. Un noteikti šodien.

Aleksis noskatīja plikpauraino, nevīžīgi ģērbto un neievērojamo cilvēku, kas sēdēja viņam pretim biroja konferenču telpā. Bija pēcpusdienas vidus.

Aleksis vērtēja, ka Džeksain ir mazliet pāri piecdesmit. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kam pieder nīkulīgs mazpilsētas pārtikas veikals. Kurpes bija nobrāztas un uz žaketes rēgojās kāds ēdiena traips. Aleksis jau bija uzzinājis, ka Džekss savā laikā bija IRS [16] izmeklētājs, pēc tam sācis strādāt privāti.

Man stāstīja, ka jums esot zinātniskais grāds ekonomikā.

Otrs nevērīgi paraustīja plecus.

Vakara skolā. Zināt, kā tas ir. Ja laika par daudz… — viņa balss apklusa, teikto pilnīgi neizskaidrojot.

Kā ar grāmatvedību? Vai par to daudz zināt?

Diezgan. Pašlaik mācos par zvērinātu grāmatvedi.

Aleksis bija uzķēris.

Arī vakara skolā, vai ne?

Nu kā tad. — Neliels smaidiņš.

Džeksa kungs, — sāka Aleksis.

Parasti mani sauc par Vcrnonu.

Vernon, es pašlaik apsveru jums uzdot kādu izmeklēšanu. Tai jābūt pilnīgi diskrētai, un tā jāveic ļoti ātri. Vai esat dzirdējis kaut ko par Supranacionālo korporāciju?

Protams.

Es gribu izpētīt šīs firmas finansiālo stāvokli. Bet tai jābūt — man nav labāka vārda — okšķerēšanai no ārpuses.

Džekss atkal pasmaidīja.

Vandervorta kungs, — nu viņa balss bija sparīgāka. — Tas ir mans īstais darba lauks.

Viņi vienojās, ka darbs ilgs mēnesi, bet starplaikā Aleksis saņems ziņojumus. Neviens nedrīkst zināt, ka izmeklēšana notiek bankas interesēs. Nedrīkst uzsākt neko pretlikumīgu. Izmeklētāja atalgojums būs piecpadsmit tūkstoši dolāru un vēl izdevumu atmaksa. Pusi šī atalgojuma izmaksās tūliņ, bet otru pusi, kad izmeklēšana būs pabeigta. Atalgojums būs no PATB operatīvajiem līdzekļiem. Aleksis zināja, ka ar laiku viņam nāksies par šo naudu atskaitīties, bet nolēma visu izdomāt vēlāk.

Kad Džekss bija aizgājis, zvanīja Margota.

Vai tu viņu pieņēmi darbā?

Jā.

Vai viņš atstāja labu iespaidu?

Aleksis izlēma spēlēt spēli.

Ne sevišķi.

Margota maigi iesmējās.

Iespaids neizpaliks. Gan jau redzēsi.

Bet Aleksis cerēja, ka Džekss nekā slikta neatradīs. Viņš karsti cerēja, ka Luisam D'Orscjam nav taisnība un ka nelabvēlīgas baumas par Supranacionalo korporāciju tā ari paliks tikai baumas.

Tās dienas vakarā Aleksis devās uz Ārstniecības centru, ko apmeklēja periodiski. Viņš sāka šos apmeklējumus ienīst. Tie bez izņēmuma radīja depresiju. Viņš turpināja te nākt pienākuma dēļ. Vai arī tā bija vainas sajūta? Viņš pats to nezināja.

Kā parasts, māsiņa viņu aizveda uz Sīlijas istabu un tur atstāja. Kad viņa aizgāja, Aleksis apsēdās un runāja, lai cik bezsaturīga un vienpusīga šī saruna bija. Viņš stāstīja visu, kas ienāca prātā, bet Sīlija ne ar ko neapstiprināja, ka dzird teiktos vārdus vai pat sajūt, ka kāds ir istabā. Kāda agrāka apmeklējuma laikā viņš bija izmēģinājis buldurēt mu|ķības, lai redzētu, vai viņas tukšais skatiens mainīsies. Tas nemainījās, bet viņam par sevi bija kauns, un viņš to vairs nekad neatkārtoja.

Viņš bija pieradis Sīlijas apmeklējumu reizēs tarkšķēt, pats sevī neklausoties, kamēr otra prāta puse risināja citus jautājumus. Šovakar, starp citām lietām, viņš stāstīja:

— Mūsdienās cilvēkiem ir visādas problēmas, Sīlija. Par tām vēl pirms nedaudziem gadiem neviens nedomāja. Katram gudri izdomātam priekšmetam līdzi nāk ducis jautājumu un lēmumu, ko neviens līdz šim nav risinājis. Piemēram, elektriskais konservu kārbu atveramais. Ja tāds pieder — man tāds dzīvoklī ir — tūliņ jāizdomā, kur to ieslēgt, kā un kad lietot, kā tīrīt, ko darīt, ja tas sabojājas. Tās ir problēmas, kas mums ir elektrisko konservu kārbu attaisāmo dēj. Ja tādu nebūtu, nebūtu arī problēmu. Kam tāds elektrisks konservu kārbu attaisāmais vispār vajadzīgs? Un, runājot par problēmām, man pašlaik ir vairākas, gan personīgi, gan bankā. Šodien atkal uzradās liela problēma. Savā ziņā tev te ir labāk…

Aleksis apklusa, saprotot, ka runā muļķības un blēņas. Te nevienam nebija labāk. Te, šajā mijkrēšļa ceturtdaļdzīvē?

Taču Sīlijai nekad vairs nekā cita nebūs. Pēdējos mēnešos tas bija kļuvis pavisam skaidrs. Vēl pirms gada varēja manīt viņas agrāko, mcitenīgo un trauslo skaistumu. Tagad tas bija zudis. Viņas kādreiz tik krāšņie zelta mati nu kjuvuši nespodri un plāni. Ādai pelēcīga nokrāsa. Vietām tā bija saskrāpēta.

Agrāk Sīlijas embrija pozai bija gadījuma raksturs, tagad viņa tā pavadīja lielāko daļu laika. Lai gan Sīlija bija par Aleksi desmit gadus jaunāka, viņa atgādināja gadus divdesmit par viņu vecāku sievieti.

Bija pagājuši gandrīz pieci gadi, kopš Sīlija atradās Ārstniecības centrā. Šajā laikā viņa bija pilnīgi pielāgojusies slimnīcas režīmam un izskatījās, ka tas tā būs uz visiem laikiem.

Skatoties uz savu sievu un turpinot runāt, Aleksis juta līdzcietību un skumjas, bet viņam vairs nebija piederības sajūtas un patikas. Varbūt vajadzētu šīs jūtas censties atdzīvināt, bet viņš bija godīgs pret sevi, zināja, ka tas vairs nav iespējams.

Viņš atcerējās sarunu ar dakteri Makkārtneju dienu pēc tam, kad Bens Roselli tik negaidīti paziņoja par savu drīzo aiziešanu, tātad pirms gandrīz vienpadsmit mēnešiem. Atbildot uz jautājumu, kā Sīlija uzņemtu ziņu, ka Aleksis no viņas šķiras un precas no jauna, ārsts bija atbildējis: tas varētu nozīmēt pilnīgu ārprātu.

Un vēlāk Margota bija deklarējusi: es nevēlos Sīlijas ārprātu ņemt uz savas sirdsapziņas un uz tavējās arī nē.

Šovakar Aleksis centās izprast, vai Sīlijas saprāts jau tagad nav ārprāta bezdibenī. Tomēr, pat ja tā būtu, viņš vēl arvien vilcinājās sākt nežēlīgo šķiršanās procesu.

Viņš nebija pārcēlies uz dzīvi pie Margotas, nedz sieviete pie viņa. Margota likās apmierināta ar vienu vai otru no šīm iespējām. Aleksis toties gribēja viņu apprecēt un to bez šķiršanās nevarēja. Pēdējā laikā viņš juta, ka Margota par šo neizlēmību kļūst mazliet nepacietīga.

Cik dīvaini, ka viņš, pieradis pieņemt svarīgus lēmumus bez kavēšanās un pārdomām Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, savā privātajā dzīvē nevar sakārtot tik vienkāršas lietas.

Aleksis saprata, ka šīs problēmas pamatā ir viņa vainas apziņa. Pirms daudziem gadiem viņš varēja vairāk izjust, mīlēt un saprast, tā izglābjot savu jauno, nervozo, nedrošo sievu no nelaimes, kas viņu piemeklējusi. Ja viņš būtu bijis uzmanīgāks vīrs un mazāk veiksmīgs baņķieris, nelaime varbūt varēja nenotikt.

Un tāpēc viņš tc pastāvīgi atgriezās un centās darīt to mazumiņu, ko vēl spēja.

Kad bija laiks slimnīcu atstāt, viņš piecēlās un gāja uz Sllijas pusi, lai noskūpstītu viņai pieri, kā allaž darīja. Taču šovakar viņa rāvās nost un savilkās vēl ciešāk. Acīs pēkšņi atspīdēja bailes. Viņš nopūtās un atmeta šo nodomu.

Ar labu nakti, Sīlija! — teica Aleksis.

Atbildes nebija, un viņš devās projām, atstājot sievu viņas vientulības pasaulē.

Nākamajā rītā Aleksis lūdza sekretārei ataicināt Nolanu Veinraitu. Viņš izstāstīja drošības dienesta vadītājam, ka apmaksu Vernonam Džeksam kārtos Vcinraita birojs. Atbildību par izdevumiem uzņemsies Aleksis pats. Vcinraits arī neprasīja atklāt izmeklēšanas nolūku. Aleksim šķita, ka vēl kādu laiku būs labāk, ja iespējami mazāk cilvēku zinās par izmeklēšanu un tās mērķi.

Nolanam Veinrailam arī bija kas ziņojams Vandervortam. Tā bija viņa noruna ar Mailzu Tstinu, kas apņēmies būt bankas slepenais aģents. Alekša reakcija bija momentāna.

Nē, es šo cilvēku nekad vairs negribu nodarbināt nekādos bankas darbos.

Tas nebūs darbs bankā, — atbildēja Vcinraits. — Mēs vienojāmies, ka viņam ar banku nav nekāda sakara. Naudu viņš saņems banknotēs, nebūs nekāda norādījuma, no kurienes tā nāk.

Tā ir mata skaldīšana, Nolan. Vienādi vai otrādi, bet viņš strādās mums, un tam es nevaru piekrist.

Ja nepiekritīsiet, — sūdzējās Vcinraits, — jūs man sasicsiet rokas, neļausiet strādāt.

Lai strādātu, jums nav jāpieņem darbā notiesāts zaglis.

Vai esat dzirdējis, ka var labi izmantot vienu, lai noķertu citu?

Tad vismaz tādu, kas nav zadzis no šīs bankas.

Tā viņi dedzīgi strīdējās. Bet Aleksis beidzot negribīgi padevās. Pēc tam viņš jautāja:

Vai Tstins saprot, cik liels ir risks?

Viņš saprot.

Vai viņam pastāstījāt par pirmo aģentu? — Par Viku Aleksis bija uzzinājis pirms vairākiem mēnešiem.

Jā.

Man šī doma vēl arvien nemaz nepatīk.

Jums patiks vēl mazāk, ja viltoto Keycharge kredītkaršu skaits turpinās pieaugt tik strauji, kā tas pašlaik notiek.

Aleksis nopūtās.

Labi, tā ir jūsu nodaļa, jums ir tiesības to vadīt pēc saviem ieskatiem. Tāpēc es piekrītu. Gribu tomēr norādīt uz vienu apstākli. Ja jums ir iemesls domāt, ka Tstins ir briesmās, tad tūlīt mēģiniet viņu glābt.

Es to esmu paredzējis.

Veinraits bija priecīgs, ka ir uzvarējis, lai arī cīņa bija grūtāka, nekā viņš bija domājis. Tomēr viņš nepieminēja, ka vēlas pierunāt Iluanitu Nunjezu darboties par starpnieci. Galu galā, viņš rezumēja, principā tagad ir norunāts, kāpēc apgrūtināt Aleksi ar detaļām?

6

Aizdomas un ziņkārība plēsa Iluanitu Nunjezu uz pusēm. Aizdomas tāpēc, ka viņai nepatika bankas drošības dienesta viceprezidents Nolans Veinraits un Huanita viņam neuzticējās. Bet ziņkārība mudināja drīzāk uzzināt, kāpēc viņš grib aprunāties, turklāt slepeni.

Viņai neesot jārūpējas, bija sacījis Veinraits, kad piezvanīja uz pilsētas centra filiāli. Viņam gribētos, lai viņi būtu tikai divi vien un varētu runāt slepeni.

Jautājums ir par to, vai jūs gribētu palīdzēt kādam citam.

Jums pašam?

Nē, patiesībā nevis man.

Kam tad?

To jums labprātāk pastāstīšu personīgi.

No balss Huanita manīja, ka Veinraits mēģina būt draudzīgs. Taču šādu draudzību viņa nepieņēma, atceroties, cik nejūtīgi un skarbi viņš bija pratinājis toreiz, kad viņu turēja aizdomās par zādzību. Šīs atmiņas nespēja dzēst pat viņa vēlākā atvainošanās. Viņa šaubījās, vai jebkad to aizmirsīs.

Lai nu kā, bet viņš bija viens no PATB vadošajiem darbiniekiem, kamēr viņa tikai kasierīte.

Nu, — atbildēja Huanita, — es esmu te uz vietas un, kad pēdējo reizi palūkojos, tunelis bija vaļā. — Viņa bija domājusi, ka Veinraits atnāks pie viņas vai sacīs, lai viņa dodas uz drošības dienesta biroju. Taču Veinraits viņu pārsteidza.

Būtu labāk, ja mēs nesatiktos bankā, Nunjezas kundze. Kad izskaidrošu iemeslus, jūs sapratīsiet. Kā būtu, ja es šovakar aizbrauktu pie jums mājās un mēs varētu mašīnā parunāties?

To es nevaru, — nu viņa kļuva vēl aizdomīgāka.

Citiem vārdiem, šovakar nevarat?

Jā.

Bet rītvakar?

Huanita tīšām kavējās, lai varētu izdomāt, ko sacīt.

Es jums paziņošu, — viņa noteica.

Labi, lūdzu, piezvaniet man rīt, cik agri vien varat. Lūdzu, nevienam nestāstiet par mūsu sarunu. — Veinraits nolika klausuli.

Un nu bija nākošais rīts — trešās septembra nedēļas otrdiena. Jau no paša rīta Huanita domāja, ka jāzvana Veinraitam, citādi zvanīs viņš.

Viņa vēl arvien bija nemierīga. Reizēm viņai likās, ka spēj saost nepatikšanas jau pa gabalu, un nupat tā bija. Ieradusies darbā, Huanita gribēja lūgt padomu D'Orsejas kundzei, kuru redzēja sēžam uz paaugstinājuma bankas otrā pusē. Tomēr vilcinājās, atcerēdamās, ka Veinraits bija brīdinājis par sarunu nevienam nestāstīt. Un tas modināja viņā ziņkārību vairāk nekā viss pārējais.

Šodien Huanita nodarbojās ar jaunajiem kontiem. Viņai blakus atradās tālrunis. Brīdi nolūkojusies uz aparātu, viņa pacēla klausuli un piezvanīja uz drošības dienestu. Pēc mirkļa Veinraita zemā balss jautāja:

Vai varat to izkārtot šovakar?

Ziņkārība uzvarēja.

Jā, bet ne uz ilgu laiku. — Viņa paskaidroja, ka nevar Estcllu ilgāk par pusstundu atstāt vienu.

Ar to pietiks. Cikos un kur?

Sāka krēslot, kad Nolana Veinraita mustangs pieslīdēja pie Austrumu foruma īres nama, kurā Huanita Nunjeza dzīvoja. Pēc brīža viņa iznāca pa parādes durvīm, tās rūpīgi aiz sevis aizverot. Veinraits pasniedzās un atvēra mašīnas durvis. Sieviete iekāpa.

Viņš palīdzēja aizsprādzēt drošības jostu, tad sacīja:

Paldies, ka piekritāt sarunai ar mani.

Pusstundu, ne minūti vairāk. — Huanita pat nemēģināja būt draudzīga un jau tagad sāka nervozēt par Estellu.

Bankas drošības dienesta priekšnieks pamāja un izbrauca uz ielas. Kādu gabalu viņi brauca klusējot, tad izgriezās uz lielas ielas, kur starp braucamajām joslām bija zālājs un koki, bet abās malās spoži apgaismoti veikali. Turpinot ceļu, Veinraits ierunājās:

Cik dzirdēju, jūs apmeklējis jaunais Tstins.

Viņa atbildēja ar jautājumu:

Kā jūs to zināt?

Viņš pats man pastāstīja. Arī to, ka jūs esot viņam piedevusi.

Ja jau viņš tā teica, tad jūs visu zināt.

Huanita, vai es drīkstu jūs tā saukt?

Tā mani sauc, kāpēc gan jūs nedrīkstētu?

Veinraits smagi nopūtās.

Huanita, es jau jums vienreiz teicu, ka ļoti nožēloju, kā pret jums toreiz izturējos. Ja jūs vēl arvien esat dusmīga, tad tur nekā nevarēs darīt.

Viņa mazliet atmaiga:

Bueno [17] . Izstāstiet, ko no manis gribat.

Gribu zināt, vai jūs būtu gatava palīdzēt īstinam.

A, tātad viņš ir tas!

Jā.

Kāpēc lai es to darītu? Vai ar piedošanu nebija diezgan?

Ja jūs prasāt manus ieskatus, tad es domāju, ka pat vairāk nekā diezgan. Taču viņš pats ieteica, ka jūs varētu…

Viņa pārtrauca:

Kādu palīdzību?

Pirms jums to izstāstu, gribu saņemt solījumu, ka par šīvakara sarunu nevienam nestāstīsiet, un tā paliks tikai starp mums.

Viņa paraustīja plecus.

Kam lai es stāstītu? Labi, es apsolu.

īstins uzņēmās kādu izmeklēšanu. Tā bankai ir ļoti svarīga, kaut neoficiāla. Ja to varēs paveikt, viņu varbūt atjaunos darbā, un to viņš ļoti gribētu. — Veinraits apklusa, un uzmanīgi apbrauca smago mašīnu ar piekabi, kas lēni virzījās uz priekšu. Viņš turpināja: — Sī izmeklēšana ir bīstama. Tā būtu vēl bīstamāka, ja Tstins sazinātos tieši ar mani. Mums abiem vajag starpnieka, kas var nodot informāciju abos virzienos.

Un jūs izlēmāt, ka es būšu starpniece?

Nē, neviens nav to izlēmis, es tikai jautāju, vai jūs to gribētu darīt. Ja jūs būsiet ar mieru, tas palīdzētu Mailzam veikt kaut ko arī savā labā.

Un vai Mailzs būtu vienīgais, kam tas palīdzētu?

Nē, — Veinraits atzina. — Tas palīdzētu gan man, gan arī bankai.

Tā jau es domāju.

Gaišā iela palika aizmugurē, un viņi šķērsoja upi, kas tumsā tālu lejā drūmi vizēja. Tilta segums bija no metāla režģiem, un riepas, pa to braucot, skaļi dūca. Aiz tilta bija starpštatu ātrccļa uzbrauktuve. Veinraits uzbrauca uz tās.

Izmeklēšana, par ko jūs runājat, — Huanita mudināja. — Lūdzu, pastāstiet mazliet vairāk. — Viņas balss bija neskanīga un klusa.

Labi, es tā darīšu. — Viņš stāstīja, ka Mailzs Tstins darbosies slepeni, izmantojot cietumā iegūtos sakarus, un kādus pierādījumus viņš meklēs. Veinraits domāja, ka nav vērts neko slēpt, jo to, ko viņš Iluanitai neizstāstīs, viņa tik un tā uzzinās vēlāk. Tāpēc viņš arī pieminēja Vika noslepkavošanu, izlaižot tikai nepatīkamākās detaļas. — Es nesaku, ka tas pats notiks ar īstinu. Katrā ziņā es darīšu visu, lai nekas slikts nenotiktu. Bet stāstu to tāpēc, lai jūs zinātu, cik šī izmeklēšana bīstama, jo arī viņš pats to zina. Ja jūs viņam palīdzētu, tas daudz nozīmētu viņa drošībai.

Un kas gādās par manu drošību?

Jums nevarētu draudēt nekādas briesmas. Jūsu vienīgie sakari būs ar mani un īstinu. Neviens cits to nezinās, un mēs gādāsim, lai tas tā paliek.

Ja jau jūs nebaidāties, tad kāpēc mēs satiekamies slepus?

Tikai drošības dēj. Lai nodrošinātos, ka mūs neredz kopā un nevar noklausīties.

Iluanita pagaidīja, tad teica:

Vai tas ir viss? Jums nav nekā cita, ko man stāstīt?

Veinraits atbildēja:

Liekas, ka tas ir viss.

Viņi tagad bija uz ātrceļa un Veinraits brauca pa labo malu ar 45 jūdžu ātrumu stundā. Pa kreisi garām steidzās citas automašīnas. Pretējā pusē mašīnas brauca trīs rindās, bet ātrums bija tāds, ka acs samanīja tikai neskaidras formas. Drīz viņš nogriezīs uz apvedceļa, uzbrauks uz ātrceļa otrā pusē un dosies atpakaļ. Huanita sēdēja viņam blakus un skatījās tieši uz priekšu.

Viņš centās uzminēt, kas viņai padomā, ko viņa atbildēs. Un cerēja, ka atbilde būs piekrītoša. Kā iepriekšējās reizēs, tā šoreiz šī sīkā, mcitenīgā sieviete viņu pievilka. Patika viņas stūrgalvība un sievietes smarža, kas slēgtajā mašīnā bija jūtama. Kopš šķiršanās Vcinraita dzīvē bija maz sieviešu, un citos apstākļos viņš būtu izmēģinājis laimi. Taču viņam no Iluanitas vajadzēja daudz vairāk, tāpēc nedrīkst riskēt ar savu iegribu apmierināšanu.

Viņš tikko gribēja kaut ko sacīt, kad Huanita pret viņu pagriezās. Pat pustumsā viņš manīja, ka sievietes acis zvēro.

Jūs esat traks, traks, traks, traks! — Viņas balss dedzīgi pieauga spēkā. — Vai domājat, ka esmu maza muļķīte? Una boba! Una tonta!' Ak, man nebūšot nekādu briesmu? Dabīgi, ka tādas būs, un es vienīgā no tām cietīšu. Un kam par labu? Drošības kunga Veinraita un viņa bankas slavai!

Paklausieties…

Šo iebildumu sieviete neievēroja, bet viņas dusmas plūda kā lava no vulkāna.

Vai tāpēc, ka esmu tik neaizsargāta? Kas mani tādu dara — tas, ka dzīvoju viena, vai tas, ka esmu puertorikāniete? Vai tāpēc man lemts pārciest visas šīs pasaules ļaunprātības? Vai jums tiešām ir kāda sajēga, ka katru nevar izmantot? Aizvediet mani uz mājām! Tas viss taču ir īsta pendejada!

Apklustict! — teica Veinraits. Sievietes reakcija viņu ļoti pārsteidza. — Kas ir pcadejada?

Idiotisms. Pcndcjada, ja jūs mēģināt likt uz spēles kāda cilvēka dzīvību dažu stulbu kredītkaršu dēļ. Pendejada, ja Mailzs tam piekrita.

Viņš atnāca pie manis lūgt palīdzību. Es viņu nemeklēju.

Tātad to jūs saucat par palīdzību?

Es viņam par šo darbu maksāšu. Viņš pats tā gribēja. Viņš arī ieteica jūs kā starpnieci.

Un kas šim cilvēkam kaiš, ka pats nevar ar mani parunāt? Pazaudējis mēli, vai? Vai arī viņam kauns to darīt, un viņš slēpjas aiz jūsu muguras?

Labi, labi! — Veinraits iebilda. — Es jūs pavisam labi dzirdu un, protams, aizvedīšu mājās. — Nobrauktuve bija tepat priekšā, viņš to izmantoja, pārbrauca pa tiltu pāri ātrccļam un devās atpakaļ uz pilsētu.

Huanita sēdēja un dusmojās. >

Sākumā viņa bija mēģinājusi pavisam mierīgi apsvērt Veinraita priekšlikumu. Kamēr viņš runāja, viņa klausījās. Tad uzmācās šaubas un jautājumi, un vēlāk, kad viņa katru no tiem apsvēra, dusmas auga un auga, līdz izvirda. Dusmas stiprākas darīja tas, ka līdzās sēdēja cilvēks, ko viņa no jauna ienīda. Sāpes, ko reiz viņš bija sagādājis, tagad atgriezās un bija vēl stiprākas nekā toreiz. Un viņa dusmojās ne tikai sevis dēļ, bet arī par to, ko Veinraits un banka gatavojas pasākt ar Mailzu.

Vienlaicīgi Huanita dusmojās arī uz Mailzu. Kāpēc viņš, lai šo lietu pārrunātu, nebija viņu uzmeklējis? Vai viņam pietrūka vīrišķības? Viņa atcerējās, ka tikai pirms nepilnām trim nedēļām apbrīnoja šī cilvēka varonību, kas Mailzu bija atvedusi pie viņas un lika kā grēku nožēlotājam lūgt piedošanu. Ka viņš atradis citu, kas runā viņa vietā, atgādināja veco Mailzu, kas apvainoja Huanitu zādzībā, lai apkrāptu banku. Pēkšņi viņas domas mainījās. Vai viņa nupat nebija par asu un netaisnu? Huanita, ieklausoties sevī, vaicāja: vai pēkšņās dusmas necēlās no vilšanās, ka Mailzs kopš pirmās satikšanās vairs nebija atgriezies? Un vai šo vilšanos vēl lielāku nepadarīja tas, ka Mailzu, kas viņai pēc visa notikušā tomēr patika, pārstāvēja Veinraits, ko viņa nevarēja ciest?

Viņas dusmas nekad nevilkās garumā. Tagad tās mazinājās. Uzmācās neziņa. Viņa jautāja Vcinraitam:

Un ko darīsiet tālāk?

Lai ko es darīšu, jums neko vairs nestāstīšu. — Atbilde bija īsa un asa, balsī nejuta ne mazāko draudzības pazīmi.

Iluanita pēkšņi satrūkās, pārlikdama, vai nav bijusi pārāk kareivīga. Viņa varēja lūgumu noraidīt bez apvainojumiem. Vai Veinraits tagad meklēs iespējas viņai kaitēt? Vai viņa ir apdraudējusi savu darbu? Darbu, kas bija nepieciešams, lai rūpētos par Estellu? Huanitas bažas pieauga. Viņa atkal jutās kā lamatās ievilināta.

Prātā ienāca vēl kas: ja gribēja būt pret sevi godīga — un tāda viņa centās būt — pašas uzvešanās viņai nepatika arī tāpēc, ka tagad vairs nekad nesastapsies ar Mailzu Tstinu.

Mašīna palēnināja gaitu. Viņi tuvojās ielu krustojumam, pa kuru varēja nokļūt atpakaļ uz upes otru krastu.

Pati par sevi pārsteigta, Huanita sīkā, nedrošā balstiņā paziņoja:

Labi, es to darīšu.

Ko tādu?

Būšu, kā nu tas bija, tā…

Starpniece. — Veinraits sāniski paskatījās uz sievieti. — Vai esat pārliecināta?

Si, cstoy siegura! Es esmu pārliecināta.

Šī brauciena laikā Veinraits jau otro reizi smagi nopūtās.

Jūs nu gan esat dīvaina.

Es esmu sieviete.

Jā, — atbildēja Veinraits jau daudz draudzīgākā balsī. — To es esmu ievērojis.

Pusotru kvartālu no Austrumu foruma Veinraits nobrauca ielas malā, atstājot dzinēju ieslēgtu. No žaketes iekškabatas viņš izvilka divas aploksnes: vienu biezāku, otru plānu, un pirmo pasniedza Huanitai.

Tā ir īstina alga. Paglabājiet to, līdz viņš jūs uzmeklēs. — Aploksnē, kā Veinraits paskaidroja, bija četrsimt piecdesmit dolāri, kas kopā ar izsniegto piecdesmit dolāru avansu sastādīja salīgto mēnešalgu.

Uz nedēļas beigām Tstins man zvanīs. Mūsu sarunas laikā es pieminēšu iepriekš sarunāto kodu, kur nebūs minēts jūsu vārds, bet kas norādīs doties pie jums, ko viņš drīz pēc tam darīs.

Huanita pamāja, koncentrēdamās, lai kaut ko neaizmirstu.

Pēc šīs tālruņa sarunas man ar Istinu vairs nebūs nekādu sakaru. Mūsu sakarus abos virzienos nodrošināsiet jūs. Labāk neko nepierakstiet, bet atcerieties. Man ir ziņas, ka jums esot īpaši laba atmiņa.

To sakot, Veinraits pasmaidīja, un arī Huanita pēkšņi iesmējās. Cik ironiski, ka šis cilvēks tagad paļāvās uz viņas neticamo atmiņu, kas vēl tik nesen viņai sagādāja tādas nepatikšanas darbā!

Man, starp citu, vajag jūsu tālruņa numuru. Es to nevarēju atrast telefonu grāmatā.

Man nav tālruņa, jo tas pārāk dārgi maksā.

Tomēr tas būs nepieciešams. Tstinam var rasties vajadzība zvanīt. Tāpat man. Ja jūs varētu ievilkt tālruni, es parūpēšos, lai banka jums atmaksā izdoto naudu.

Es mēģināšu. Taču esmu dzirdējusi, ka Austrumu forumā tālruņus ilgi jāgaida.

Tad atļaujiet man parūpēties. Es rīt zvanīšu tālruņa sabiedrībai un garantēju, ka viņi rīkosies ātri.

Ļoti labi.

Veinraits atplēsa otru aploksni.

Kad atdosiet Tstinam naudu, iedodiet arī šo.

"Šis" izrādījās Kcycharge kredītkarte, uz kuras bija vārds //. E. LYNCOLP. Otrā pusē paraksta vieta nebija aizpildīta.

Laiīstins paraksta šo vārdu savā rokrakstā. Pastāstiet, ka vārds ir nenozīmīgs, lai gan, skatoties uz diviem pirmajiem un pēdējiem burtiem, viņš izlasīs IIELP1. Karte ir domāta šai vajadzībai.

Bankas drošības dienesta priekšnieks izskaidroja, ka Keychargckredītkaršu centra dators ir ieprogrammēts atļaut ar šo karti iepirkties līdz 100 dolāriem, taču tobrīd centrā atskanēs brīdinājuma signāls. Tas brīdinās Veinraitu, ka Tstinam vajadzīga palīdzība, norādīs vietu, kur viņš atrodas.

Šo karti viņš var lietot, ja ir uzzinājis kaut ko svarīgu vai nonācis briesmās. Zinādams, kas noticis līdz tam, es izlemšu, ko darīt tālāk. Sakiet, lai viņš pērk kaut ko, kas maksā vismaz piecdesmit dolāru, jo tad veikals noteikti pārliecināsies, vai banka šo pirkumu pieņems. Pēc iepirkšanās viņam jāuzkavējas veikalā, cik ilgi iespējams, lai es varētu turp nokļūt.

Veinraits vēl piebilda:

Iespējams, ka viņam šo kredītkarti nekad nebūs jālieto. Taču vajadzības gadījumā tas būs brīdinājuma signāls, ko neviens cits nezina.

Veinraits lūdza, lai Huanita atkārto visu, ko bija teicis, un viņa to izdarīja vārdu pa vārdam. Viņš apbrīnā uzlūkoja sievieti.

Jūs esat ļoti atjautīga.

Dc que me vale, muerta?

Ko tas nozīmē?

Viņa vilcinājās, tad pārtulkoja:

Ko tas man dos, ja būšu mirusi?

Neuztraucieties! — Viņš pasniedzās un viegli aizskāra viņas kopā saliktās rokas. — Apsolu, ka viss izdosies labi.

Tajā brīdī viņa paļāvība pārņēma arī lluanitu. Taču vēlāk, kad Estella jau bija aizmigusi, viņu neatstāja nojauta par draudošajām briesmām.

7

Dubultseptiņnieka veselības klubs oda pēc virtuves tvaikiem, urīna, ķermeņa smakām un alkohola. Kad krietns laika sprīdis bija pavadīts iekšā, visi šie izgarojumi saplūda dīvaini patīkamā kodīgā smārdā, bet reizēm iepūstais svaigais gaiss šķita kas neparasts.

Klubs bija izvietojies kastei līdzīgā, četrstāvīgā brūnu ķieģeļu ēkā, kas atradās noplukušas ielas galā, kur beidzās pilsētas centrs un sākās nomale. Fasāde pusgadsimta laikā bija apskrambāta, noplukuši, apzīmēta un aprakstīta ar visādiem ķeburiem. Uz ēkas jumta slējās nolauzts karoga kāts, un nebija neviena, kas to būtu redzējis veselu. Galvenā ieeja bija stipras durvis bez uzraksta un atradās tieši ietves malā. Pati ietve bija saplaisājusi, visur mētājās apgāztas atkritumu tvertnes un neskaitāmas suņu vizītkartes. Iekšpusē bija priekštelpa, kur no sienām lobījās krāsa. Te paredzēta vieta kluba sargam, cīņās daudz cietušām bijušajam smagsvara bokserim, kas ielaida ēkā kluba biedrus, bet rupji izraidīja svešiniekus. Tomēr reizēm viņš nebija savā vietā, un tāpēc Mailzsīstins neaizkavēts iekļuva ēkā.

Bija nedēļas vidus, mazliet pirms pusdienlaika, un kaut kur no ēkas aizmugures atskanēja balsu jūklis. Mailzs pa piedrazotu gaiteni, kur sienas greznoja nodzeltējuši bokseru attēli, gāja uz balsu pusi. Gaiteņa galā bija pustumšs bārs, un durvis uz to bija atvērtas. Mailzs iegāja telpā.

Sākumā viņš tikko varēja ko samanīt un, nedroši virzoties uz priekšu, sadūrās ar kādu viesmīli, kas nolamājās, tomēr paspēja nobalansēt glāzes uz paplātes. Divi vīri, kas tupēja uz bāra sēdekļiem, pagrieza galvas pret Mailzu.

Hei, šis ir privātklubs, čomiņ! Ja neesat biedrs — ārā!

Otrs piebalsoja:

Un kur pašlaik slaistās tas slinkais pļēgurs Pedro? Ta' nu gan durvju sargs! Hei, kas jūs tāds? Ko, ellē, meklējat?

Mailzs pieklājīgi atbildēja:

Es meklēju Jūliju Laroku.

Meklējiet kur citur! — pavēlēja pirmais. — Te tāda nav!

Hei, Mailz, vecīt, — caur pustumsu steidzās kāda drukna persona ar resnu vēderu. No tumsas iznira Mailzam pazīstamā zebiekstes seja. Laroka bija tas, kas Drummonburgas cietumā kalpoja mafijai par kameru ziņnesi un vēlāk piebiedrojās Mailzam un viņa sargam Karlam. Karls vēl atradās cietumā un droši vien uz visiem laikiem, kamēr Jūliju Laroku atsvabināja īsi pirms Mailza.

Čau, Jūlij! — sveicināja Mailzs.

Nāciet līdzi un iepazīstieties ar dažiem večiem. — Laroka saņēma Mailza elkoni savos strupajos pirkstos. — Mans čoms, — viņš paskaidroja abiem, kas tupēja uz bāra sēdekļiem. Tie zaudēja interesi un atgriezās pie savām glāzēm.

— Paklausieties, — Mailzs vairījās. — Labāk neiešu vis, man taču nav ne centa kabatā! Nevaru izmaksāt.

Nebēdājiet par naudu. Iedzersim pāris aliņu uz mana rēķina. — Kamēr viņi meklēja galdiņu, kur piesēst, Laroka jautāja:

Kur jūs visu šo laiku bijāt?

Meklēju darbu un esmu bez padoma, Jūlij. Man vajadzīga palīdzība. Cietumā teicāt, ka palīdzēsiet.

Nu, kā tad, kā tad! — Viņi piegāja pie galda, kur jau sēdēja divi vīrieši. Viens bija vājš, bēdīgu, bakurētainu seju; otram bija gari, blondi mati, kovboju zābaki un melnas acenes. Laroka pievilka vēl vienu krēslu pie galda.

Šis ir mans čoms Mailzs.

Vīrietis ar melnajām acenēm kaut ko norūca. Otrs jautāja: ' — Tas, kas zina par naudu?

Tas pats. — Laroka kliedza uz bāra pusi, lai atnes alu. Tad mudināja bakurētaino: — Paprasiet kaut ko!

Ko tad?

Tak jau par naudu, pakaļas caurums tāds! — bārās tas ar melnajām acenēm. Viņš padomāja. — Kad izdeva pirmo dolāru?

Tas ir vienkārši. Daudzi pieņem, ka dolāru izdomāja amerikāņi. Nē, tā nebija. Šī nauda nāk no Bohēmijas provinces, kas agrāk piederēja Vācijai. Toreiz šo naudu sauca par tāleri, bet citi eiropieši to nevarēja izrunāt, iesauca par dolāru un tā tas palika. Viena no pirmajām reizēm, kad šis vārds pieminēts, ir Makbetā, kur sauc: "Desmit tūkstošus dolāru mūsu vispārējām vajadzībām."

Kas par Maku?

Maksūds. — Laroka ņirgājās. — Ko tad jums vajag — iespiestu programmu, vai? — Tad lepni paskatījās uz abiem pārējiem. — Šis zēns zina visu ko.

Ne gluži, — piebilda Mailzs. — Citādi zinātu, kā tūliņ nopelnīt naudu.

Viesmīlis atnesa divus kausus alus un nometa uz galda. Laroka parakājās pa kabatām un samaksāja.

Pirms sāksiet pelnīt naudu, — Laroka, neievērojot abus pārējos, uzticīgi pieliecās tuvāk Mailzam, — jums jāsamaksā Ominskim. Krievs zina, ka esat izlaists no cietuma un grib jūs satikt.

Mailzs, dzirdot augļotāja vārdu, kam viņš vēl arvien bija parādā trīs tūkstošus dolāru, acumirklī nosvīda. Viņam bija vēl tikpat liels parāds derību kantorim, un viņš zināja, ka, atnākot uz šo klubu, viņš ir parādījies, tūliņ sāks atkal krāties procenti un var sagaidīt nežēlīgu atriebību, ja nevarēs samaksāt.

Viņš jautāja Larokam:

Kā lai samaksāju, ja nevaru atrast darbu?

Resnvēderis pakratīja galvu.

Jums vispirms jārunā ar Krievu.

Kur viņu atrast? — Mailzs zināja, ka Ominskim nav sava biroja un viņš dodas turp, kurp to sauc darīšanas.

Laroka pamāja uz alu.

Izdzersim šos kausus un iesim viņu meklēt.

Paskatieties uz visu no mana viedokļa. — Eleganti ģērbtais kungs turpināja ēst pusdienas, un viņa dimanta gredzeniem noklātie pirksti veikli darbojās ar nazi un dakšiņu. — Mums bija lietišķa vienošanās, man un jums. Es savu daļu padarīju. Jūs savu toties nē. Man jāprasa, ko lai es par to domāju?

Redziet, — Mailzs lūdzās, — jūs zināt, kas ar mani notika, esmu pateicīgs par pulksteņa apturēšanu, bet es jums pašlaik nevaru maksāt neko. Gribu, bet nevaru. Lūdzu, dodiet man vairāk laika.

Igors Ominskis Krievs pakratīja savu eleganti safrizēto galvu. Manikīrētie nagi aizskāra gludi noskūtu vaigu. Ominskis bija iedomīgs par savu izskatu, tāpēc dzīvoja un ģērbās tā, kā tikai viņš varēja atļauties.

Laiks, — viņš klusi aizrādīja, — ir nauda. Un jums no abiem ticis par daudz.

Sēžot pretim augļotājam pie galda restorānā, kur Laroka bija viņu atvedis, Mailzs jutās kā pele, uz kuru skatās kobra. Viņa pusē uz galda nebija ēdiena, pat ūdens glāzes nē, un to viņš būtu vēlējies, jo mute bija sausa un vēderu žņaudza bailes. Ja varētu doties pie Nolana Veinraita, lai atsauktu vienošanos, kas viņu te noveda, viņš to būtu darījis bez domāšanas. Bet viņam bija jāsēž, jāsvīst un jāskatās, kā otrs ēd ceptu buti boane femnie gaumē. Jūlijs Laroka bija piesardzīgi aizgājis uz restorāna bāru.

Mailza bailēm bija vienkāršs iemesls. Viņš iedomājās, cik milzīgs ir Ominska bizness un arī viņa neierobežotā vara.

Reiz Mailzs bija skatījies televīzijas pārraidi, kur kādam ASV noziegumu ekspertam Ralfam Salerno jautāja, kādu profesiju viņš piekoptu, ja viņam būtu jādzīvo nelikumīgi.

Eksperts bez domāšanas atbildēja: augļotāja. Tas, ko Mailzs bija uzzinājis cietumā un ari pirms tam, šo viedokli tikai apstiprināja.

Augļotājs Ominskis, saukts Krievs, bija baņķieris, kas bez kāda riska aizdeva mazas un lielākas naudas summas un saņēma neticamu peļņu. Viņu netraucēja likumi un priekšraksti. Klienti uzmeklēja viņu, ne viņš klientus. Viņam nebija dārga biroja, jo viņš savas lietas kārtoja automašīnā, bārā, vai — kā pašlaik — ēdot pusdienas. Viņa grāmatvedība bija visvienkāršākā, bet kodēta, un darījumi tika kārtoti skaidrā naudā, tāpēc neko nevarēja izsekot. Tikai retais nesamaksāja parādu. Viņš nemaksāja ne federālos, ne štata vai pilsētas nodokļus. Toties viņa procentu likme bija 100% gadā un bieži vien vēl augstāka.

Mailzs pieņēma, ka Ominskim apgrozībā vienmēr bija apmēram divi miljoni dolāru. Daļa bija paša augļotāja nauda, pārējā — mafijas, kam viņš nopelnīja daudz naudas, paturot sev daļu par starpniecību. Ieguldot augļošanā 100 000 dolāru, piecu gadu laikā iespējams kļūt par 1,5 miljonu dolāru īpašnieku, tātad iegūt 1 400% peļņu, par ko nekur citur nevarēja pat sapņot.

Turklāt ne visi augļotāja klienti bija vienkārši cilvēki. Pārsteidzoši bieži atbildīgi darbinieki un lielas firmas griezās pie augļotāja pēc naudas, kad to citur vairs nevarēja dabūt. Tad augļotājs bieži vien kļuva par partneri, dažkārt par galveno. Visi augļotāji bija rijīgi kā haizivis un parasti pakampa lielāko gabalu.

Lielākos augļotāja izdevumus prasīja parādu piedziņa. Bet arī tic bija niecīgi. Augļotājs zināja, ka klients ar lauztu kāju vai citu traumu, kas parādnieku noved slimnīcā, nevarēs maksāt neko. Viņa stiprākais ierocis bija baiļu iedzīšana.

Taču šīm bailēm vajadzēja faktiska pamatojuma. Ja kāds klients atteicās maksāt, nolīgti bandīti izpildīja ātru un mežonīgu sodu.

Augļotāju risks bija daudz niecīgāks nekā citām kriminālām nodarbībām. Retu augļotāju iesūdzēja tiesā, vēl mazāku skaitu apcietināja. Iemesls bija pierādījumu trūkums. Augļotāja klienti parasti baiļu vai kauna dēļ bija pilnīgi mēmi. Un tie, ko piekāva, nesūdzējās, zinot, ka dabūs vēl.

Tāpēc Mailzs nobažījies sēdēja, kamēr Ominskis pabeidza

ēst.

Augļotājs negaidīti noprasīja:

Vai zināt kaut ko no grāmatvedības?

Grāmatvedības? Jā, kad strādāju bankā…

Otrs pamāja, lai klusē. Aukstas, cietas acis vērtēja Mailzu.

Varbūt varu jūs izmantot. Man Dubultseptiņniekā vajag grāmatveža.

Veselības klubā? — Mailzs nebija zinājis, ka tas Ominskim pieder. Viņš piebilda: — Es tur šodien biju, pirms…

Otrs viņu asi pārtrauca.

Kad runāju, turiet muti ciet un atbildiet tikai uz jautājumiem. Laroka saka, ka jūs gribot strādāt. Ja es jūs pieņemšu darbā, viss, ko nopelnīsiet, būs mans kapitāla un procentu atmaksāšanai. Citiem vārdiem, jūs man piederēsiet! Vai saprotat?

Jā, Ominska kungs! — Mailzs juta atvieglinājumu. Viņam dos laiku parāda atmaksai. Uz kādiem noteikumiem un kāpēc — tas vairs nebija svarīgi.

Jūs saņemsiet ēdienu un istabu. Un no viena es jūs brīdinu: nebāziet nagus kasē. Ja dabūšu zināt, ka esat zadzis, vēlēsieties, lai zadzis būtu no bankas, nevis no manis.

Mailzs nodrebēja. Ne par zagšanu viņš baidījās, to Mailzs nekādā ziņā nedarīs, bet iedomājoties, ko Ominskis darītu, uzzinot, ka viņa grupā ielavījies Jūda.

Jūlijs jūs aizvedīs un palīdzēs iekārtoties. Jums pateiks, kas darāms. Tas viss. — Ominskis viņu atlaida un pamāja Larokam, kas skatījās no bāra. Mailzs gaidīja pie restorāna durvīm, kamēr augļotājs deva Larokam norādījumus. Laroka vairākkārt pamāja.

Pienācis pie Mailza, Laroka teica:

Jūs dabūjāt labu robu. Kustēsimies!

Kad viņi devās prom, Ominskis ķērās pie saldā ēdiena, bet krēslā viņam pretī ieslīdēja cits gaidītājs.

Istaba atradās Dubultseptiņniekā augšējā stāvā, un tā nebija nekas vairāk kā trūcīga kabīne. Mailzs nenoskuma. Tas tomēr bija sākums, lai viņa dzīve ritētu uz labo pusi, lai viņš varētu atgriezties tur, no kurienes bija padzīts. Tas prasīs daudz laika, vajadzēs briesmīgi riskēt. Pašlaik viņš par savu dubulto uzdevumu nedomāja, vairāk koncentrējās uz darāmo, centās, lai viņu pieņemtu kā savējo. Tā Nolans Vcinraits bija ieteicis.

Viņš vispirms iegaumēja kluba iekārtojumu. Pirmajā stāvā vēl bez bāra, kur viņš atnākšanas dienā ieklīda, bija izvietotas vingrotavas un rokasbumbas laukumi.1 Otrajā stāvā atradās pirtis un masāžas telpas. Trešajā darbojās biroji. Ceturtais stāvs bija mazāks par pārējiem, un te atradās kabīnes, kur kluba biedri varēja pārgulēt.

Mailzam grāmatveža darbs padevās viegli. Viņš to darīja labi un akurāti, sakārtojot ielaistos darbus un uzlabojot kontu ierakstus, kas agrāk tika darīts nevīžīgi. Kluba menedžerim viņš ieteica, kā uzlabot atskaites dokumentāciju, neprasot par to pateicību.

Menedžeris, agrākais boksa cīņu organizētājs Natansons, kam biroja darbs nepadevās, bija pateicīgs. Viņš augstu vērtēja Mailza piedāvājumu pārkārtot uzskaiti noliktavās, pilnveidot inventarizāciju. No savas puses Natansons atļāva Mailzam brīvajā laikā izmantot rokasbumbas laukumus, tā dodot iespēju iepazīties ar kluba biedriem.

Kluba biedri, visi tikai vīrieši, kā Mailzs drīz vien saprata, dalījās divās grupās. Vienu no tām veidoja cilvēki, kas regulāri izmantoja kluba veselības kopšanas ierīces, ieskaitot pirti un masāžas telpas. Šie cilvēki nāca un gāja pa vienam, retais pazina citus, un Mailzs saprata, ka tic ir algoti darbinieki un zemāka ranga menedžeri, kas iesaistījās klubā, lai stiprinātu veselību. Viņam bija pamatotas aizdomas, ka pirmā grupa ir drošs aizsegs otrās grupas nodarbībām. Otrā grupa parasti vingrošanas telpas neizmantoja, tikai reizēm pirti.

Otrā grupa parasti pulcējās vai nu bārā, vai trešajā stāvā. Visvairāk vēlu vakarā, kad vingrot gribētāji parādījās reti. Mailzs drīz saprata, ka šī bija tā grupa, ko Nolans Veinraits nosauca par mafiju un Dubultseptiņnieka klubu par viņu sapulcēšanās vietu.

Mailzs drīz ievēroja vēl ko citu. Proti, trešā stāva telpās notika nelegālas kāršu un metamo kauliņu spēles, turklāt par ļoti augstām likmēm. Kad viņš bija kluhinostrādājis nedēju, parastie vakara apmeklētāji viņu pazina un nevairījās, jo Jūlijs Laroka bija apgalvojis, ka jaunais darbinieks ir godīgs un apzinīgs cilvēks.

Drīz pēc tam Mailzs, turpinot uzkrautos darbus, sāka nest uz trešo stāvu kokteiļus un sviestmaizes. Pirmajā reizē kāds no pusduča muskuļotu sargu paņēma paplāti un ienesa to telpā. Taču nākamajā vakarā un turpmāk viņu ielaida pie viesiem, kur notika azartspēles. Mailzs neatsacījās noskriet lejā, lai nopirktu un uznestu cigaretes apmeklētājiem un arī sargiem.

Mailzs juta, ka viņš šiem cilvēkiem pamazām iepatīkas.

Viens no iemesliem bija viņa gatavība palīdzēt. Pamazām atgriezās arī viņa agrākā jautrība un labsirdība, par spīti bīstamībai, ko viņš labi apzinājās. Un, treškārt, Jūlijs Laroka, kas šķita darbojamies visur un ar visiem, bija viņu ņēmis savā aizsardzībā, lai gan Mailzs tāpēc reizēm jutās kā varietē mākslinieks.

Mailza plašās zināšanas par naudu un tās vēsturi neizsakāmi valdzināja Laroku un viņa pavadoņus. Visbiežāk pieprasīja stāstīt par valdībām, kas kara laikā viltoja naudu; to Mailzs pirmo reiz bija stāstījis cietumā. Pirmajās kluba nedēļās, Larokas mudināts, viņš to bija atkārtojis vismaz duci reižu. Stāstu vienmēr papildināja piekrītoši galvas mājieni un izteicieni par "neģēlīgajiem liekuļiem" un "nolādētajiem noziedzniekiem, kas sēž valdībā".

Lai paplašinātu tematu izvēli, Mailzs devās uz dzīvokli, kur bija apmeties pirms apcietināšanas, un atguva savas grāmatas. Pārējās mantas gan sen bija pārdotas, lai segtu īres maksas, bet grāmatas bija pievācis sētnieks un atdeva Mailzam. Kādreiz viņam piederēja arī plaša monētu un banknošu kolekcija, ko pārdeva toreiz, kad bija parādā visiem un visur. Viņš cerēja, ka kādu dienu varēs sākt atjaunot kolekciju, bet šī cerība likās vēl tālu, tālu.

Palasījies rokasgrāmatās, ko viņš glabāja savā ceturtā stāva kabīnē, Mailzs stāstīja Larokam un citiem par dīvainām naudas formām. Smagākā nauda cilvēces vēsturē esot atrasta Klusā okeāna Japas salā, kur to lietoja līdz Otrā pasaules kara sākumam. Tā izgatavota no agronita akmens apļa formā. Vairums apļu bijuši apmēram vienu pēdu diametrā, bet kāda naudas vienība bijusi divpadsmit pēdu diametrā, ejot iepirkties, tā nesta uz kārts. Visiem smejoties, kāds noprasīja:

Un kā ar sīknaudu? — Mailzs apliecināja, ka tā bijusi kā nelieli aplīši.

Toties visvieglākā nauda bijusi no retām spalvām Jaunhebridu salās. Gadusimteņiem ilgi, īpaši Abcsīnijā, kā nauda tika lietots sāls. Romieši ar sāli maksāja algu saviem karavīriem. Borneo salā vēl deviņpadsmitajā gadsimtā, stāstīja Mailzs, naudas vietā izmantoti cilvēku galvaskausi.

Tomēr, lai kāds bija tās dienas temats, valodas vienmēr aizvirzījās līdz viltošanai.

Pēc vienas tādas sarunas milzīga auguma šoferis miesassargs, kas sēdēja bārā, kamēr viņa kungs augšā spēlēja azarta spēles, aizvilka Mailzu malā.

Klau, jaunais cilvēk, jūs teicāt, ka varat pazīt viltotas banknotes. Paskatieties uz šo. — Viņš rādīja jaunu, tīru divdesmit dolāru banknoti.

Mailzs to paņēma un rūpīgi apskatīja. To viņš nedarīja pirmo reizi. Kad vēl strādāja Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, aizdomīgās banknotes parasti nonāca pie viņa.

Milzīgais vīrs ņirdza.

Laba, vai ne?

Ja nu šī ir viltota, tad tā ir labākā, ko vispār esmu redzējis.

Gribat dažas nopirkt? — Miesassargs no iekškabatas izvilka vēl deviņas banknotes. — Dodiet man četrdesmit dolāru īstajā naudā, un šie divi simti ir jūsu.

Mailzs zināja, ka tā ir parastā likme augstas klases viltojumiem. Viņš arī ievēroja, ka visas banknotes ir vienādi kvalitatīvas.

Viņš jau gribēja piedāvājumu noraidīt, bet tad pārdomāja. Viņš negatavojās iepirkties par viltotu naudu, bet to varēja nosūtīt Veinraitam.

Pagaidiet, — viņš sacīja milzim un uzskrēja ceturtajā stāvā, kur bija paslēpis mazliet vairāk nekā četrdesmit dolāru. Tie atlikuši no Veinraita avansa un dzeramnaudām, ko viņš bija saņēmis trešajā stāvā. Mailzs pagrāba naudu, kas galvenokārt bija nelielas vērtības banknotēs, un bārā iemainīja pret viltotajiem divsimts dolāriem. Tos viņš vakarā savā istabā droši noslēpa.

Nākošajā dienā, plati smaidot, Jūlijs Laroka sacīja:

Dzirdēju, ka jums bijis izdevīgs darījums. — Mailzs tajā brīdī sēdēja trešā stāva istabā pie sava grāmatveža rakstāmgalda.

Mazliet, — viņš atzinās.

Laroka piebīdīja resno vēderu tuvāk un sāka runāt klusāk.

Vai gribat vēl citu darījumu?

Mailzs uzmanīgi sacīja:

Tas atkarīgs no tā, kas darāms.

Ceļojums uz Luisvilu, jāved to pašu, ko vakar nopirkāt.

Mailzs juta, ka kuņģis krampjaini saraujas, apzinoties, ka

pietiks policijai ceļā viņu apturēt, un nenovēršama atgriešanās cietumā, šoreiz uz daudz ilgāku laiku. Taču, ja viņš šādu risku neuzņemsies, kā lai kaut ko uzzina un iegūst pārējās bandas uzticību?

Viss, kas jums jādara, ir aizbraukt ar mašīnu līdz Luisvilai un atlidot atpakaļ. Par to jums maksās divus simtus.

Kas notiks, ja mani aizturēs? Kā cietumniekam, kas izlaists pret solījumu, man nedrīkst būt vadītāja apliecības.

Vadītāja apliecība nav nekāda problēma, ja varat dabūt fotogrāfiju — seju no priekšas un plecus.

Tādas man nav, bet varu dabūt.

Tad dariet to labi ātri.

Pusdienlaikā Mailzs aizgāja līdz kādai pilsētas centra autostacijai un nofotografējās automātā. Attēlu viņš atdeva Larokam tajā pašā pēcpusdienā.

Pēc divām dienām, kad Mailzs sēdēja un strādāja, kāda roka klusi uzlika uz viņa grāmatvedības papīriem nelielu plastmasas kartīti. Mailzs ar apbrīnu ievēroja, ka tā ir štata vadītāja apliecība, kurā bija ielīmēta viņa sagādātā fotogrāfija.

Pagriezies atpakaļ viņš redzēja, ka aizmugurē, plati smaidot, stāv Laroka.

Labāka apkalpošana nekā oficiālajā vadītāja apliecību izsniegšanas birojā, vai ne? — viņš jautāja.

Mailzs neticīgi atsaucās:

Vai gribat sacīt, ka šī ir viltota apliecība?

Vai varat atšķirt no īstās?

Nē, nevaru vis, — viņš ļoti rūpīgi apskatīja apliecību, kas visos sīkumos likās tāda pati kā oficiālā. — Kā jūs to dabūjāt?

Tas nav svarīgi.

Nē, nē, man tas tiešām interesē. Jūs taču zināt, cik ļoti man tādas lietas interesē.

Larokas seja satumsa, un pirmo reiz acīs pavīdēja aizdomas.

Kāpēc jums tas jāzina?

Es jau teicu — profesionāla interese. — Mailzs cerēja, ka sarunu biedrs neievēros viņa nervozitāti.

Nevajag uzdot tādus jautājumus. Ja kāds pārāk daudz jautā, cilvēkiem rodas aizdomas. Un viņam var klāties slikti. Viņam var klāties ļoti slikti.

Mailzs neatbildēja. Laroka brīdi viņu vēroja, bet likās, ka aizdomas izzūd.

Tas notiks rītvakar, un kāds jums pastāstīs, kur un ko darīt.

Nākamajā vakarā pienāca norādījumi, un tos atnesa pastāvīgais ziņnesis Laroka. Viņš iedeva mašīnas atslēgu komplektu, apmaksātu kvīti no kādas pilsētas stāvvietas un lidmašīnas biļeti vienā virzienā. Mailzam bija jāatrod mašīna, ķiršu krāsas ševrolē impala, jāizbrauc no stāvvietas un pa nakti jādodas uz Luisvilu. Nonākot šajā pilsētā, viņam mašīna jāaizbrauc uz Luisvilas lidostas stāvvietu, jāatstāj stāvvietas čeks un atslēgas zem priekšējā sēdekļa. Pirms aiziešanas rūpīgi jānoslauka savi pirkstu nospiedumi. Un tad ar agrāko lidmašīnu jādodas atpakaļ.

Visnepatīkamākās bija pirmās minūtes, kad Mailzs bija atradis mašīnu un brauca ārā no stāvvietas. Viņš satraukti domāja: ja nu policija šo mašīnu novēro? Varbūt to cilvēku, kas mašīnu novietoja, tur aizdomās. Ja tā, tad tūliņ parādīsies policijas patruļmašīna. Mailzs zināja, ka šī ir bīstama lieta. Citādi nebūtu izvēlēts viņš. Viltotā nauda, jādomā, liela summa, droši vien atradās bagāžas nodalījumā.

Tomēr nekas nenotika, lai gan sasprindzinājums mazinājās tikai tad, kad stāvvieta bija tālu aiz muguras un viņš tuvojās pilsētas robežai.

Pāris reizes viņš sastapa lielceļa policijas patruļmašīnas, un tad sirds sāka dauzīties. Taču neviens viņu neapturēja, un viņš ļoti mierīgi nonāca Luisvilā īsi pēc saullēkta.

Tikai viens notikums nebija plānā paredzēts. Kādas trīsdesmit jūdzes no Luisvilas Mailzs nobrauca no lielceļa un tumsā, izmantojot kabatas spuldzīti, atvēra mašīnas bagāžas nodalījumu. Tur bija divi pamatīgi aizslēgti, smagi koferi. Viņš gribēja vienu koferi atlauzt, bet saprāts sacīja, ka tādā gadījumā pats sevi pakļaus briesmām. Pēc tam Mailzs aizslēdza mašīnas bagāžas nodalījumu, pierakstīja impalas numuru un devās tālāk.

Luisvilas lidostu viņš atrada bez grūtībām. Izdarījis visu, kā bija noteikts, iekāpa lidmašīnā un ap pulksten desmitiem jau atgriezās Dubultseptiņnieka klubā. Neviens neprasīja, kur viņš bijis.

Visu dienu Mailzs bija miegains pēc negulētās nakts, tomēr palika darbā. Pēcpusdienā, plati smaidot un kūpinot resnu cigāru, ieradās Jūlijs Laroka.

Jūs, Mailz, noklapējāt tīru darbiņu. Neviens nav īgns, visi ir apmierināti.

Tas labi. Kad saņemšu savus divsimts dolārus?

Tos jūs jau saņēmāt. Ominskis pievāca. Tie mazinās jūsu parādu.'

Mailzs nopūtās. Viņš saprata, ka pašam jau vajadzēja iedomāties, tomēr likās netaisni — tā riskēt tikai tāpēc, lai šis augļotājs naudu piesavinātos.

Kā Ominskis to uzzināja?

Nav daudz tāda, ko viņš nezinātu.

Pirms minūtes sacījāt, ka visi ir apmierināti. Kas ir šie "visi"? Ja man atkal jādara tas pats, gribētu zināt, kam es strādāju.

Kā jau reiz sacīju, ir šis tas, ko nav prātīgi zināt vai prasīt.

Tā jau laikam ir. — Bija skaidrs, ka viņš neko neuzzinās, tāpēc paccntās uzsmaidīt Larokam, lai gan šodien Mailza jautrība bija zudusi un viņš jutās nomākts. Nakts brauciens bija grūts, un par spīti tam, ka viņš tik briesmīgi riskēja, bija jāatzīst, ka nekā nav uzzinājis.

Pēc četrdesmit astoņām stundām, vēl arvien noguris un zaudējis cerības, viņš savas bažas izsūdzēja Iluanitai.

Mailzs Tstins un Huanita mēneša laikā, ko viņš pavadīja Dubultseptiņnieka klubā, bija jau divas reizes tikušies.

Pirmā reize — dažas dienas pēc tam, kad Huanita satikās ar Nolanu Veinraitu. Satikšanās iznāca neērta un nedroša. Kā Veinraits bija solījis, dzīvoklī ļoti ātri ievilka tālruni, bet Mailzs to nezināja un ieradās nepieteikts, pie kam viņš bija garu gabalu braucis ar autobusu. Pēc uzmanīgas nopētīšanas caur aizķēdēto durvju spraugu Huanita ķēdi noņēma un ielaida viņu dzīvoklī.

Labvakar, — sacīja Estella. Sīkais, melnīgsnējais bērns bija Huanitas miniatūra. Viņa pacēla uz Mailzu lielas, tumšas acis, atrāvusies no izkrāsojamās grāmatas.

Jūs esat tas tievais cilvēks, kas te jau reiz bija. Nu jūs esat dūšīgāks.

Zinu, es tagad ēdu milžu burvju barību.

Estella iesmējās, bet Huanita izskatījās neapmierināta. Viņš atvainojās:

Nezināju, ka man ir iespējams par ierašanos jūs brīdināt. Veinraita kungs sacīja, ka jūs mani gaidīsiet.

Liekulis!

Jums viņš nepatīk?

Es viņu ienīstu!

Es neuzskatu viņu par kādu labo rūķīti, bet arī neienīstu. Viņam jādara savs darbs.

Tad lai taču viņš to dara pats un neiejauc tajā citus.

Ja jau jums tas nepatīk, kāpēc tad piekritāt?…

Huanita atcirta:

Vai domājat, ka es neesmu sev jau tūkstošreiz to vaicājusi? Maldi to sca cl dia que lo conoci. Es muļķīgi apsolījos, bet pēc tam nožēloju.

Nekāda nožēlošana nav vajadzīga. Jums nav solījums jāpilda. — Mailzs runāja maigi. — Es Veinraitam izskaidrošu. — Un viņš grasījās doties uz durvīm.

Huanita uzliesmoja:

Un kas būs ar jums? Kā tiksiet galā ar ziņojumiem? — Tad sakaitināta papurināja galvu. — Vai tobrīd, kad šai muļķībai piekritāt, jūs bijāt nepieskaitāms?

Nē, es to uzskatīju par izdevību, savā ziņā pat vienīgo izdevību, bet man nav tiesību tajā iejaukt jūs. Kad es jūs ieteicu kā iespējamo sakarnieci, es nebiju visu pilnībā izdomājis. Piedodiet.

Māmiņ, kāpēc tu esi tik dusmīga? — Estella ievaicājās.

Huanita notupās un apkampa meitiņu.

No te prcocupcs, mi ciclo. [18] Esmu dusmīga uz dzīvi, maziņā. Un par to, ko viens cilvēks nodara otram. — Viņa piepeši sacīja: — Sēdiet! Sēdiet!

Vai esat pārliecināta, ka tā vajag?

Pārliecināta par ko? Ka jums jāsēž? Nē, pat par to neesmu pārliecināta. Bet dariet tā!

Viņš paklausīja.

Man patīk jūsu temperaments, Huanita. — Šajā mirklī viņš atkal izskatījās kā toreiz bankā. — Man patīk tas un vēl daudz kas cits. Ja vēlaties dzirdēt patiesību, atklāšu, ka ieteicu jūs par sakarnieci, lai varētu jūs atkal satikt.

Viņa paraustīja plecus.

Nu tas ir noticis. Jādomā, ka tas notiks atkal. Tāpēc nododiet man savu slepeno ziņojumu, lai es to varu izstāstīt zirneklim Veinraita kungam, kas auž tīklus.

Mans ziņojums ir tāds, ka nav nekā, ko pašlaik ziņot. Vismaz ne šovakar. — Viņš stāstīja par Dubultseptiņnieka klubu, kā tas izskatās un ož, un Huanitas deguns nepatikā sarāvās. Mailzs aprakstīja savu satikšanos ar Jūliju Laroku, pārrunas ar augļotāju Ominski Krievu un savu pieņemšanu par Dubultseptiņnieka veselības kluba grāmatvedi. Tobrīd Mailzs bija strādājis klubā tikai dažas dienas, un viņš vēl neko nezināja. — Bet esmu iekļuvis šajā namā, — viņš pārliecināti teica Huanitai, — un to Veinraita kungs gribēja.

Iekļūt ir viegli. Bet tas ir kā omāru murdā — ārā tikšana var izrādīties daudz grūtāka.

Estella nopietni klausījās. Viņa vaicāja Mailzam:

Vai jūs atnāksiet atkal?

Nezinu, — viņš jautājoši lūkojās Huanitā. Sieviete vēroja viņus abus, tad nopūtās.

Jā, amorcito, — viņa sacīja Estellai, — viņš nāks atkal.

Iluanita iegāja guļamistabā un iznesa divas aploksnes, ko viņai bija iedevis Veinraits. Viņa tās pasniedza Mailzam.

Tās ir jums.

Lielākajā aploksnē bija banknotes. Mazajā Keycharge kredītkarte ar neīstu vārdu H. E. LYNCOLP. Viņa izskaidroja, ka kartīte ir sauciens palīgā.

Plastikāta kartīti Mailzs iebāza kabatā, bet aploksni atdeva Huanitai.

To paturiet jūs. Ja to kāds atradīs pie manis, radīsies aizdomas. Naudu izmantojiet sev un Estellai. Esmu jūsu parādnieks.

Iluanita vilcinājās. Tad daudz laipnākā balsī sacīja:

Es to jums saglabāšu.

Nākamajā dienā Iluanita, strādājot Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, piezvanīja Vcinraitam. Viņa rūpīgi izvēlējās vārdus, nepieminēja ne sevi, ne Mailzu, ne Dubultseptiņnieka veselības klubu. Veinraits klausījās, pateicās viņai, un tas bija viss.

Nākamā Huanitas un Mailza satikšanās iznāca pēc pusotras nedēļas kādā sestdienas pēcpusdienā. Šoreiz Mailzs bija iepriekš piezvanījis un likās, ka gan Iluanita, gan Estella priecājās par viņa ierašanos. Viņas gāja iepirkties un Mailzs piebiedrojās. Visi trīs staigāja pa tirgu, un Iluanita beidzot nopirka poļu desas un kāpostus. Viņa teica:

Tas ir vakariņām. Vai paliksiet?

Viņš apliecināja, ka paliks, piebilstot, ka drīkst atgriezties vēlu naktī vai pat nākamajā rītā.

Ejot mājās, Estella pēkšņi sacīja:

Jūs man patīkat, — un ielika savu rociņu viņa plaukstā, kur tā arī palika. Iluanita to ievēroja un pasmaidīja.

Vakariņu laikā mazajai trijotnei izveidojās jauka draudzība. Tad Estella gāja gulēt, šoreiz noskūpstot arī Mailzu. Kad viņi bija vieni, Mailzs noskaitīja savu ziņojumu Veinraitam. Viņi sēdēja līdzās uz dīvāna. Kad viņš beidza runāt, sieviete pagriezās un sacīja:

Ja vēlaties, varat palikt pa nakti.

Pagājušajā reizē, kad šeit nakšņoju, jūs bijāt tur. — Viņš norādīja uz guļamistabu.

Šoreiz es palikšu tepat. Estella guļ ļoti cieši. Mūs neviens netraucēs.

Viņš tiecās pēc Iluanitas, un viņa dedzīgi nāca pretim. Viņas mazliet pavērtās lūpas bija siltas, valgas un juteklīgas, kā salds solījums tam, kas nāks vēlāk. Viņas mēle dejoja, un viņš bija sajūsmā. Sievieti turot apskautu, viņš juta straujo elpu un sīkā auguma kaislās trīsas, kas bija dedzīga atbilde viņa tieksmēm. Kad vīrieša rokas sāka glāstīt sievietes ķermeni, lluanita dziļi nopūtās, izbaudot tīksmi, kas ar laiku pāries ekstāzē. Bija pagājis ilgs laiks, kopš Huanita nav bijusi kopā ar vīrieti. Varēja skaidri manīt, ka viņa ir satraukta, nepacietīga un atsaucīga. Viņi steigā saklāja dīvānu.

Bet tad sekoja nelaime. Mailzs Huanitu vēlējās ar prātu un, šķita, arī ar miesu. Taču, kad pienāca brīdis vīrietim sevi apliecināt, viņa ķermenis atsacījās. Izmisumā viņš pūlējās koncentrēties, aizvēra acis un karsti vēlējās, lai viss notiktu. Taču nekas nemainījās. Tas, kam bija jābūt jauna vīrieša kaislīgam un nelokāmam šķēpam, bija mīksts un nederīgs. Huanita mēģināja viņu mierināt, čukstēdama:

Mailz, mīļais, neuztraucies! Pacieties. Ļauj man palīdzēt, un viss būs labi.

Viņi mēģināja atkal un atkal. Beidzot Mailzs atkrita spilvenos, nokaunējies un tuvu asarām. Viņš bija nelaimīgs un saprata, ka impotenci rada apziņa par cietumā piekoptajiem homoseksuālajiem sakariem. Viņš bija cerējis, ka tas attiecības ar sievieti neiespaidos, bet tā nebija. Mailzs nelaimīgs atzina: tas, no kā viņš baidījās, ir noticis. Viņš vairs nav vīrietis.

Beidzot viņi pagura. Nelaimīgi un nepiepildīti abi aizmiga.

Naktī Mailzs atmodās, brīdi nemierīgi mētājās pa gultu, tad piecēlās. Huanita arī pamodās un ieslēdza lampiņu, kas atradās blakus dīvānam.

Kas noticis?

Es sāku domāt un nevaru vairs aizmigt.

Par ko tu domāji?

Tad viņš visu izstāstīja, sēžot blakus Huanitai, mazliet pavērsis galvu sānis, lai nebūtu jāskatās viņai acīs. Izstāstīja visu par dzīvi cietumā, sākot ar to, kā bars viņu izvaroja, par savu draugu Kārlu, kas cietumā sargāja viņu, par pārvākšanos uz melnādainā milža kameru un homoseksuālo sakaru turpināšanos, kas Mailzam sāka patikt. Viņš runāja par savām dalītajām jūtām pret Kārlu, kura laipnību un maigumu Mailzs vēl arvien atcerējās ar… patiku? … mīlestību? To viņš pats nezināja.

Šajā brīdī Huanita viņu pārtrauca.

Vairāk nestāsti! Esmu dzirdējusi diezgan, un man ir slikti.

Un vai tu domā, ka es jūtos labi?

No tļuiero saber. Es to nezinu, un tas mani neinteresē. — Visas šausmas un pretīgums, ko viņa juta, bija saklausāmas balsī.

Tikko uzausa gaisma, viņš apģērbās un devās projām.

Tā pagāja divas nedēļas un pienāca sestdienas pēcpusdiena. Mailzs bija atklājis, ka šis ir labākais brīdis nedēļā, kad viņš var neievērots atstāt veselības klubu. Viņš vēl arvien nebija atkopies no sava nervozā brauciena uz Luisvilu un jutās nomākts, ka nekā nav atklājis.

Viņš bija arī nobažījies, vai drīkst atgriezties pie Huanitas. Mailzs nezināja, vai viņa gribēs vairs redzēties. Tad izlēma, ka vismaz viens apmeklējums ir nepieciešams, un, kad viņš tur aizgāja, sieviete bija lietišķa, it kā pagājušajā reizē notikušais būtu aizmirsts.

Viņa noklausījās ziņojumu, tad Mailzs stāstīja par savām šaubām.

Es nevaru atklāt neko svarīgu. Labi, es sadarbojos ar Jūliju Laroku un šoferi, kas man pārdeva tos viltotos divdesmitniekus. Taču tās ir sīkas zivtiņas. Kad uzdodu Larokam jautājumus, piemēram, par viltotajām vadītāja apliecībām, viņš aizver muti ciet un kļūst aizdomīgs. Man vēl arvien nav nekādas informācijas par galvenajiem cilvēkiem šajā noziegumu ķēdē, tāpat nezinu visu, kas norisinās Dubultseptiņniekā.

Mēneša laikā pārāk daudz nevar atklāt, — teica Huanita.

Varbūt, ka nav nekā atklājama, vismaz nekas tāds, ko vēlas uzzināt Veinraits.

Varbūt. Taču tā nav tava vaina. Turklāt ir iespējams, ka esi atklājis daudz vairāk, nekā domā. Mums ir viltotā nauda, ko man iedevi, auto numurs…

Droši vien zagts!

Lai Šerloks Ilolms Vcinraits to uzzina. — Pēkšņi Iluanitai ienāca kas prātā. — Kā ir ar lidmašīnas biļeti? To, ko tev iedeva atceļam?

Es to izmantoju.

Jā, bet vienmēr paliek pasaknis ar visu informāciju.

Varbūt, ka es… — Viņam mugurā bija tas pats uzvalks, ar ko brauca uz Luisvilu. Pameklējis kabatā, viņš tiešām atrada biļetes aploksni ar pasakni.

Huanita paņēma aploksni un pasakni.

Varbūt, ka tas kādam kaut ko nozīmēs. Es tev atdabūšu četrdesmit dolārus, ko samaksāji par viltoto naudu.

Tu par mani rūpējies.

Por que non?' Liekas, ka kādam tas jādara.

Estclla, kas bija ciemojusies pie draudzenes blakus dzīvoklī,

ienāca un teica:

Labdien! Vai jūs atkal paliksiet?

Nē, — viņš atbildēja. — Man drīz jādodas projām.

Iluanita strupi pajautāja:

Kāpēc tev jāiet?

Man nav iemesla, es tikai domāju…

Tad ēdīsim kopā vakariņas. Tas Estellai patiks.

Ai, cik jauki! — priecājās Estella. Tad pievērsās Mailzam: — Vai izlasīsiet man stāstiņu?

Kad viņš to apsolīja, Estella atnesa grāmatu un priecīgi iekārtojās klēpī.

Pēc vakariņām viņš izlasīja vēl vienu stāstiņu. Tad Estella novēlēja labu nakti un aizgāja gulēt.

Tu esi jauks cilvēks, Mailz, — Iluanita sacīja, iznākusi no guļamistabas un aizvērusi aiz sevis durvis. Kamēr viņa apsedza Estellu, Mailzs bija piecēlies, lai dotos prom. — Nē, paliec. Man tev kaut kas jāsaka.

Tāpat kā iepriekšējā reizē viņi sēdēja blakus uz dīvāna. Iluanita runāja lēnām, meklēdama vārdus.

Pagājušajā reizē, kad tu aizgāji, es nožēloju tos skarbos vārdus un domas, ko tajā nakti pateicu. Neviens nedrīkst otru tiesāt, bet es to darīju. Es zinu, ka cietums tev sagādāja ciešanas. Es tur neesmu bijusi, bet varbūt varu saprast, cik viss bija šausmīgi. Bet kā citi, kas tur nav bijuši, varētu paredzēt, ko viņi darītu, tur nonākuši? Ja tas vīrietis Karls, par kuru tu runāji, bija laipns, kad visi bija ļauni, tad tas ir pats svarīgākais.

Huanita apklusa, pārdomāja un turpināja.

Sievietei ir grūti saprast, kā vīrietis var mīlēt vīrieti tā, kā tu stāstīji, un darīt to, ko jūs viens ar otru darījāt. Tomēr es zinu, ka ir tādi vīrieši, ka ir arī sievietes, kas viena otru mīl un dara to, kas viņām patīk. Un tagad, kad tas viss pateikts, jāatzīst, ka mīlestība ir labāka nekā tās trūkums un daudz labāka nekā ienaids. Tā kā, lūdzu, aizmirsti vārdus, kas tevi sāpināja, un turpini atcerēties Kārlu, atzīstoties, ka esi viņu mīlējis. — Viņa pacēla acis un skatījās tieši uz Mailzu. — Tu viņu mīlēji, vai ne?

Jā, — viņš ļoti klusu sacīja. — Es viņu mīlēju.

Huanita pamāja.

Ir labāk, ja to pasaka. Varbūt tu turpināsi mīlēt vīriešus. To es nezinu. Es šīs lietas nesaprotu, zinu tikai, ka mīlestība ir labāka nekā viss pārējais, lai kur to atrodam.

Paldies, Huanita. — Viņš redzēja, ka sieviete raud, un arī viņa seja bija asarām noplūdusi.

Viņi ilgi klusēja, ieklausoties sestdienas vakara ielas trokšņos un balsīs. Tad sāka runāt kā draugi, juzdamies daudz tuvāki nekā jebkad. Viņi runāja, aizmirstot laiku, līdz vēlai naktij, — par sevi, par gūto pieredzi un mācībām, izsapņotiem sapņiem, pašreizējām cerībām un mērķiem, kas jāsasniedz. Viņi runāja, līdz visu pārmāca miegs. Un tad, vēl arvien blakus un turot viens otra roku, viņi aizmiga.

Mailzs pamodās pirmais. Ķermenis bija notirpis, snaužot neērtā pozā, … bet bija vēl kas cits, kas lika viņam gavilēt.

Viņš saudzīgi pamodināja Huanitu, un viņi noslīga no dīvāna uz paklāja, izklājot tur spilvenus. Viņš uzmanīgi un maigi izģērba sievieti, tad sāka pats atbrīvoties no apģērba. Mailzs apskāva un skūpstīja Huanitu, un viņi paļāvīgi un kaislīgi mīlēja viens otru, bet Huanita sajūsmā čukstēja:

— Es tevi mīlu, Mailz! Carino mio, [19] es tevi mīlu. Tagad viņš zināja, ka ar šo sievieti ir atkal atguvis vīrišķību.

9

Man jums jāuzdod divi jautājumi, — sacīja Aleksis Vandervorts. Viņš runāja ne tik noteikti kā parasti, jo prāts nespēja īsti aptvert to, ko nupat bija uzzinājis, un tāpēc bija apmulsis. — Pirmkārt, kā jūs, tā Kunga vārdā, pratāt atrast visu šo informāciju? Un, otrkārt, cik tā ticama?

Ja jums nav nekas pretim, — sacīja Vcrnons Džekss. — Es sākšu atbildēt uz otro jautājumu.

Viņi atradās PATB galvenās pārvaldes tornī, Alekša birojā, bija vēla pēcpusdiena. Lielākā daja trīsdesmit sestā stāva darbinieku jau bija aizgājuši mājās.

Privātdetektīvs, ko Aleksis pirms mēneša salīga izpētīt Supranacionālās korporācijas darbību jeb izdarīt "okšķerēšanu no ārpuses", kā viņi bija vienojušies, klusi sēdēja, lasot pēcpusdienas laikrakstu, kamēr Aleksis pētīja septiņdesmit lappušu ziņojumu, kam vēl bija pievienotas dokumentu kopijas un ko visu Vcrnons Džekss bija personīgi atnesis.

Vernons Džekss šodien izskatījās vēl nolaidīgāks nekā pagājušajā reizē. Ja viņa spīdīgo zilo uzvalku gribētu ziedot Pestīšanas armijai, tas būtu noraidīts. Zeķes bija sakrokojušās ap potītēm, un kurpes bija vēl nekoptākas. Mati, cik to vēl atlicis uz galvas, bija izspūruši un šodien noteikti nesukāti. Taču bija skaidrs, ka Džeksa elegances trūkumu pārpārēm atsvēra viņa spiega talants.

Atbildēšu par ticamību, — viņš sacīja. — Ja vaicāsit, vai šo ziņojumu un dokumentus pašreizējā formā varētu izmantot tiesā, atbilde ir — nē. Taču esmu apmierināts, ka visa informācija ir precīza un par katru gadījumu iegūta no diviem, dažkārt pat trim avotiem. Ticamību garantē mani profesionālie panākumi. Man ir laba slava, un es gribu to saglabāt.

Tagad par pirmo jautājumu — kā es to panāku? To man parasti prasa, un es saprotu, ka jūs esat pelnījuši atbildi, lai arī dažas detaļas neizpaudīšu, uzskatīsim tās par "profesionāliem noslēpumiem" un "ziņu avotu aizsardzību".

Es divdesmit gadus strādāju ASV Finansu ministrijā, galvenokārt par Nodokļu pārvaldes inspektoru, un esmu pratis saglabāt savus sakarus. Retais to zina, Vandervorta kungs, bet izmeklētāji strādā, apmainoties ar slepeno informāciju. Savā darbā nekad nezinu, kad man vajadzēs kāda cita vai viņam manu palīdzību. Jūs šonedēļ izpalīdzat kādam kolēģim, un pēc laika viņš palīdzēs jums. Tādējādi sakrājas debeti un kredīti, un samaksa — mājienos un informācijā — dodas abos virzienos. Tā kā es jums pārdodu ne tikai savu finansiālo saprašanu, kas nemaz nav slikta, bet veselu informācijas tīklu, un dažu manu kolēģu vārdi jūs ļoti pārsteigtu.

Šodienai man pietiek pārsteigumu, — Aleksis uzsita ar roku pa ziņojumu.

Tātad, tā es sameklēju labu daļu no tā, kas uzrakstīts ziņojumā. Pārējais gūts ar smagu darbu, pacietību un saprašanu, zem kuriem akmeņiem lūkoties.

Saprotu.

Ir vēl vicas jautājums, kas jāpārrunā, Vandervorta kungs, un tā ir mana personiskā lepnuma lieta. Ievēroju, ka jūs mani abas reizes noskatījāt un ka jums neko nepatika mans izskats. Esmu pārliecinājies, ka man tā jāizskatās, jo neievērojamu un noplukušu cilvēku nepamana tie, ko viņš izspiego. Ir vēl cits labums: cilvēki, ar kuriem runāju, no manis nesargājas. Ja es izskatītos kā jūs, viņi sarunās neielaistos. Tāds ir iemesls manam izskatam. Taču, ja ielūgsiet mani uz meitas kāzām, būšu tikpat elegants kā visi viesi.

Ja man kādreiz būs meita, es to paturēšu prātā.

Kad Džekss bija aizgājis, viņš vēlreiz pārskatīja šokējošo

ziņojumu. Tas solīja vissmagākās sekas Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai. Milzīgā Supranacionālās korporācijas — SuNatCo — ēka bija saplaisājusi un gatavojās brukt.

Aleksis atcerējās, ka Luiss D'Orsejs bija runājis par baumām, ka firmai ir… milzīgi zaudējumi, ko viņi slēpuši… notiek krāpšanās norēķinos starp filiālēm… Lielais Džordžs

Kvortermeias pašlaik meklē valdības subsīdiju, lai izkļūtu no grūtībām. To visu Vernons Džekss bija atradis un apstiprinājis, turklāt daudz, daudz vairāk.

Aleksis izlēma, ka ir pārāk vēls, lai šodien vairs kaut ko pasāktu. Līdz rītam viņam jāizlemj, kā šo informāciju izmantot.

10

Džeroma Patertona parasti sārtā seja bija pietvīkusi gluži sarkana. Viņš spurojās:

Nolādēts! Jūs no manis prasāt kaut ko smieklīgu.

Es neprasu, — Alekša Vandcrvorta balss bija saspringta. Kopš iepriekšējā vakara viņā vārījās dusmas. — Es jums lieku tā rīkoties!

Prasīt, likt, tur nav starpības. Bez kaut cik nopietna pamatojuma jūs gaidāt no manis patvaļīgu rīcību.

Es jums piegādāšu lieliskus pamatojumus vēlāk. Pašlaik tam vienkārši nav laika.

Viņi atradās PATB prezidenta birojā, kur Aleksis bija gaidījis Patertonu ierodamies darbā.

Ņujorkas birža ir atvērta jau piecdesmit minūtes. Tik daudz laika mēs esam pazaudējuši un zaudējam vēl. Jūs esat vienīgais darbinieks, kas var dot rīkojumu pārdot Supranacionālās korporācijas akcijas, kas pieder mūsu trasta departamentam.

Es tā nedarīšu, — Patertona balss pieauga spēkā. — Turklāt, kas, pie velna, notiek? Kas jūs tāds esat, ka drīkstat te iedrāzties un dot rīkojumus…

Aleksis pameta skatu pāri pār plecu. Biroja durvis bija atvērtas. Viņš aizgāja, lai tās aizvērtu, tad atgriezās pie rakstāmgalda.

Es jums izstāstīšu, kas esmu, Džerom. Esmu tas vecis, kas jūs personīgi un visu padomi brīdināja par tik dziļām saistībām ar SuNatCo. Es cīnījos pret to, ka trasta departaments iepērk tik lielu skaitu akciju, bet neviens — jūs ieskaitot — manī neklausījās. Tagad Supranacionālā korporācija sabrūk. — Viņš smagi uzsita uz galda dūri. Tad pieliecās pavisam tuvu Patertona sejai. — Vai jūs vēl nespējat saprast? Supranacionālā korporācija var sev līdzi aizraut arī šo banku!

Tas Patertonu beidzot satricināja. Viņš smagi apsēdās pie rakstāmgalda.

Bet vai SuNatCo tiešām ir nonākusi tik lielās grūtībās? Vai esat par to pārliecināts?

Ja tā nebūtu, vai es te stāvētu un tā uzvestos? Saprotiet, pašlaik jums vēl ir iespēja paglābt kaut ko no šīs katastrofas. —Aleksis norādīja uz rokas pulksteni. —Tagad jau ir vesela stunda, kopš birža darbojas. Džerom, paceliet klausuli un dodiet šo pavēli.

Prezidenta seja sāka raustīties. Viņš nebija stingrs un izlēmīgs cilvēks. Viņš reaģēja uz situāciju, nevis to kontrolēja. Viņu varēja iespaidot stipra cilvēka griba. Aleksis tāds bija.

Dieva dēj, Aleksi, tāpat jūsu dēj, es ceru, jūs zināt, ko darāt. — Patertons pasniedzās pēc tālruņa, brīdi vilcinājās, tad pacēla klausuli.

Sameklējiet Mičelu no trasta departamenta… nē, es gaidīšu… Mičel? Te runā Džeroms. Lūdzu, klausieties uzmanīgi. Es vēlos, lai jūs nekavējoties dodat rīkojumu pārdot visas SuNatCo akcijas, kas mums pieder… Jā, pārdodiet. Visas akcijas. — Patertons klausījās, tad atcirta: — Protams, ka saprotu, ko tas radīs akciju tirgū, es zinu, ka akciju cena jau krītas. Es redzēju vakardienas kvotas. Mēs cietīsim zaudējumus. Tomēr pārdodiet… Jā, es zinu, ka tā ir ārkārtēja rīcība. — Acis uzmeklēja Aleksi kā atbalstu. Roka, kas turēja klausuli, trīcēja. — Nav laika apspriesties. Dariet tā! Nekavējieties… — Patertonam atkal sāka raustīties seja. — Jā, es uzņemos visu atbildību.

Kad bija nolicis klausuli, Patertons ielēja glāzi ūdens un to izdzēra.

Jūs dzirdējāt, ko sacīju, Aleksi. Akcijas jau ir zaudējušas vērtību. Tās, ko mēs pārdosim, nositīs cenu vēl zemāk. Mēs zaudēsim ļoti daudz naudas.

Jums nav taisnība, — Aleksis viņu pārlaboja. — Mūsu klienti, mūsu noguldītāji, cilvēki, kas mums uzticējās, zaudēs daudz naudas. Un zaudējumi būtu daudz lielāki, ja mēs vēl gaidītu. Mēs vēl neesam drošībā. Pēc nedējas SEC var izlemt, ka akcijas nedrīkstējām pārdot.

Nedrīkstējām? Kāpēc?

Viņi var izlemt, ka mums bijusi slepena informācija, ko neesam viņiem paziņojuši. Tas būtu apturējis šo akciju tirgu.

Kāda slepena informācija?

Ka Supranacionālā korporācija tūliņ bankrotēs.

Ak Dievs! — Patertons piecēlās un aizgriezās no rakstāmgalda. Viņš pie sevis murmināja. — SuNatCo. Jēzus Kristus, taču ne SuNatCo! — Pagriezies pret Aleksi, viņš jautāja: — Un mūsu aizdevums? Mūsu piecdesmit miljoni?

Es pārbaudīju. Viņi ir izņēmuši gandrīz visu piešķirto aizdevumu.

Un kompensējošais atlikums?

Tajā ir vairs tikai viens miljons.

Iestājās klusums, un tad Patertons dziļi nopūtās. Viņš atkal bija mierīgs.

Jūs teicāt, ka jums ir nopietns pamats. Jūs acīmredzot kaut ko zināt. Labāk pastāstiet.

Būs vienkāršāk izlasīt šo materiālu. — Aleksis uz prezidenta galda nolika Džeksa ziņojumu.

Es to izlasīšu vēlāk. Pašlaik pastāstiet, kas tas ir un kas tur iekšā.

Aleksis pastāstīja par baumām, ko bija uzzinājis Luiss D'Orscjs un savu lēmumu nodarbināt profesionālu izmeklētāju — Vernonu Džeksu.

Tas, ko Džckss atradis, visumā ir pilnīga taisnība. Es vakar vakarā un šorīt zvanīju, lai pārliecinātos par atsevišķiem faktiem. Tie visi saskan. Patiesību sakot, daudz no tā, ko viņš atradis, mēs paši būtu varējuši izzināt, rūpīgi meklējot un uzdodot jautājumus. Bet to neviens nedarīja un līdz šim brīdim uz šo firmu uzmanīgāk nepaskatījās. Turklāt Džckss ir atradis slepenu informāciju, ieskaitot dokumentu kopijas, un es spriežu, ka tie ir…

Patertons sapīcis pārtrauca.

Labi, labi. Pašlaik tas mani neinteresē. Pastāstiet svarīgāko.

To varu izdarīt ar pieciem vārdiem. — Supranacionālajai korporācijai vairs nav naudas. Jau trīs gadus firma ir cietusi neticami lielus zaudējumus, bet to glāba agrāk iegūtais prestižs un aizņēmumi. Viņi ir aizņēmušies milzīgas

summas, lai samaksātu parādus, tad atkal citas, lai atdotu šos aizņēmumus, tad atkal nākošos. Viņiem visu laiku nav reālas naudas.

Patertons iebilda:

Bet SuNatCo gadu pēc gada ziņoja par lielisku peļņu un vienmēr izmaksāja dividendes.

Liekas, ka pēdējos gados dividendes ir maksātas no aizņēmumiem. Viss pārējais ir grāmatvedības fantāzija. Mēs visi zinām, kā to dara. SuNatCo nav vienīgais lielais uzņēmums, kas to praktizē.

Bankas prezidents šo faktu apdomāja, tad nomākts sacīja:

Bija laiks, kad grāmatveža paraksts uz finansu ziņojuma kaut ko nozīmēja. Tagad tā vairs nav.

Šajā ziņojumā, — Aleksis pieskārās papīru kaudzei uz galda, — ir piemēri visam, ko tikko stāstīju. Starp vissliktākajām ir Zaļo pļavu zemes aģentūra, kas, kā zināt, ir SuNatCo filiāle.

Zinu, zinu!

Tad jūs arī zināt, ka Zaļo pļavu zemes aģentūrai pieder milzīgi zemes gabali Teksasā, Arizonā un Kanādā. Vairums no tiem ir ļoti tālos apgabalos, tā ka šīs paaudzes laikā tos droši vien nevarēs apgūt. Tāpēc zemes aģentūra pārdod zemes gabalus spekulantiem par nelielām iemaksām, slēdzot slepenus līgumus, kas paredz pilnu summu samaksāt kaut kad nākotnē. Piemēram, ir divi darījumi, kur pilnās summas jeb astoņdesmit miljoni dolāru jāsamaksā pēc četrdesmit gadiem, tas ir, 21. gadsimtā. Droši vien šīs summas nekad netiks samaksātas. Taču gan Zaļo pļavu zemes aģentūras, gan SuNatCo finansu pārskatos šie astoņdesmit miljoni uzrādīti kā pašreizējā peļņa. Tie ir tikai divi darījumi. Tādu ir daudz, lai gan apjomos mazāki, visur izmantota tā pati ķīniešu grāmatvedība. Un to, ko dara viena SuNatCo filiāle, dara arī pārējās.

Aleksis apklusa, tad turpināja.

Rezultātā uz papīra šī firma ir lieliska, un līdz ar to akciju cenas bija nereāli augstas.

Kāds te ir nopelnījis veselu bagātību, — drūmi sacīja Patertons. — Žēl, ka tie nebijām mēs. Vai zināms, cik lieli ir SuNatCo parādi?

Jā. Liekas, ka Džeksam izdevies ieskatīties nodokļu deklarācijās. Viņš lēš, ka kopējais firmas un filiāļu parāds ir miljards dolāru. No tā apmēram puse laikam ir banku aizdevumi. Pārējo veido deviņdesmit dienu komerciālās parādzīmes, ko viņi ir vairākkārt pārfinansējuši.

Kā abi vīrieši zināja, komerciālās parādzīmes ienesa procentus, bet tās varēja izlaist, tikai balstoties uz firmas reputāciju. Pārfinansēšana nozīmēja, ka firma izdeva jaunas parādzīmes, lai atpirktu vecās un samaksātu procentus.

Bet viņi ir tuvu robežai, kad vairs nevarēs aizņemties, — stāstīja Aleksis. — Tā domā Džekss. Un pats noskaidroju, ka komerciālo parādzīmju uzpircēji sāk no SuNatCo parādzīmēm vairīties.

Patertons mulsi sacīja:

Tā bija ar Pcnn Centrālās dzelzceļa firmas sabrukumu. Visi ticēja, ka dzelzceļa akcijas ir visdrošākās, līdzīgas IBM un General Motors akcijām. Un tad pēkšņi dzelzceļam tika iecelts administrators, un akcijas kļuva bezvērtīgas.

Un pēc tam tā notika ar vairākiem citiem slaveniem vārdiem, — atgādināja Aleksis.

Viņi abi domāja vienu un to pašu. Vai pēc Supranacionālās korporācijas arī Pirmā Amerikas tirdzniecības banka piebiedrosies šiem slavenajiem vārdiem?

Patertona sārtā seja nobālēja. Viņš lūdzošām acīm skatījās uz Aleksi.

Kas būs ar mums? — Valdonīgais tonis balsī bija pilnīgi izzudis. Bankas prezidents pilnīgi paļāvās uz gados jaunāko cilvēku.

Daudz kas būs atkarīgs no tā, cik ilgi Supranacionālā korporācija noturēsies. Ja viņiem palaimēsies noturēties vēl vairākus mēnešus, mūsu šodienas akciju pārdošanu neviens neievēros un arī to, ka pārsniedzām Federālās rezerves noteiktās aizdevumu robežas, neviens īpaši nepētīs. Toties, ja firma bankrotēs ļoti drīz, mūs var piemeklēt nepatikšanu sērija. Ar SEC tāpēc, ka nepaziņojām nupat uzzināto. Ar Naudas pārvaldi tāpēc, ka neievērojām mūsu ieguldītāju intereses, bet par SuNatCo izsniegto lielo aizdevumu — ar Federālās Rezerves banku. Laikam nav pat jāatgādina, ka mēs noteikti zaudēsim piecdesmit miljonus dolāru; uzzinot, kā tas iespaidos šī gada peļņu, saniknotu akcionāru bari pieprasīs kāda cilvēka galvu un varbūt iesūdzēs direktoru padomi tiesā.

Jēzus! — izsaucās Patcrtons. — Jēzus Kristus! — Izņēmis kabatlakatiņu, viņš noslaucīja seju un savu olai līdzīgo galvu.

Aleksis nežēlīgi turpināja.

Un pie visa tā vēl prese. Ja Supranacionālā korporācija bankrotēs, būs valdības izmeklēšana. Taču vispirms to darīs prese. Daži finansu reportieri to prot ļoti labi. No viņu āķīgajiem jautājumiem bankai neizvairīties, un mūsu zaudējumu apmērs drīz tiks izpētīts un paziņots. Tādas ziņas padara noguldītājus nemierīgus, iespējams, ka daudzi savu naudu izņems.

Tu runā par paniku? Tas taču nav reāli!

Nav vis nereāli. Tā jau notika. Atcerieties Franklina banku Ņujorkā. Noguldītājam svarīgs ir tikai viens — viņa naudas drošība. Ja tādas pārliecības vairs nav, naudu steidzīgi jāizņem.

Patcrtons iedzēra vēl glāzi ūdens, tad atkrita krēslā. Viņš bija vēl bālāks nekā pirms tam.

Es iesaku, — teica Aleksis, — sasaukt naudas politikas komiteju, un turpmākajās dienās mēģināsim bankā iepludināt iespējami vairāk naudas. Tad būsim gatavi, ja pēkšņi nauda sāks aizplūst.

Patcrtons pamāja.

To es izdarīšu.

Vairāk neko izdarīt mēs nevaram, un mums neatliek nekas cits, kā skaitīt lūgšanas. — Pirmoreiz šīs sarunas laikā Aleksis pasmaidīja. — Varbūt šo pienākumu varētu uzņemties Rosko.

Rosko! — Likās, ka Patertons bija šo vārdu aizmirsis. — Rosko rūpīgi izpētīja Supranacionālās korporācijas pārskatus un ieteica piešķirt aizdevumu, apgalvojot, ka viss izskatās lieliski.

Rosko nebija viens pats. Jūs un direktoru padome viņu atbalstījāt. Bija vēl daudz citu, kas pētīja pārskatus un izdarīja līdzīgus secinājumus.

Jūs nē.

Es biju nobažījies. Varbūt man bija kādas aizdomas. Bet aries nevarēju iedomāties, ka Supranacionālā korporācija ir tik neapskaužamā stāvoklī.

Patertons pacēla tālruņa klausuli.

Palūdziet, lai pie manis ienāk Heivorda kungs. — Klusuma bridis. Tad Patertons sacīja: — Mani neinteresētu pat tas, ja pie viņa atrastos pats Dievs. Man viņš ir vajadzīgs nekavējoties. — Viņš nosvieda klausuli un atkal noslaucīja seju.

Biroja durvis klusi atvērās, un ienāca Heivords. Pateicis: — Labrīt, Džerom, — viņš vēsi pamāja ar galvu Aleksim.

Aizveriet durvis, — norūca Patertons.

Diezgan pārsteigts, Heivords sacīja:

Man teica, ka te kas steidzams. Ja tā nav, es gribētu…'

Pastāstiet viņam par Supranacionālo korporāciju, Aleksi.

Heivords sastinga.

Aleksis klusi un taktiski atstāstīja Džeksa ziņojuma svarīgākās daļas. Viņa niknums par tuvredzību, muļķību un mantkārību, kas banku noveda līdz bezdibeņa malai, bija izzudis. Palika rūgtums par nenovēršamo milzīgo bankas zaudējumu, kaut gan bija ielikts liels darbs tās attīstībā. Viņš atcerējās, cik daudzi vērtīgi pasākumi zaudēja bankas atbalstu, lai šo naudu iegrūstu Supranacionālajā korporācijā. Bcns Roselli ir miris, vismaz viņš šo mirkli nepiedzīvoja, Aleksis nodomāja.

Rosko Heivords pārsteidza Aleksi. Viņš bija gaidījis protestu, varbūt aizstāvēšanos. Bet nebija ne viena, ne otra. Tā vietā Heivords klusi klausījās, šur tur iesprauda pa jautājumam, bet citādi neteica ne vārda. Aleksim bija aizdomas, ka viņa sniegtā informācija tikai papildina to, ko Heivords jau pats bija zinājis vai uzminējis.

Kad Aleksis beidza, iestājās klusums.

Patertons, kas bija atguvis prezidenta cienīgumu, sacīja:

Šo pēcpusdienu mēs sasaucam naudas politikas komitejas sēdi, lai pārrunātu naudas sagādes jautājumu. Līdz tam laikam, Rosko, sazvanieties ar Supranacionālo korporāciju un uzziniet, vai varam atgūt kaut ko no mūsu aizdevuma.

Tas ir pieprasījuma aizdevums, — sacīja Heivords, — mēs varam to atsaukt katrā laikā.

Tādā gadījumā pieprasiet tūliņ. Rīkojieties bez kavēšanās pa tālruni un reizē izsūtiet rakstisku pieprasījumu. Nav daudz cerību, ka SuNatCo būs piecdesmit miljoni dolāru skaidrā naudā. Pat firmas, kam nedraud bankrots, tik daudz skaidras naudas neglabā. Tomēr kaut cik viņiem varētu būt, lai arī es daudz neceru. Mums visādā ziņā jākārto pieprasījums.

Es tūliņ zvanīšu Kvortermeinam, — Rosko sacīja. — Vai varu paņemt un izlasīt šo ziņojumu?

Patertons pameta acis uz Aleksi.

Man nav iebildumu. Taču iesaku to nepavairot. Vislabāk būtu, ja bez mums to neviens nedabūtu redzēt.

Heivords pamāja, ka piekrīt. Viņš izskatījās nemierīgs, likās, nevar vien sagaidīt, kad tiks prom.

11

Aleksim Vandcrvortam bija taisnība, ka Rosko Heivordam ir savi informācijas avoti. Viņš bija saklausījis baumas, ka Supranacionālā korporācija nonākusi grūtībās, tāpat uzzinājis, ka pircēji sāk atteikties no SuNatCo parādzīmēm. Heivords nesen bija piedalījies savā pirmajā Supranacionālās korporācijas direktoru padomes sēdē un atklājis, ka informācija, ko piegādā direktoriem, nav īsti pilnīga. Taču kā viens no "jaunajiem" viņš atturējās uzdot jautājumus, paredzot pamatīgāku izpēti sākt vēlāk. Pārradies no sēdes, viņš ievēroja, ka SuNatCo akciju cena krītas. Tāpēc vakar nolēma ieteikt bankas trasta departamentam, lai tas piesardzības dēļ pakāpeniski pa daļām atbrīvojas no tām. Bet šorīt, kad viņu izsauca Patertons, viņš šo nodomu vēl nebija sācis īstenot. Bet nekas, ko Heivords bija uzzinājis, nelika domāt, ka situācija ir tik slikta, kā Vandcrvorta sagādātais ziņojums brīdināja.

Taču, noklausījies ziņojuma galvenos punktus, Heivords nevarēja tos atspēkot. Lai cik nežēlīgs un satraucošs bija ziņojums, pieredze apliecināja, ka tas, kā teica Vandervorts, bija akurāts.

Tāpēc Heivords abu pārējo bankas vadītāju klātbūtnē nebija runājis, saprotot, ka viņam nav nekā, ko varētu iebilst. Viņa prāts bija aktīvs, raidot brīdinājuma signālus, kamēr viņš izsvēra iespējas un ceļu, kā pašam izbēgt no nelaimes. Bija vairākas lietas, kas jākārto ļoti steidzīgi, bet vispirms viņš vēlējās papildināt savas zināšanas, rūpīgi izlasot Džeksa ziņojumu. Atgriezies birojā, viņš steidzīgi pabeidza sarunas ar kādu apmeklētāju, tad apsēdās lasīt.

Viņš drīz saprata, ka Aleksis Vandervorts ir korekti iepazīstinājis ar ziņojuma un dokumentāro pierādījumu kopsavilkumu. Vandervorts nebija pieskāries Lielā Džordža Kvortermcina braucieniem uz Vašingtonu, kur viņš meklēja valdības garantētu aizdevumu, kas glābtu korporāciju. Viņš bija iesniedzis rakstiskus lūgumus šāda aizdevuma saņemšanai vairākiem kongresa locekļiem, tirdzniecības ministrijā un Baltajā namā. Kādā vietā bija norādīts, ka Kvortermcins ir ielūdzis viceprezidentu Baironu Stounbridžu uz Bahamu salām, lai pierunātu viņu šo aizdevumu atbalstīt. Vēlāk Stounbridžs šo domu tiešām bija ierosinājis kādā kabineta sēdē, bet vairākums tam bija pretim.

Heivords rūgti nodomāja: nu viņš zināja, ko Lielais Džordžs un viceprezidents apsprieda, staigājot pa Bahamu dārzu. Un, kamēr Vašingtonas politiskā mašīna bija pieņēmusi vienu no saviem prātīgākajiem lēmumiem, noraidot aizdevumu Supranacionālajai korporācijai, Pirmā Amerikas tirdzniecības banka, Rosko mudināta, devīgi piešķīra. Lielais Džordžs sevi bija pierādījis kā pierunāšanas lielmeistaru. Ileivords vēl arvien dzirdēja viņu sakām: ja piecdesmit miljoni jums ir par daudz, aizmirsīsim to visu. Naudu dabūšu /3«Chase Manhattan bankas. Tas bija viens no visvecākajiem krāpnieku paņēmieniem, un viņš, gudrais un piedzīvojušais baņķieris, bija iekritis.

Bija vismaz viens labums. Ziņojums par viceprezidenta ceļojumu uz Bahamu salām bija ļoti virspusīgs, trūka sīkumu, acīmredzot par ceļojumu neko vairāk nezināja. Tāpat nebija nekādu ziņu par investīciju fondu K, kas ļoti nomierināja Heivordu.

Heivords sāka domāt, ka Džeroms Patertons diez vai maz atceras divus miljonus dolāru, ko banka aizdeva investīciju fondam K, Lielā Džordža vadītajai privātajai ieguldījumu grupai. Droši vien prezidents neatcerējās, bet Aleksis Vandervorts to nezināja, lai gan nepaies ilgs laiks, kad viņš to uzzinās. Daudz svarīgāk bija neļaut uzzināt, ka viņam bija atsūtītas vairākas investīciju fonda K akcijas. Viņš karsti vēlējās, kaut būtu tās nosūtījis Dž. Dž. Kvortermeinam atpakaļ. Tagad bija par vēlu, bet viņš vēl arvien varēja tās izņemt no seifa bankas pagrabā un izlaist cauri papīra sasmalcināšanas mašīnai. Labi, ka tās bija anonīmas, nebija piereģistrētas uz viņa vārda.

Pašlaik, Heivords pats sev atzinās, viņu neinteresē sacensība ar Aleksi Vandcrvortu, viņš domāja tikai par iespēju glābt sevi. Nebija nekādu ilūziju, kas ar viņu notiks bankā un direktoru padomē, ja Supranacionālā korporācija bankrotēs. Viņš būs spitālīgais, no kā visi vairīsies un rādīs uz viņu ar pirkstiem. Taču varēja gadīties, ka, ātri rīkojoties un mazliet uzsmaidot laimei, visu vēl varēja saglābt. Ja viņam izdotos atgūt aizdevumu, viņš būtu varonis.

Tāpēc pats pirmais pienākums bija runāt ar Supranacionālo korporāciju. Viņš uzdeva savai sekretārei Kelegcnas kundzei dabūt savienojumu ar Dž. Dž. Kvortermeinu.

Pēc dažām minūtēm viņa ziņoja:

Kvortermcina kungs ir ārzemēs. Viņa birojs, šķiet, nav īsti informēts, kur viņš atrodas. Nekādu citu informāciju viņi nesniedz.

Tas bija slikts sākums. Ileivords neapmierināti sacīja:

Tad sameklējiet Inčbeku! — Pēc tikšanās Bahamu salās viņam ar finansistu Stenliju Inčbeku bija vēl vairākas sarunas.

Pēc brīža klausulē atskanēja Inčbcka ņujorkieša nazālā izruna:

Kā varu pakalpot, Rosko?

Es meklēju Džordžu. Jūsu cilvēki nezina, kur…

Džordžs ir Kostarikā.

Es gribu ar viņu runāt. Vai ir zināms kāds numurs, kā viņu sazvanīt?

Nē, viņš norādīja, ka nevēlas nevienu tālruņa sarunu.

Man ir steidzama lieta.

Runājiet ar mani.

Labi. Mēs atsaucam mūsu aizdevumu. Es to jums paziņoju, un formāls pieprasījums būs vakara pastā.

Otrā galā bija klusums. Tad Inčbeks sacīja:

Tas nav nopietni.

Es apliecinu, ka tā ir mana visīstākā nopietnība.

Kāpēc?

Tas jums būtu jāzina. Es domāju, jūs nevēlēsieties, lai es iemeslus nosaucu tālruņa sarunā.

Inčbcks neatbildēja, un tas pats par sevi bija zīmīgi. Tad viņš protestēja:

Jūsu banka šajā gadījumā uzvedas smieklīgi un nesaprotami: Lielais Džordžs man vēl pagājušajā nedēļā sacīja, ka grib ierosināt jūsu bankai palielināt aizdevumu par piecdesmit procentiem.

Tāda nekaunība Ileivordu pārsteidza, taču viņš atzina, ka tieši ar nekaunību Supranacionālā korporācija dabūja pirmo aizdevumu. Šoreiz tā nenotiks.

Ja jūs aizdevumu bez kavēšanās atmaksāsiet, — Heivords teica, — mēs visu informāciju, kas ir mūsu rīcībā, turēsim slepenībā. To es personīgi apsolu.

Heivordam likās, ka Lielais Džordžs, Inčbcks un citi, kas par SuNatCozināja patiesību, grib iegūt laiku. Ja tā, tad PATB varētu izrauties priekšā citiem kreditoriem.

Piecdesmit miljonus dolāru! — iesaucās tnčbeks. — Mēs tādas summas neglabājam.

Mūsu banka piekritīs daļēju atmaksu sērijai, ja vienosimies, ka maksājumi sekos cits citam ar īsām atstarpēm. — īstais jautājums, protams, bija: kur Supranacionālā korporācija, kas atradās pastāvīgā naudas badā, dabūs piecdesmit miljonus dolāru? Heivords manīja, ka ir nosvīdis aiz nervu saspīlējuma — un cerībām!

Es runāšu ar Lielo Džordžu, bet viņam tas nepatiks.

Kad ar viņu runāsiet, sakiet, ka mums jāvienojas arī par investīciju fondu K.

Heivords nebija pārliecināts, bet viņam likās, ka Inčbeks, noliekot klausuli, ievaidējās.

Sava biroja klusumā Rosko Heivords atlaidās krēslā un ļāva saspīlējumam aizplūst. Pēdējās stundas laikā viņš bija saņēmis apdullinošu sitienu. Tagad, sākoties reakcijai, viņš jutās nomākts un vientuļš. Viņš vēlējās visu uz kādu brīdi pamest. Ja varētu izvēlēties, Heivords zināja, kā sabiedrībā viņš šo brīdi labprāt pavadītu. Avrilas. Taču kopš pēdējās satikšanās no viņas nebija nekādu ziņu. Agrāk viņa vienmēr pazvanīja, viņš pats vēl nekad nebija Avrilu meklējis.

Heivords impulsīvi izvilka adrešu grāmatiņu, ko vienmēr nēsāja līdz, atrada viņas tālruņa numuru Ņujorkā, ko kādreiz senāk bija ierakstījis ar zīmuli.

Viņš klausījās, kā tālrunis zvana, pēc brīža Avrilas maigā un patīkamā balss atbildēja:

Halo? — To dzirdot, Heivordam sāka dauzīties sirds.

Sveiks, Rosij! — viņa atbildēja, kad uzzināja, kas zvana.

Ir pagājis ilgs laiks, kopš mēs neesam satikušies, mīļā. Gaidīju, ka man zvanīsi.

Viņš manīja vilcināšanos.

Bet Rosij, saldumiņ, tavs vārds vairs nav sarakstā.

Kādā sarakstā?

Atkal nenoteiktība.

Varbūt man to nevajadzēja teikt?

Nē, pasaki gan. Tas taču paliks starp mums abiem.

Tas ir ļoti slepens saraksts, ko izdod Supranacionālā korporācija, norādot, kurus vīriešus var izklaidēt par firmas naudu.

Viņam pēkšņi likās, ka ap kaklu ir aukla, kas nupat savelkas ciešāk.

Kam šo sarakstu nodod?

Nezinu. Es zinu, ka to piesūta mums, meitenēm. Nezinu, kam vēl.

Viņš apklusa un nervozi nodomāja: kas bijis, tas bijis. Jāpriecājas, ka viņš vairs nav sarakstā, lai gan pieķēra sevi greizsirdībā minam, kas tad tajā ir palicis. Viņš cerēja, ka vecie saraksti ir rūpīgi iznīcināti. Heivords skaļā balsī noprasīja:

Vai tas nozīmē, ka tu vairs nevari pie manis ierasties?

Nē, tā nav, Rosij. Bet tev pašam jāmaksā.

Un cik tas būtu? — viņš jautāja, neticot, ka pats to runā.

Lidmašīnas biļete no Ņujorkas pie tevis un atpakaļ, viesnīcas numurs un man divsimts dolāru, — viņa mierīgi un lietišķi atbildēja.

Heivords atcerējās, kā reiz bija mēģinājis iedomāties, cik Supranacionālā korporācija izdod par viņa izklaidēšanu. Nu viņš to zināja. Turēdams klausuli tālu no auss, viņš cīnījās pats ar sevi: prāts sacēlās pret iekāri, sirdsapziņa cīnījās pret vēlēšanos atkal būt divatā ar Avrilu. Arī izdevumi bija lielāki, nekā viņš pašlaik varēja atļauties. Bet viņš šo sievieti gribēja. Tiešām ļoti, ļoti gribēja.

Viņš pielika klausuli atkal pie auss.

Cik drīz tu te vari būt?

Nākošnedēļ otrdienā.

Ātrāk nevari?

Nē, saldumiņ.

Viņš zināja, ka ir muļķis. Ka visas šīs dienas patiesībā stāvēs rindā aiz citiem vīriešiem, kuri nezin kāpēc ir svarīgāki par viņu. Bet viņš bija bezpalīdzīgs pret šo sievieti un tāpēc teica:

Labi. Otrdien.

Viņi vienojās, ka Avrila dosies uz Kolumbijas Hiltona viesnīcu un viņam piezvanīs.

Heivords jau sāka gaidīt saldos brīžus, ko viņam atnesīs otrdiena.

Tad atgādināja sev, ka jāiznīcina investīciju fonda K akcijas.

No trīsdesmit sestā stāva lifts viņu noveda līdz apakšējam stāvam bez apstāšanās, un no turienes viņš devās cauri tunelim uz bankas pagrabu. Pāris minūtēs viņš nokļuva līdz savam personīgajam seifam un izņēma četrus sertifikātus, katru par piecsimts akcijām. Viņš tos uznesa augšā, lai pats personīgi ielaistu papīru sasmalcināšanas mašīnā.

Taču, nonācis atpakaļ birojā, Heivords pārdomāja. Kad viņš tās pēdējo reizi pārbaudīja, akcijas bija divdesmit tūkstošus dolāru vērtas. Vai viņš nepārsteidzas? Galu galā to visu varēja iznīcināt dažu minūšu laikā.

Un tā viņš sertifikātus ieslēdza rakstāmgalda atvilktnē pie citiem personīgajiem papīriem.

12

Lielā izdevība pienāca, kad Mailzs Tstins vismazāk to gaidīja.

Tikai pirms divām dienām, sagrauts savās cerībās un neveiksmju nomākts, viņš bija pārliecināts, ka darbs Dubultscptiņnieka veselības klubā tikai ievilks dziļāk kriminālajā pasaulē, un sapņos jau rādījās cietuma vārti. Mailzs savas rūpes izsūdzēja Huanitai, un, lai gan viņu mīlestība mazināja nomāktību, neveiksmes apziņa tomēr palika.

Sestdienu viņš pavadīja pie Huanitas. Vēlā pirmdienas vakarā Dubultseptiņnieka klubā Neits Natansons, kluba menedžeris, paaicināja Mailzu, kas kā parasti iznēsāja kokteiļus un sviestmaizes azartspēļu dalībniekiem.

Kad Mailzs iegāja menedžera birojā, kopā ar Natansonu tur atradās vēl divi vīrieši. Viens bija augļotājs Ominskis Krievs. Otrs bija spēcīgs vīrs ar rupjiem sejas vaibstiem, ko Mailzs vairākkārt bija redzējis klubā, viņu sauca Tonijs Lācis Marino. Vārds "Lācis" likās īsti piemērots. Marino bija smags ķermenis, vaļīgas kustības, un viņā jaudās mežonīgums. Tonijam Lācim bija autoritāte, un citi viņu klausīja. Katrreiz viņš ieradās klubā greznā kadiljakā, šofera un vēl viena vīrieša sabiedrībā. Bija skaidrs, ka abi ir miesassargi.

Natansons izskatījās nervozs, kad sacīja:

Mailz, esmu Marino un Ominska kungiem stāstījis, cik ļoti izpalīdzīgs jūs esat. Viņi grib, lai jūs…

Ominskis menedžeri asi pārtrauca.

Pagaidi ārpusē.

Jā, ser, — menedžeris ātri nozuda.

Lejā mašīnā ir kāds vecs cilvēks, — Ominskis sacīja Mailzam. — Tonija vīri tev palīdzēs. Ienesiet viņu, bet tā, lai neviens neredz. Iekārto kādā sev tuvākā istabā, rūpējies, lai viņš neaizklīst. Nepamet viņu vienu ilgāk, nekā tas ir nepieciešams, un aizejot ieslēdz. Tu esi atbildīgs par to, lai viņš šeit uzturas.

Mailzs nedroši pavaicāja:

Vai viņš man te jāpatur ar varu?

Vara nebūs jālieto.

Vecais zina, kas notiks. Viņš tevi neapgrūtinās, — sacīja Tonijs Lācis. Par spīti dižajam augumam, balss skanēja falsetā. — Atceries, ka viņš mums ir svarīgs, tāpēc apejies ar viņu labi. Tikai nedod ne pilīti alkohola. Viņš lūgsies. Bet nedod nemaz. Saprati?

Jā, liekas, ka saprotu, — Mailzs sacīja. — Vai viņš pašlaik ir bezsamaņā?

Viņš ir tā piedzēries, ka nevar pakustēties, — sacīja Ominskis. — Veselu nedēļu plostojis. Tavs pienākums ir par viņu rūpēties un atveseļot. Kamēr viņš te būs — trīs četras dienas — citi darbi pagaidīs. — Viņš piebilda. — Ja visu labi paveiksi, dabūsi vēl kādu daļu parāda nost.

Es darīšu, ko varēšu. Kāds vecajam kungam ir vārds? Man viņš kaut kā jāuzrunā.

Abi pārējie viens uz otru paskatījās. Ominskis atbildēja:

Denijs. Tas ir viss, kas tev jāzina.

Pēc dažām minūtēm Dubultseptiņnieka ietves malā Tonija Lāča Marino šoferis riebumā nospļāvās.

Pie velna! Tas vecais pakaļa smird sliktāk nekā sūdu čupa.

Šoferis un miesassargs, un Mailzs nolūkojās nekustīgajā stāvā, kas gulēja uz dodža aizmugures sēdekļa. Mašīna stāvēja pie ietves, un aizmugures durvis bija atvērtas.

Es viņu mēģināšu aptīrīt, — sacīja Mailzs. — Ari viņa seja nepatikā savilkās no uzmācīgās vēmekļu smirdoņas. — Taču vispirms viņš jādabū iekšā.

Otrs miesassargs mudināja:

Pie velna! Izdarīsim un būs miers.

Viņi visi pasniedzās un cēla. Sliktajā apgaismojumā varēja samanīt, ka viņu nesamajam ir sirmu matu vīkšķis, dzeltena, saplakusi seja, apaugusi ar sirmu bārdu, aizvērtas acis un vaļēja mute ar atkārušos žokli, kurā neredzēja neviena zoba. Vīrieša uzvalks bija netīrs un saplēsts.

Vai jūs domājat, ka viņš ir beigts? — miesassargs jautāja, izceļot gulošo no mašīnas.

Tieši tajā brīdī sakustinātais vecis no mutes izlaida vēmiena klunkšķi. Un apšļāca Mailzu.

Šoferis miesassargs, kam netrāpīja, iemējās un sacīja:

Nav vēl beigts. — Tad pievērsās Mailzam, kas nelabumā rīstījās: — Labāk, lai apcūkotu tevi nekā mani, čomiņ!

Viņi ienesa veco klubā, tad pa aizmugures kāpnēm nogādāja ceturtajā stāvā. Mailzam bija atslēga, un viņš atslēdza durvis. Kabīne bija līdzīga viņējai. Tur atradās tikai gulta, kumode, divi krēsli un plaukti. Sienas beidzās pēdu no griestiem, tā ka augša palika vaļā. Mailzs apskatījās un teica pārējiem:

Pagaidiet. — Pēc tam uznesa no vingrotavas gumijas palagu, ko pārklāja gultai, un uz tā viņi uzmeta veci.

— Viņš tagad ir tavs, Mailz, — sacīja šoferis miesassargs. — Pazudīsim, pirms arī es sāku pār mēli laist.

Pārvarot riebumu, Mailzs veci noģērba kailu un nomazgāja ar sūkli un ziepjūdeni. Kad tas bija padarīts, Mailzs cilāja un stūma nekustīgo gulētāju, līdz izvilka gumijas palagu, un apmazgātais ķermenis palika tīrajā gultā. Visu laiku vecais vaidēja, un vienreiz vēders atkal sāka raustīties, bet iznāca tikai daži pilieni, ko Mailzs noslaucīja. Kad viņu apsedza ar palagu un segu, likās, ka vecajam kļuvis labāk.

Novelkot drēbes, Mailzs tās vienkārši meta uz grīdas. Tagad viņš visu pacēla un sadalīja divos plastmasas maisos — vienu tīrīšanai, otru mazgāšanai. To darot, bija jāpārbauda visas kabatas. Vienā bija zobu protēze. Citās dažādi priekšmeti: ķemme, acenes ar ļoti bieziem stikliem, zelta spalva un zīmulis, vairākas atslēgas uz turētāja, bet kādā iekškabatā trīs Kcycharge kredītkartes un ar naudu piebāzts maks.

Mailzs paņēma zobu protēzi, noskaloja un ielika ūdens glāzē blakus gultai. Turpat nolika arī acenes. Tad apskatīja kredītkartes un naudas maku.

Trīs Keycharge kredītkartes bija izsniegtas Fredam W. Riordānam, R. K. Bennetam un Alfrēdam Šo. Katra bija parakstīta, bet, kaut gan vārdi ierakstīti dažādi, paraksti bija vienādi. Mailzs kartītes apgrieza otrādi, lai apskatītu sākuma un beigu datumus. Visas trīs bija derīgas. Cik varēja redzēt, tās bija īstas.

Tad viņš apskatīja naudas maku. Zem plastikāta lodziņa bija vadītāja apliecība. Plastikāta lodziņš bija nodzeltējis un necaurspīdīgs, tāpēc Mailzs izņēma vadītāja apliecību un atklāja, ka zem tās ir vēl divas. Uzvārdi sakrita ar tiem, kas bija uz Kcycharge kredītkartēm, bet fotogrāfijas bija vienādas. Viņš aplūkoja uzmanīgāk. Kaut arī fotogrāfijas izskatījās sen izgatavotas, nebija šaubu, ka tas bija viņa ciemiņš.

Mailzs ieņēma naudu no maka, lai to saskaitītu. Viņš nodomāja palūgt Neitu Natansonu visu ievietot seifa, bet bija jāzina, cik viņš tur atstāj. Summa bija negaidīti liela: piecsimts divpadsmit dolāri, puse no tiem jaunās divdesmit dolāru banknotēs. Divdesmitnieki viņu ieinteresēja. Mailzs vairākus rūpīgi apskatīja un ar pirkstgaliem pārliecinājās par papīra blīvumu. Tad, paskatījies uz veci, kas likās mierīgi guļam,

Mailzs klusi atstāja telpu, aizzagās uz savu istabu un atgriezās ar palielināmo stiklu. Caur to aplūkojis banknotes, viņš atzina, ka intuīcija bijusi pareiza: tās ir viltojums, turklāt tikpat augstas kvalitātes kā tās, ko Mailzs bija tepat Dubultscptiņnieka bārā nopircis pirms nedēļas.

Viņš prātoja: nauda, patiesību sakot, puse naudas bija viltota. Tādas pat, bez šaubām, bija vadītāja apliecības un droši vien nāca no tās pašas vietas, no kurienes Mailza viltotā apliecība, ko sagādāja Jūlijs Laroka. Ja nu arī Keycharge kredītkartes nebija īstās? Varbūt viņš beidzot ir ticis tuvāk viltoto kredītkaršu ražotājiem, ko Nolans Veinraits tik ļoti gribēja atklāt. Uztraukums un bažas lika sirdij dauzīties.

Viņam bija jāpieraksta jaunā informācija. Reizēm paskatīdamies uz mierīgi gulošo, Mailzs pierakstīja informāciju par kredītkartēm, tāpat vadītāja apliecību numurus uz papīra salvetes.

Drīz pēc tam Mailzs izdzēsa gaismu, aizslēdza durvis no ārpuses, nonesa lejā maku un kredītkartes.

Savas durvis Mailzs atstāja puspievērtas un gulēja nemierīgi, zinot, ka ir atbildīgs par cilvēku, kas ieslēgts istabā gaiteņa otrā pusē. Ilgu laiku viņš pavadīja nomodā, domājot par Deniju, kā bija sācis domās saukt veco, par viņa īsto vārdu un lomu, kāda viņam iedalīta spēlē. Kādas ir attiecības Denijam ar Ominski un Toniju Lāci Marino? Kāpēc veco uz šejieni atveda? Tonijs Lācis bija sacījis: viņš mums ir svarīgs. Kāpēc?

Mailzs uzmodās, kad ausa jau gaisma, un paskatījās rokas pulkstenī. Bija 6.45. Viņš ātri piecēlās, nomazgājās, noskuvās un apģērbās. Istabā otrpus gaitenim nedzirdēja nevienas skaņas. Viņš piegāja pie durvīm, klusi atslēdza un paskatījās telpā. Pa nakti Dcnijs bija grozījies, bet tagad mierīgi krāca. Mailzs savāca plastmasas maisus, aizslēdza durvis un nogāja lejā.

Pēc divdesmit minūtēm viņš atgriezās ar paplāti, uz kuras bija stipra kafija, grauzdēta maize un olu kultenis.

— Denij! — Mailzs papurināja veco aiz pleca. — Denij, mostieties!

Nebija nekādas atbildes. Mailzs mēģināja atkal. Pēc kāda laiciņa abas acis atvērās, piesardzīgi paskatījās un atkal cieši aizvērās.

Prom, — vecais murmināja. — Prom no manis! Neesmu vēl gatavs ellei!

Es neesmu veļas, — sacīja Mailzs. — Esmu jūsu draugs. Tonijs Lācis un Ominskis Krievs man uzdeva par jums rūpēties.

Aiztūkušās acis atvērās.

Tātad šie Sodomas dēli atkal uzgājuši, kur es atrodos, ko? Nav brīnums. Tā tas ir vienmēr. — Seja sāpēs saviebās. — Ak Jēzu! Mana nelaimīgā galva!

Es atnesu kafiju. Palūkosim, varbūt tā palīdz. — Mailzs aplika roku ap Denija pleciem un palīdzēja apsēsties taisni. Tad atnesa kafiju. Dcnijs dzēra un vaikstījās.

Tad pēkšņi sarosījās.

Paklausies, dēls! Man vislabāk palīdzēs kāda glāzīte. Tāpēc paņem naudiņu… — viņš palūkojās apkārt.

Nauda ir drošībā, — mierināja Mailzs. — Tā ir kluba seifa. Vakar tur ieliku.

Tātad šis ir Dubultscptiņnieks?

Jā.

Mani jau reiz te atveda. Nu tā, dēls, tu zini, ka varu samaksāt, aizteci uz bāru…

Mailzs stingri noteica:

Nekādas tecēšanas nebūs. Ne jums, ne man.

Cilvēkbērns, es labi samaksāšu. — Vecā acis viltīgi iemirdzējās. — Sacīsim — četrdesmit dolārus par piektdaļu [20] . Nu, kā būtu?

Žēl, Denij, bet man tas stingri aizliegts. — Brīdi padomājis, viņš izlēma veco izprovocēt. — Bez tam, iepērkoties ar jūsu divdesmit dolāru banknotēm, mani apcietinās.

Iespaids bija tāds, it kā Mailzs būtu izšāvis ar pistoli. Dcnijs uzrāvās sēdus, sejā atspoguļojās uztraukums un aizdomas.

Kas teica, kā tu… — Viņš ievaidēdamies apklusa un saņēma sāpošo galvu.

Kādam nauda bija jāsaskaita. Es to izdarīju.

Vecais vārgi sacīja:

Tie ir labi divdesmitnieki.

Kā tad, — Mailzs piekrita. — Laikam labākie, ko esmu redzējis. Un gandrīz tikpat labi kā tie no Naudas spiestuves.

Denijs pacēla acis. Interese tajās mainījās ar aizdomām.

Kā tu tik daudz zini?

Pirms nonācu cietumā, strādāju bankā.

Klusums. Tad vecais prasīja:

Par ko tevi iebāza?

Par darba vietas apzagšanu. Izlaida par labu uzvešanos.

Denijs manāmi atslāba.

Tad jau tu esi mūsējais. Jo citādi diez vai strādātu pie Tonija Lāča un Krieva.

Tā ir, — Mailzs atzina. — Esmu jūsējais. Bet nu jādabū jūs uz kājām. Tagad mēs dosimies uz pirti iztvaicēties.

Man tvaiks nav vajadzīgs. Man vajadzīgs neliels kraukšķītis. Tikai viens, dēls, — lūdzās Denijs. — Zvēru, ka tikai viens. Tu taču vecam vīram to neliegsi?

Mēs izsviedrēsim to, ko esat salējis sev iekšā. Un tad būs cita sajūta.

Vecais vīrs iestenējās.

Tev nav sirds! Nav sirds!

Savā ziņā tas bija tāpat, kā uzraudzīt mazu bērnu. Pārvarējis vārgu protestu, Mailzs ietina Deniju rītasvārkos un noveda viņu lejā. Tad izvilka cauri vairākām tvaicētavām, noberza ar dvieli un beidzot uzcēla uz masiera galda, kur pats Mailzs viņu labi izmasēja un norīvēja. Tik agri no rīta vēl nebija klientu, tikai rets darbinieks, un neviens nemanīja, kad viņi uzkāpa atpakaļ augšā.

Mailzs gultai uzklāja tīrus palagus, un Denijs, nomierinājies un paklausīgs, apgūlās un tūliņ aizmiga. Tagad viņš izskatījās rāms, gandrīz atgādināja eņģeli. Savādi, bet Mailzam šis vecais vīrs patika, kaut arī viņš to vēl nemaz nepazina. Kamēr Denijs gulēja, Mailzs viņam rūpīgi pabāza zem galvas dvieli un uzmanīgi noskuva.

Bija liela diena, kad Mailzs, savā istabā lasot, aizmiga.

Hei, Mailz! Vecais, kustini pakaļu! — Tā bija Laroka čerkstošā balss.

Iztraucētais Mailzs uzrāvās sēdus un ieraudzīja pierasto stāvu ar resno vēderu atvērtajās durvīs. Mailza roka sniedzās meklēt pretējās istabas durvju atslēgu. Tā atradās turpat, kur viņš to nolika.

Atnesu vecajam žūpām drēbes, — Laroka parādīja lētu koferi. — Ominskis lika tās nodot jums.

Laroka, visuresošais ziņnesis.

Labi, — Mailzs izstaipījās, aizgāja pie izlietnes un nomazgāja seju ar aukstu ūdeni. Tad, Larokam stāvot aiz muguras, atslēdza durvis, un abi iegāja telpā. Viņus ieraugot, Denijs uzmanīgi piecēlās sēdus. Viņš vēl arvien izskatījās sāpju mocīts un bāls, tomēr likās, ka Denijam kļuvis labāk. Mutē bija ielikti zobi, un viņš bija uzlicis acenes.

Nelietīgais vecais slaists! — sacīja Laroka. — Ar jums vienmēr ir kādas problēmas.

Denijs paslējās augstāk, ar nepatiku apskatīja ienācēju.

Es nekādā ziņā neesmu nelietīgs. Kā to labi zināt gan jūs, gan tie citi. Kas attiecas uz iemešanu, katram cilvēkam ir kāda vājība. — Viņš pamāja uz koferi. — Ja esat atnesis man drēbes, dariet to, kas jums uzdots, un pakariet tās sienas skapī.

Tomēr tas Laroku neuztrauca. Viņš pasmaidīja:

Liekas, jūs jūtaties labāk, vecais pakaļa. Mailzs laikam māk tādus izārstēt.

Jūlij, — sacīja Mailzs. — Vai varat te brīdi uzkavēties? Noiešu un uznesīšu ultravioleto spuldzi. Tā varētu Denijam līdzēt.

Protams.

Man jums kas jāpajautā, — Mailzs pameta ar galvu uz durvju pusi, un Laroka iznāca līdz gaitenī.

Runādams ļoti klusi, Mailzs jautāja:

Jūlij, kas te notiek? Kas viņš ir?

Tikai tāds vecs prauls. Reižu reizēm viņš izlavās un sāk plostot. Tad kādam jāatrod un jāsakārto šis krogus brālis.

Kāpēc? Un no kā viņam jābēg?

Larokas acis, tāpat kā pirms nedēļas, atkal kļuva aizdomīgas.

Jūs man atkal uzdodat jautājumus. Ko jums sacīja Tonijs Lācis un Omiaskis?

Tikai to, ka viņu sauc Denijs.

Ja viņi gribēs kaut ko vairāk pastāstīt, lai viņi to dara. Tikai ne es.

Kad Laroka bija aizgājis, Mailzs istabiņā ieslēdza ultravioleto spuldzi un zem tās uz pusstundu nolika Deniju. Pārējo dienu vecais vai nu klusi gulēja nomodā, vai snauda. Pret vakaru Mailzs no lejas atnesa vakariņas, un Denijs lielāko daju apēda, tātad ieturēja savu pirmo krietno maltīti kopš ierašanās.

Nākamajā rītā, trešdienā, Mailzs atkārtoja sviedrēšanu un ultravioleto spuldzi. Vēlāk abi spēlēja šahu. Vecajam vīram bija ātra reakcija un gudra galva, un viņi bija līdzīgos spēkos. Tagad Denijs bija draudzīgs, atslābis un skaidri lika manīt, ka viņam patīk Mailza sabiedrība un uzmanība.

Pēcpusdienā Denijs gribēja parunāties.

Vakar tas žurķis Laroka teica, ka jūs daudz zinot par naudu.

To viņš saka visiem, ko vien satiek. — Mailzs pastāstīja par savu vaļasprieku un interesi, ko tas bija izraisījis cietumā.

Denijs uzdeva vēl dažus jautājumus, tad paziņoja:

Man vajadzīga nauda.

Es to jums uznesīšu. Taču man jūs atkal būs jāieslēdz.

Ja baidāties par alkoholu, tad nevajag. Šoreiz esmu tam pāri. Pārtraukums ir iedarbojies. Paies mēneši, pirms es atkal sākšu.

Es priecājos, — Mailzs teica un tomēr drošības pēc aizslēdza durvis.

Dabūjis savu naudu, Denijs to izklāja gultā un sadalīja divās kaudzītēs. Vienā atlika jaunās divdesmit dolāru banknotes, bet otrā dažādas vērtības lietotas un saburzītas naudas zīmes. No otras grupas Denijs izvēlējās trīs desmit dolāru banknotes un iedeva Mailzam.

Tas par to, dēls, ka iedomāji arī par sīkumiem — uzmanīji manus zobus, noskuvi, atnesi ultravioleto spuldzi. Man tas darīja prieku.

Paklausieties, tas nav vajadzīgs.

Ņem taču! Turklāt tā ir īsta nauda. Un tagad pastāsti man kaut ko.

Ja varēšu, pastāstīšu.

Kā tu uzzināji, ka tie divdesmitnieki audzēti mājās?

Sākumā arī es neatšķīru. Taču, ja apskata ar palielināmo stiklu, dažas no līnijām ap Endrjū Džcksona galvu ir neskaidras.

Denijs prātīgi pamāja.

Jā, tā ir starpība starp tērauda dobspiedi, ko izmanto ASV valdība, un fotoofsetu, kaut gan labs ofseta iespiedējs arī to var dabūt gatavu.

Šajā gadījumā viņš to izdarījis lieliski, jo citas detaļas ir tuvu pilnībai.

Vecā vīra sejā rotaļājās viegls smaids.

Nu, un papīrs?

Pēc tā es nevarēju nekā atklāt. Parasti viltoto naudu var atpazīt, paberzējot starp pirkstiem. Bet šo nē.

Denijs klusu sacīja:

Divdesmit četru mārciņu kuponu papīrs, simtsprocentīgas kokvilnas šķiedras. Saka, ka īsto papīru nevarot dabūt. Nav tiesa. Tikai jāpameklē.

Ja jau jums ir tāda interese, man istabā ir vairākas grāmatas par naudu. To vienu publicējis ASV Slepenais dienests.

Ā, tu runā par "Pazīstiet savu naudu"? — Mailzs izrādīja pārsteigumu, bet Denijs iesmējās. — Tā ir viltotāju rokasgrāmata. Parāda, ko meklēt, lai atpazītu viltotu naudu. Uzskaita visas viltotāju kļūdas. Pat plaši ilustrēta!

Jā, es zinu.

Denijs turpināja ķiķināt:

Un valdība to brīvi dod visiem! Aizrakstiet uz Vašingtonu, un viņi jums grāmatu piesūtīs. Reiz bija lielisks viltotājs, ko sauca par Maiku Lendrcsu. Viņš sarakstīja grāmatu un tajā paziņoja, ka neviens viltotājs nevar iztikt bez "Pazīstiet savu naudu".

Lendrcsu notvēra un ielika cietumā, — aizrādīja Mailzs.

Jā, bet tikai tāpēc, ka viņš sadarbojās ar muļķiem. Viņam nebija labas organizācijas.

Liekas, jūs par to daudz zināt?

Mazliet. — Denijs apklusa un salīdzināja vienu no īstajām divdesmit dolāru banknotēm ar viltoto. Rezultāts viņu apmierināja un vecais pasmaidīja. — Vai zini, dēls, ka ASV dolāri ir visvieglāk viltojamā nauda pasaulē? Patiesībā to izveidoja tādu, lai pagājušā gadsimta iespiedēji nevarētu viltot ar tām iekārtām, kas toreiz bija viņu rīcībā. Tagad mums ir citas iespiedmašīnas un augstas kvalitātes fotoofsets. Tāpēc mūsdienās katrs apmācīts meistars ar lielisku iekārtu, pacietību un nelieliem izdevumiem izgatavo naudas zīmes, ko tikai speciālisti var atšķirt.

Esmu dzirdējis. Bet cik tādas naudas tiešām apgrozās?

Denijs iekārtojās ērtāk, sākdams runāt par savu iemīļoto

tematu.

To es varu pastāstīt. Neviens nezina, cik daudz tādas naudas ik gadu iespiež, kas paliek nenotverta, bet tai jābūt lielai summai. Valdība domā, ka gadā ražo trīsdesmit miljonus dolāru un no tā desmit procenti nonāk tirgū. Taču tā ir valdības statistika un par katru valdību jāsaka, ka tās dati ir vai nu par augstu, vai zemu, atkarībā no tā, kas valdību interesē. Šajā gadījumā viņi šo skaitli grib rādīt iespējami zemāku. Es personiski domāju, ka katru gadu saražo vismaz septiņdesmit miljonus viltotu dolāru, bet varbūt pat miljardu.

Tā varētu būt, — sacīja Mailzs. Viņš atcerējās, cik daudz viltotas naudas atrada bankā un cik vēl neviens nepamanīja.

Vai zināt, ko ir visgrūtāk viltot?

Nezinu gan.

American Express ceļojumu čekus. Zināt, kāpēc?

Mailzs papurināja galvu.

Tos iespiež ar ciānzilo krāsu, ko gandrīz neiespējami pārfotografēt uz ofseta plates. Neviens, kas kaut ko sajēdz, vispār nemēģinās to darīt, un tāpēc šie čeki ir drošāki nekā ASV nauda.

Dzird baumojam, — sacīja Mailzs, — ka drīz būšot krāsaina amerikāņu nauda, pie kam katra naudas zīme citā krāsā, kā tas ir Kanādas naudai.

Tās nav tikai baumas. Tā ir taisnība. Šī nauda jau ir iespiesta, un to glabā finansu ministrija. To būtu grūtāk viltot, kā daudz ko citu visā pasaulē. — Viņš draiskulīgi pasmaidīja. — Bet vecā nauda būs vēl labu laiku. Varbūt tikpat ilgi, cik es dzīvošu.

Mailzs sēdēja, domās sakārtodams visu, ko bija uzzinājis. Pēc laba brīža viņš sacīja:

Jūs mani esat izjautājis, Dcnij. Arī man jums ir kāds jautājums.

Nesolu, ka gribēšu atbildēt, dēls. Bet pamēģini vien.

Kas jūs esat, un ko jūs darāt?

Vecais domāja, ar īkšķi braukādams pa zodu un novērtēdams Mailzu. Dažas domas varēja izlasīt viņa sejā: vēlēšanās būt atklātam cīnījās ar uzmanību, lepnums ar piesardzību. Tad Denijs pēkšņi izlēma.

Man ir septiņdesmit trīs gadi, — viņš teica. — Esmu lietpratējs. Visu mūžu esmu iespiedējs un vēl arvien — labākais no visiem. Iespiešana nav tikai amats, bet arī māksla. — Viņš norādīja uz viltotajām banknotēm, kas bija izklātas gultā. — Tas ir mans darbs. Es gatavoju formas un šīs naudas zīmes iespiedu.

Mailzs pajautāja:

Bet vadītāja apliecības un kredītkartes?

Ja salīdzina ar naudas iespiešanu, tad pagatavot tās ir tikpat viegli, kā iečurāt mucā. Protams, es tās visas izgatavoju!

13

Mailzs dega nepacietībā visu uzzināto ar Iluanitas palīdzību pavēstīt Nolanam Veinraitam. Taču nelaimīgā kārtā nebija iespējams pamest Dubultseptiņnieka klubu, bet izmantot kluba tālruni tādai vajadzībai likās pārāk riskanti.

Ceturtdienas rītā, dienu pēc Denija atklāsmes, vecais vīrs šķita pilnīgi izveseļojies no savām dzeršanas orģijām. Bija jūtams, ka viņam patīk Mailza sabiedrība, un viņi turpināja spēlēt šahu. Risinājās arī sarunas, bet Denijs bija noslēgtāks nekā iepriekšējā dienā.

Diez vai Denijs varētu pasteidzināt savu aizbraukšanu, ja arī gribētu. Bet, pat ja varētu, viņš neizrādīja nekādu vēlēšanos un likās visai apmierināts, vismaz pašlaik, ar savu dzīvi ceturtā stāva istabā.

Pārrunās gan trešdien, gan ceturtdien, Mailzs mēģināja uzzināt ko vairāk par viltošanas norisēm un gūt kādus mājienus par vietu, kur tas notiek. Taču Denijs no šiem jautājumiem veikli izvairījās un Mailzam likās, ka vecais nožēlo savu neseno atklātību. Atceroties Vcinraita aizrādījumu: "nesteidzieties, esiet pacietīgs", Mailzs izlēma neizaicināt likteni.

Par spīti pacilātībai viena doma Mailzu nomāca. Viss, ko viņš bija atklājis, bez šaubām, vērsīsies pret Deniju, viņu apcietinās. Mailzam vecais patika un bija žēl, ka tā katrā ziņā notiks. Taču Mailzs sev atgādināja, ka tas ir vienīgais ceļš atpakaļ uz dzīvi.

Augļotājs Ominskis un Tonijs Lācis Marino bija kaut kādā veidā saistīti ar Deniju, bet nebija skaidrs, kā īsti. Mailzs nejuta nekādu žēlumu pret Ominski vai Toniju Lāci, tikai sirdi sagrāba ledaini pirksti, iedomājoties, ka šie cilvēki reiz uzzinās viņa īsto lomu, kā tam, bez šaubām, vajadzēja notikt.

Laroka atkal parādījās ceturtdienas vēlā pēcpusdienā.

Man ir norādījums no Tonija. Viņš rīt no rīta jums atsūtīs pakaļ riteņus.

Denijs pamāja, bet Mailzs painteresējās:

Un kurp riteņi viņu vedīs?

Denijs un Laroka uz viņu šķībi paskatījās un neatbildēja. Mailzs nožēloja, ka uzdevis jautājumu.

Tajā naktī, izlēmis, ka risks ir nepieciešams, Mailzs piezvanīja Huanitai. Viņš nogaidīja, kad Denijs aizmiga, un aizslēdza viņa istabu īsi pirms pusnakts. Nogājis lejā līdz kluba pirmajam stāvam, pacēla klausuli un iemeta spraugā desmit centu monētu. Viņš uzgrieza Huanitas numuru. Atskanot pirmajam zvanam, sievietes balss atsaucās:

Halo.

Tālrunis karājās pie sienas tuvu bāram, un Mailzs runāja čukstus, lai kāds nedzirdētu.

Zini, kas zvana. Nepiemini vārdu.

Jā, — atteica Iluanita.

Pastāsti mūsu kopējam draugam, ka esmu te atklājis kaut ko svarīgu. Tiešām svarīgu. Lielāko daļu no tā, ko viņš gribēja uzzināt. Vairāk nevaru stāstīt, bet rītvakar tevi apmeklēšu.

Labi.

Mailzs pakāra klausuli. Tajā brīdī izslēdzās pagrabā paslēptais magnetofons, kas bija ieslēdzies, kad Mailzs pacēla klausuli.

Rosko Ilcivorda smadzenēs kā zemapziņas reklāma dega vārdi no Pirmās Mozus grāmatas: "No visiem dārza kokiem tu vari pēc patikas ēst; bet no laba un ļauna atzīšanas koka tev nebūs ēst, jo tajā dienā, kad tu ēdīsi no tā, tu mirdams mirsi."

Pēdējās dienās Heivordam raizes darīja jautājums: vai viņa nelikumīgās seksuālās attiecības ar Avrilu, kas sākās tajā mēnesnīcas naktī Bahamu salās, nav izveidojušās par viņa personisko ļaunuma koku, no kā viņam būs plūkt rūgtus augļus? Un vai viss, kas vērsts pret viņu — piemēram, Supranacionālās korporācijas pēkšņā un satraucošā krīze, kas draudēja izjaukt viņa plānus kļūt par bankas vadītāju — gadījumā nebija paredzēts kā Dieva sods?

Ja nu viņš bez kavēšanās pilnīgi sarautu visas attiecības ar Avrilu un izdzēstu to no savām domām, vai tad Dievs piedotu? Vai Viņš, to redzot, atjaunotu Supranacionālās korporācijas bagātību un līdz ar to Viņa kalpa Rosko Ileivorda nākotnes cerības? Viņš atcerējās Nchemiju: Tu esi Dievs, kas gatavs piedot, piemīlīgs un žēlsirdīgs, lēns dusmās un pilns laipnības… Heivords ticēja, ka Viņš tā darīs.

Bet zināt, vai tā tiešām būs, protams, nevarēja.

Pretstatā domai saraut visus sakarus ar Avrilu bija fakts, ka sieviete otrdien ielidos pilsētā, kā viņi pirms nedēļas bija vienojušies. Iejaukts pašreizējā problēmu jūklī, Heivords pēc viņas ilgojās.

Visu pirmdienu un otrdienas rītu viņš pārdzīvoja, apzinoties, ka varētu vēl piezvanīt uz Ņujorku un novērst viņas ierašanos. Bet rīta cēliena otrā pusē, zinot no Ņujorkas ielidojošo lidmašīnu sarakstu, viņš saprata, ka nu ir par vēlu kaut ko atsaukt, un jutās atvieglots, ka nav vairs jāpieņem lēmums.

Avrila zvanīja vēlā pēcpusdienā, izmantojot tālruni, kas deva signālu tikai uz viņa galda.

— Sveiks, Rosij! Esmu viesnīcas 412. dzīvoklī. Šampanietis dziest ledū, bet es degu, tevi gaidot!

Tagad viņš nodomāja, ka vajadzēja ieteikt apmesties istabā, nevis dzīvoklī, jo viņš par to maksās. Tā paša iemesla dēļ šampanietis šķita liela izšķērdība. Viņš apsvēra, varbūt likt to sūtīt atpakaļ, bet tad atzina, ka tas nebūs pieklājīgi.

Es drīz pie tevis ieradīšos, mīļā, — viņš atbildēja.

Viņš nedaudz ietaupīja, pieprasot bankas mašīnu ar šoferi,

lai nokļūtu Kolumbijas Hiltonā. Šoferim Heivords pateica:

Negaidiet.

Kad viņš iegāja 412. dzīvoklī, Avrila tūlīt viņu apskāva, un pilnīgās lūpas kāri skūpstīja viņa muti. Rosko sievieti turēja cieši sev klāt piespiestu, un viņa ķermenis tūliņ atbildēja kaislei, ko bija mācījies pazīt un kārot. Cauri uzvalka audumam viņš juta Avrilas slaidās gūžas, kas saskārās ar viņu, ķircinot, aicinot un apsolot. Pēc brīža likās, ka viņš viss ir koncentrējies tikai pāris ķermeņa kvadrātcollās. Tad Avrila atraisījās, noglāstīja viņam vaigu un atvirzījās nostāk.

Rosij, kā būtu, ja mēs nokārtotu naudas lietas, tad varētu domāt tikai par tevi.

Viņas pēkšņais praktiskums Rosko satrieca. Viņš nodomāja: vai tas tā ir vienmēr? Vispirms naudu, tad baudu? Taču viņš saprata, ka tas ir neizbēgami. Ja to atstāj uz beigām, kad klienta uzbudinājums ir galā un seksuālā apetīte apmierināta, viņš varētu būt negribīgs maksātājs.

Protams, — viņš sacīja. Viņš jau dienā bija ielicis aploksnē divsimt dolāru un tagad iedeva Avrilai aploksni. Viņa izņēma naudu un saskaitīja. Rosko vaicāja:

Vai tu man neuzticies?

Atļauj kaut ko pajautāt, — atbildēja Avrila. — Ja es aiznestu naudu uz tavu banku un iemaksātu, vai to pārskaitītu?

Tā viņi bez šaubām darītu.

Redzi, Rosij, cilvēkiem ir tikpat daudz tiesību par sevi rūpēties kā bankām. — Viņa beidza skaitīt un dzēlīgi sacīja: — Tā, tie ir divsimt dolāri man. Bet bez tam ir lidmašīnas biļete turp un atpakaļ un brauciens ar taksīti no lidostas un atpakaļ, kas kopā maksā simts divdesmit. Šis dzīvoklis ir astoņdesmit pieci. Šampanietis un dzeramnauda vēl divdesmit pieci. Kā būtu, ja mēs vienotos vēl par divsimt piecdesmit? Tas segtu visu.

Satricināts par šo summu, viņš iebilda:

Tas ir tik daudz naudas.

Es sniedzu tik daudz erotikas. Summa nav lielāka par Supranacionālās korporācijas maksāto, un tā tevi neuztrauca. Turklāt, ja gribi labāko, maksā augstu cenu.

Viņas balsī bija tiešums un praktiskums. Viņš zināja, ka pirmo reizi redz citu Avrilu, gudrāku un cietāku nekā to sievieti, kas pakļāvās un bija gatava darīt visu. Heivords negribīgi izvilka naudas maku, izņēma vēl divsimts piecdesmit dolārus un atdeva Avrilai, kas visu naudu rūpīgi ielika somiņas iekšējā nodalījumā.

Tā, darījums ir apmaksāts, nu mēs varam pievērsties mīlestībai.

Viņa pagriezās un kaislīgi noskūpstīja vīrieti, laižot savus garos, veiklos pirkstus caur Rosko matiem. Viņa mazliet noplakušais izsalkums pēc šīs sievietes atkal atgriezās.

Rosij, saldumiņ, — Avrila murmināja, — kad tu ienāci, man likās, ka izskaties saguris un norūpējies.

Pēdējā laikā bankā ir radušās problēmas.

Tad mēs vispirms atslābināsimies. Tu dabūsi šampanieti un tikai pēc tam mani. — Viņa prasmīgi atvēra pudeli, kas stāvēja ledus spainītī, un piepildīja divas glāzes.

Viņi sūca šampanieti, un šoreiz Heivords neatgādināja, ka nedzer. Drīz Avrila sāka izģērbt viņu un pati atbrīvoties no drēbēm.

Kad viņi bija gultā, Avrila visu laiku čukstēja mīlestības apliecinājumus un mudinājumus…

Ak Rosij! Tu esi tik stiprs! … Kas par vīrieti! … Nesteidzies, mans mīļais, lēnām… Tu esi mūs aizvedis līdz paradīzei… Kaut tā būtu visa mūža garumā!

Viņa spēja ne tikai uzbudināt, bet arī pārvērta viņu par tādu vīrieti, kāds agrāk nekad nebija bijis. Gultā ar Beatrisi viņš nebija pat sapņojis par šo visu aptverošo sajūtu, šo lielisko ceļu uz piepildījumu, kas bija tik pilnīgs.

Mēs esam klāt, Rosij…. Tikko tu to gribi! … Jij, mīļais, jā, lūdzu, jā!

Var jau būt, ka tas, ko Avrila darīja gultā, bija notēlots. Tādas aizdomas viņam bija, bet tas vairs nebija svarīgi. Svarīgs bija dziļais, bagātīgais, priecīgais juteklīgums, ko viņš sevī bija atklājis ar šīs sievietes palīdzību.

Kreščendo beidzās. Tas paliks, domāja Rosko Heivords, kā vēl viena izcila atmiņa. Tagad viņi gulēja blakus saldā tvīksmē, kamēr ārā krēsla sabiezēja par tumsu un iedegās pilsētas ugunis. Avrila pirmā izslīdēja no gultas. Viņa aizdipināja uz dzīvojamo telpu un atgriezās ar pilnām šampanieša glāzēm, ko abi dzēra, sēžot gultā blakus un tērzējot.

Pēc brīža Avrila sacīja:

Rosij, man tev jālūdz padoms.

Kāds? — Kādu sieviešu problēmu viņam nāksies risināt?

Vai būtu prātīgi pārdot manas Supranacionālās korporācijas akcijas?

Tas viņu pārsteidza.

Vai tev to ir daudz?

Pieci simti akciju. Saprotu, ka tev tas neliekas daudz, bet tā ir apmēram trešā daļa manu ietaupījumu.

Viņš ātri izrēķināja, ka Avrilai ietaupījumi bija apmēram septiņas reizes lielāki nekā viņam.

Vai esi ko dzirdējusi par SuNatCo? Kāpēc tu tā prasi?

Viņi ļoti ierobežojuši līdzekļus izklaidei, stāsta, ka trūkstot naudas un viņi nespējot apmaksāt rēķinus. Dažām meitenēm ieteica akcijas pārdot, bet es to negribēju darīt, jo es zaudētu daudz naudas.

Vai esi jautājusi Kvortcrmcinam?

Neviena no mums labu laiku viņu nav redzējusi. Mēnesstariņš… tu atceries Mēncsstariņu?

Jā, — Heivords atcerējās, ka Lielais Džordžs bija piedāvājis uz viņa istabu nosūtīt lielisko japānieti. Viņš centās iedomāties, kā tas būtu bijis.

Mēnesstariņš saka, ka Džordžs ir Kostarikā un varbūt tur paliks uz dzīvi. Viņa zina, ka Džordžs pirms aizbraukšanas esot pārdevis lielāko daudzumu savu akciju.

Kāpēc viņš šos jautājumus jau pirms vairākām nedēļām nebija uzdevis Avrilai?

Tavā vietā, — viņš nopietni sacīja, — es šīs akcijas pārdotu rīt no rīta, vienalga, cik naudas tā pazaudētu.

Viņa nopūtās.

Naudu ir tik grūti nopelnīt, bet vēl grūtāk saglabāt.

Mana mīļā, tu tikko deklarēji vienu no galvenajām finansu pasaules patiesībām.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad Avrila sacīja:

Es tevi atcerēšos kā jauku cilvēku, Rosij.

Paldies. Arī es tevi vienmēr atcerēšos kā īpašu sievieti.

Viņa paliecās tuvu klāt.

Vai mēģināsim vēlreiz?

Rosko tīksmīgi aizvēra acis, kamēr sieviete viņu glāstīja. To viņa, kā parasts, darīja lieliski. Viņš domāja: mēs abi zinām, ka šī ir pēdējā tikšanās. Viens no iemesliem bija tīri praktisks — viņš Avrilu nevarēja atļauties finansiāli. Bet tālāk viņš jau paredzēja satraucošus notikumus, neizbēgamas pārmaiņas un krīzi, kas savelkas pār viņa galvu. Kas zina, ko rītdiena nesīs.

Pirms viņi sāka mīlēties, Rosko atcerējās savas agrākās bažas par Dieva sodu. Nu, varbūt Kristus, Dieva dēls, kas pazina cilvēku vājumu, kas runāja ar grēciniekiem un mira kopā ar ļaundariem, saprastu. Saprastu un piedotu patiesību, ka Rosko Heivorda dzīvē saldākie un vislielākās laimes mirkļi ir bijuši kopā ar pērkamu sievieti.

Izejot no viesnīcas, Heivords nopirka vakara laikrakstu. Pirmās lappuses vidū viņa uzmanību piesaistīja milzīgs virsraksts:

Supranacionālās korporācijas stāvoklis ir satraucošs.

Vai globālais gigants ir maksātspējīgs?

15

Neviens tā arī neuzzināja, kas bija tas īpašais apstāklis, ja tāds vispār bija, kas izraisīja Supranacionālās korporācijas galīgo sabrukumu. Varbūt tas bija kāds atsevišķs negadījums. Varbūt tādu apstākļu kopums, kas izjauca līdzsvaru, tāpat kā arvien pieaugošs svars ar laiku liek sagāzties jumtam.

Kā ar katru milzīgu korporāciju, kas nonāk līdz finansiālam sabrukumam, atsevišķas vājuma pazīmes bija samanāmas vairākas nedēļas un mēnešus iepriekš. Tomēr tikai visasākie novērotāji, kāds bija Luiss D'Orsejs, saskatīja patiesās norises un brīdināja nedaudzus izredzētos.

Situāciju pirmie varēja novērtēt korporācijas vadība. Lielais Džordžs Kvortermeins bija anonīmi pārdevis lielāko daļu savu SuNatCo akciju, pie tam paspējis to izdarīt par augstāko cenu. Vadībai visagrāk bija zināms, kas notiks, un viņi laikus prata nodrošināties. Bija arī tādi, kas to uzzināja no draugiem vai apmainoties ar informāciju, un klusībā izdarīja to pašu.

Nākamie bija tādi kā Aleksis Vandervorts, ko satrauca Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas liktenis un kas bija ieguvis pilnīgu informāciju, un tāpēc steidzīgi tika vaļā no bankai piederošām SuNatCo akcijām, cerot, ka apjukuma brīdī šis darījums paliks neievērots. Citas finansu firmas — bankas, ieguldījumu biroji, dažādi kopēji pasākumi, redzot, ka SuNatCo akcijas krītas cenā, izpētīja situāciju un arī pārdeva savas akcijas.

Pret kādas firmas darījumiem ar vērtspapīriem, kas balstās uz viņiem vien pieejamu informāciju, ir vērsta federālā likumdošana. Taču šos likumus neievēro vai ik dienas, un tie nerealizējas. Tikai atsevišķos gadījumos tika celtas apsūdzības par īpaši skandaloziem darījumiem vai to slēpšanu, bet tic bija reti un sods niecīgs.

Turpretī noguldītāji — liels skaits vienkāršo, paļāvīgo, naivo cilvēku — par priekšā stāvošo nelaimi uzzināja paši pēdējie.

Pirmā ziņa par SuNatCo grūtībām nāca no kādas Associated Press reportāžas, ko pārpublicēja pēcpusdienas laikraksti, un tas bija raksts, ko, atstājot Kolumbijas Hiltona viesnīcu, lasīja Rosko Ileivords. Līdz nākamajam rītam prese bija atradusi vairākas detaļas, un tās publicēja rīta laikraksti, ieskaitot Wall Street Journal. Taču ziņas bija vispārējas, un daudziem cilvēkiem bija grūti noticēt, ka nomierinoši milzīgā Supranacionālā korporācija var būt tik nopietnās grūtībās.

Tomēr viņu uzticību drīz sagrāva turpmākie notikumi.

Kad Ņujorkas birža pulksten 10.00 sāka darbu, SuNatCo akcijas tirgū neparādījās. Oficiālais izskaidrojums bija "darījumu nelīdzsvarotība". Tas nozīmēja, ka cilvēks, kas biržas uzdevumā rīkojās ar SuNatCo akcijām, bija saņēmis tik daudz rīkojumu akcijas pārdot, ka nespēja ar to tikt galā.

SuNatCo akcijas atkal sāka piedalīties tirgū pulksten 11.00, kad uz tablo parādījās piecdesmit divu tūkstošu akciju pieprasījums. Taču ap to laiku akcijas, kuru vērtība pirms mēneša bija četrdesmit astoņi ar pusi dolāru, bija nokritušās uz deviņpadsmit dolāriem par vienu akciju, bet līdz biržas slēgšanai pēcpusdienā — jau līdz desmit dolāriem.

Jādomā, ka Ņujorkas birža būtu apturējusi šo akciju tirgu arī nākamajā dienā, bet naktī šādu lēmumu pieņēma SEC. Vērtspapīru un biržu operāciju komisija nākamajā rītā paziņoja, ka tā ir sākusi izmeklēt Supranacionālās korporācijas darījumus un analizēt stāvokli, un līdz izmeklēšanas beigām aptur SuNatCo akciju tirgu.

Tā sākās drūms piecpadsmit dienu posms kreditoriem un pārpalikušajiem akcionāriem, kuru kopējais ieguldījums SuNatCo pārsniedza piecus miljardus dolāru. Starp tiem, kas gaidīja — satriekti, nervozi, grauzdami nagus — bija arī Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas vadība un direktori.

Supranacionālā korporācija nespēja noturēties vairākus mēnešus, kā bija cerējis Aleksis Vandcrvorts un Džeroms Patertons. Tāpēc bija iespējams, ka nesenās SuNatCo akciju pārdošanas, ieskaitot milzīgo daudzumu, ko pārdeva PATB trasta departaments, varētu atcelt. Tas varētu notikt divējādi. Vai nu ar SEC rīkojumu, ko izsauktu kāda sūdzība, vai arī ar tiesas prāvu, ko ierosinātu akciju pircēji, apsūdzot PATB, ka tā pārzinājusi Supranacionālās korporācijas īsto stāvokli, bet nedarījusi to zināmu. Abos gadījumos trasta klienti zaudētu savu ieguldījumu lielāko daļu un bankai droši vien būtu jāatbild par likumu pārkāpumiem.

Draudēja vēl vienas briesmas, un tās bija vēl ticamākas. Proti, vajadzēs norakstīt, tātad pilnīgi zaudēt Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas piecdesmit miljonu dolāru aizdevumu Supranacionālajai korporācijai. Ja tā, tad banka šogad pirmo reizi visā pastāvēšanas laikā cietīs ievērojamus zaudējumus. Tāpat bija iespējams, ka PATB nāksies atcelt gada dividenžu izmaksu, un arī tas būs pirmais tāds gadījums.

Bankas vadības aprindās valdīja nomāktība un neziņa.

Aleksis Vandervorts bija paredzējis, ka pēc Supranacionālās korporācijas sabrukuma prese sāks interesēties arī par Pirmo Amerikas tirdzniecības banku. Arī šajā ziņā viņam izrādījās taisnība.

. Reportieri, kas pēdējos gados sekoja savu slaveno Washington Post laikraksta kolēģu Bernšteina un Vudvorda [21] piemēram, pētīja šos jautājumus ar lielu dedzību. Viņu pūles vainagojās panākumiem. Dažās dienās avīžnieki bija atraduši ziņu avotus gan Supranacionālās korporācijas aprindās, gan ārpus tām un drīz vien sāka publicēt rakstus par Kvortermeina burvju trikiem un konglomerāta ķīniešu grāmatvedību. Tāpat atklāja SuNatCošausmīgos parādus. Un, protams, uzzināja par PATB piecdesmit miljonu dolāru aizdevumu bankrotējošai korporācijai.

Tikko Dow Jones ziņu dienests pirmo reizi atklāja PATB saikni ar Supranacionālo korporāciju, bankas sabiedrisko sakaru viceprezidents Diks Frenčs pieprasīja steidzīgi sasaukt augstākās vadības apspriedi. Tajā piedalījās Džeroms Patertons, Rosko Heivords, Aleksis Vandervorts un Diks Frenčs ar neiztrūkstošo neaizdedzināto cigāru zobos.

Visiem bija nopietnas sejas. Patertons bija drūms un nomākts kā visas pēdējās dienas; Heivords likās pārguris, apmulsis un ļoti nervozs; bet Aleksī auga niknas dusmas, ka iejaukts nelaimē, no kā bija brīdinājis un kam nevajadzēja notikt.

Pēc stundas vai pat ātrāk, — teica sabiedrisko sakaru viceprezidents, — mani sāks vajāt ar jautājumiem par mūsu un SuNatCo attiecībām. Vajadzīga mūsu oficiālā pozīcija, jāapspriežas, kādas atbildes drīkstu dot.

Patertons vaicāja:

Vai mūsu pienākums ir atbildēt?

Nē, — sacīja Frenčs. — Bet nav arī mūsu pienākums izdarīt harakiri.

Varbūt apliecināt, ka SuNatCo mums ir parādā naudu un neteikt neko vairāk? — ieteica Rosko Heivords.

Bet mani neintervēs vientieši. Būs reportieri, kas specializējušies finansu jautājumos un ļoti labi pārzina banku likumdošanu. Un viņu otrais jautājums skanēs: "Kā tas var būt, ka jūs vienam aizņēmējam aizdevāt tik lielu savu noguldītāju naudas summu?"

Heivords atcirta:

Tas nebija vienam aizņēmējam. Aizdevumu izdalīja starp Supranacionālo korporāciju un piecām filiālēm.

Tā atbildot, mēģināšu izlikties, ka ticu tam. — Frenčs izņēma cigāru no mutes, nolika uz galda un pievilka klāt piezīmju bloku. — Labi, izstāstiet visu. Ar laiku fakti parādīsies presē, bet mēs izskatīsimies ļoti slikti, ja slēpsim detaļas un liksim reportieriem tās izraut ar knaiblēm kā zobus.

Pirms sākam, —sacīja Ilcivords, — gribu atgādināt, ka mēs neesam vienīgā banka, kam Supranacionālā korporācija parādā. Tāpat klājas Pirmajai nacionālajai pilsētas bankai, Amerikas bankai un Chase Manhattan bankai.

Jā, bet tie visi ir konsorciji, — piebilda Aleksis. — Zaudējumus dalīs ar vairākām bankām. Cik es zinu, mūsu bankai ir vislielākais parāds. — Nebija jēgas vēlreiz piebilst, ka viņš visus vadošos bankas darbiniekus, ieskaitot direktoru padomi, bija brīdinājis, ka tik liels aizdevums ir bīstams un nelikumīgs. Bet viņa domas kļuva arvien rūgtākas.

Pēc tam viņi sastādīja oficiālu ziņojumu, atzīstot, ka Pirmā Amerikas tirdzniecības banka ir dziļi saistīta ar Supranacionālo korporāciju un ka bankas vadība ir nobažījusies. Ziņojums tālāk izteica cerību, ka bankrotējošo firmu varētu atveseļot, varbūt to veiks jaunā vadība, ko PATB gatavojas pieprasīt, tādējādi samazinot zaudējumus. Tās bija vājas cerības, un klātesošie to zināja.

Diks Frenčs saņēma noteiktas pilnvaras ziņojumu papildināt, un vadība vienojās, ka viņš būs vienīgais bankas pārstāvis sarunās ar presi.

Viņš brīdināja:

Žurnālisti mēģinās intervēt katru no jums. Ja vēlaties, lai mūsu viedoklis ir saskanīgs, lūdzu visus sūtīt pie manis un brīdiniet arī savus darbiniekus.

Tajā pašā dienā Aleksis Vandervorts vēlreiz pārskatīja plānus, kā pārkārtot bankas darbu un kā rīkoties ārkārtējā situācijā.

Tas ir vampīrisms, — bēdājās Edvīna D'Orseja, — ko prese dara ar banku, kas nonākusi grūtībās.

Viņa šķirstīja laikrakstus, kas bija izklāti Alekša Vandcrvorta biroja konferenču zālē PATB galvenās pārvaldes tornī. Bija ceturtdiena, diena pēc Dika Frenča preses konferences.

Vietējais laikraksts Times — Register vēstīja pirmajā lapā:

PĒC SuNatCo SABRUKUMA VIETĒJA BANKA CIEŠ MILZĪGUS ZAUDĒJUMUS

Laikraksts The New York Times saviem lasītājiem to pašu pasniedza daudz atturīgāk:

PAR SPĪTI NEVEIKSMĪGAJAM AIZDEVUMAM PATB IR STABILA

Šī vēsts parādījās arī iepriekšējā vakara un šīrīta televīzijas raidkanālu ziņās.

Visi ziņojumi informēja par Federālās rezerves bankas paziņojumu, ka Pirmā Amerikas tirdzniecības banka ir maksātspējīga un noguldītājiem nav pamata bažām. Lai nu kā, bet PATB tagad atradās Federālās rezerves "problemātisko banku" sarakstā, un šajā rītā bankā klusi bija ieradušies Federālās rezerves bankas revidenti, Joti skaidri norādot, ka šī ir tikai pirmā revīzija.

Toms Strogans, bankas galvenais ekonomists, atbildēja Edvīnai:

Tas nav vampīrisms, kas liek rakstīt par grūtībās nonākušu banku. Tās drīzāk ir bailes. To cilvēku bailes, kam mūsu bankā ir nauda. Ja banka slēgs durvis, viņi naudu pazaudēs. Plašākā skatījumā tās ir bažas, ka, krītot vienai bankai, saslims arī citas un visa banku sistēma sabruks.

Es toties baidos, — nodrebinājās Edvīna, — no visu šo reportāžu sekām.

Arī es esmu norūpējies, — piebilda Aleksis Vandervorts. — Un tāpēc mums rūpīgi jāvēro, kādas būs šīs sekas.

Aleksis bija sasaucis stratēģisko apspriedi. Tajā piedalījās cilvēki, kas atbildēja par bankas filiāļu darbu, jo bija skaidrs, ka neuzticību Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai vispirms izjutīs filiāles. Pirms tam Toms Strogans ziņoja, ka kopš vakardienas pēcpusdienas naudas izņemšana notiek lielākos apmēros nekā parasti un noguldījumu daudzums ir samazinājies. Taču vēl bija par agru spriest par tendencēm. Nomierinošs bija fakts, ka nemanīja nekādu klientu paniku, lai gan visu astoņdesmit četru filiāļu pārvaldniekiem bija uzdots tūliņ ziņot par pazīmēm. Bankas dzīvo no reputācijas un klientu uzticības. Taču tie ir vārgi stādi, ko nelaime un slikti preses ziņojumi var nobeigt.

Viens no šīs apspriedes uzdevumiem bija iepazīstināt visus administrācijas darbiniekus ar viņu pienākumiem piepešas krīzes situācijā, kā arī nodrošināt sakarus un sadarbību starp atsevišķām nodaļām.

Tas viss, — Aleksis teica klātesošajiem. — Rīt satiksimies šai pašā laikā.

Taču satikšanās nenotika.

Nākošajā rītā, piektdien, pulksten 10.15 Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas Tailersvilas — provinces pilsētas, kas atrodas divdesmit jūdzes no centra — filiāles pārvaldnieks zvanīja uz galveno pārvaldi un viņa sarunu pārslēdza uz Alekša Vandervorta biroju.

Kad pārvaldnieks Ferguss V. Gatviks pateica, kas zvana, Aleksis satraukti jautāja:

Kas noticis?

Panika, ser. Ēka ir cilvēku pilna, vismaz simts mūsu pastāvīgo klientu stāv rindā ar čeku un krājgrāmatiņām un ierodas arvien vairāk. Viņi ņem ārā visu, katru centu, kas ir viņu kontos, neatstāj neko, pat ne dolāru. — Pārvaldnieka balss liecināja, ka viņš ir uztraucies, bet mēģina izlikties mierīgs.

iv

Aleksis nodrebinājās. Panika bija murgs, no kā baidījās ikviens baņķieris. Pēdējās dienās Aleksis un citi bankas vadītāji par to visvairāk uztraucās. Situācija liecināja, ka sākusies vispārēja panika, cilvēkus pārņēmusi pūļa psiholoģija, klienti zaudējuši uzticību bankai. Vēl ļaunāk, tikko uzzinās par šo paniku vienā filiālē, tā izplatīsies visā PATB sistēmā kā

ugunsgrēks sausā mežā, ko nevar apdzēst, un tas beigsies ar katastrofu. Nevienai bankai — pat vislielākajām un visveselīgākajām — nekad nav seifos tik daudz naudas, lai izmaksātu noguldītāju vairākumam. Tātad, ja paniku neizdosies apturēt, visu naudu izmaksās, un PATB būs jāslēdz durvis, varbūt pat uz visiem laikiem.

Tā jau bija gadījies diezgan daudzām citām bankām. Ja kopā sagadījās neprasmīgs menedžments, nelāgs brīdis un neveiksme, tad panika varēja izcelties jebkurā bankā.

Aleksis apzinājās, ka pirmais pienākums ir garantēt, lai tie, kas vēlas savu naudu izņemt, to noteikti dabūtu. Otrais — ierobežot paniku.

Viņa norādījumi Tailersvilas pārvaldniekam bija kodolīgi.

Dariet visu, lai jūs, Fergus, un jūsu darbinieki izturas tā, it kā nav nekā neparasta. Bez kavēšanās izmaksājiet katram to, ko viņš vai viņa pieprasa. Un nestaigājiet pa banku norūpējies. Esiet jautrs!

Tas nebūs viegli, ser, bet es mēģināšu.

Ar mēģināšanu nepietiek. Dariet tā, kā norādīju! Atcerieties, ka uz jūsu pleciem balstās visa banka.

Jā, ser.

Mēs jums gādāsim palīdzību, cik ātri spēsim. Cik jums ir skaidras naudas?

Seifa ir apmēram simts piecdesmit tūkstoši dolāru. Šādā ātrumā naudu izsniedzot, mums pietiks apmēram stundai.

Naudu jums piegādāsim, — solīja Aleksis. — Tagad celiet naudu ārā no seifa un sakraujiet uz galdiem, kur to visi var redzēt. Tad pastaigājieties starp klientiem. Runājiet ar viņiem. Stāstiet, ka par spīti visiem laikrakstu un televīzijas ziņojumiem banka ir lieliskā stāvoklī. Un garantējiet, ka katrs dabūs savu naudu.

Aleksis nolika klausuli. Izmantojot citu aparātu, viņš piezvanīja Tomam Stroganam.

Tom, virs Tailersvilas sabiezējuši briesmu mākoņi. Turienes filiālei vajadzīga nauda un palīdzība — tūlīt. Nekavējoties sāciet īstenot ārkārtējās situācijas plānu numur viens.

Tailersvila, tāpat kā dažs labs jaunais cilvēks, pašlaik mēģināja "sevi atrast". Tā bija jauna pilsēta, kas sastāvēja no rosīgas tirgoņu pilsētiņas, laucinieku tirgus un fermām, daļu no kurām bija pārņēmusi pilsēta, kas pletās plašumā, kamēr pārējās stingri turējās pie savām fermeru tradīcijām.

Iedzīvotāju sastāvs bija raibs, to veidoja jaunie un vecie iedzīvotāji — konservatīvie, dziļi savā zemē iesakņojušies laucinieki un vietējās tirgotāju ģimenes, kā arī tie, kas strādāja pilsētā, bet nevēlējās te dzīvot, kritizējot tās sarūkošās morālās vērtības. Viņi gribēja sev un savām ģimenēm nodrošināt kaut ko no rāmās lauku dzīves, pirms tā pavisam izzūd. Pārsvarā tur dzīvoja īsti zemnieki, tie, kas tā vēlējās dzīvot, un viņi visi neuzticējās lielfirmām un citām lielpilsētu parādībām, ieskaitot bankas.

Taču Tailersvilas bankas panikai bija vēl kāds īpašs apstāklis: pļāpīga pastniece. Iznēsājot vēstules un sīkpakas, viņa visu ceturtdienu stāstīja katram, ko satika:

— Vai esat dzirdējuši, ka Pirmā Amerikas tirdzniecības banka iet dibenā? Runā, ka tiem, kas tur glabā naudu, rīt tā jāizņem, citādi vairs nedabūšot.

Tikai nedaudzi saklausītajam brīdinājumam nešaubīgi ticēja. Bet šis stāsts izplatījās, un vakarā to apliecināja televīzijas ziņu raidījums. Līdz rītam gan fermeru, gan tirgoņu, tāpat jaunienācēju bažas kļuva lielākas un lielākas, kamēr piektdienas rītā radās slēdziens: kāpēc riskēt? Izņemsim savu naudu tūliņ.

Katrai mazpilsētai ir savs baumu birojs. To, ko bija izlēmuši daži, drīz uzzināja citi, un rīts vēl nebija labi iesācies, kad iedzīvotāju vairākums devās uz banku.

Tā no sīkiem dzīpariem izauž paklāju.

Retais PATB galvenās pārvaldes tornī bija dzirdējis par Tailersvilu, bet tagad šis vārds skanēja visur. Un to uzzinās vēl plašāk, jo Alekša Vandervorta ārkārtējās situācijas plāns numur viens ātri iesaistīja darbībā bankas nodaļas.

Toms Strogans norādīja, ka vispirms jāuzzina, ko saka bankas dators. Kāds darbinieks ievadīja jautājumu: CIK LIELI

IR KRĀJKONTI UN PIEPRASĪJUMA KONTI TAILERSVILAS FILIĀLĒ? Atbilde parādījās bez kavēšanās, jo Tailersvilas dators bija bankas datoru tīkla sastāvdaļa.

KRĀJKONTI PIEPRASĪJUMA KONTI KOPĀ

$ 26.170.627,54 $ 15.042.767,18 $ 41.213.394,72

Operators lika datoram atskaitīt no šīs summas neaktīvos kontus un pašvaldību noguldījumus. (Bija gandrīz droši, ka šos divus posteņus nepieprasīs pat panikas gadījumā.) Dators paklausīja.

NEAKTĪVIE UN PAŠVALDĪBU KONTI ATLIKUMS

$ 21.430.964,61 S 19.782.430,11

Tātad Tailersvilas filiālei vajadzēja apmēram divdesmit miljonus dolāru, ko tās klienti varētu izņemt un droši vien tā arī darīs.

Kāds Strogana darbinieks jau bija brīdinājis Centrālo naudas glabātavu, kas bija īsts pazemes cietoksnis zem PATB galvenās pārvaldes torņa. Nu viņš norādīja seifa pārzinim: — Steidzami izsūtīt divdesmit miljonus uz Tailersvilas

filiāli.

Naudas daudzums bija lielāks, nekā būs vajadzīgs, bet tas atbilda Vandervorta darba grupas izstrādātajam plānam, lai parādītu bankas varenību. Kā to bija norādījis pats Aleksis: — Ja jādzēš ugunsgrēks, gādājiet, lai ir vairāk ūdens, nekā vajag nodzēšanai.

Pēdējās četrdesmit astoņās stundās, paredzot tieši to, kas pašlaik norisinājās, Centrālajā naudas glabātavā bija novietoti lieli krājumi no Federālās rezerves. Tā bija informēta par PATB briesmu plānu un atzina to par labu.

Kamēr apbruņoti sargi visu novēroja, bagātību, kas būtu darījusi godu Midam, saskaitītu un iesaiņotu maisos, iekrāva bruņumašīnās. Pavisam vajadzēja sešas bruņumašīnas, un dažas no tām bija pa radio atsauktas no citiem pienākumiem. Bija paredzēts, ka milzīgās naudas summas dēļ tās dosies uz

Tailersvilu pa vienai policijas apsardzībā. Taču tikai trijās bruņumašīnās būs nauda. Pārējās trīs būs tukšas, un tā bija piesardzība pret laupītājiem.

Kopš filiāles pārvaldnieka telefona zvana bija pagājušas tikai divdesmit minūtes, bet pirmā bruņumašīna jau devās cauri pilsētai uz Tailersvilu.

Taču pirms tam vairāki bankas darbinieki bija jau ceļā ar privātmašīnām un bankas limuzīniem.

Šo grupu vadīja Edvīna D'Orseja. Viņa bija atbildīga par visu palīdzības operāciju Tailersvilā.

Edvīna nekavējoties atstāja savu galdu pilsētas centra bankā, uzdodot vecākajam palīgam aizstāt viņu un pa ceļam paņemot līdz trīs darbiniekus: aizdevumu nodaļas darbinieku Klifu Kāstlemenu un divas kasieres, no kurām viena bija Huanita Nunjcza.

Vienlaicīgi divām citām filiālēm deva norādījumu nosūtīt vairākus darbiniekus tieši uz Tailersvilu un pieteikties pie Edvīnas D'Orsejas. Rīcības plānā bija paredzēts visās filiālēs atstāt iespējami lielāku darbinieku skaitu, jo panika varēja sākties ari citur. Arī tādam gadījumam bija izstrādāti ārkārtējās situācijas plāni, kaut gan filiāļu skaits, ko varētu vienlaikus glābt, bija mazs — ne vairāk kā divas vai trīs.

Kvartets ar Edvīnu priekšgalā ātrā solī devās cauri tunelim uz bankas priekštelpu, tad lejā pa kāpnēm uz garāžu, kur stāvēja viena no bankas mašīnām. Klifs Kāstlemens apsēdās pie stūres.

Kamēr viņi sēdās mašīnā, garām aiztraucās Nolans Veinraits pie sava mustanga. Drošības dienesta vadītājs bija saņēmis ziņu par notikumiem Tailersvilā, un viņš nebija ar mieru bez personiskas uzraudzības laist ceļā divdesmit miljonus bankas naudas. Ar nelielu atstarpi sekos autobuss ar sešiem drošības dienesta sargiem. Viņš bija paguvis brīdināt arī Tailcrsvilas policiju un štata lielceļu patruļu.

Toties Aleksis Vandervorts un Toms Strogans palika PATB galvenās pārvaldes tornī. Strogana birojs, izvietots vistuvāk Naudas tirdzniecības centram, bija ārkārtējās situācijas plāna galvenais komandpunkts. Aleksis pa to laiku 36. stāvā uzmanīja pārējās filiāles, lai bez kavēšanās saņemtu ziņas, ja kaut kur briest jaunas problēmas.

Aleksis bija informējis Džeromu Patcrtonu par notikušo. Bankas prezidents, tāpat kā Aleksis, saspringti gaidīja, un abi domāja vienu un to pašu: vai izdosies apturēt paniku Tailersvilā un vai Pirmā Amerikas tirdzniecības banka izturēs visu dienu bez panikas uzliesmojumiem citur?

Ferguss V. Gatviks, Tailersvilas filiāles pārvaldnieks, bija cerējis nedaudzos gadus līdz pensijas vecumam pavadīt bez steigas un uztraukumiem. Viņš bija sešdesmitajos iegājis laipns rotārietis, apaļš kā ābols, rozā vaigiem, zilām acīm un baltiem matiem. Jaunībā viņš gribēja gāzt kalnus, bet sen to bija aizmirsis, prātīgi spriežot, ka dzīves mērķis ir atbalstīt citus, jo viņš nebija vadītājs, bet sekotājs. Mazas bankas filiāles vadītāja postenis atbilda gan viņa spējām, gan viņa trūkumiem.

Viņš Tailersvilā bija laimīgs, un visos darba gados tikai reiz viņš bija piedzīvojis nepatikšanas. Kāda sieviete, kas iedomājās, ka banka viņai ir nodarījusi pāri, noīrēja seifu. Viņa tur ievietoja kādu laikrakstā ievīstītu priekšmetu un aizceļoja uz Eiropu, neatstājot adresi. Pēc dažām dienām bankā sāka just nelabu smaku. Sākumā likās, ka vainīgas novadcaurules, bet, tās pārbaudot, visas izrādījās kārtībā. Pa to laiku smirdoņa pieņēmās spēkā. Klienti sūdzējās, darbinieki gatavojās ģībt. Beidzot atklāja, ka visvairāk smird pie seifiem. Vajadzēja vēl noskaidrot: kurš?

Tas bija pats Ferguss V. Gatviks, kas tik ilgi ošņāja, kamēr atklāja to seifu, no kura nākošā smirdoņa gandrīz lika bēgt. Pēc tam pagāja vēl četras dienas, līdz tiesa atļāva bankai seifu uzlauzt. Atrada to, kas bija palicis pāri no liela jūras asara. Vēl ilgi Gatviks saoda šo neganto smirdoņu.

Viņš labi saprata, ka šodienas problēma ir daudz nopietnāka nekā zivs seifa. Viņš paskatījās rokas pulkstenī. Kopš brīdinājuma zvana uz centru jau pagājusi stunda un desmit minūtes. Lai gan četri kasieri un kasieres bez apstāšanās izmaksāja naudu, bankā radās arvien vairāk cilvēku, bet palīdzības vēl nebija.

Gatvika kungs, — aicināja kāda kasiere.

Jā! — Viņš atstāja pārvaldnieka paaugstinājumu aiz margām un piegāja pie kasieres. Otrā pusē letei garas rindas priekšgalā stāvēja mājputnu fermeris, ilggadējs bankas klients, ko Gatviks labi pazina. Viņš priecīgi sveicināja:

Labrīt, Stīv!

Uzrunātais sveicienu atņēma ar vēsu galvas mājienu. Kasiere parādīja divus čekus ar kopējo summu divdesmit trīs tūkstoši dolāru.

Čeki ir derīgi, — sacīja Gatviks un abiem uzrakstīja savus iniciāļus.

Kasiere klusi, tomēr pietiekami skaļi, lai to dzirdētu pirmie klienti, sacīja:

Mums nepietiek naudas izmaksai.

Tas viņam, protams, nebija jaunums. Viņi visu rītu bija izmaksājuši naudu, ieskaitot dažas palielas summas. Bet kasieres piezīme bija nelaimīgi izvēlēta. Tagad rindā izcēlās nikna rūkšana, jo tie, kas bija pirmie, padeva kasieres piezīmi uz aizmuguri:

Vai dzirdējāt? Viņi saka, ka bankai vairs nav naudas!

Dieva dēļ, — mājputnu fermeris draudīgi pārliecās pāri letei un dauzīja to ar dūri. — Jūs labāk izmaksājiet manu naudu, Gatvik, vai arī es šo nolādēto banku izārdīšu.

Tas nebūs vajadzīgs, Stīv. Arī draudi un kliegšana ir lieki. — Ferguss V. Gatviks pacēla balsi, mēģinādams pārkliegt pūļa radīto troksni. — Dāmas un kungi, sakarā ar neparasti lielo pieprasījumu šobrīd radies naudas trūkums. Taču es jums apliecinu, ka nauda ir ceļā un drīz būs klāt.

Taču pēdējo teikumu retais vairs dzirdēja, jo to pārspēja nikni protesta saucieni.

Kā bankai var pietrūkt naudas? … Izmaksājiet tūliņ! … Nerunājiet muļķības! Kur palikusi nauda? … Mēs te stāvēsim, kamēr dabūsim savu naudu!

Gatviks pacēla gaisā abas rokas.

Es jums vēlreiz apgalvoju…

Mani neinteresē jūsu melīgie apgalvojumi! — Kliedzēja bija glīti ģērbta kundze, ko Gatviks pazina. Tā bija viena no pilsētas jaunajām iedzīvotājām. Viņa uzstāja:

Es gribu savu naudu. Un tūlīt!

Tas ir pareizi! — kliedza vīrietis viņai aiz muguras. — Mēs visi gribam to pašu!

Citi spiedās uz priekšu, skaļi kliegdami, niknās bailēs pārvērstām sejām. Kāds svieda cigarešu paciņu un trāpīja Gatvikam sejā. Viņš pēkšņi saprata, ka parastie iedzīvotāji, kurus viņš labi pazina, ir kļuvuši par naidīgu pūli. Tas bija naudas dēļ. Naudas, kas cilvēkus ietekmēja dažādi, padarot tos mantkārīgus, izmisušus, reizēm zvēriem līdzīgus. Pūlī juta arī īstas šausmas pazaudēt — kā daži to noteikti domāja — visu, kas viņiem bija, un līdz ar to nodrošinātības apziņu. ' Vardarbība, kas vēl pirms dažām minūtēm bija neiedomājama, tagad likās reāla. Pirmo reizi daudzu gadu laikā Gatviks sajuta īstas bailes.

Lūdzu! — viņš sauca. — Lūdzu, paklausieties! — Bet troksnis pieauga un viņu neviens nesadzirdēja.

Tad negaidīti klaigas mazinājās. Likās, ka kaut kas notiek ārā uz ielas, un tie, kas atradās rindas beigās, staipīja kaklus, lai redzētu, kas notiek. Pēkšņi kā uz burvju mājienu atsprāga vaļā lielās durvis un bankā iesoļoja cilvēki.

Pirmā ienāca Edvīna D'Orseja. Viņai sekoja Klifs Kāstlemens un abas jauniņās kasieres. Aiz viņiem vesela rinda drošības sargu, kas stiepa smagus brezenta maisus. Viņus pavadīja bruņoti apsargi ar pistolēm rokās. Tālāk pusducis darbinieku no abām pārējām filiālēm. Pats pēdējais ienāca piesardzīgais un uzmanīgais grupas protektors Nolans Veinraits.

Edvīna skaidrā balsī, ko tagad labi varēja sadzirdēt, sacīja:

Labrīt, Gatvika kungs! Piedodiet, ka pagāja tik ilgs laiks ceļā, bet satiksme bija ļoti noslogota. Kā saprotu, jums vajadzēs divdesmit miljonus dolāru. Mēs atvedām apmēram trešo daļu, bet pārējais ir ceļā.

Kamēr Edvīna runāja, Klifs Kāstlemens, Huanita, drošības sargi un pārējie devās cauri reliņiem uz darbinieku nodalījumu aiz kasieru lodziņiem. Viens no jaunajiem palīgiem bija operāciju darbinieks, un viņš bez kavēšanās pieņēma ienākušo naudu. Liels daudzums jaunu banknošu tika ātri pierakstīts un izdalīts kasieriem.

Pūlis bankā tagad spiedās uz Edvīnas pusi. Kāds jautāja:

Vai tā ir taisnība? Jums tiešām ir diezgan naudas, lai mums visiem atdotu, kas katram pienākas?

Protams, ka tā ir taisnība. — Edvīna skatījās pāri cilvēku galvām un runāja ar visiem. — Mani sauc Edvīna

D'Orseja, cs esmu Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas viceprezidente. Par spīti baumām, ko esat dzirdējuši, mūsu banka ir stabila, maksātspējīga, tai nav problēmu, ar ko mēs neprastu tikt galā. Mums ir pietiekamā daudzumā skaidras naudas, lai atmaksātu katram klientam Tailersvilā un citur.

Glīti ģērbtā kundze, kas bija pieprasījusi savu naudu, sacīja:

Tā jau varētu būt. Bet varbūt to sacījāt, cerot, ka mēs noticēsim un nomierināsimies. Es savu naudu gribu uz rokas.

Tas jums jāizlemj pašai, — īsi atteica Edvīna.

Ferguss V. Gatviks, noskatīdamies uz notiekošo, jutās

atvieglots, ka viņš vairs nav uzmanības centrā. Nepatīkamā situācija likās mazinājusies. Nu jau gaidītāju rindās; redzot, ka pie lodziņiem parādās arvien vairāk naudas, pavīdēja pa smaidam. Lai gan pū|a garastāvoklis bija mazliet uzlabojies, tas tomēr palika stūrgalvīgs un mērķtiecīgs. Tā kā naudas izmaksāšana turpinājās, bija skaidrs, ka panika vēl nav beigusies.

Pa to laiku bankas drošības sargi un pavadoņi kā Cēzara leģionāri mierīgi turpināja nest no bruņumašīnām jaunus audekla maisus.

Neviens, kas tajā dienā strādāja Tailersvilas filiālē, neaizmirsīs neticamo daudzumu naudas, kas bija izlikts visiem redzamās vietās. Pat Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas darbinieki vēl nekad nebija redzējuši tik daudz naudas vienuviet. Pēc Edvīnas norādījumiem, ievērojot Alekša Vandervorta plānu, vairums no divdesmit miljoniem dolāru, ko atveda, lai apturētu paniku, bija novietoti tā, lai visi tos redz. Aiz kasieru lodziņiem bija apkrauts katrs rakstāmgalds, bet no pārējām bankas telpām ienesa citus galdus un rakstāmgaldus. Arī uz tiem sakrāva milzīgas banknošu un monētu ruļļu kaudzes, kamēr palīgi no abām pārējām filiālēm centās pierakstīt visu, ko atdeva kasieriem.

Kā Nolans Veinraits vēlāk piezīmēja:

Šis pasākums bija banku aplaupītāju sapnis un drošības dienesta murgs. — Taču par laimi, ja banku laupītāji to arī uzzināja, tad bija jau daudz par vēlu.

Edvīna visu vadīja klusu un lietišķi, korekti izturoties pret Fergusu V. Gatviku.

Viņa bija tā, kas uzdeva Klifam Kāstlemenam sākt pieņemt klientus, kas vēlas saņemt aizdevumu.

īsi pirms pusdienlaika, kad banka vēl arvien bija pilna un rinda ārā turpināja stiepties garumā, Kāstlcmens pienesa krēslu tuvāk reliņiem un uzkāpa uz tā.

Dāmas un kungi, — viņš sauca. — Atļaujiet iepazīties. Esmu aizdevumu nodaļas darbinieks no pilsētas. Tas nenozīmē daudz, bet man ir tiesības apstiprināt aizdevumus par lielākām summām, nekā šī filiāle to drīkst. Tāpēc lūdzu tos, kas vēlētos aizņemties naudu un dabūt ātru atbildi, dariet to tūlīt. Es pacietīgi uzklausīšu, man patīk palīdzēt cilvēkiem risināt problēmas. Tā kā Gatvika kungam ir citi pienākumi, viņš man laipni atļāva izmantot savu rakstāmgaldu. Tātad es pie šī rakstāmgalda sēdēšu un gaidīšu, ka nāksiet ar mani runāt.

Cilvēks ar ieģipsētu kāju atsaucās:

Tikko izņemšu visu savu naudu, es būšu klāt. Ja jau banka taisās iet dibenā, vajadzētu paķert mazliet aizdevuma. Nebūs jāatmaksā.

Te neviens netaisās iet dibenā, — sacīja Klifs Kāstlemens un pajautāja:

Kas noticis jūsu kājai?

Es tumsā pakritu.

Man gribētos sacīt, ka jūs vēl arvien dzīvojat tumsā. Mūsu banka ir stiprāka par mums abiem. Turklāt, ja aizņemsieties naudu, tā būs jāatmaksā, vai arī mēs salauzīsim jums otru kāju!

Klifs nokāpa no krēsla, daži par viņa teikto pasmējās. Vēlāk vairāki cilvēki gāja ar viņu runāt. Bet naudas izņemšana turpinājās. Panika bija mazinājusies, tomēr ne bankas varenības demonstrēšana, ne solījumi, ne mēģinājumi ietekmēt cilvēku psiholoģiju nespēja apturēt Tailersvilas bankas iztukšošanu.

Kad pienāca pēcpusdiena, nomāktajiem PATB darbiniekiem bija palicis vairs tikai viens jautājums: pēc cik ilga laika šis vīruss izplatīsies tālāk.

Aleksis Vandervorts vairākkārt bija runājis ar Edvīnu pa tālruni. Nu viņš pats devās uz Tailersvilu, daudz uztrauktāks nekā no rīta, kad viņš cerēja paniku bankā ātri un viegli apturēt. Panikas turpināšanās nozīmēja, ka nedēļas nogalē tā aizklīdīs uz citām štata pilsētām un pirmdien visas PATB filiāles būs pārpildītas.

Līdz šim brīdim arī citās filiālēs bija neparasti daudz naudas izņēmēju, bet tas nekādā ziņā nelīdzinājās Tailersvilai. Taču bija skaidrs, ka viņu izredzes nav spožas.

Uz Tailcrsvilu Aleksis brauca limuzīnā ar šoferi, un Margota Brakena brauca līdz. Viņa bija neparasti ātri pabeigusi kādu prāvu un kopā ar Aleksi bankā paēda pusdienas. Alekša lūgta, viņa palika un piedalījās pārrunās par notikumiem, kas bija ietekmējuši darbu galvenās pārvaldes tornī, īpaši trīsdesmit sestajā stāvā.

Aleksis atlaidās mīkstajā sēdeklī, priecādamies par atpūtas brīdi, kaut arī tik īsu.

Šis gads tev ir smags, — Margota sacīja.

Vai nogurumu var manīt?

Viņa pasniedzās un viegli pārlaida roku vīrieša pierei.

Tev te ir vairāk grumbu. Un deniņi sirmāki.

Viņš saviebās.

Esmu kļuvis arī vecāks.

Bet ne tik daudz.

Tā ir cena, ko maksājam, dzīvodami sasprindzinājumā. Arī tu maksā, Brakena.

Jā, tā ir. Tomēr svarīgi izšķirt, kuri sasprindzinājumi ir un kuri nav mūsu atdeves vērti.

Lai izglābtu banku, ir vērts mazliet papūlēties, — Aleksis noteikti paziņoja. — Ja mūsējo neizglābsim, cietīs daudz cilvēku, kas to nav pelnījuši.

Un daži, kas būtu pelnījuši?

Glābšanas darbos mēģinām izglābt visus. Atmaksa var nākt vēlāk.

Viņi bija nobraukuši desmit no divdesmit jūdzēm līdz Tailersvilai.

Aleksi, vai stāvoklis ir tik briesmīgs?

Ja arī pirmdien panika turpināsies, durvis būs jāslēdz. Kāda cita banku grupa var mēģināt mūs glābt, protams, nejau par velti. Tad visi ieguldītāji savu naudu atgūs. Taču PATB būtībā beigs pastāvēt.

Visneticamākais ir tas, ka viss notika tik negaidīti.

Tā ir, bet tas tikai norāda, ka daudzi cilvēki nesaprot to, kas viņiem būtu jāsaprot. Bankas un naudas sistēma, kas rīkojas ar lieliem aizdevumiem un lieliem aizņēmumiem, ir līdzīga ļoti jutīgam mehānismam. Nemākulīgi ar to rīkojoties, vienu sastāvdaļu var padarīt nestabilu alkatības vai politisku motīvu dēļ, vai vienkārši aiz muļķības, un tiek apdraudēts viss mehānisms. Ja viena banka ir apdraudēta, tūlīt izplatās valodas, un klienti zaudē uzticību. Tas ir tas, ko redzam pašreiz.

No tava stāstītā un citur dzirdētā liekas, ka tieši mantkārība ir iemesls tam, kas notiek ar jūsu banku.

Jā, — Aleksis rūgti pievienojās, — un augsts idiotu procents mūsu direktoru padomē. — Viņš bija atklātāks nekā parasti, bet tas viņu nomierināja.

Brīdi valdīja klusums, tad Aleksis sāpīgi izsaucās:

Dievs! Kā man viņa pietrūkst!

Kā?

Bena Roselli.

Margota sameklēja viņa roku.

Viņš taču arī būtu sācis šādu glābšanas darbu?

Varbūt, — viņš nopūtās. — Taču šī ideja nepalīdz. Tāpēc es gribētu, lai Bens ir ar mani.

Šoferis atvēra lodziņu starpsienā. Pār plecu viņš sacīja:

Mēs iebraucam Tailersvilā, ser.

Vēlu sekmes, Aleksi! — novēlēja Margota.

Jau vairāku kvartālu attālumā varēja redzēt, ka pie bankas stāv gara rinda un to papildina jauni klienti. Kamēr limuzīns nobremzēja pie ietves, otrpus ielai ar lielu troksni apstājās autobusiņš, no tā izlēca vairāki vīrieši un viena sieviete. Uz autobusiņa lieliem burtiem bija rakstīts: WTLC— TV.

Jēzus, — iesaucās Aleksis. — Tas tikai vēl trūka!

Kamēr Margota ziņkārīgi vēroja rindas, kas stāvēja pie

lodziņiem, Aleksis aprunājās ar Edvīnu un Fergusu V. Gatviku. Abi atzina, ka neko jaunu pasākt nav nozīmes. Aleksis saprata, ka šis ir neveiksmīgs brauciens, bet viņam te bija jābūt. Viņš izlēma, ka nenāks par ļaunu, drīzāk pat palīdzēs, ja viņš aprunāsies ar tiem, kas gaidīja rindā. Viņš sāka iet gar rindām, klusinātā balsī stādoties priekšā.

Gaidīja vismaz divi simti cilvēku, un varēja uzskatīt, ka šeit redzama Tailersvila šķērsgriezumā. Veci, jauni, pusmūža ļaudis, daži turīgi, citi nabagāki, sievietes ar zīdaiņiem, vīrieši darba drēbēs, daži rūpīgi saģērbušies, it kā nāktu uz pieņemšanu. Vairums bija draudzīgi, daži nē, pāris atklāti naidīgi. Bet gandrīz ikviens nervozēja. Tiem, kas jau izņēmuši naudu, sejās bija apmierinājums. Kāda vecāka sieviete, atstājot banku un nezinot, ka viņš strādā bankā, sacīja Aleksim:

— Paldies debesu Tēvam, ka tas ir galā. Šī bija lielāko uztraukumu diena manā mūžā. Tas ir viss mans ietaupījums! — viņa rādīja kādu duci piecdesmit dolāru banknošu. Daži aizgāja ar daudz lielākām, citi ar mazākām summām.

Visi, ar kuriem Aleksis paguva parunāties, pauda vienu domu: varbūt PATB ir stabila, varbūt nē. Neviens negribēja riskēt un atstāt naudu iestādē, kas varētu bankrotēt. Ziņas, ka PATB ir plaši sakari ar Supranacionālo korporāciju, bija ļoti kaitējušas. Visi apzinājās, ka Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai būs lieli zaudējumi, jo banka pati to bija atzinusi. Kāpēc tas tā, nevienu neinteresēja. Tāpat viņi neuzticējās arī Federālajai noguldījumu apdrošināšanas aģentūrai. Šīs aģentūras naudas līdzekļi nav visai iespaidīgi, kāds sacīja, vairāki domāja, ka lielas bankas sabrukšanas gadījumā līdzekļu var nepietikt.

Tomēr te bija manāms vēl kas cits, un Aleksis domāja, ka visam ir kāds dziļāks cēlonis. Cilvēki vairs neticēja tam, ko viņiem sacīja. Bija pierasts, ka viņiem melo, ka viņus krāpj. Pēdējos gados prezidents, valdības vīri, politiķi, biznesmeņi, rūpnieki — visi viņiem bija melojuši. Meloja darba devēji un arodbiedrības. Meloja reklāmas. Meloja finansiālos darījumos, ieskaitot ziņas par akciju un citu vērtspapīru vērtību, meloja akcionāriem domātajos ziņojumos un firmu gada pārskatos. Bieži meloja pat masu mēdiji — aiz aizspriedumiem vai nepievēršot uzmanību svarīgākajam. Šis saraksts bija bezgalīgs. Blēdības krāvās cita uz citas, līdz kamēr meli, faktu sagrozījumi un nevēlēšanās tautai stāstīt patiesību bija kļuvuši par dzīves veidu.

Kāpēc lai kāds ticētu Aleksim, kad viņš sacīja, ka PATB negrimst un viņu nauda, atstāta šajā bankā, nezudīs? Stundām ritot un pēcpusdienai slīdot uz vakarpusi, likās, ka viņam neviens vairs netic.

Pēcpusdienas beigās Aleksis bija samierinājies. Kas notiks, notiks. Gan firmām, gan cilvēkiem pienāk brīdis, kad jāpieņem neizbēgamais. Tas bija brīdī, kad oktobra krēsla sāka nolaisties pār zemi un pulkstenis rādīja 17.30, bet Nolans Veinraits atnāca pastāstīt, ka rindā pieaug satraukums.

Viņi ir norūpējušies, — Veinraits teica, — ka filiāļu slēgšanas stunda šodien ir 18.00. Viņi domā, ka pusstundas laikā visus nepaspēsim apkalpot.

Aleksis šaubījās. Būtu ļoti vienkārši slēgt Tailersvilas filiāli tieši 18.00. Tas būtu arī likumīgi. Neviens nevarētu iebilst. Viņš jau izgaršoja dusmās un izmisumā dzimušo domu, atriebīgu domu — pavēstīt gaidītājiem: Jūs atteicāties man uzticēties, tāpēc svīstiet vien līdz pirmdienai, un lai velns jūs parauj! bet viņš vilcinājās, vairāk sava rakstura dēļ, bet lielā mērā arī tādēļ, ka atcerējās, ko par viņu un Benu Roselli šodien bija teikusi Margota. Viņa apstiprināja, ka Aleksis pašlaik dara tieši to, ko darītu Bens Roselli. Ko Bens teiktu par filiāles slēgšanu? To Aleksis zināja.

Es sniegšu paziņojumu, — viņš sacīja Vcinraitam. Tad, uzmeklējis Edvīnu, deva viņai norādījumus.

Aizgājis līdz durvīm, viņš nostājās tā, lai dzirdētu gan tie, kas bija bankā, gan tie, kas bija ārpusē. Aleksis ievēroja, ka pret viņu pagriezās televīzijas kamera. Pirms kāda laika bija atbraukusi vēl cita komanda, un abas Aleksi intervēja. Televīzijas komandas palika uz vietas, jo, kā viens no viņiem izteicās, te var dabūt materiālus veselai programmai, jo panika bankā katru dienu negadās.

Dāmas un kungi, — Alekša balss bija skaļa un skaidra, to visi varēja sadzirdēt. — Man teica, ka daļa no jums ir norūpējušies par bankas darbadienas beigšanos pēc brīža. Neuztraucieties. Es runāju filiāles menedžmenta vārdā un apsolu, ka bankas filiāle Tailersvilā darbosies, kamēr būsim jūs visus apkalpojuši. — Tas radīja atzinīgu murmināšanu pūlī, un daži aplaudēja.

Es kaut ko gribētu jums ieteikt. — Balsis atkal apklusa un cilvēki pagriezās pret Aleksi. — Es iesaku nedēļas nogalē nenēsāt līdz lielas naudas summas un neturēt tās arī mājās. Tas ir visādā ziņā nedroši. Tāpēc iesaku izvēlēties citu banku un tur noguldīt naudu, ko izņēmāt šeit. Lai jums izpalīdzētu, mana kolēģe D'Orsejas kundze pašlaik apzvana citas pilsētas bankas un lūdz, lai arī tās pagarina darba laiku, tā ka varētu jūs apkalpot.

Pūlim atkal pārskrēja atzinīga murmināšana.

Nolans Veinraits pienāca un kaut ko iečukstēja Aleksim ausī. Aleksis pavēstīja:

Man paziņoja, ka divas bankas jau piekritušas mūsu lūgumam, vēl runājam ar citām.

No ielas puses atskanēja vīrieša balss:

Vai jūs varētu ieteikt labu banku?

Jā, es izvēlētos Pirmo Amerikas tirdzniecības banku. Tā ir banka, ko es vislabāk pazīstu, par tās nākotni jūtos drošs, un tai bijusi gara un godpilna pagātne. Man patiktu, ja arī jūs visi tā domātu. — Pirmo reizi viņa balsī ieskanējās saviļņojums. Daži smaidīja, citi iesmējās, bet vairākums skatījās nopietni.

Arī es tā savā laikā domāju, — sacīja kāda balss Aleksim aiz muguras. Viņš pagriezās. Runātājs bija kāds vecāks kungs tuvu astoņdesmit gadu vecumam, grumbainu seju, baltiem matiem, salīcis un atspiedies uz spieķa. Vecā vīra acis bija skaidras un balss noteikta. Viņam blakus stāvēja sieviete tajos pašos gados. Abi bija kārtīgi ģērbušies, bet drēbes bija vecmodīgas un novalkātas. Sieviete turēja iepirkumu somu, un tajā bija redzamas banknošu paciņas. Viņi nāca no kasieres lodziņa.

Sievai un man bija PATB konts vairāk nekā trīsdesmit gadus. Es nejūtos īpaši iepriecināts, naudu izņemot.

Kāpēc tad jūs to darījāt?

Nevaru ignorēt visas baumas par banku. Pārāk daudz dūmu, lai kaut kur nebūtu arī uguns.

Jā, mums pašlaik ir grūtības, un tās mēs izskaidrojām. Tāpēc ka aizdevām naudu Supranacionālajai korporācijai, mums būs ievērojami zaudējumi. Taču banka tos var izturēt un arī izturēs.

Vecais vīrs papurināja galvu.

Ja es būtu jaunāks un vēl strādātu, tad droši vien jums uzticētos. Taču man nav darba. Tas, kas te atrodas, — viņš norādīja uz iepirkumu somu — ir viss, kas mums palicis līdz nāves stundai. Un arī tas nav daudz. Dolārs vairs ne tuvu nav tik vērtīgs kā agrāk, kad mēs vēl abi strādājām un pelnījām.

Tas jau gan. Tādus cilvēkus kā jūs inflācija skar vissāpīgāk. Tomēr šai nelaimē bankas maiņa jums nepalīdzēs.

Gribu jums, jaunais cilvēk, uzdot jautājumu. Ja jūs būtu manā vietā un šī nauda būtu jūsējā, vai jūs nedarītu to pašu, ko es nupat daru?

Aleksis ievēroja, ka citi spiežas tuvāk klausīties. Viņš redzēja, ka aiz pāris galvām klausās arī Margota. Tieši aiz viņas bija televīzijas kamera ar savām spožajām gaismām. Kāds stiepa uz šo pusi mikrofonu.

Jā, es domāju, ka darītu tāpat.

Vecais vīrs likās pārsteigts.

Jūs vismaz esat godīgs. Tikko dzirdēju jūsu padomu naudu noguldīt citā bankā, un tas man patika. Mēs iesim un noguldīsim.

Pagaidiet! — iebilda Aleksis. — Vai jums ir mašīna?

Nē. Mēs tepat aiz stūra dzīvojam. Aiziesim kājām.

Taču ar tik lielu naudas summu! Jūs var aplaupīt. Gādāšu, lai kāds jūs aizved uz citu banku. — Aleksis pamāja Veinraitam un izskaidroja situāciju. — Šis ir mūsu drošības dienesta priekšnieks, — viņš teica vecajam pārim.

Nav ko raizēties, — sacīja Veinraits. — Ar prieku es pats jūs aizvedīšu.

Vecais vīrs nekustējās. Viņš stāvēja, skatīdamies no viena uz otru.

Un jūs mums palīdzētu? Pēc tam, kad izņēmām naudu no jūsu bankas? Un tikpat kā skaidri pateicām, ka jums vairs neuzticamies?

Sacīsim, ka tas piederas pie mūsu bankas servisa. Turklāt, ja esat bijis mūsu klients vairāk nekā trīsdesmit gadus, mums vajadzētu šķirties kā draugiem.

Vecais vīrs vēl arvien neizlēmīgi stāvēja.

Varbūt mums to vispār nevajadzēja darīt? Es gribētu jums kā vīrs vīram uzdot vēl vienu jautājumu. — Dzidrās, asās, godīgās acis stingri vērās Aleksī.

Lūdzu.

Jūs, jaunais cilvēk, šodien man vienreiz jau teicāt patiesību. Ņemot vērā, ka esmu vecs, ka man ļoti daudz nozīmē šī nauda, pasakiet vēlreiz patiesību. Vai mūsu nauda jūsu bankā ir droša? Pilnīgi droša?

Vairākas sekundes Aleksis domāja par šo jautājumu un par visu, kas ar to saistīts. Viņš zināja, ka viņu uzmanīgi vēro ne tikai vecais pāris, bet arī daudzi citi. Visuresošās televīzijas kameras bija pievērstas viņam. Viņš pamanīja Margotu. Viņa vērīgi skatījās, bet skatā bija jūtams ari jautājums. Viņš domāja par bankas darbiniekiem, kas bija šeit, un par tiem daudzajiem, kas strādāja citur, bet kuru liktenis tagad tika izlemts. Viņš domāja par tiem, kas uz viņu paļaujas — Džeroms Patertons, Toms Strogans, direktoru padome, Edvīna un daudzi citi; par postošajām sekām, ja PATB patiešām nogrimtu, ne tikai Tailersvilā, bet visā štatā un aiz tā robežām. Tomēr par spīti visam radās šaubas. Taču viņš tās atvairīja un tad skaidri un paļāvīgi atbildēja:

Dodu jums savu vārdu: šī banka ir pilnīgi droša!

Nu, paklau, Freda! — vecais vīrs sacīja sievai. — Liekas, ka esam uztraukušies par niekiem. Iesim un noguldīsim to nolāpīto naudu atkal tepat.

Visās vēlākajās diskusijās un apspriedēs, kas norisinājās vēl vairākas nedēļas, viens fakts bija un palika neapstrīdams: panika Tailersvilas filiālē beidzās, kad vecais vīrs un viņa sieva iegāja PATB filiālē atpakaļ un noguldīja naudu, kas atradās iepirkumu somā. Klienti, kas gaidīja rindā un bija klāt vecā vīra un bankas vadītāja sarunā, pagriezās un gāja projām. Viņi cits uz citu neskatījās, bet, ja gadījās uztvert otra skatu, mulsi pasmaidīja. Gan bankas telpās, gan ārpusē aiz durvīm bija noticis lūzums. Pūlis pazuda tikpat negaidīti, kā tas no rīta bija uzradies. Kā kāds vēlāk teica: bara instinkts pretējā virzienā. Kad apkalpoja tos nedaudzos, kas tomēr palika filiālē, durvis varēja slēgt tikai desmit minūtes pēc parastā darbalaika piektdienas vakarā. Daži PATB darbinieki gan Tailersvilā, gan galvenās pārvaldes tornī bija norūpējušies par pirmdienu. Vai pūlis atgriezīsies un panika turpināsies? Tā nenotika.

Pirmdien panika neizcēlās nekur citur. Iemesls bija, kā to norādīja komentētāji, skaidri izklāstīta, godīga un aizkustinoša saruna starp veco laulāto pāri un izskatīgu, jaunu un atklātu bankas viceprezidentu, ko varēja redzēt nedēļas nogales televīzijas raidījumos. Apstrādājot visu uzņemto materiālu, televīzijas darbinieki izveidoja interesantu filmu, ko raidkanāli demonstrēja vairākkārt. Tas bija labs piemērs saprotamai un iespaidīgai cincma verite tehnikai, ko televīzija ļoti labi prot, bet reti kad izmanto. Daudzus skatītājus filma aizkustināja līdz asarām.

Aleksis filmu noskatījās nedēļas nogalē, bet atteicās to komentēt. Iemesls bija tas, ka tikai viņš vienīgais zināja, ko domāja tajā svarīgās izlemšanas brīdī, kad vajadzēja atbildēt uz jautājumu: Vai mūsu nauda ir… pilnīgi droša? Bija vēl cits iemesls: Aleksis zināja, ar kādām problēmām PATB būs vēl jāsaskaras.

Margota piektdienas vakarā par notikumiem runāja maz. Arī svētdien, kad palika pie Alekša. Viņa gribēja Aleksim kaut ko ļoti svarīgu pajautāt, bet prātīgi izlēma, ka šis varbūt nav īstais brīdis.

Starp Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas vadītājiem, kas pārraidi skatījās, bija arī Rosko Heivords, lai gan viņš nenoskatījās līdz galam. Svētdienas vakarā, atgriezies no baznīcas draudzes locekļu sapulces, Heivords bija ieslēdzis televizoru, bet pēc brīža skaudīgā niknumā izslēdza. Heivordam pašlaik bija pārāk daudz nopietnu problēmu, lai būtu vēlēšanās redzēt Vandcrvorta panākumus. Un, kaut gan panika tika apturēta, Heivords gaidīja, ka nākamajā nedēļā izvirzīsies jautājumi, kas viņu ļoti nervozēja.

Piektdienas vakarā Tailcrsvilā norisinājās vēl kāds cits vērā ņemams notikums. Runa ir par Huanitu Nunjezu.

Huanita ievēroja, ka pēcpusdienā filiālē ieradās Margota Brakena. Pēdējā laikā viņa bija gribējusi lūgt Margotas padomu. Tagad viņa izlēma to darīt. Tomēr traucēja Nolana Veinraita klātbūtne.

Izdevība, ko Huanita gaidīja, radās, kad panika bija beigusies un darbiniekiem pēc grūtā darba pienāca atpūtas brīdis, bet Vcinraits bija aizņemts, pārbaudot filiāles drošības iekārtas. Huanita atstāja leti, kur viņa bija palīdzējusi kādai no filiāles kasierēm, un aizgāja uz darbinieku nodaļu. Margota tur sēdēja viena, gaidot, kad Vandervorta kungs būs gatavs aizbraukšanai.

Brakcnas jaunkundz, — Huanita klusi sacīja. — Jūs reiz teicāt, ka varu pie jums nākt un runāt, ja man rodas kāda problēma.

Protams, Huanita. Vai jums tāda radusies?

Sievietes sīkā sejiņa rūpēs savilkās.

Jā, tā man šķiet.

Kāda problēma?

Ja jums vienalga, es to labprāt pārrunātu citur, — Huanita vēroja Veinraitu, kas pašlaik runājās pie seifa otrā bankas pusē. Šķita, ka saruna tūliņ beigsies.

Atnāciet uz manu biroju. Kad mēs varētu sarunāt?

Viņas vienojās par pirmdienas vakaru.

17

Audiolente no Dubultseptiņnieka veselības kluba pagraba jau sešas dienas gulēja uz plaukta.

Burvis Vongs uz to vairākkārt paskatījās, negribēdams izdzēst, bet vilcinādamies informāciju nodot tālāk. Šobrīd bija bīstami ieskaņot jebkuru tālruņa sarunu, ja runātājs to nezina, un vēl nelikumīgāk — ļaut noklausīties kādam citam.

Burvis bija drošs, ka Marino ļoti labi samaksās par lentes noklausīšanos. Lai kas bija Tonijs Lācis Marino, bet devīgs viņš bija ļoti, tāpēc Burvis reizēm viņam izpalīdzēja.

Viņš zināja, ka Marino ir profesionāls noziedznieks. Vongs pats tāds nebija.

Burvis (viņa īstais priekšvārds bija Veins, taču tā viņu neviens nesauca) bija jauns, gudrs otrās paaudzes Amerikas ķīnietis. Viņš bija elektronikas un audio speciālists, kura darba lauks bija noklausīšanās ierīču atklāšana. Šajā ziņā Vongs bija ģēnijs, un tā viņš bija nopelnījis savu vārdu Burvis.

Vongs veselai rindai klientu garantēja, ka viņu darba vietās un mājās nav noklausīšanās ierīču, ka tādu nav nevienā no klienta tālruņiem un viņi var strādāt un atpūsties patīkamā apziņā, ka neviens viņus neizspiego. Par spīti visstingrākajam aizliegumam, ieskaitot prezidenta noteiktos jaunākos drošības soļus, noklausīšanās ierīces un ielaušanās tālruņa vados Amerikas Savienotajās Valstīs bija plaši izplatīta un turpināja zelt.

Vonga spējas izmantoja lielu firmu vadības. Tāpat baņķieri, laikrakstu izdevēji, prezidenta posteņa kandidāti, slaveni advokāti, pāris ārzemju vēstniecību, daži senatori, trīs štatu gubernatori un viens Augstākās tiesas tiesnesis. Bija arī citi klienti: kādas mafijas ģimenes dons un viņa pavadoņi. Tāpat dažādi zemāka līmeņa darboņi, starp kuriem bija Tonijs Marino.

Saviem klientiem Burvis Vongs pasacīja skaidri: nelikumīgās nodarbībās viņš nepiedalīsies. Viņš lieliski pelnīja, darbojoties likuma robežās. Toties viņš nesaprata, kāpēc liegt klientiem savus pakalpojumus. Noklausīšanās ierīces visas bija pretlikumīgas un tā reizēm gadījās, ka arī noziedzniekiem pienācās likuma aizsardzība. Šie pamatnoteikumi visus apmierināja.

Noziedzīgās pasaules klienti, reizēm izmeta, ka informācija, ko Burvis šur tur atrod, būtu viņiem ļoti vēlama un tiks labi apmaksāta. Pa retam viņš tiešām bija nodevis dažus sīkumus pret samaksu, padodoties sensenajam kārdinājumam — mantkārībai.

Un šis kārdinājums viņam nupat bija uznācis.

Pirms pusotras nedēļas viņš veica ikmēneša pārbaudes Marino midzeņos un tālruņos. Tas attiecās arī uz Dubultseptiņnieka veselības klubu, kas pa daļai piederēja Marino. Šīs pārbaudes laikā, pie kam viņš pārliecinājās, ka viss ir tīrs, Burvis sava prieka pēc uz kādu brīdi ievietoja • noklausīšanās ierīci vienā kluba tālrunī, proti, monētu automātā, kas atradās pirmajā stāvā. Dažkārt viņš to atļāvās gan savā, gan savu klientu labā, it kā lai uzturētu savu tehnisko prasmi. Uz četrdesmit astoņām stundām Burvis atstāja tālruņa ķēdē ieslēgtu audiomagnetofonu, ko paslēpa kluba pagrabā. Tas ieslēdzās katrreiz, kad izmantoja tālruni, un izslēdzās, kad pakāra klausuli.

Lai arī tas bija pretlikumīgi, Burvis sprieda, ka pārkāpums nav svarīgs, jo viņš pats lenti noklausīsies. Taču, kad viņš to atskaņoja, viena saruna ieinteresēja.

Sestdienas pēcpusdienā savā laboratorijā Burvis bija viens. Noņēmis lenti no plaukta, viņš ielika to magnetofonā, lai sarunu noklausītos vēlreiz.

Aparātā ielika monētu, tad uzgrieza numuru. Numura griešana ierakstīta lentē. Zvans. Tikai viens.

Maiga sievietes balss ar vieglu akcentu: Halo.

Vīrieša balss (čukstot): Zini, kas zvana. Nepiemini vārdu.

Sievietes balss: Jā.

Vīrieša balss (vēl arvien čukstot): Pastāsti mūsu kopējam draugam, ka esmu te atklājis kaut ko svarīgu. Tiešām svarīgu. Lielāko daļu no tā, ko viņš gribēja uzzināt. Vairāk nevaru stāstīt, bet rītvakar tevi apmeklēšu.

Sievietes balss: Labi.

Klikšķis. Zvanītājs no Dubultseptiņnieka kluba bija nolicis klausuli.

Burvis Vongs īsti nezināja, kāpēc Toniju Lāci Marino šī lente varētu ieinteresēt. Taču viņam bija tāda nojauta, un nojautas ne reizi vien izrādījušās ienesīgas. Beidzot izlēmis, viņš paņēma savu piezīmju grāmatu, aizgāja pie tālruņa un uzgrieza kādu numuru.

Izrādījās, ka Tonijs Lācis nevar viņu pieņemt ātrāk kā vēlā pirmdienas pēcpusdienā. Burvis sarunāja satikšanos un, šo saistību uzņēmies, mēģināja no lentes uzzināt kaut ko vairāk. Attinis to līdz sākumam, viņš sarunu rūpīgi noklausījās vēl vairākas reizes.

Jūda! — Tonija Lāča Marino rupjie sejas panti savilkās mežonīgā grimasē. Viņa nepiedienīgais falscts skanēja vēl augstāk. — Jums šī nolādētā lente bija veselu nedēļu, un jūs visu šo laiku nevarējāt savu pakaļu atraut no sēdekļa un atnākt uz šejieni.

Burvis Vongs aizstāvoties sacīja:

Esmu tehniķis, Marino kungs. Visumā mani sarunas neinteresē, tāpēc es tikai pēc kāda brīža sāku domāt, ka šī ir savādāka nekā pārējās. — Viņš bija apmierināts. Nebija niknu pārmetumu par Dubultseptiņnieka kluba tālruņa noklausīšanos.

Nākamreiz, — Marino šņāca, — domājiet ātrāk!

Bija pirmdiena. Viņi atradās kravas automašīnu parkā, kur

Marino bija iekārtojis biroju. Uz galda stāvēja portatīvais magnetofons, ko Vongs bija tikko izslēdzis. Pirms ierašanās viņš šo sarunu bija pārrakstījis citā kasetē.

Tonijs Lācis Marino, izmeties vienā kreklā, tāpēc ka birojs bija nevēdināts un ļoti karsts, kā parasti izskatījās briesmīgs. Platie pleci bija boksera cienīgi, roku locītavas un muskuļi resni. Marino īsti neietilpa krēslā, kurā sēdēja, bet tas nebija tauku dēļ. Viņš bija veidots no muskuļiem. Burvis Vongs mēģināja nebaidīties no šī cilvēka fiziskā spēka un nežēlības. Taču karstās istabas vai citu iemeslu dēļ viņš sāka svīst.

Viņš pretojās:

Es neesmu laiku izmantojis nelietderīgi, Marino kungs. Atradu vēl šo to, kas jūs varētu interesēt.

Piemēram?

Es varu pateikt numuru, kam zvanīja. Redziet, ja ņem hronometru un mēra katra zvana garumu, tad to salīdzina…

Beidziet gvelzt niekus. Ja jums ir numurs, dodiet šurp.

Te būs. — Vongs pāri galdam pasniedza nelielu zīmīti.

A, vai jūs numuru izsekojāt? Kam tas pieder?

To noskaidrot nav viegli, īpaši tāpēc, ka tas nav tālruņu grāmatā. Laimīgā kārtā man ir draugi firmā…

Nespēlējiet ar mani spēlītes, jūs aprobežotais bandu bērns! Ja jums ir informācija, dodiet to šurp! — Marino eksplodēja. Viņš blieza ar plaukstu pa galdu tik stipri, ka blīkšķis izklausījās pēc šāviena.

Man jums tomēr jāpasaka, — Burvis neatlaidās, svīstot vēl vairāk, — ka man bija izdevumi. Man bija jāsamaksā par informāciju tālruņu firmai…

Jūs samaksājāt daudz mazāk par to summu, ko izspiedīsiet no manis! Nevelciet laiku!

Burvis jutās labāk, saprotot, ka savu ir panācis un Tonijs Lācis maksās, cik no viņa prasīs. Abi zināja, ka iespējami arī citi gadījumi, kad viens otram vēl noderēs.

Tālrunis pieder H. Nunjezas kundzei. Viņa dzīvo Austrumu forumā. Te ir adrese un dzīvokļa numurs. — Vongs pasniedza vēl vienu zīmīti. Marino pavirši paskatījās un ielika atvilktnē.

Man ir vēl kaut kas, kas jūs var interesēt. Tālruni ievilka pirms mēneša un ļoti lielā steigā. Austrumu forumā grūti dabūt tālruņus, jāpierakstās un jāgaida. Šī adrese vispār sarakstā nebija, bet pēkšņi tā parādījās kā pirmā.

Niknums Marino skatienā bija daļēji aiz garlaicības, bet vairāk gan dusmu dēļ. Burvis Vongs centās runāt ātrāk.

Izskatās, ka kāds izdarījis spiedienu. Mans draugs stāstīja, ka firmai ir vēstule, kurā kāds Nolans Veinraits, Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas drošības dienesta priekšnieks, raksta, ka tālrunis steidzīgi nepieciešams bankas vajadzībām. Banka par to maksā.

Tagad Marino uztraucās. Brīdi sejā parādījās pārsteigums, tad to aizstāja trula izteiksme, bet smadzenes darbojās, cenšoties savienot to, ko tikko bija dzirdējis, ar jau zināmo. Vārds Veinraits bija pazīstams. Marino zināja, ka pirms sešiem mēnešiem kāds bija mēģinājis iesūtīt ziņu piegādātāju, rāpuli vārdā Viks. Kad viņam pārspieda pautus, Viks bija sacījis: Veinraits. Marino zināja, ka bankas policistam ir laba reputācija. Tonija Lāča pagātnē bija daudz sarežģītu notikumu. Marino bija piedalījies Vika pratināšanā.

Vai tagad ir iesūtīts jauns ziņu piegādātājs? Tonijam Lācim bija zināmas aizdomas, ko šis cilvēks meklē, kaut gan Dubultseptiņnieka veselības klubā notika vēl šis tas, ko viņš nevienam nevēlējās rādīt. Tonijs netērēja laiku pārdomām. Čukstus nevarēja atpazīt, bet viņam ir sievietes vārds un adrese un no viņas var dabūt pārējo. Viņam pat prātā neienāca, ka sieviete varētu pretoties. Ja viņa būs muļķe, ir vairāki ļoti efektīvi paņēmieni.

Marino ātri samaksāja Vongam prasīto, tad sēdēja un domāja. Brīdi viņš ļāvās savai parastajai uzmanīgajai domu gaitai, nemēģinot izlemt steigā, bet ļaujot domām vairākas stundas malties pa galvu. Taču viņš jau bija zaudējis laiku, veselu nedēļu.

Vēlāk vakarā viņš iesauca divus muskuļotus lamzakus. Tonijs Lācis viņiem iedeva Austrumu foruma adresi un norīkoja:

Atvediet pie manis šo Nunjezu.

18

Ja viss, ko tu man stāsti, izrādīsies patiesība, — Aleksis solīja, — tad es personīgi Nolanam Veinraitam došu tādu spērienu pa pēcpusi, kādu viņš nekad vēl nebūs saņēmis.

Margota atcirta:

Dabīgi, ka viss ir patiesība. Kāpēc gan lai Nunjezas kundze to izdomātu? Kā viņa to vispār dabūtu gatavu?

Nē, — viņš atzina, — nedomāju, ka viņa to darītu.

Es tev sacīšu vēl kaut ko, Aleksi. Tava Veinraita galva vai pēcpuse uz paplātes vēl ir par maz. Man vajag daudz vairāk.

Viņi atradās Alekša dzīvoklī, kur Margota bija ieradusies tieši no savas satikšanās ar Iluanitu Nunjezu pirmdienas vakarā. Tas, ko viņa uzzināja, Margotu pārsteidza un tracināja. Huanita nervozi izstāstīja par savu vienošanos, ar kuru viņa bija uzņēmusies sakarnieces lomu starp Veinraitu un Mailzu Tstinu. Huanita atzinās, ka pēdējā laikā viņa sākusi saprast, cik šī ir bīstama spēle, un viņas bailes pieaugot ne tikai sevis, bet īpaši Estcllas dēļ. Margota Iluanitu iztaujāja vairākkārt un beidzot devās tieši pie Alekša.

Es zināju, ka Tstins ir uzņēmies ziņotāja lomu. — Alekša seja izskatījās, kā pēdējā laikā bieži bija vērojams, noraizējusies, un viņš staigāja pa istabu ar neaiztiktu skotu viskija glāzi rokā. — Nolans man izstāstīja, ko viņš plāno darīt. Sākumā es tam pretojos un teicu nē, bet tad viņa motivācija izklausījās arvien ticamāka, un es beidzot piekritu. Tomēr es varu zvērēt, ka šajā sarunā vienošanās ar Iluanitu Nunjezu netika pieminēta.

Es tev ticu. Viņš droši vien nestāstīja, zinot, ka tam gan tu nepiekritīsi.

Vai Edvīna to zināja?

Liekas, ka nē.

Aleksis īgni nodomāja: tādā gadījumā Nolans arī to bija aizmirsis izdarīt. Kā viņš varēja būt tik neapdomīgs, pat muļķis? Aleksis zināja, ka nodaļu vadītāji bieži rūpējas tikāi par savām šaurajām interesēm, aizmirstot, ka tirmai jāskatās plašāk.

Viņš pārstāja soļot.

Pirms brīža sacīji, ka gribot daudz vairāk?

Pirmais, ko es prasu savai klientei un viņas bērnam, ir drošība, tas ir — jāatrod slēptuve, kur viņām nedraud nekādas briesmas. Vēlāk runāsim par atlīdzību.

Tavai klientei?

Es šovakar Huanitai sacīju, ka viņai ir vajadzīga advokāta palīdzība. Viņa lūdza, lai pārstāvu viņas intereses.

Aleksis pasmaidīja un iedzēra malku skotu viskija.

Tātad es un tu, Brakcna, tagad esam pretējās pusēs?

Šoreiz tā iznāk, — Margotas balss kļuva maigāka. — Bet tu taču zini, ka es neizmantošu mūsu privātās sarunas.

To es saprotu. Un tāpēc es tev privātā sarunā sacīšu, ka mēs tūlīt kaut ko darīsim, rīt pat, lai pasargātu Nunjezas kundzi. Ja tas nozīmē viņas abas novietot kaut kur ārpus pilsētas, izdevumus es apstiprināšu. Par atlīdzību pašlaik nerunāsim, bet, ja viss saskanēs ar viņas stāstīto, esmu ar mieru to apsvērt.

Aleksis nepateica, ka ir izlēmis pavēlēt Nolanam Veinraitam izbeigt šo slepeno izmeklēšanu. Tas nozīmēja pasargāt sievieti un viņas meitiņu, kā bija solījis Margotai, un atlīdzināt Tstinam. Pašlaik Aleksis karsti vēlējās, kaut viņš būtu šo plānu stingri aizliedzis. Viņa pārliecība bija pret to, un viņš nožēloja, ka piekāpies Veinraita pārliecināšanas mākai. Visādā ziņā briesmas bija pārāk lielas. Laimīgā kārtā nebija vēl par vēlu, jo nekas slikts nebija noticis ne Tstinam, ne Nunjezai.

Margota viņu vēroja.

Man patīk viena no tavām īpašībām — tas, ka tu esi taisnīgs. Tātad tu atzīsti, ka banka ir atbildīga par Huanitu Nunjezu?

Ak Jēzu! — iesaucās Aleksis un izdzēra savu glāzi. — Šobrīd banka ir atbildīga par tik daudzām lietām, ka vēl ko uzņemties — velns un elle! — neko nenozīmē.

19

Tikai vēl vienu detaļu. Vēl tikai viena vajadzīga, lai šo mokošo atjautības spēli pabeigtu! Vēl viens laimīgs pagrieziens, lai nonāktu galā un atbildētu uz vissvarīgāko jautājumu — kur atrodas viltotāju mītne?

Kad Nolans Veinraits plānoja otru izmeklēšanu, viņš nekādus apbrīnojamus panākumus negaidīja. Cerēja, ka Mailzs īstins dažos mēnešos uzzinās pāris jaunus faktus. Taču Tstins gāja no atklājuma uz atklājumu. Vcinraits nodomāja, ka Tstins pats diez vai saprot, cik lieli ir viņa panākumi.

Otrdienas rīta cēliens jau bija pusē, kad Vcinraits gluži viens savā necili iekārtotajā birojā, kas atradās PATB galvenās pārvaldes tornī, vēlreiz pārcilāja notikumus.

Pirmais ziņojums no īsti nu — esmu iekšā, proti, iekļuvu Dubultseptiņnieka veselības klubā. Ja ņem vērā vēlākos notikumus, tas jau bija svarīgs panākums. Sekoja apstiprinājums, ka šajā klubā apgrozās noziedznieki, ieskaitot augļotāju Ominski un Toniju Lāci Marino.

Iekļūstot nelegālo azartspēļu telpās, Tstins bija sekmējis tālāko iefiltrēšanos.

Drīz pēc tam Tstins nopirka desmit viltotas divdesmit dolāru banknotes. Kad Vcinraits un citi guvumu izpētīja, atklājās, ka tās ir tādas pašas augstas kvalitātes banknotes kā tās, kas jau mēnešiem cirkulē pilsētā un, bez šaubām, nāk no vienas spiestuves. Tstins paziņoja piegādātāja vārdu, un šim cilvēkam pašlaik seko policija.

Tālāk. Trīsdaļīgs ziņojums: viltotā vadītāja apliecība, ševrolē impala, ar ko Tstins brauca uz Luisvilu, acīmredzot ar viltotas naudas kravu bagāžniekā. Impala, kā pierādīja izmeklēšana, bija zagta. Dažas dienas pēc brauciena to atrada pamestu Luisvilā. No visiem trim priekšmetiem visvērtīgākā ir lidmašīnas biļete, ko Tstinam iedeva, lai viņš varētu atgriezties. Tā pirkta, tāpat arī vairākas citas, ar viltotu Keycharge kredītkarti. Bankas drošības dienesta vadītājam bija diezgan saprašanas, lai neko neuzsāktu un saglabātu konspirāciju, kaut gan ar viltotajām kredītkartēm tiek izkrāptas milzīgas naudas summas. Viltotā vadītāja apliecība norāda, ka mums ir darīšana ar daudzpusīgu, prasmīgu organizāciju, kas saistīta ar vēl vienu svarīgu vārdu — bijušo cietumnieku Jūliju Laroku.

Beidzamā un vissvarīgākā ir viltotāja Dcnija atklāšana, kam līdzi nāca informācija kā no pilnības raga, norādot, ka viltotās Keycharge kredītkartes ražo organizācija, kas uzturas arī Dubultseptiņnieka klubā.

Tstina piegādātā informācija ievērojami paplašināja Veinraita zināšanas par viltojumiem, tāpēc bija nepieciešams ar kādu dalīties. Pirms ncdē|as viņš bija lūdzis uz sadarbošanos

FIB un Slepenā dienesta aģentus, pēdējos tāpēc, ka viņiem ir konstitucionāls pienākums sargāt ASV naudu. Abi FIB aģenti bija pazīstami — Inns un Dalrimpls, kas pirms gada bija izmeklējuši PATB naudas zudības un apcietinājuši Mailzu īstinu. Slepenā dienesta aģentus Džordānu un Kvimbiju Veinraits nepazina.

Inns un Dalrimpls atzinīgi vērtēja Veinraita sniegto informāciju. Slepenā dienesta vīri gan nē. Viņi bija neapmierināti, ka Veinraits nav paziņojis par viltoto naudu, tikko viņš to saņēma no īstina. Tāpat īstinam vajadzējis ar Veinraita palīdzību paziņot jau iepriekš par savu ce]ojumu uz Luisvilu.

Slepenā dienesta aģents Džordāns bija īgns vīrs aukstām acīm, viņa vēders nepārtraukti rūca. Viņš sūkstījās:

Ja mēs būtu brīdināti, varējām šo sūtījumu apturēt. Tagad jūsu darbinieku īstinu var sodīt par kriminālnoziegumu, un jūs esat līdzvainīgais.

Veinraits pacietīgi izskaidroja:

Es jau jums stāstīju, ka īstinam tobrīd nebija iespēju ar kādu sazināties. Viņš riskēja un saprata, ka riskē. Pēc manām domām, viņš rīkojās pareizi. Kas attiecas uz kriminālnoziegumu, mēs taču nezinām, vai mašīnā bija viltota nauda.

Bija jau, bija, — Džordāns rūca. — No tā laika viltotā nauda izplatās Luisvilā. Mēs tikai līdz šim nezinājām, kā nauda tur nokļuvusi.

Nu, tagad jūs to zināt, — piebilda FIB aģents Inns. — Un, pateicoties Nolanam, mēs esam pavirzījušies uz priekšu.

Veinraits uzsvēra:

Ja jūs to zēnu apturētu, skaidrs, ka dabūtu kaudzi viltotās naudas un neko vairāk. īstins līdz ar to būtu no tālākās darbības izslēgts.

Savā ziņā Veinraits juta līdz Slepenajam dienestam. Aģenti bija pārstrādājušies, nomocīti, dienestā trūka darbinieku, viltotās naudas apjomi pēdējos gados bija pieauguši līdz neticamam lielumam. Dienests cīnījās ar divpadsmitgalvainu hidru. Tikko viņi atrada vienu piegādes vietu, jau bija sākusi darboties kāda cita. Dažām izdevās izvairīties. Presi baroja ar pasaciņu, ka viltotājus allaž notver un ka viņu noziegums neatmaksājas. Veinraits zināja, ka tas ir ļoti ienesīgs nozieguma veids.

Kaut arī sākotnēji bija jāsastopas ar neizpratni, tomēr bija loģiski likuma aizsardzības organizācijas iesaistīt izmeklēšanā, tāpēc ka viņiem bija pieejami daudzu noziedznieku raksturojumi. Tie, ko Istins bija nosaucis vārdā, tika identificēti, un FIB bija sagatavojis katram savu dosjē, ko izmantot apcietināšanas brīdī. Viltotājs Denijs izrādījās septiņdesmit trīs gadus vecais Daniels Kerigens. Inns ziņoja:

Pirms daudziem, daudziem gadiem Kerigens trīs reizes apcietināts par viltošanu, bet mēs par viņu nekā nebijām dzirdējuši jau piecpadsmit gadus. Vai nu viņš ir kļuvis godīgs, vai arī laime ir viņa pusē.

Veinraits atcerējās un pateica kādu Dcnija piezīmi, ko Istins bija piegādājis, — ka viņš tagad strādājot prasmīgā organizācijā.

Tas ir iespējams, — atteica Inns.

Pēc šīs pirmās apspriedes Veinraits un četri aģenti bieži sazinājās, un viņš apsolīja nekavējoties darīt zināmu katru jaunu īstina atklājumu. Visi bija vienisprātis, ka pēdējā svarīgā lieta, kas jāuzzina, ir viltotāju galvenā mītne. Līdz šim nevienam nebija tādas informācijas. Tomēr bija iespējas pa jauniem ceļiem meklēt atrisinājumu un tad, kad tas būs rokā, FIB un Slepenais dienests bija gatavi tur ielauzties.

Nolans Veinraits vēlreiz iedziļinājās īstina veikumā, kad atskanēja skaļš tālruņa zvans. Sekretāre sacīja, ka Vandervorta kungs grib ar viņu runāt, cik drīz vien iespējams.

Veinraits neticēja savām ausīm. Stāvot Alekša Vandervorta rakstāmgalda otrā pusē, viņš iebilda:

Tas nevar būt nopietni!

Esmu pavisam nopietns. Kaut gan man grūti ticēt, ka jūs tāds bijāt, izlemjot izmantot Nunjezas kundzi sakarnicces lomai. Cik nenormāla doma!…

Normāla vai nenormāla, bet tā deva rezultātus.

Aleksis šo piezīmi atstāja bez ievērības.

Nevienam par to neziņojot, jūs esat šo sievieti pakļāvis briesmām. Šī iemesla dēļ mums tagad būs jāgādā, lai viņa ir drošībā. Mūs var iesūdzēt tiesā.

Es strādāju ar domu, — strīdējās pretī Veinraits, — ka sievietei būs garantēta lielāka drošība, ja mazāk cilvēku to zinās.

Nē! To jūs sakāt tikai tagad, Nolan. Tajā brīdī jums likās, ka nc man, ne D'Orsejas kundzei nedrīkst stāstīt, tāpēc ka mēs būtu šo lietu apturējuši. Turklāt es zināju parīstinu. Kāpēc es būtu mazāk uzmanīgs ar Nunjezas kundzi?

Veinraits parīvēja pirksta locītavu pret zodu.

Jāatzīst, ka tur jums taisnība.

Nolādēts, tik tiešām tā!

Bet tas, Aleksi, vēl nav iemesls izbeigt visu izmeklēšanu. Pirmo reizi, pētot Keychargc kredītkaršu viltošanu, mēs esam tuvu atrisinājumam. Piekrītu, ka esmu kļūdījies, iesaistot Nunjczu, bet man bija taisnība parīstinu, un mums ir diezgan faktu, kas to pierāda.

Aleksis noteikti papurināja galvu.

Nolan, es jau vienreiz esmu jums atļāvis mainīt manus ieskatus. Šoreiz tā nebūs. Mūsu uzdevums ir vadīt banku, nevis apkarot noziegumus. Mēs mēģināsim ieinteresēt likuma aizsardzības organizācijas un palīdzēsim, cik varēsim. Tomēr neveidosim savas noziegumu apkarošanas organizācijas. Un tāpēc es jums uzdodu — pārtrauciet Tstina darbību, ja iespējams, jau šodien.

Paklausieties, Aleksi…

Es klausījos, un man nepatīk tas, ko dzirdēju.

Veinraits izskatījās nomākts, un Aleksis turpināja:

Vēl es vēlos šodien pēcpusdienā runāt ar jums un D'Orsejas kundzi un izlemt, ko darīt ar Nunjezas kundzi. Jūs varētu sākt izstrādāt plānu. Varbūt nepieciešams…

Durvīs parādījās sekretāre. Aleksim nepatika traucējums, un viņš uzsauca:

Vienalga, kas zvana — vēlāk!

Sieviete papurināja galvu.

Vandervorta kungs, jums zvana Brakenas jaunkundze. Viņa saka, ka tas ir ārkārtīgi steidzami un jūs gribēšot zināt.

Aleksis nopūtās. Pacēlis klausuli, viņš teica:

Nu, Brakena?

Aleksi, es zvanu par Huanitu Nunjezu.

Kas ir ar viņu?

Viņa ir pazudusi.

Pagaidi. — Viņš pārslēdza tālruni uz skaļruni, lai ari Veinraits varētu dzirdēt. — Lūdzu, turpini.

Esmu ļoti norūpējusies. Kad vakar šķīros no Huanitas, vienojāmies, ka viņai šodien zvanīšu uz darbu. Viņa bija ārkārtīgi nobažījusies, un es gribēju pastāstīt ko nomierinošu.

Un tālāk?

Aleksi, viņa nav ieradusies darbā! — Margotas balss bija satraukta.

Jā, bet varbūt…

Lūdzu, paklausies. Es pašlaik atrodos Austrumu forumā. Uzzinājusi, ka viņas nav bankā un ka neatbild arī Huanitas tālrunis, devos uz turieni. Esmu runājusi ar cilvēkiem, kas dzīvo tajā pašā mājā. Divas kaimiņienes redzējušas, ka Huanita iziet no mājas ar meitiņu pie rokas. Huanita, dodoties uz banku, vienmēr vispirms aizved Estellu uz bērnudārzu. Es atradu skoliņas tālruni un piezvanīju. Estellas tur nav. Ne viņa, ne māte šorīt tur nav ieradušās.

Brīdi valdīja klusums. Margota satraucās:

Aleksi, vai tu klausies?

Jā, esmu tepat.

Tūliņ pēc tam atkal zvanīju uz banku un šoreiz runāju ar Edvīnu. Viņa pati aizgāja pārbaudīt, kas noticis. Huanita ne tikai nav ieradusies darbā, bet nav arī zvanījusi, un tā viņa parasti nerīkojas. Tāpēc esmu norūpējusies. Kaut kas ir noticis.

Un ko tu par to domā?

Tieši to pašu, ko tu.

Pagaidi, arī Nolans ir pie manis.

Veinraits bija atspiedies ar rokām uz galda un uzmanīgi klausījās. Tagad viņš iztaisnojās un klusi sacīja:

Nunjeza ir nolaupīta, par to nav šaubu.

Kas to varēja izdarīt?

— Kāds no tiem, kas uzturas Dubultseptiņnieka veselības klubā. Tas nozīmē, ka viņi pavisam drīz uzzinās Tstina lomu klubā.

Vai domājat, ka viņa aizvesta uz šo klubu?

Nē, tā būtu pēdējā vieta, kur viņu vest. Viņa ir kaut kur citur.

Vai jums ir kāda saprašana, kur?

Nē.

Un viņiem ir ari meitenīte, vai ne?

Tā ir liela nelaime. — Veinraita acīs atspoguļojās ciešanas. — Man ļoti žēl, Aleksi!

Jūs visus šajā nelaimē ievilkāt, — Aleksis nikni sacīja. — Tagad, Dieva dēļ, dariet visu, lai Huanitu un bērnu glābtu no viņiem!

Veinraits saņēma visus prātus kopā un skaļi pauda savas domas:

Pirmais darbs ir uzzināt, vai iespējams brīdināt Tstinu. Ja mēs viņu izglābsim, varbūt viņš nojauš, kur meklēt Huanitu. — Veinraits izvilka no kabatas melnu piezīmju grāmatiņu un sniedzās pēc cita tālruņa.

20

Tas notika tik ātri un tik pēkšņi, ka durvis aizcirtās un lielais, melnais limuzīns sāka braukt, pirms viņa paspēja atvērt muti un iekliegties. Šajā brīdī Huanita saprata, ka ir jau par vēlu saukt palīgā, tomēr iekliedzās:

Palīgā! Palīgā! — kamēr kāda dūre smagi iesita viņai pa seju un cimdota roka aizspieda muti. Izdzirdot Estellas panisko kliedzienu sev blakus, Huanita izrāvās. Tad dūre sita vēlreiz, un acis aizmiglojās, kaut kur tālumā pagaisa arī skaņas.

Rīts bija skaidrs un svaigs, kā jau novembra sākumā, un nebija nekā neparasta. Huanita un Estella bija piecēlušās diezgan agri, lai paēstu brokastis un nelielajā melnbaltajā televizorā noskatītos NBC Rīta ziņas. Viņas steidzās iziet no mājas 7.30, jo tad Huanitai pietika laika aizvest Estellu uz skolu un sagaidīt autobusu, kas kursē līdz pilsētas centram un bankai. Huanitai rīti vienmēr patika, un kopā ar Estellu pavadītie brīži bija priecīgs sākums dienai.

Estella lēkāja mātei pa priekšu un sauca:

Māmiņ, skaties, es nekāpju uz spraugām. — Huanita pasmaidīja, jo izvairīšanās no ietves spraugām un plīsumiem

Estellai bija ml|a rotaļa. Huanita pavirši paskatījās uz lielu, melnu limuzīnu ar tumšiem logiem, kam aizmugures durvis ietves pusē bija vaļā. Viņa kļuva uzmanīga, kad Estella gāja garām mašīnai un kāds viņu uzrunāja. Estella piegāja tuvāk. Pēkšņi no mašīnas pasniedzās roka un ierāva meitenīti iekšā. Huanita tūliņ pieskrēja pie mašīnas durvīm. Kāds stāvs, ko viņa nebija pamanījusi, no aizmugures spēcīgi grūda Huanitu mašīnā, tāpēc viņa pakrita, sāpīgi nobrāžot ceļgalus. Rokas ierāva viņu mašīnā un nogrūda uz grīdas blakus Estellai. Durvis aiz Huanitas aizcirtās, arī kādas citas durvis limuzīna priekšā, un mašīna sāka kustēties.

Galva pamazām noskaidrojās, un atgriezās samaņa. Viņa dzirdēja balsi sakām:

Kāda velna pēc tu ierāvi to bērnu?

Tā vajadzēja. Ja viņu atstātu, bērns sāktu spiegt, un tad kāds mērkaķis sakliegtu policiju. Tagad mēs tikām projām, nepievēršot sev uzmanību, ātri un bez problēmām.

Huanita pakustējās. Galvā iedūrās asi sāpju naži. Viņa ievaidējās.

Paklausies, tu kuce! — sacīja trešā balss. — Ja nebūsi mierīga, dabūsi vēl. Un nedomājiet, ka kāds jūs abas ieraudzīs. Caur šito stiklu redz tikai vienā virzienā.

Huanita gulēja mierīgi, cīnīdamās pret paniku un pavēlot sev apdomāt situāciju. Mašīnā bija trīs vīrieši. Divi aizmugurē pie viņām, bet trešais pie stūres. Piezīme par mašīnas stiklu izskaidroja pirmītējo iespaidu par lielu mašīnu ar tumšiem logiem. Un tāpēc tas, ko nepazīstamais teica, bija taisnība: viņas nespēja sev pievērst uzmanību. Uz kurieni viņu un Estellu ved? Un kāpēc? Iluanitai nebija šaubu, ka otrā jautājuma atbilde meklējama viņas saistībās ar Mailzu. Tas, no kā viņa tā baidījās, nu ir noticis. Ak svētā Dievmāte! Kāpēc Estellu? Viņas abas bija cieši saspiestas, un Huanita juta, kā meitenes augumiņš raustās izmisīgās elsās. Huanita pakustējās, mēģinot meiteni mierināt.

Nu, nu, amorcito! Esi drosmīga, maziņā!

Aizveries! — kāds no vīriešiem pavēlēja.

Kāda cita balss — likās, ka šofera — sacīja:

Labāk aizbāziet mutes un aizsieniet acis.

Huanita sajuta kustību un dzirdēja, kā plēšot šņirkst drēbe. Viņa izmisusi lūdzās:

Nē, es (aču… — bet tajā brīdī viņai aizlīmēja muti ar platu līmlentu. Pēc īsa brīža acis aizsedza tumša drēbe. Viņa juta, ka to cieši sasien. Tad sagrāba viņas rokas un sasēja. Auklas sāpīgi iegrauzās locītavās. Uz mašīnas grīdas bija putckji un netīrumi, kas līda nāsīs. Nekā neredzēdama, nespēdama pakustēties un elpot caur mutes apsēju, viņa sparīgi pūta, lai izklīdinātu putekļus uz grīdas un varētu kaut cik paelpot. Viņa juta kustību sev līdzās un saprata, ka to pašu tagad dara Estellai.' Viņu pārņēma izmisums. Acīs saskrēja dusmu asaras. Nolādētais Veinraits! NolādētaisMailzs! Kur tu tagad esi?… Kāpēc viņa bija piekritusi… izdarījusi šo muļķību? … Ak, kāpēc? Kāpēc? … Svētā Dievmāte, lūdzu, palīdzi man! Un izglāb Estellu!

Pagāja laiks, sāpes un bezpalīdzības sajūta auga augumā, un Iluanita paļāvās savam liktenim. Viņa juta, ka mašīna palēnina un atkal uzsāk gaitu, it kā virzītos uz priekšu pilsētas satiksmē. Tad labu gabalu brauca ātri, atkal palēnināja gaitu, pagriezās vienā, tad otrā virzienā. Brauciens uz nezināmo vietu likās bezgalīgs. Pēc stundas — kaut gan tas varēja būt ilgāks vai ari daudz īsāks laiks — viņa juta, ka mašīna strauji bremzē. Brīdi motors kļuva skaļāks, it kā darbotos slēgtā telpā. Tad dzinēju izslēdza. Viņa dzirdēja elektromotora dūkšanu un dārdoņu, kā kad smagas mehāniskās durvis vērtos ciet. Pēc brīža tiešām bija dzirdams atsitiens, un dārdoņa apklusa. Mašīnas visas četras durvis atvērās reizē, iečīkstējās eņģes, viņu rupji uzrāva augšā un vilka uz priekšu, pie kam viņa atkal sāpīgi sadauzīja kājas un būtu nokritusi, bet neredzamas rokas viņu satvēra.

Nolādēts, turies taču kājās! — uzkliedza kāda jau dzirdētā balss.

Ar aizsietām acīm neveikli taustoties uz priekšu, viņa visas rūpes centrēja uz Estellu. Uz betona grīdas klaudzēja viņas un citu soļi. Pēkšņi grīda pazuda un viņu pa daļai turēja, pa daļai grūda lejā pa kāpnēm. Tur vēl bija gabals jāiet. Piepeši viņu grūda atmuguriski, kājas izstiepās uz priekšu, bet kritienu apturēja ciets krēsls. Tā pati balss kādam norādīja:

Noņemiet apsēju un līmlentu.

Viņa juta roku pieskārienu un jaunas sāpes, kad kāds nevīžīgi norāva līmlentu. Apsējs nokrita, Huanita mirkšķināja acis, jo no tumsas bija nokļuvusi spilgtā gaismā, kas spīdēja tieši acīs.

Viņa izdvesa:

PorDios/'Kur ir mana… —, bet viņu atkal ķēra dūre.

Beidz ņerkstēt! — teica viena no balsīm, ko viņa bija dzirdējusi automašīnā. — Kad uzzināsi, izstāstīsi visu, ko zini.

Tonijam Lācim Marino bija vairākas kaislības. Viena no tām bija erotisks sekss, pie kam ar vārdu "erotisks" viņš saprata, ka sievietēm jāuzvedas tā, lai viņš jūtas pārāks, bet viņas — pazemotas. Cita kaislība bija gaiļu cīņas — jo asiņainākas, jo labāk. Vēl viņu sajūsmināja smalki apraksti par piekaušanām un nogalināšanām, ko pats bija pavēlējis izpildīt, kaut gan viņš parasti izvairījās no piedalīšanās, lai vēlāk kāds nesazīmētu. Vēl viena kaislība, lai gan daudz maigāka nekā iepriekšējās, viņam bija stikls, caur kuru var redzēt tikai vienā virzienā.

Tonijs Lācis Marino bija tā iecienījis šos spoguļstiklus, kas ļāva visu novērot, kamēr pats bija neredzams, ka tie tagad atradās visur: mašīnās, darba vietās, slēptuvēs, arī Dubultseptiņnieka veselības klubā un viņa savrupajā, stingri apsargātajā mājā. Mājā veselas spoguļstikla sienas bija ierīkotas tualetēs un vannas istabā, ko izmantoja viešņas. Tualetes iekšpusē bija elegants spogulis, bet otrā pusē ar cigāru mutē sēdēja Tonijs Lācis un ar patiku skatījās, kā viņa acīm paveras reti redzēti skati.

Šīs kaislības dēļ arī viltojumu centrā bija iekārtotā šada stikla siena. Tīrās piesardzības dēļ viņš tur parasti nerādījās, bet telpa ar stiklu reizēm noderēja, kā tas bija šorīt.

Puse sienas bija no šāda stikla un atgādināja ekrānu. Cauri stiklam viņš varēja redzēt sievieti, kas sēdēja ar seju pret viņu un bija piesieta pie krēsla. Seja bija sadauzīta un asiņoja, mati izspūruši. Viņai līdzās, piesiets pie otra krēsla, bija bērns ar seju krīta bālumā. Pirms dažām minūtēm, kad Marino uzzināja, ka līdzi atvests arī bērns, viņš eksplodēja dusmās. Ne tāpēc, ka viņam bērni patiktu, tā nebija, bet tāpēc, ka viņš saoda nepatikšanas. No pieauguša cilvēka nepieciešamības gadījumā varēja atbrīvoties bez sevišķa riska, bet nogalināt bērnu bija pavisam kas cits. Tas radītu neapmierinātību viņa cilvēkos un draudētu ar briesmām, ja notikušais kļūs plaši zināms. Tonijs Lācis jau bija izlēmis, kā rikoties. Tāpēc viņš bija licis aizsiet acis, vedot gūstekņus uz šejieni. Un tagad pats nerādījās.

Viņš aizdedzināja cigāru un atlaidās krēslā, sagatavojies visu noskatīties.

Andžclo, viens no Tonija Lāča miesassargiem un nolaupīšanas vadītājs, pārliecās pār sievieti. Viņš kādreiz bija bokseris, bet sportā nelaimējās tikt pie naudas. Andžclo bija huligāns ar degunradža figūru, biezām lūpām, viņam patika mocīt cilvēkus.

Nu, piecdesmit centu padauza, sāc runāt!

Huanita locījās savā krēslā, mēģinot saskatīt Estellu, tagad viņa pavērās vīrietī un jautāja:

Dc que' Par ko lai runāju?

Kā sauc to vīrieti, kas tev zvanīja no Dubultšeptiņnicka kluba? — Huanitas sejā pavīdēja izpratne, un Tonijs Lācis nojauta, ka viņi visu uzzinās, pie tam visai drīz.

Bandu bērns!… Izdzimums! — Huanita uzspļāva Andžclo. — Caaalla!* Es nezinu, kas ir Dubultšeptiņnicka klubs.

Andžclo viņai spēcīgi iesita, un asinis no deguna sāka tecēt pār lūpām. Huanitas galva noslīga uz krūtīm. Viņš to sagrāba aiz matiem, pacēla galvu un atkārtoja jautājumu: — Kas zvanīja no Dubultšeptiņnicka kluba?

Viņa atbildēja ar uztūkušajām lūpām:

Es jums nestāstīšu neko, kamēr neatbrīvosiet manu meitiņu.

Šai sievietei ir dūša, to atzina pat Tonijs Lācis. Ja viņa izskatītos interesantāk, viņš mēģinātu uzjautrināties, salaužot viņas pretestību pēc savas patikas. Bet Huanita neatbilda viņa gaumei — pārāk kaulaina, gurnu tikpat kā nekādu, pakaļas saņemšanai nevajadzētu pat visu roku, un pupi tikko valrieksta lielumā.

Andžclo atvēzējās un gāza viņai pa vēderu. Huanita ievaidējās un sarāvās čokurā, cik saites atļāva. Estella, kas visu

Par ko'.' (spāņu vai.)

Nelietis (spāņu vai.).

redzēja un dzirdēja, mātei blakus histēriski raudāja. ŠI skaņa Toniju kaitināja. Likās, ka pratināšana velkas pārāk gausi. To varēja paveikt ātrāk. Viņš pamāja Lū, otram miesassargam, un kaut ko iečukstēja ausī. Izskatījās, ka dzirdētais viņam nepatīk, tomēr ar galvas mājienu apliecināja, ka saprot. Tonijs Lācis pasniedza savu gailējoŠo cigāru.

Kamēr Lū izgāja ārā un runāja ar Andželo, Tonijs Lācis Marino pavērās apkārt. Viņi atradās pagrabā, visas durvis bija ciet, skaņas nevarētu izlauzties ārpusē. Ja arī tā notiktu, neviens tomēr nedzirdētu. Piecdesmit gadu vecā māja, kurā viņi darbojās, atradās uz liela zemes gabala ļoti dārgā rajonā un bija būvēta kā cietoksnis. Grupa, ko Tonijs Lācis Marino vadīja, šo māju pirms astoņiem mēnešiem nopirka un pārcēla uz šejieni viltotās naudas un citu dokumentu izgatavošanas iecirkni. Drošības dēļ paredzēts māju drīz pārdot un pārcelties citur. Jaunā mītne jau bija izraudzīta. Tā izskatīsies tikpat nekaitīga un nevainīga kā šī. Un šis apstāklis, Tonijs Lācis apmierināti nodomāja, bija ilgās un sekmīgās darbības noslēpums: bieža pārcelšanās uz klusām bagāto ļaužu apkaimēm, stingri ierobežotas iespējas iekļūt viltošanas centrā. Pārspīlētā uzmanība atmaksājās — tikai nedaudzi zināja, kur centrs atrodas. Tā kā ap māju nekas nenotika, arī kaimiņiem nebija aizdomu. Viņi bija izstrādājuši sarežģītus piesardzības pasākumus, lai varētu pārvākties no vienas vietas uz citu. Viens no tiem bija koka apvalki, kas izskatījās kā mēbeles, bet tajos iederējās visas centra ierīces. Tāpēc garāmgājējs ievērotu tikai to, ka iekrauj dzīvokļa iekārtu. Pārvākšanos veica šādam nolūkam paredzēta mašīna no firmas, kas slepeni piederēja Marino grupai. Bija izstrādāts pat speciāls plāns, kas paredzēja, kā briesmu gadījumā visu izvākt ātrā tempā.

Viltus mēbeles bija izdomājis Dcnijs Kcrigens. Vecajam vīram tādas labas domas ik pa laikam iešāvās prātā, un viņš, kopš Tonijs Lācis Marino pirms divpadsmit gadiem ievilka veco savā grupā, protams, bija nepārspējams speciālists naudas viltošanā. Tsi pirms tam Tonijs Lācis bija uzzinājis šī cilvēka spējas, arī to, ka viņš kļuvis par alkoholiķi un nonācis uz ielas. Izpildot Tonija Lāča norādījumus, viņu savāca, palīdzēja atkopties pēc ilgākas dzeršanas un lika pie darba. Rezultāti bija lieliski.

Tonijs Lācis uzskatīja, ka nav nekā tāda, ko Dcnijs nespētu viltot. Naudu, pastmarkas, akciju sertifikātus, čekus, vadītāja apliecības, sociālās apdrošināšanas kartītes un, jādomā, arī visu citu. Dcnijs bija izplānojis viltotu Kcychurgc kredītkaršu ražošanu. Ar kukuļošanu un lieliski izplānotu uzbrukumu viņi ieguva plastikāta loksnes, no kā izgatavoja Kcycharge kredītkartes. To pietiks vairākiem gadiem. Iegūtā peļņa bija neticami liela.

Vienīgā nelaime ar veco vīru bija tāda, ka reizēm viņam uznāca nevaldāma dzeršanas kāre, tad viņš varēja pazust uz nedēļu vai ilgāk. Tā kā viņš tādā stāvoklī varēja sākt runāt, Deniju pastāvīgi uzmanīja. Taču vecais bija viltīgs un prata izbēgt, kā bija gadījies nupat. Pēdējā laikā tas notika retāk, jo Dcnijs lika savu daļu Šveices bankas kontā. Viņš sapņoja, ka pēc gada vai diviem dosies uz Šveici, izņems savu bagātību un ies pensijā. Protams, Tonijs Lācis zināja, ka šo ceļu vecajam dzērājam nekad nestaigāt. V'iņš paredzēja izmantot veco vīru, cik ilgi būs iespējams. Dcnijs zināja pārāk daudz, lai viņu atlaistu brīvībā.

Tomēr, lai cik prasmīgs bija Dcnijs Kerigcns, organizācija bija tā, kas viņu sargāja un prata no saražotā iegūt iespējami lielus ienākumus. Bez labas darba sadales sistēmas Denijam būtu tāds pat liktenis kā citiem līdzīgajiem, viņš darbotos īsu bridi vai vispār neko nespētu uzsākt. Tāpēc pašreizējie draudi organizācijai Toniju Lāci ļoti satrauca. Vai organizācijā bija ielavījies spiegs, provokators? No kurienes? Ko viņš vai viņa jau uzzinājuši?

Tonija uzmanību piesaistīja darbošanās stikla otrā pusē. Andželo rokā bija kvēlojošs cigārs. Biezās lūpas savilktas smīnā. Ar kāju viņš pagrūda krēslus tā, lai sieviete un viņas knīpa atrastos viena olrai pretī. Andželo vilka dūmu, kamēr cigāra gals spoži iekvēlojās. Tad nevērīgi piegāja pie krēsla, kur bija piesieta meitene.

Estella paskatījās uz augšu, acīs atspoguļojās mežonīgas bailes. Nesteigdamies Andželo paņēma viņas rociņu, pacēla, apskatīja delnu, apgrieza plaukstu otrādi, tikpat lēnām izņēma cigāru no mutes un nospieda to uz delnas virspuses kā pelnutraukā. Estella iekliedzās griezīgi kā agonijā. Sēdēdama viņai pretī, izmisusī Huanita, raudot un nesakarīgi kliedzot, mēģināja pārraut auklas, kas viņu turēja.

Cigārs nebija nodzisis. Andželo ievilka atkal dūmu, līdz cigārs gailēja sarkani un spoži. Tad tikpat nesteidzīgi pacēla otru Estellas rociņu.

Iluanita iekliedzās:

Nē, nē, dejcla quicta.' Es jums pateikšu.

Andželo, pacēlis cigāru, gaidīja, bet Iluanita elsoja:

Cilvēks, ko jūs meklējat… ir Mailzs Tstins.

Kā labā viņš strādā?

Viņa bez balss izmisusi čukstēja:

Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas labā.

Andželo nosvieda cigāru uz grīdas un ar papēdi nospieda.

Viņš jautājoši paskatījās uz turieni, kur vajadzēja būt Tonijam Lācim Marino, un iegāja mazajā telpā.

Tonija Lāča seja bija satumsusi niknumā. Viņš klusi sacīja:

Dabūjiet viņu rokā. Dabūjiet šo nelieti. Atvediet viņu uz šejieni.

21

Mailz, — Neits Natansons sacīja neparasti īgnā balsī. — Lūdzu pasakiet savam draugam, kas jums zvana, ka šis tālrunis ir kluba klientiem, nevis darbiniekiem.

Kāds draugs? — Mailzs Tstins, kas tikko bija atgriezies Dubultseptiņnicka klubā no pilsētas, kur kārtoja dažādas lietas, izbrīna pilns skatījās uz pārvaldnieku.

-Kā, ellē, lai es to zinu? Kāds vecis zvanīja četras reizes un prasīja jūs. Vārdu neatstāja un neteica, kas vajadzīgs, — Natansons nepacietīgi sacīja. — Kur noguldījumu grāmatiņa?

Mailzs to atdeva. Viens no viņa uzdevumiem bija noguldīt bankā čekus.

Tikko pienāca konservu sūtījums, — Natansons teica. — Kastes ir noliktavā. Pārbaudiet pēc pavadzīmēm. — Viņš iedeva Mailzam žūksni dokumentu un atslēgu.

Skaidrs, Neit. Un piedodiet par tālruni!

Bet menedžeris jau bija pagriezies un devās uz savu biroju trešajā stāvā. Mailzam bija viņa žēl. Viņš zināja, ka kluba līdzīpašnieki Tonijs Lācis Marino un Omiaskis Krievs pēdējā laikā Natansonu sunīja par nekārtībām klubā.

Dodamies uz noliktavu, kas atradās pirmā stāva aizmugurē, Mailzs domāja par zvanu. Kas viņam varēja zvanīt? Un tik neatlaidīgi? Tikai trim cilvēkiem bija zināms, ka viņš te ir. Policijas inspektoram, lluanitai un Nolanam Veinraitam. Policijas inspektors? Neticami. Pēdējo reiz, kad Mailzs bija pieteikties, ko likums prasīja darīt reizi mēnesī, inspektors bija steidzīgs, bez intereses, cerībā, ka viņu ilgi netraucēs. Policijas inspektors bija pierakstījis Mailza darba vietu un nu atkal uz mēnesi bija miers. Varbūt Huanita? Viņa tā neriskētu. Turklāt Natansons runāja par vīrieti. Tātad palika Veinraits.

Veinraits arī nezvanītu… bet varbūt tomēr zvanītu? Wiņš noteikti riskētu, ja būtu kaut kas neatliekams… vai brīdinājums?

Kāds brīdinājums? Ka Mailzam draud briesmas? Varbūt kļuvis zināms, ka viņš ir spiegs, varbūt to varēja atklāt? Viņu piepeši sagrāba ledainas bailes. Sirds neviļus sāka strauji dauzīties. Mailzs saprata: pēdējā laikā viņš bija juties neaizskarams, domājis, ka atrodas drošībā. Patiesībā te nekad nebija droši. Tikai briesmas, turklāt lielākas nekā sākumā, jo nu viņš zināja pārāk daudz.

Viņš devās uz noliktavu, bet šī doma malās pa galvu, un viņam trīcēja rokas. Bija jānomierinās, lai ieliktu atslēgu caurumā. Viņš prātoja: varbūt es baidos no nekā, gļēvi satrūkstos, ieraugot ēnu? Varbūt, ka tā. Tomēr ļauna nojauta viņu brīdināja: tā nav! Ko tagad lai dara? Zvanītājs meklēs viņu atkal. Vai bija prātīgi gaidīt? Mailzs nolēma riskēt un zvanīt Veinraitam.

Viņš atvēra noliktavas durvis, bet gatavojās atkal aizvērt, lai dotos pie tuvējā monētu automāta, no kura pirms pusotras nedēļas bija zvanījis lluanitai. Bet tajā brīdī viņš izdzirda, ka kāds strauji atrauj ieejas durvis, un gaitenī, kas veda dziļāk namā, no ielas iesteidzas smagi soļi. Pats nezinot, kāpēc tā dara, Mailzs apgriezās un ieslīdēja noliktavā, lai viņu neredz. Bija dzirdamas vairākas balsis, kāda skaļi prasīja:

— Kur ir tas sūds īstins?

Šo balsi viņš pazina. Tas bija Andželo, viens no Marino miesassargiem.

Domāju, ka savā birojā, — sacīja Jūlijs Laroka. — Ko tad…

Tonijs Lācis grib viņu redzēt… — balsis attālinājās, jo vīri steidzās augšā. Bet Mailzs bija dzirdējis pietiekami daudz un zināja, ka viņa bažas ir piepildījušās. Neits Natansons Andželo izstāstīs, kur viņš atrodas. Tad viņi skries lejā.

Viņš juta, ka dreb pie visām miesām, bet piespiedās sakarīgi domāt. Pa parādes durvīm viņš neizbēgs. Ja arī viņš nesaskriesies ar vīriem, kas nāks no augšas, viņi būs atstājuši sargu. Pa aizmugures durvīm? Tās reti kad atvēra, un aiz tām bija pamesta ēka, tukšs laukums un dzelzceļa tunelis. Tālāk mazu, netīru ieliņu labirints. Tur viņš varētu mēģināt izbēgt, taču zināja, ka izredzes mazas. Ķērēju ir daudz, viņiem būs mašīna, varbūt vairākas, bet viņam tādas nav. Smadzenes sūtīja briesmu signālus: — Tā ir vienīgā iespēju! Netērē laiku! Bēdz! — Viņš aizslēdza noliktavas durvis un paņēma atslēgu. Vajātājiem būs jāpārliecinās, ka Mailza tur nav un jāuzlauž durvis.

Tad viņš bēga.

Caur aizmugures durvīm, ar grūtībām atverot bultu… aizvēra un aizslēdza durvis, jo nebija jēgas norādīt, kurā virzienā aizbēdzis… tad pa taciņu, kas vijās gar pamesto ēku… tā reiz bijusi fabrika; taciņa bija piemētāta atkritumiem, vecām kastēm, mucām, te rūsēja smagās mašīnas līdzās sabrukušai iekraušanas platformai. Likās, ka viņš piedalās barjerskrējienā. Uz visām pusēm bēga žurkas… Pāri tukšajam laukam, klūpot uz ķieģeļiem, atkritumiem, beigta suņa… Mailzs klūpot sastiepa potīti, asi iesāpējās kāja, bet viņš turpināja skriet. Vēl nemanīja, ka kāds dzītos pakaļ… bet, kad viņš sasniedza dzelzceļa tuneli un it kā drošākās ieliņas, aiz muguras sadzirdēja soļus un saucienu:

Re, kur tas kuņas bērns skrien!

Mailzs pielika soli. Viņš tagad bija uz cietāka pamata. Pie pirmās ieliņas asi pagriezās pa kreisi, tad pa labi, atkal pa kreisi. Aiz muguras vēl arvien dzirdēja soļus. Te viņš nekad nebija bijis, bet nojauta teica, ka skrien pilsētas centra virzienā. Ja varētu tikt līdz turienei, izdotos paslēpties pusdienlaika kustības drūzmā, gūt atelpu, varbūt piezvanīt Vcinraitam un prasīt palīdzību. Viņš, ritmiski elpojot, skrēja ātri. Potīte smeldza, bet ne pārāk. Mailzam bija laba veselība, un daudzās stundas Dubultseptiņnieka kluba rokas bumbas zālē tagad palīdzēja. Soļi aizmugurē apklusa, bet tas nebija mierinājums. Lai gan mašīna nevarēja izbraukt pa viņa izvēlēto ceļu un bija jāveic diezgan liels gabals līdz nākamajam dzelzceļa tunelim, tas mašīnai bija nieks. Tādēļ pakaļdzīšanās daudz nekavēsies, un viņš bija pārliecināts, ka jau tagad kaut kur priekšā ir mašīna, un viņi mēģina uzminēt, uz kurieni jābrauc. Viņš skrēja pa kreisi, alkal pa labi, cerot atrast kādu transportu. Autobusu. Vēl labāk taksometru. Bet neredzēja ne vienu, ne otru. Kāpēc bija tā, ka tajās reizēs, kad tiešām vajadzēja taksometru, neviena nekur nebija?… Vai policista. Viņš vēlējās, lai ielas, pa kurām skrēja, būtu pilnākas ar cilvēkiem. Skrejot viņš piesaistīja sev uzmanību, bet palēnināt gaitu nevarēja vēl atļauties. Daži uz Mailzu dīvaini noskatījās, bet šajā apkaimē cilvēki bija pieraduši domāt tikai paši par sevi.

Tagad apkārtnes ainava mainījās. Tas vairs nebija nabadzīgais rajons, viss kļuva jūtami greznāks. Viņš paskrēja garām vairākiem lieliem veikaliem. Priekšā vīdēja vēl lielākas ēkas un aiz tām pilsētas debesskrāpji. Lai tur nonāktu, bija jāšķērso divas lielas ielas. Viņš saskatīja pirmo no tām. Divvirzienu iela ar kokiem apstādītu vidu, pilna ar mašīnām. Tad viņš ieraudzīja vēl ko citu. Otrā ielas pusē lēni virzījās melns kadiljaks ar tumšiem logu stikliem. Marino mašīna! Šķērsojot ielu, pa kuru skrēja Mailzs, mašīna it kā piebremzēja, tad ātri devās tālāk. Nebija laika paslēpties. Vai viņu pamanīja? Varbūt mašīna apgriezīsies un brauks atpakaļ, varbūt laime vēl bija ar viņu un vajātāji nepamanīja? Atkal pārņēma bailes. Mailzs skrienot svīda, bet viņu kratīja auksti drebuļi. Viņš turējās tuvu pie ēkām un palēnināja gaitu. Pēc pusotras minūtes gar stūri, līdz kuram bija tikai piecdesmit jardu, parādījās kadiljaka purns.

Mailzs saprata, ka ir notverts. Tas, kas sēdēja pie stūres — visticamāk Andželo — nevarēja viņu neredzēt un droši vien bija bēgli saskatījis. Vai kaut ko varēja iegūt, turpinot pretoties? Vai nebūtu vienkāršāk padoties, ļaut sevi sagūstīt, lai notiek tas, kas paredzēts? Nē! Cietumā viņš bija redzējis tādus kā Tonijs Lācis Marino un zināja, uz kādu atriebību tie spējīgi. Melnā mašīna palēnināja gaitu. Viņu ir pamanījuši. Izmisums.

Mailzs bija jau ievērojis, ka tepat netālu ir kāds veikals. Palēninājis gaitu, viņš pagriezās pa kreisi, atgrūda stikla durvis un iegāja. Tas bija sporta preču veikals. Bāls, tievs pārdevējs apmēram Mailza vecumā pienāca klāt.

Labdien, ser. Ar ko varu jums pakalpot?

Ē… jā. — Viņš prasīja pirmo, kas ienāca prātā. — Gribētu apskatīt ķegļa bumbas.

Lūdzu. Kādā cenā un cik smagu?

Vislabāko un apmēram sešpadsmit mārciņas smagu.

Kādu krāsu?

Nav svarīgi.

Mailzs uzmanīja ietvi veikala priekšā. Vairāki cilvēki gāja garām. Taču pie vitrīnas neviens neapstājās un neieskatījās veikalā.

Lūdzu, nāciet līdz, es parādīšu jums visu iespējamo.

Viņš sekoja pārdevējam gar slēpēm, stikla vitrīnām un

paliktņos novietotām šautenēm. Pametot skatu atpakaļ, Mailzs ieraudzīja, ka liela auguma vīrietis skatās iekšā pa logu. Drīz viņam piebiedrojās otrs. Viņi stāvēja līdzās un nekustējās no vietas. Mailzs domāja: jāmēģina bēgt pa aizmuguri, bet tūliņ atmeta šo domu. Tie, kas viņam dzinās pakaļ, otrreiz nekļūdīsies! Ja aizmugurē ir durvis, tās būs jau atrastas un apsargātas.

Šī ir lieliska bumba. Tā maksā četrdesmit divus dolārus.

Es to ņemšu.

Vajadzēs nomērīt jūsu roku, lai varētu…

Nevajag.

Vai mēģināt zvanīt Veinraitam no šejienes? Nē, jo Mailzs bija pārliecināts, ka noziedznieki nāks iekšā, ja viņš tuvosies tālrunim.

Pārdevējs izskatījās apjucis.

Jūs negribat, lai ieurbjam bumbā…

Kā sacīju, nevajag.

Kā vēlaties, ser. Un kā ar somu bumbai? Un varbūt speciālās kurpes?

Jā, — sacīja Mailzs. — Jā, lūdzu. — Arī tas novilcinās brīdi, kad veikals būs jāatstāj. Tikko sajēdzot, ko dara, viņš apskatīja vairākas somas, ko pārdevējs rādīja, vienu no tām izvēlējās, tad apsēdās, lai uzmēģinātu kurpes. Un, kamēr piemērīja kurpes, Mailzs atcerējās Keycharge kredītkarti, ko bija atsūtījis Vcinraits… karti uz II. E. Lyncolp vārda… tātad hclpl

Viņš pamāja uz ķegļa bumbu, somu un kurpēm.

Cik tas maksā?

Pārdevējs paskatījās uz rēķinu, ko bija izrakstījis.

Astoņdesmit seši dolāri un deviņdesmit pieci centi, kam vēl jāpieskaita tirdzniecības nodoklis.

Labi, es izmantošu savu Keychargc kredītkarti. — Viņš izvilka naudas maku un iedeva pārdevējam kartīti, cenzdamies nerādīt roku drebēšanu.

Protams, bet, redziet…

Jā, jums no bankas jādabū piekrišana. Lūdzu, ejiet vien. Piezvaniet.

Pārdevējs paņēma kartīti un rēķinu un iegāja ar stiklu atdalītā biroja nodalījumā. Pēc nedaudz minūtēm viņš atgriezās.

Mailzs uztraukti jautāja:

Vai saņēmāt apstiprinājumu?

Protams. Viss kārtībā, Linkolpa kongs.

Mailzs centās iedomāties, kas pašlaik norisinās PATB tornī. Vai šī kartīte viņam palīdzēs? Vai vispār bija kaut kas, kas viņu spēja glābt?… Tad atcerējās, ka Huanitai bija arī otrs norādījums. Pēc iepirkšanās nesteidzies. Dod Veinraitam laiku reaģēt.

Lūdzu, parakstieties uz šīs līnijas, Linkolpa kungs. — Kredītkartes trīsdaļīgajā zīmītē bija ierakstīta izdotā summa. Mailzs noliecās un parakstījās. Kad viņš iztaisnojās, pie pleca viegli pieskārās kāda roka. Balss klusi uzsauca:

Mailz!

Kad Mailzs pagriezās, Jūlijs Laroka sacīja:

Nemēģini pretoties. Tas neizdosies, un tu tikai sagādāsi sev ciešanas.

Aiz Larokas ar bezkaislīgām sejām stāvēja trīs milzeņi — Andžclo, Lū un kāds trešais bandīts, ko Mailzs nekad nebija redzējis. Visi četri viņu ielenca, sagrāba aiz rokām.

Kusties, sūdapakaļa, — Andželo klusi pavēlēja.

Mailzs apsvēra, vai saukt palīgā, bet kas viņam palīdzētu? Sīkais pārdevējs, kas, muti atplētis, skatījās? Tas nē. Gūstīšana bija galā. Rokas bija saspiestas kā knaiblēs, un Mailzs juta, ka viņu stumj uz durvju pusi.

Apjukušais pārdevējs skrēja viņiem pakaļ.

Linkolpa kungs, jūs aizmirsāt savu bumbu!

Laroka pagriezās atpakaļ.

Paturiet to sev, jaunais cilvēk. Viņam vairs nevajadzēs pat to bumbu, kas starp kājām.

Melnais kadiljaks bija novietots tikai pāris jardu attālumā. Viņi rupji iegrūda Mailzu mašīnā un sāka braukt.

Keycharge kredītkaršu apstiprināšanas centrā pašlaik bija viskarstākais darba laiks. Šajā maiņā strādāja piecdesmit cilvēku, kas pustumšajā telpā sēdēja pie datoriem.

Jaunajai opcratorci, kas atbildēja uz zvanu par kredītkarti uz II. E. Lyncolp vārda, tas bija viens no tūkstošiem pieprasījumu, uz kuriem viņa katru dienu atbildēja. Tie visi bija pilnīgi bezpersoniski. Ne viņa, ne kolēģes nezināja, no kurienes pieprasījumi pienāk, pat no kuras pasaules malas tos sūta. Kredīta pieprasījumu varēja sūtīt par kādas Ņujorkas mājsaimnieces pārtikas pirkumu vai Kanzasas fermera apģērba iegādi, tie varēja prasīt atļauju bagātai Čikāgas atraitnei apkrauties ar nevajadzīgām rotaslietām, Princctonas universitātes studentam samaksāt skolas naudu vai palīdzēt kādam Klīvlcndas alkoholiķim nopirkt liķiera kasti, kas viņu piebeigs. Šādus sīkumus operatores nezināja. Ja tas vēlāk bija nepieciešams, katra iepirkuma ierakstu varēja atrast datora atmiņā. Taču to ievajadzējās reti. Iemesls bija vienkāršs: tas nevienu neinteresēja. Svarīga bija tikai nauda, tā nauda, kas vēlāk būs vajadzīga, lai piešķirto kredītu atmaksātu.

Pieprasījums sākās ar to, ka uz operatores pults iemirgojās sarkana spuldzīte. Viņa nospieda pogu un teica mikrofonā:

Lūdzu, nosauciet savu reģistrācijas numuru.

Zvanītājs — sporta piederumu veikala pārdevējs, kas

apkalpoja Mailzu īstinu — nosauca numuru un darbiniece to ievadīja datorā.

Viņa jautāja:

Kartītes numurs un derīguma termiņš?

Atbilde atkal nonāca datorā.

Iepirkuma kopējā summa?

Deviņdesmit dolāri četrdesmit trīs.

Ierakstītie dati parādījās uz ekrāna. Darbiniece nospieda citu pogu, nosūtot informāciju datoru centram, kas atradās vairākus stāvus zemāk. Tas informāciju kādu milisekundi apstrādāja un uz ekrāna parādījās atbilde:

APSTIPRINĀTS.

APSTIPR. NUMURS 7416984

STEIDZAMI… BRIESMU SIGNĀLS… NEZIŅOJIET, ATKĀRTOJU, NEZIŅOJIET TIRGOTAJAM… GRIEZIETIES PIE VECĀKĀS OPERATORES… NEKAVĒJIETIES… KRITISKAS SITUĀCIJAS INSTRUKCIJA NUMUR 17…

Operatore teica:

Iepirkuma kredīts ir apstiprināts, apstiprināšanas numurs… — Viņa runāja lēnāk nekā parasti un jau bija brīdinājusi vienu no sešām vecākajām operatorēm, jaunu sievieti, kas sēdēja ar stiklu nodalītā paaugstinājumā. Vecākā operatore jau lasīja šo ziņu savā datorā. Viņa pasniedzās pēc instrukcijas un sameklēja Kritiskās situācijas pamācību numur 17.

Darbiniece, kas bija pieņēmusi kredīta pieprasījumu, tīšām sajauca apstiprināšanas numuru un atkārtoja to. Briesmu signāli gadījās reti, bet darbinieces bija apmācītas, ko tādos gadījumos darīt. Vispirms vajadzēja palēnināt notikumu gaitu. Jau agrāk bija gadījies, ka tādējādi atklāja slepkavību, izglāba nolaupītu cilvēku, uzzināja pazudušu cilvēku atrašanās vietas, atguva nozagtas mākslas vērtības un reiz nogādāja dēlu pie mirstošās mātes gultas. Viss izdevās tāpēc, ka dators bija ieprogrammēts atpazīt kādu kartītes numuru un tūliņ paziņoja par tās parādīšanos. Šādos gadījumos operatoros palēninātie tempi deva tās izšķirošās sekundes, kas bija vajadzīgas kāda izglābšanai.

Vecākā operatore bija izlasījusi, ko darīt 17. pamācības gadījumā. Tur bija teikts, ka par īpašo kartīti, kas izsniegta H. E. LYNCOLP, bez kavēšanās jāzvana Nolanam Veinraitam, drošības dienesta viceprezidentam, paziņojot, kur kartīte izmantota. Nospiežot vajadzīgās pogas uz klaviatūras, vecākā operatore ieguva nepieciešamo informāciju:

PĪTA SPORTA PIEDERUMU VEIKALS un adresi. Vienlaicīgi viņa jau bija uzgriezusi Veinraita kunga tālruņa numuru, un viņš atbildēja. Uz vecākās operatores teikto viņš reaģēja asi, un visu laiku, kamēr pierakstīja informāciju, vīrieša balsī jautās satraukums.

Pēc pāris sekundēm datoru centrā kritiskā situācija beidzās.

Bet Nolanam Vcinraitam tā turpinājās.

Kopš nepatīkamās sarunas ar Aleksi Vandcrvortu, kad uzzināja par Huanitas Nunjezas un viņas meitiņas nozušanu, Vcinraits pusotru stundu saspringti zvanīja, reizēm pa diviem tālruņiem uzreiz. Četras reizes viņš bija mēģinājis sazvanīt Mailzu īstinu Dubultseptiņnicka veselības klubā, lai brīdinātu par briesmām. Viņš pārrunāja šo lietu ar FIB un Slepeno dienestu. Tāpēc FIB tagad izmeklēja Nunjezu nolaupīšanu un iepazīstināja pilsētas policiju un lielceļu patruļas ar nozudušo pazīšanās zīmēm. Bija arī paredzēts, ka FIB uzraudzības komanda sāks novērot Dubultseptiņnicka veselības kluba apmeklētājus. Tas sāksies, kad būs sameklēti aģenti, droši vien tikai pēcpusdienā.

Tas bija viss, ko varēja uzsākt pret Dubultseptiņnicka klubu. FIB aģents Inns norādīja:

— Ja mēs klubā sāksim uzdot jautājumus, atklāsim, kas mums ir zināms, bet pārmeklēšanai neviens tiesnesis nedos atļauju, jo tai nav pamata. Turklāt, kā norādīja arī jūsu īstins, klubā, atskaitot azarta spēles, nenotiek nekas nelikumīgs.

Inns pievienojās Veinraita ieskatam, ka Huanita Nunjcza un viņas meitiņa nav aizvestas uz Dubultseptiņnicka klubu.

Slepenais dienests, kam bija mazāk iespēju nekā FIB, koncentrēja savus spēkus viltotāju mītnes meklēšanā. Viņi saistījās ar informētājiem, meklēja kaut niecīgu kripatiņu izmantojamu faktu vai baumu, kas ar laiku konkretizētos par adresi, kam uzbruks visas likuma aizsardzības organizācijas kopā. Neparasti, bet uz brīdi bija aizmirsta abu organizāciju pastāvīgā sāncensība.

Kad Veinraitam paziņoja, ka izmantota kredītkarte H. E. LYNCOLP, viņš bez kavēšanās zvanīja FIB, bet saņēma atbildi, ka aģentu Inna un Dalrimpla nav uz vietas, taču ar viņiem varot sazināties pa radio. Viņš nodiktēja steidzamu ziņojumu un gaidīja. Drīz pienāca atbilde: aģenti ir pilsētas centrā, netālu no sporta veikala. Vai Veinraits viņiem piebiedrosies?

Veinraits bija priecīgs, ka beidzot kaut ko varēja sākt darīt. Viņš steidzās uz pagrabu pēc savas mašīnas.

Veinraits nonāca pie Pīta sporta preču veikala, kad Inns jau iztaujāja cilvēkus tuvākajā apkaimē. Dalrimpls bija veikalā un beidza sarunu ar pārdevēju. Inns pabeidza un pienāca pie bankas drošības dienesta vadītāja.

Te nekā nav. Kad mēs ieradāmies, viss jau sen bija galā.

Veinraits jautāja:

Vai kāds varēja aprakstīt noziedznieku izskatu?

FIB aģents papurināja galvu.

Pārdevējs bija tā pārbijies, ka droši vien apčurājās, un nevar pat pateikt, vai Tstinu savāca trīs vai četri vīri. Viņš saka, ka -tas viss norisinājies tik ātri, ka nevar neviena ne aprakstīt, ne atpazīt no attēliem. Ne veikalā, ne ātpusē neviens nav ievērojis mašīnu.

Veinraita seja savilkās rūpēs, tajā atspoguļojās bažas un sirdsapziņas pārmetumi.

Un ko tagad?

Jūs savā laikā esat bijis policists, — sacīja Inns, — un zināt, kā tas notiek dzīvē. Jāgaida ar cerību, ka kaut kas mums derīgs atradīsies.

22

Viņa dzirdēja smagus soļus un skaļas balsis. Un zināja, ka pašlaik ved Mailzu Tstinu.

Iluanitai laiks bija vilcies gausi. Viņa nezināja, cik stundu jau pagājis, kopš izdvesa Mailza Tstina vārdu, lai pārtrauktu Estcllas spīdzināšanas šausmas. Drīz pēc tam viņai aizsēja muti un pārliecinājās, vai auklas ap krēslu turas stingri. Tad vīrieši aizgāja.

Viņa zināja, ka kādu laiku bija iegrimusi it kā snaudā, patiesību sakot, ķermenis viņu atbrīvoja no apziņas, jo sasietai nebija iespējams aizmigt. Sadzirdot troksni, viņas notirpušie locekļi sāpīgi iesmeldzās, viņai gribējās kliegt, lai gan aizsietā mute to neļāva. Iluanita piespieda sevi nomierināties, necensties izrauties no saitēm, jo tas tikai pasliktinās situāciju.

Viņa vēl arvien redzēja Estellu. Krēsli tā arī bija palikuši, lai viņas atrastos viena otrai pretī. Meitenītes acis bija aizvērtas miegā un mazā galviņa nokārta uz krūtīm. Viņa nedzirdēja trokšņus, kas satrauca Huanitu. Arī Estellai bija aizsieta mute. Iluanita cerēja, ka bezspēks un miegs bērnu vēl kādu brīdi pasargās no īstenības.

Uz Estellas labās rociņas bija cigāra iededzinātā vāts. īsi pēc tam, kad vīrieši bija aizgājuši, viens no viņiem, ko Iluanita bija dzirdējusi saucam par Lū, atgriezās ar ziedes tūbiņu rokā. "Viņš uzspieda ziedi uz vāts, pamezdams žiglu skatu uz Iluanitu, it kā sakot, ka tas ir vienīgais, kā var palīdzēt.

Estclla bija salēkusies, kad ziede pieskārās vainai, bet drīz pēc tam uznāca žēlsirdīgais miegs.

Trokšņi, ko dzirdēja Iluanita, bija kādā telpā viņai aizmugurē, uz kuru acīmredzot „durvis bija atstātas vaļā. īsu mirkli viņa dzirdēja, kā Mailzs pretojas, tad saklausīja sfjagu kritienu, vaidu un klusumu.

Pagāja varbūt minūte. Atkal atskanēja Mailza balss, bet šoreiz skaidrāk.

— Nē! Ak Dievs, nē! Lūdzu! Es… — Viņa dzirdēja trokšņus, ko varēja radīt āmura sitieni pa metālu. Mailzs vairs nerunāja, bet sākās griezīga, ārprātīga kliegšana. Balsī skanēja tāds izmisums, kādu viņa nekad nebija dzirdējusi, un kliegšana nebeidzās un nebeidzās.

Ja Mailzs, braucot mašīnā, būtu varējis nonāvēties, viņš to labprātīgi būtu darījis. Kopš vienošanās ar "Vcinraitu viņš zināja, un tas bija pamatā viņa bailēm, ka vienkārša nāve būtu viegla, salīdzinot ar to, kas viņu sagaida, ja atklāsies spiegošana. Tomēr nekas no iedomātā nebija salīdzināms ar neticami šausmīgajām mokām, ko viņš cieta pašlaik.

Viņa kājas no pēdām līdz gūžām bija stingri savilktas ar siksnām. Bet rokas ar varu izpleta uz neapstrādāta koka galda.

Pašlaik viņa rokas pienagloja pie galda… pienagloja ar lielām galdnieka naglām… iedzina līdz galam… viena nagla jau bija kreisajā locītavā un divas plaukstā, to stingri piestiprinot pie galda… pēdējie āmura sitieni bija salauzuši kaulu… nu viena nagla bija arī labajā rokā, un otra gatava plēst, izdzīties cauri miesai… nevienas sāpei nevarēja būt briesmīgākas… ak Dievs, esi man žēlīgs! Mailzs locījās sāpēs, kliedza, lūdzās un atkal kliedza. Bet rokas, kas viņu turēja, saspringa, un āmurs, uz brīdi apstājies, sāka atkal dzīt naglas.

Viņš nekvicc pietiekami stipri, — Marino sacīja Andželo, kas strādāja ar āmuru. — Kad pabeigsi šo naglu, pamēģini pienaglot kādu no tā bandu bērna pirkstiem.

Tonijs Lācis skatoties un klausoties kūpināja cigāru, šoreiz viņš nebija pūlējies paslēpties. Tstinam nebūs iespējas viņu nodot, jo drīz viņš būs beigts. Bet vispirms viņš bija jāpārmāca, jo ziņa par šeit notikušo, bez šaubām, drīz vien izplatīsies pa % visu pilsētu, ka ne šim, ne kādam nākamajam ziņu pienesējam nevar būt viegla nāve.

Tā, tas jau ir labāk, — Tonijs Lācis atzina. Mailza šausmu kliedzieni pieauga spēkā, jo nagla izlīda cauri kreisās rokas vidējam pirkstam starp abiem kauliņiem, un Andželo to pienagloja pie galda. Varēja dzirdēt, kā pārlūst pirksta kauls. Andželo gatavojās to pašu darīt labās rokas vidējam pirkstam, bet Tonijs Lācis pavēlēja:

Pagaidi!

Viņš uzkliedza Tstinam:

Izbeidz to nolādēto aurošanu un sāc runāt!

Mailza kliedzieni pārgāja mokošos šņukstos, un viss ķermenis raustījās. Rokas, kas bija viņu turējušas, atlaidās. Viņu vairs nevajadzēja turēt.

Nekā, viņš vēl nav gatavs, turpini labajā rokā, — . Tonijs Lācis sacīja Andželo.

Nē! Nē! Es runāšu! Runāšu! Runāšu! — Mailzam kā nebūt izdevās apspiest šņukstus. Tagad vienīgā skaņa bija viņa saraustītā, smagā elpošana.

Tonijs Lācis pamāja, lai Andželo paiet nost. Pārējie stāvēja ap galdu. Tie bija Lū, speciālais miesassargs Pančs Klensijs, viens no četriem, kas pirms stundas ieradās sporta piederumu veikalā, Laroka, ar drūmu seju, norūpējies par sevi, tāpēc ka  viņš Mailzu bija protežējis, un vecais iespiedējs Denijs Kerigens, kas, likās, jutās neērti un bija nervozs. Sī bija viņa darba vieta, jo šeit iespieda viltoto naudu. Denijs parasti no šādām spīdzināšanām vairījās. Taču šoreiz Tonijs Lācis bija pavēlējis viņam būt uz vietas.

Tonijs Lācis uzbrēca Istinam:

Tātad visu šo laiku biji tās smirdošās bankas spiegs?

Mailzs izdvesa:

Jā.

Pirmās Amerikas tirdzniecības?

Jā.

Kam tu ziņoji?

Veinraitam.

Ko uzzināji? Ko esi viņam izstāstījis?

Par… klubu… azarta spēlēm… kas tur piedalījās…

Ari par mani?

Jā.

Kuņas bērns tāds, — Tonijs Lācis pasniedzās un ar dūri gāza Mailzam pa seju.

Mailza ķermenis no sitiena sarāvās, bet tas pastiprināja sāpes rokās, un viņš ar mokām atgriezās sākotnējā stāvoklī. Iestājās klusums, ko pārtrauca tikai Mailza šņuksti un vaidi. Tonijs Lācis ievilka vairākus dūmus un atsāka pratināšanu.

Ko vēl uzzināji, tu smirdīgais mēsls?

Neko… neko! — Mailzs nespēja apvaldīt trīsas.

Tu melo. — Pagriezies pret Deniju Kerigenu, Tonijs Lācis pavēlēja: — Atnes šķidrumu, ko tu lieto gravēšanai.

Pratināšanas laikā Denijs naidīgi skatījās uz Mailzu. Viņš pamāja ar galvu:

Skaidrs, Marino kungs.

Denijs aizgāja pie plaukta un nocēla lielu pudeli ar rokturi un plastmasas vāku. Uz tās bija rakstīts: "SLĀPEKĻSKĀBE — tikai gravēšanai." Noskrūvējis vāciņu, Denijs uzmanīgi ielēja skābi nelielā menzūrā. Raugoties, lai saturs neizlīst, viņš aiznesa to pie galda, kur stāvēja Tonijs Lācis, nolika menzūru un tai blakus mazu graviera otiņu.

Tonijs Lācis paņēma otiņu un iemērca skābē. Pavirši pieliecies, viņš notriepa ar skābi Tstinam pusi sejas. Pāris sekundes, kamēr skābe izēdās cauri ādai, nekas nenotika. Tad

Mailzs sāka kliegt jaunās mokās, jo skābe dedzināja audus arvien dziļāk un dziļāk.

Pārējie šausmās skatījās, kā skābe saēd ādu un tā kļūst brūngani melna.

Tonijs Lācis vēlreiz iemērca otiņu skābē.

Es jautāšu tikai vienu reizi, tu pakaļas caurums. Ja nebūs atbilžu, notriepšu ari otru pusi. Ko vēl uzzināji un izpļāpāji?

Mailza acis bija mežonīgas kā notvertam zvēram. Viņš buldurēja:

Viltoto naudu… nopirku dažas… aizsūtīju bankai… tad braucu ar mašīnu… aizvedu naudu uz Luisvilu.

Un vēl?

Kredītkartes… vadītāja apliecību.

Vai zini, kas tās izgatavo? Kas iespiež viltoto naudu?

Mailzs pamāja ar galvu, cik nu varēja.

Denijs.

Kas tev to teica?

Viņš… pats pastāstīja.

Un vēlāk to visu nodevi tam bankas policistam. Viņš to visu zina?

Jā.

Tonijs Lācis mežonīgi paskatījās uz Kerigenu.

Piedzērušais, stulbais sūds! Tu jau neesi par viņu labāks.

Vecais vīrs sāka trīcēt.

Marino kungs, es tad nebiju dzēris. Man likās, ka viņš…

Aizveries. — Likās, ka Tonijs Lācis tūliņ gāzīs vecajam, bet tad pārdomāja. Viņš atgriezās pie Mailza. — Ko viņi vēl zina?

Neko citu!

Vai viņi zina, kur mēs visu to iespiežam? Vai zina par šo namu?

Nē.

Tonijs Lācis iemērca otiņu skābē un izvilka. Mailzs vēroja katru kustību. Viņš bija sapratis, kādu atbildi Tonijs gaida. Mailzs iekliedzās:

Jā! Jā, viņi zina!

Un tu to pastāstīji tam bankas drošības vazaņķim?

Izmisumā Mailzs meloja:

Jā! Jā!

Kā tu to uzzināji?

Mailzs zināja, ka jāatrod atbilde. Jebkura atbilde, kas apmierinātu Marino. Viņš ar mokām pagrieza galvu pret Deniju:

Viņš man to pastāstīja!

Tu melo! Tu esi utains, smirdošs melis! — Vecā vīra seja bija dusmās saraukta, mute plātījās ciet un vaļā, un žokļi drebēja nāves bailēs. Viņš pagriezās pret Toniju Lāci: — Viņš melo! Marino kungs, es zvēru, ka tā nav taisnība! — Bet Marino acīs neredzēja žēlastības. Galīgā izmisumā Dcnijs pagriezās pret Mailzu. — Saki taisnību, maitas bērns! Stāsti! — Puslīdz nojucis aiz bailēm no tā, kas notiks ar viņu, vecais meklēja ieroci. Viņš ieraudzīja menzūru ar skābi. To paķēris, iegāza saturu Mailzam sejā.

Atkal atskanēja kliedziens, tad pēkšņi viss apklusa. Telpā izplūda pretīga skābes un degošas miesas smaka, un Mailzs, guļot uz galda, pie kura bija pienaglotas viņa saplosītās, asiņojošās rokas, zaudēja samaņu.

īsti nesaprazdama, kas ar Mailzu blakus telpā notiek, Huanita cieta un mocījās kopā ar viņa kliedzieniem un lūgšanām, kamēr balss beidzot apklusa. Viņa jautāja sev, it kā atsvešināti, jo jūtas bija pilnīgi notrulinātas, un nekas tās vairs nespēja aizskart, vai Mailzs ir miris. Un centās uzminēt, cik ilgi vēl jāgaida, kamēr arī viņa un Estella Mailzam sekos. Ka viņas neatstās dzīvas, likās nenovēršami.

Huanita bija pateicīga, ka par spīti mežonīgajam troksnim Estella nebija pamodusies. Ja tā turpināsies, meitenīte nemanīs nejēdzības, kas droši vien pirms nāves notiks. Viņa jau daudzus gadus nebija lūgusies, bet tagad Huanita vērsās pie jaunavas Marijas un lūdza, lai Viņa dod Estcllai vieglu nāvi.

Huanita ievēroja, ka blakus telpā notiek kaut kas jauns. Izklausījās, ka pārstumj mēbeles, izvelk un aizgrūž atvilktnes, kaut ko smagu noliek uz grīdas. Vienreiz viņa saklausīja krītoša metāla skaņu un lamāšanos pēc tam.

Tad pienāca cilvēks, ko viņa tagad pazina kā Lū, un sāka raisīt auklas. Huanita nodomāja, ka viņu vedīs kaut kur citur, lai nogalinātu. Pabeidzis viņš atstāja sievieti sēžam un atsēja arī Estellu.

Piecelieties, — viņš pavēlēja abām. Estella paklausīja, lai gan vēl arvien bija pusaizmigusi. Viņa sāka klusi raudāt, kaut mutes aizsējs to nejāva. Iluanita gribēja steigties pie viņas, bet nevarēja. Viņa stingri atspiedās pret krēslu, lai notirpušajos locekļos ieplūstu asinis.

Paklausieties, — sacīja Lū. — Jums laimējās bērna dēj. Boss jums Jaus iet mājās. Jums aizsics acis, aizvedīs mašīnā tālu projām un izlaidīs. Tā kā jūs nezināt, kur esat, jūs te nevienu nevarat atvest. Bet, ja jūs kādam šo vietu uzrādīsiet, izpļāpāsiet, ko te dzirdējāt, mēs jūs atradīsim visur un bērnu nogalināsim. Saprotiet?

Neticot tam, ko dzirdēja, Iluanita pamāja.

Sāciet kustēties! — Lū rādīja uz durvīm. Viņš vēl negatavojās viņām aizsiet acis. Par spīti savam apjukumam Huanita manīja, ka prāts atkal atgūst asumu.

Ejot pa betona kāpnēm, viņa atspiedās pret sienu un gandrīz izvēmās. Blakus telpā, kam viņi izgāja cauri, Huanita pamanīja Mailzu, patiesībā to, kas bija no viņa palicis pāri. Viņa ķermenis uz galda, asiņainās, saplosītās rokas, seja, mati un galvas āda apdedzināta līdz nepazīšanai. Taču pamanīja, ka Mailzs vēl ir dzīvs, kaut arī noteikti drīz mirs. Viņš pakustējās un ievaidējās.

Kustieties, — Lū mudināja. Viņi kāpa augšup.

Huanitai no prāta neizgāja Mailza šausmīgais izskats, ko

viņa bija redzējusi savām acīm. Kā viņa varētu Mailzam palīdzēt? Skaidrs, ka te neko. Ja viņu un Estellu atbrīvos, vai varēs līdz šejienei atgādāt kādu palīdzību? Nebija cerību. Viņai nebija nekādas saprašanas, kur atrodas; neizskatījās, ka izdosies to uzzināt. Bet viņai bija kaut Aasjādara. Kaut kas, lai izpirktu, kaut mazliet, savu briesmīgo vainu. Viņa bija Mailzu nodevusi. Lai kāda iemesla dēj viņa bija izrunājusi šī cilvēka vārdu, viņu notvēra un te atveda Iluanitas dēj, un viņa bija redzējusi, ko viņam ir nodarījuši.

Smadzenēs ieplaiksnījās doma, vēl gluži līdz galam neizdomāta. Viņa aizmirsa visu citu, pat Estellu, un koncentrējās. Huanita atzina, ka šī doma var arī nerealizēties, bet neliela iespēja tomēr bija. Panākumi balstījās uz viņas uztveres asumu un to, ka pirms iesēdināšanas mašīnā viņai nav aizsietas acis.

Kāpņu augšgalā viņi pagriezās pa labi un iegāja garāžā. Tā bija būvēta no cementa blokiem un izskatījās kā vairākums divvietīgo garāžu, kas piebūvētas līdzās mājai vai kādai biznesa iestādei. Atceroties skaņas, limuzīnam iebraucot, viņa nosprieda, ka tas notika tepat. Garāžā bija tikai viena mašīna, nevis lielā melnā, ar kuru viņas atveda šurp šorīt, bet tumšzaļš fords. Viņa gribēja iegaumēt mašīnas numuru, bet tas nebija no šīs puses redzams.

Pametot žiglu skatu apkārt, Huanita ievēroja kaut ko nesaprotamu. Pie garāžas sienas stāvēja tumši brūna, pulēta kumode, bet tādu vēl viņa nebija redzējusi. Kumode bija vertikāli pārzāģēta uz pusēm, pie kam abas daļas stāvēja stsevišķi un to iekšpuse bija pilnīgi tukša. Blakus kumodei bija parasts ēdamistabas trauku skapis, arī tikpat dīvaini pārzāģēts un tukšu iekšpusi, un divi vīri vienu pusi pašlaik nesa no garāžas mājā iekšā. Viens bija pret Huanitu ar muguru, otru aizsedza durvis.

Lū atvēra forda aizmugures durvis.

Kāpiet iekšā! — viņš pavēlēja, un viņam rokās bija divi melni drēbju gabali — acu aizsēji.

Huanita kāpa pirmā. Viņa tīšām paklupa, krita uz priekšu un pieķērās pie priekšējā sēdekļa atzveltnes, lai noturētos. Tas viņai deva iespēju paskatīties uz spidometru, cik jūdzes mašīna hobraukusi. Bija tikai sekunde, lai nolasītu skaitli 25714.8. Viņa aizvēra acis, un noguldīja to savā atmiņā.

Huanitai sekoja Estclla. Pēc tam iekāpa Lū, aizsēja abām acis un apsēdās līdzās. Viņš pieskārās Huanitas plecam.

Sēdieties abas uz grīdas. Nedariet neko muļķīgu, tad es jūs neaizskaršu. — Apsēdusies uz grīdas ar Estellu cieši blakus, Huanita iekārtojās iespējami ērti, lai seja būtu braukšanas virzienā. Viņa dzirdēja, ka kāds apsēžas priekšējā sēdeklī, garāžas durvis dārdēdamas atveras, un viņi brauca.

No mirkļa, kad mašīna sāka kustēties, Huanita koncentrējās kā nekad mūžā. Viņas nolūks bija — ja varēs — atcerēties laiku un virzienu. Viņa sāka skaitīt sekundes, kā reiz bija iemācījusi draudzene fotogrāfe. Tūkstoš un VIENS, tūkstoš un DIVI, tūkstoš un TRĪS, tūkstoš un ČETRI… viņa sajuta, ka mašīna dodas atpakaļgaitā, pagriežas, astoņas sekundes brauc taisni, tad apstājas. Vai uzgriezīsies uz lielāka ceļa? Ļoti iespējams. Mašīna kustējās ļoti lēnām, kā mēģinādama uzbraukt uz ielas… Pa kreisi. Tagad ātri uz priekšu. Viņa atsāka skaitīt. Desmit sekundes. Brauc lēnām. Pa labi… Tūkstoš un VIENS, tūkstoš un DIVI, tūkstoš un TRĪS… pa kreisi, paātrina gaitu… garš gabals… tūkstoš ČETRDESMIT DEVIŅI, tūkstoš PIECDESMIT,… nav pazīmju, ka apstāsies… jā, tagad apstājas. Četru sekunžu gaidīšana, droši vien pie luksofora… Tūkstoš un ASTOŅI…

Mīļais Dievs! Mailza dēļ palīdzi man atcerēties!

Izmet citas domas no galvas. Ievēro visas izmaiņas mašīnas gaitā. Skaiti laiku, cerot un lūdzoties, lai tas pats asais prāts, kas palīdz sekot naudas summām bankā un reiz paglāba tevi no Mailza viltības… tagad palīdz glābt viņu.

…Tūkstoš un DIVDESMIT, tūkstoš divdesmit dolāri. Nē!… Svētā Dievmāte, palīdzi man domāt un skaitīt!

Garš, ātrs brauciens pa gludu, taisnu ceļu… viņa juta, kā ķermenis sasveras… ceļš liecās pa kreisi, un līkums bija garš… viņi apstājās. Tas notika sešdesmit astoņās sekundēs… pagriezās pa labi. Sāc atkal. Tūkstoš un VIENS, tūkstoš un DIVI…

Tālāk un tālāk.

Jo ilgāks laiks pagāja, jo mazāka likās iespēja, ka viņa atcerēsies šos skaitļus un varēs atgriezties tajā vietā.

23

Te runā seržants Gladstoas no pilsētas policijas centrālā informācijas biroja, — paziņoja kāda nazāla balss. — Ir norādījums, ka nekavējoties jāziņo jums, ja atrodas Huanita Nunjcza vai bērns Estclla Nunjeza.

FIB aģents Inns izslējās krēslā taisns. Viņš pievilka tālruni tuvāk.

Ko varat pastāstīt, seržant?

Mums tikko pa radio ziņoja policijas patruļmašīna. Sieviete un bērns, kas atbilst pazudušo aprakstam un atbilst šiem vārdiem, atrastas pie Čeviottaunšipas un Šonīleikroudas krustojuma. Viņas pašlaik ved uz 12. iecirkni.

Inns aizklāja mikrofonu ar roku un paziņoja Veinraitam, kas sēdēja viņam pretī FIB štābā:

Pilsētas policija. Saka, ka atrasta Nunjeza un bērns.

Vcinraits ar rokām krampjaini ieķērās galdā.

Pajautājiet, kādā stāvoklī ir abas.

Seržant, — jautāja Inas, — vai ar viņām viss kārtībā?

Neko vairāk jums nemāku pateikt, šef. Ja gribat ko vairāk, zvaniet uz 12. iecirkni.

Inns pierakstīja 12. iecirkņa numuru un piezvanīja. Viņam atbildēja leitnants Fazakerlijs.

Jā, mēs arī šo ziņu saņēmām, — Fazakerlijs dzīvi apliecināja. — Pagaidiet. Nupat ienāk pilnīgāks ziņojums.

FIB aģents gaidīja.

Kā stāsta patruļmašīnas policisti, sieviete ir piekauta, seja sasista un asiņaina. Bērnam uz vienas rokas ir dziļa apdeguma čūla. Policisti snieguši pirmo palīdzību.

Inns to pārstāstīja Veinraitam, kas salika rokas kā lūgšanā un aizsedza seju.

Leitnants atkal runāja.

Bet notiekot kaut kas dīvains.

Kas?

Patruļmašīnas policisti saka, ka Nunjezas kundze atsakās runāt un pieprasa papīru un rakstāmo. To viņa saņēmusi. Tagad rakstot trakā ātrumā. Viņai atmiņā esot fakti, kas ātri jādabū uz papīra.

Aģents Inns dziļi ievilka elpu.

Jēzus Kristus! — Viņš atcerējās bankas naudas zādzību, kā to atrisināja, neticamo Iluanitas Nunjezas atmiņu.

Paklausieties, — viņš sacīja. — Lūdzu, ticiet man, paskaidrošu vēlāk, kad tiksimies, mēs tūlīt dodamies pie jums. Bet paziņojiet to jūsu patruļmašīnai pa radio. Lai viņi ar Nunjezas kundzi nemēģina runāt, bet palīdz, kā nu vien var. Tas pats attiecas uz izturēšanos policijas iecirknī. Lai turpina rakstīt, ja viņa tā vēlas. Izturieties pret viņu tā, it kā viņa būtu kaut kas īpašs. — Viņš apklusa un piebilda: — Jo viņa ir īpaša.

īss atpakaļgājiens. No garāžas.

Uz priekšu. 8 sck. Gandrīz apstājas. (Iela?)

Pa kreisi. 10 sek. Vid. ātrums.

Pa labi. 3 sek.

Pa kreisi. 55 sek. Vienmērīgs, liels ātrums.

Apstājas. 4 sek. (Luksofors?)

Uz priekšu. 10 sek. Vid. ātrums.

Pa labi. Nelīdzens ceļš (nel. att.), tad gluds 18 sek.

Palēninās. Apstājas. Tūliņ atkal atsāk. Lēns līkums pa labi. Apstājas, atsāk. 25 sek.

Pa kreisi. Taisni, gluds, 47 sek.

Lēnām. Pa labi…

Huanitas galīgā uzskaite aptvēra septiņas lappuses rokrakstā.

Kādā policijas iecirkņa kabinetā, izmantojot lielas, sīkas kartes, viņi ļoti intensīvi strādāja vairāk nekā stundu, bet iznākums nepārliecināja.

Iluanitas rakstītās piezīmes visus pārsteidza — Innu un Dalrimplu, Džordānu un Kvimbiju no Slepenā dienesta, kas bija pārējiem piebiedrojušies pēc sazvanīšanās, tāpat Nolanu Veinraitu. Piezīmes bija neiespējami pilnīgas un, kā apgalvoja Iluanita Nunjeza, pavisam pareizas. Viņa skaidroja, ka nekad nezina, vai varēs no atmiņas atsaukt to, kas tur iekodēts, līdz pat brīdim, kamēr jāsāk atminēties. Ja nu atminēšanās ir sākusies, viņa ir droša par tās precizitāti. Un viņa ir pārliecināta par to arī šoreiz.

Bez piezīmēm viņiem bija vēl kas cits — nobraukto jūdžu skaits.

Pirms Huanitu un Estellu izgrūda no mašīnas uz kādas vientuļas priekšpilsētas ielas, viņām noņēma acu un mutes apsējus. Atkal neveikli paklūpot, Huanitai laimējās nolasīt spidometru brauciena beigās: 25738,5. Viņas bija nobraukušas 23,7 jūdzes.

Taču nevarēja zināt, vai brauca vienā virzienā, varbūt mašīna apļojusi, lai sajauktu aprēķinus? Arī no Huanitas piezīmēm to nebija iespējams atšifrēt. Viņi pūlējās, cik labi spēja, rūpīgi strādājot pretējā virzienā, pieņemot, ka mašīna varēja braukt te vai tur, griezties šajā vai nākamajā ceļā, braukt tik tālu pa šo vai citu ceļu. Katrs turklāt zināja, ka tas nav precīzs aprēķins, jo ātrumu nevar noteikt, un Iluanita, kam turklāt bija aizsietas acis, varēja pārprast un kļūdīties, tāpēc viņu pašreizējā nodarbība varētu izrādīties veltīga laika tērēšana. Protams, pastāvēja arī iespēja, ka viņi var nonākt tur, "no kurienes mašīna izbrauca, vai tuvākā apkaimē. Turklāt starp dažādajām iespējām, kas līdz šim bija izstrādātas, pastāvēja vispārēja saskaņa.

To visu sasummēja Slepenā dienesta aģents Džordāns. Uz lielas kartes viņš novilka vairākas svītras visos virzienos, kādos Iluanita un Estclla varētu būt braukušas. Svītru galā viņš ievilka apli.

Tur, — viņš rādīja ar pirkstu. — Kaut kur tur viņi ir.

Iestājās klusums, un Veinraits atkal dzirdēja, kā rūc Džordāna vēders, tāpat kā visās iepriekšējās satikšanās reizēs. Veinraits nesaprata, kā Džordāns tiek galā ar uzdevumiem, kur aģentam jāslēpjas un jābūt klusam. Varbūt vēdera dēj viņš tādus uzdevumus neuzņēmās?

Laukums ir vismaz piecas kvadrātjūdzes, — aizrādīja Dalrimpls.

Tad mums būs šī apkaime jāizķemmē. Piedalīsies jūsu vienības un mūsu, vēl lūgsim pilsētas policiju palīgā.

Leitnants Fazakerlijs, kas bija viņiem piebiedrojies, jautāja:

Un ko mēs, kungi, meklēsim?

Ja gribat godīgu atbildi, — sacīja Džordāns, — tad to es, pie velna, nezinu.

Huanita sēdēja FIB mašīnā kopā ar Innu un Vcinraitu, pie kam Veinraits bija pie stūres, lai Inns varētu apkalpot divus radio. Viens atradās katrā FIB mašīnā un ar to varēja sarunāties ar citām mašīnām, ar otra palīdzību varēja saistīties ar FIB galveno štābu.

Sekojot policijas leitnanta norādījumiem, viņi bija šo laukumu sadalījuši daļās, un to pašlaik apsekoja piecas mašīnas. Divas no FIB, viena Slepenā dienesta, bet divas no pilsētas policijas. Darbinieki bija sadalījušies. Džordāns un Dalrimpls brauca kopā ar pilsētas detektīviem, pa ceļam izskaidrodami viņiem, kas līdz šim ir noticis. Ja būs nepieciešams, no pilsētas policijas varēs dabūt papildinājumu.

Par vienu visi bija vienisprātis. Iluanita bija turēta naudas viltošanas centrā. Viņas vispārējie novērojumi un dažas detaļas, ko bija iegaumējusi, ļāva to uzskatīt par pilnīgi ticamu pieņēmumu. Tāpēc visām komandām bija vienādas instrukcijas: meklēt un paziņot par katru notikumu vai norādi uz mafijas mītni, kas specializējusies viltošanā. Visi, kas šajā darbā piedalījās, atzina, ka norādījumi ir ļoti neskaidri, bet neviens nespēja izdomāt kaut ko tiešāku. Kā Inns sacīja:

— Mums taču nekā nav!

Huanita sēdēja FIB mašīnas aizmugurē.

Bija pagājušas gandrīz divas stundas, kopš Huanitu un Estellu izsēdināja, lika aizgriezties un zaļais fords aizdrāzās, atstādams degošas gumijas smirdoņu. Iluanita noraidīja jebkādu palīdzību, kaut gan viņas seja un kājas bija nopietni savainotas. Viņa zināja, ka izskatās šausmīgi, jo arī drēbes bija netīras un saplēstas, bet zināja arī to, ka Mailzs jāatrod iespējami ātrāk, lai glābtu viņa dzīvību. Viss cits varēja gaidīt, pat Estella. Meitene bija aizvesta uz slimnīcu, lai ārsti rūpētos par apdegumu un viņu novērotu. Margota Brakcna, kas ieradās iecirknī īsi pēc Veinraita un EiB aģentiem, bija pie Estellas un par viņu gādāja.

Tagad bija pēcpusdienas vidus.

Uzrakstot informāciju par braucienu uz papīra, iztīrot smadzenes, kā reizēm jāiztīra pārblīvētas atvilktnes, Huanita bija ārkārtīgi piekususi. Vēl viņai bija jāuzklausa bezgalīga jautājumu virkne, ko uzdeva FLB un Slepenā dienesta policisti, kas mēģināja uzzināt vissīkākās detaļas, cerībā, ka kāds sākumā vēl nepieminēts fakts precizēs vietu, ko viņi meklē — viltotāju mītni. Līdz šim tas nebija izdevies.

Huanita, sēdēdama aiz Veinraita un Inna, nedomāja par sīkumiem, bet par Mailzu, kādu viņu redzēja pēdējo reizi. Izmisums un vainas apziņa šo tēlu kā ar uguni bija iededzinājuši smadzenēs. Viņa šaubījās, vai tas jebkad izzudīs. Un mocīja jautājums: ja viltošanas centru atradīs, vai Mailzu varēs vēl glābt? Varbūt jau tagad ir par vēlu?

Rajons, kas atradās aģenta Džordāna ievilktajā aplī pilsētas austrumu malā, bija ļoti dažāds. Tur bija veikali, dažas fabrikas, noliktavas un liels rūpniecības masīvs, kur izvietojās vieglās rūpniecības uzņēmumi. Šīm vietām patrulējošās mašīnas pievērsa visvairāk uzmanības. Bija arī vairāki iepirkumu centri, bet pārējie bija dzīvojamie rajoni — gan vienstāvu ģimenes mājas, gan vairākas lielas savrupmājas.

Ducim meklētāju, turklāt viņi pastāvīgi sazinājās pa radio, viss izskatījās ļoti normāli. Pat neparastais tomēr bija izskaidrojams. Vienā no iepirkumu centriem kāds cilvēks bija paklupis pār tikko nopirkto krāsotāja drošības jostu un salauzis kāju. Netālu kāds cits, kura mašīnai bija iestrēdzis akselerators, iedrāzās tukšā kino priekštelpā.

Laikam gribēja noskatīties filmu, sēdot mašīnā, — sacīja Inns, tomēr neviens nesmējās.

Vieglās rūpniecības uzņēmumu rajonā ugunsdzēsēji dzēsa ugunsgrēku ūdensgultu fabrikā. Pilsētas policists pārliecinājās, ka tur tiešām ražo ūdensgultas. Kādā no lielajām savrupmājām sākās labdarības tējas pēcpusdiena. Pie kādas citas pašlaik stāvēja Alliance Van Lines firmas autofurgons, kurā iekrāva dzīvokļa mēbeles. Pie vienstāvu mājām avārijas brigāde cīnījās ar plīsušu ūdensvadu. Divi kaimiņi bija sastrīdējušies un kāvās uz ietves. Slepenā dienesta aģents Džordāns izkāpa un viņus izšķīra.

Un vēl visādi sīkumi.

Veselu stundu viņi riņķoja. Un nebija ne par mata tiesu tuvāk savam mērķim.

Man ir tāda dīvaina sajūta, — sacīja Veinraits. — Tāpat kā kādreiz policijā, kad kaut ko būtisku nebiju pratis ievērot un likt lietā.

Inns sāniski paskatījās uz viņu.

Jā, es jūs labi saprotu. Jums sāk likties, ka tas, ko meklējat, ir tieši degungalā, ja vien to spētu saskatīt.

Veinraits paskatījās pāri plecam.

Huanita, vai ir vēl kaut kas, ko nepastāstījāt, kaut vai kāda sīka lietiņa?

Huanita stingri atbildēja.

Esmu jums izstāstījusi pilnīgi visu.

Mēģināsim visu to atkārtot.

Pēc brīža Veinraits teica:

Jūs sacījāt, ka ap to laiku, kad Istins beidza kliegt un jūs vēl bijāt sasieta, telpā bija liels troksnis.

Viņa izlaboja:

No, una conmocion. 'Troksnis un rosība. Dzirdēju, ka cilvēki rīkojas, stumj kaut ko smagu, attaisa un aiztaisa atvilktnes, apmēram tā.

Varbūt viņi kaut ko meklēja, bet ko? — Inns ieminējās.

Kad gājāt ārā, — jautāja Veinraits, — vai neievērojāt, kas tur bija nolicis?

Por ultima vez, yo no se,2 — Huanita papurināja galvu. — Kā teicu, biju šokēta, ieraugot Mailzu, neko citu neievēroju. — Viņa vilcinājās. — Nu, bet garāžā bija vīri, kas nesa ārā tās dīvainās mēbeles.

Jā, — sacīja Inns, — jūs stāstījāt, bet mēs vēl neesam izdomājuši izskaidrojumu.

Vienu minūti, — sacīja Veinraits. — Varbūt ir gan izskaidrojums.

Huanita un Inns skatījās uz viņu. Veinraits bija sagrumbojis pieri un koncentrējās kādai domai.

Tas troksnis, ko Huanita dzirdēja… Ja nu viņi nevis kaut ko meklēja, bet, gatavodamies pārvākties, sāka kravāties?

Varētu būt, — domāja Inns, — bet viņi pārvāktu mašīnas, spiestuves iekārtas, dažādus materiālus. Nevis mēbeles.

Jā, — teica Veinraits, — bet varbūt mēbeles to visu apslēpj. Mēbeļu iekšpuse bija tukša.

Viņi viens uz otru paskatījās un reizē uzminēja atbildi.

Tā Kunga vārdā, — kliedza Inns. — Tas mēbeļu transporta furgons!

Veinraits strauji pagrieza un padeva mašīnu atpakaļ, lai apgrieztos braukšanai pretējā virzienā.

Inns paķēra radio. Viņš satraukti deva rīkojumus:

Te grupas vadītājs. Visas mašīnas uz lielu, pelēku savrupmāju, kas atrodas patālu no ietves netālu no Erlhamas avēnijas austrumu gala. Meklējiet Alianse Van Lines firmas autofurgonu. Apturiet un aizturiet visus braucējus un iemītniekus. Izsauciet visas patruļmašīnas, kas ir tuvākajā apkaimē. Kods 10—13.

Satraukums (spāņu vai.).

Pēdējo reiz, nē, es neredzēju (spāņu vai.).

Kods 10—13 nozīmēja: maksimālais ātrums, bākugunis un sirēna. Inns ieslēdza sirēnu. Veinraits nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

Kristus! — Inns sacīja. Izklausījās, ka viņš tūliņ raudās. — Mēs tur braucām garām divas reizes. Un pēdējā reizē viņi bija gandrīz visu iekrāvuši.

Kad izbrauksiet no šejienes, — Marino deva norādījumus furgona šoferim, — dodieties uz rietumu krastu. Brauciet nesteidzīgi, it kā jūs vestu parasto mēbeļu kravu. Atpūtieties katru nakti. Tomēr regulāri piezvaniet, jūs numuru zināt. Ja pa ceļam nedodam citu rīkojumu, brauciet līdz Losandželosai, tur jums pateiks, ko darīt.

Labi, Marino kungs, — atbildēja šoferis. Viņš bija uzticams cilvēks, zināja, ko ved un arī to, ka galā dabūs ļoti labu samaksu, jo viņš taču riskēja. To viņš bija jau vairākkārt darījis, jo Tonijs Lācis mēdza savu naudas viltošanas centru vadāt pa visu valsti, lai neviens tam nevarētu piekļūt. Kad viss atkal bija nomierinājies, furgons devās mājup.

Nu, labi, — sacīja šoferis. — Liekas, ka viss iekrauts. Es sākšu ripot. Visu labu, Marino kungs!

Tonijs Lācis nomierinājās. Iesaiņošanas un iekraušanas laikā viņš bija jutis neparastu uztraukumu, un šī sajūta bija likusi palikt tepat, visu pārraudzīt un steidzināt. Viņš saprata, ka nav gudri palikt, un parasti no šādām nodarbībām izvairījās, lai kāda pārpratuma dēļ policija neuzzinātu, ka viņš ar šo lietu ir saistīts. Viņš labi maksāja, lai šo risku — arī cietumsodu — uzņemtos citi. Šī naudas un kredītkaršu viltošanas lieta, kas sākās cāļa mēslu čupiņas lielumā, nu bija kļuvusi tik pamatīga naudas pelnītāja, ka tā no nesvarīgākās nodaļas bija kļuvusi par visnozīmīgāko. Un tāda tā kļuva labās organizācijas dēļ, ievērojot ne tikai piesardzību, bet ultra piesardzību, šāds formulējums Tonijam Lācim patika, tāpat kā, piemēram, šī pārkravāšanās.

Ja labi padomā, nebija īstas vajadzības visu nojaukt un sūtīt uz kontinenta otru pusi. Vismaz vēl ne, jo viņš bija pārliecināts, ka Istins meloja, apgalvojot, ka adresi uzzinājis no Denija Kerigena un informāciju nodevis tālāk. Šajā gadījumā Tonijs Lācis uzticējās Kerigenam, lai gan vecais pakaļa bija par daudz runājis un tāpēc diezgan drīz piedzīvos nepatikšanas, kam vajadzētu izārstēt viņa pārāk vajīgo mēli. Ja Tstins būtu adresi nodevis tālāk, tad te jau sen būtu vesels spiets kruķu un bankas detektīvu. Bet meli Toniju Lāci nepārsteidza. Viņš zināja, ka cilvēks, ko spīdzina, pārdzīvo vairākas izmisuma pakāpes, un meli mainās ar patiesību un atkal ar meliem, ja viņš saprot, ka spīdzinātājs tos grib dzirdēt. Tā vienmēr bija interesanta spēle, mēģināt uzminēt, kas nāks tālāk. Tonijam Lācim tādas spēles patika.

Tomēr par spīti savai pārliecībai viņš pieņēma lēmumu aizvest visu viltošanas iekārtu, izmantojot pašam piederošo firmas mašīnu, kas ieradās ātri. Tas bija gudri izdomāts. Kā parasts — ultragudri. Ja šaubies — pārvācies. Un tagad, kad iekravāšanās bija pabeigta, vajadzēs piebeigt to, kas palicis pāri no tā Jūdas īstina. Šo sīkumu nokārtos Andželo. Pašlaik, domāja Tonijs Lācis, būtu gudri no šejienes pazust. Būdams neparasti labā omā, viņš iesmējās. Ultragu&n.

Bet pēkšņi viņš ieklausījās, ka no visām pusēm uz šejieni drāžas mašīnas ar kaucošām sirēnām. Pēc pāris minūtēm viņam bija jāatzīst, ka šoreiz nemaz tik gudrs nav bijis.

Kusties ātrāk, Harij! — jaunais ātrās palīdzības sanitārs uzsauca šoferim. — Šim te nav daudz laika.

Ņemot vērā, kā viņš izskatījās, — sacīja šoferis, kas, ieslēdzis sarkanās bākugunis un sirēnu un acis no ielas nenovērsdams, strauji vijās cauri sastrēgumstundas satiksmei, — liekas, ka šim nabagam mēs izrādītu īpašu labvēlību, apstādamies un iedzerdami pa glāzei alus.

Aizveries, Harij, — pārmeta sanitārs un paskatījās uz Huanitu. Viņa sēdēja malējā sēdeklī un liecās gar sanitāru, lai redzētu Mailzu. Viņas seja bija saspringta, lūpas kustējās. — Piedodiet, jaunkundz. Aizmirsām, ka jūs te sēžat. Šajā darbā mēs diezgan ātri nocietināmies.

Pagāja brītiņš, kamēr viņa saprata, ko sanitārs sacīja. Huanita pavaicāja:

Kā viņam ir?

Bēdīgi, nav jēgas jums melot. — Sanitārs bija icšļircinājis morfiju zem ādas. Mailzam ap roku bija asins spiediena mērītājs, sanitārs uz sejas pilināja ūdeni. Mailzs bija pusncsamaņā un, neraugoties uz morfīja devu, sāpēs vaidēja. Sanitārs turpināja stāstīt: — Viņš ir šokā. Tas var viņu nogalināt, ja skābe to neizdarīs. Šis ir ūdens, ar ko noskalot skābi, lai gan jau daudz par vēlu. Kas attiecas uz acīm, es negribētu… Kas tajā mājā notika?

Huanita papurināja galvu, nevēlēdamās tērēt laiku runās. Viņa centās Mailzu noglāstīt cauri pārklātajai segai. Nebūdama pārliecināta, ka viņš dzird, Huanita, asarām plūstot, atkal un atkal lūdzās:

Piedod man, lūdzu, lūdzu, piedod!

Vai viņš ir jūsu vīrs? — jautāja sanitārs, uzlikdams Mailza rokām šinas un nostiprinot tās ar marli.

Nē.

Draugs?

Jā. — Tagad asaras lija aumaļām. Vai viņa vēl arvien bija viņa draudzene? Vai vajadzēja viņu nodot? Tūlīt un tieši te, ātrās palīdzības mašīnā, viņa gribēja izlūgties piedošanu, kā viņš to bija lūdzis, liekas, pirms veselas mūžības, bet patiesībā pavisam nesen. Taču viņa zināja, ka tas nav iespējams.

Pieturiet šo, — sacīja sanitārs. Viņš uzlika Mailzam skābekļa masku un iedeva Huanitai skābekļa balonu. Ar vieglu šņākoņu skābeklis sāka plūst, un viņa saspieda balonu, it kā caur to mēģinātu sazināties, kā bija to gribējusi visu laiku, kopš viņi atrada Mailzu nesamaņā, noasiņojušu, skābes apdedzinātu un vēl arvien pienaglotu pie galda.

Huanita un Veinraits sekoja FIB aģentiem un pilsētas policijai lielajā pelēkajā mājā. Veinraits mēģināja viņu atturēt, baidoties, vai nesāksies apšaudīšanās. Taču nekas nenotika, nebija nekādas pretestības, jo mājas iemītnieki bija atzinuši, ka viņiem pretī stāv pārspēks.

Veinraita sejā atspoguļojās tāds sasprindzinājums, kādu Huanita nebija nekad redzējusi, kad viņš uzmanīgi un maigi izvilka katru naglu, kas turēja piekaltas Mailza sakropļotās rokas. Dalrimpla seja bija pelēka, viņš, klusi lamādamies, turēja Mailzu, kamēr pa vienai izrāva naglas. Huanita pamanīja pie sienas stāvošus vīriešus ar roku dzelžos saslēgtām rokām, bet tas sievieti neinteresēja. Kad atbrauca ātrās palīdzības mašīna, viņa piestājās pie nestuvēm, uz kurām uzlika Mailzu, sekoja tām un iekāpa ātrās palīdzības mašīna. Neviens nemēģināja viņu aizkavēt.

Tad viņa sāka skaitīt lūgšanu. Vārdi nāca paši no sevis, iemācīti senās dienās… Acordaos, oh piadosisima Virgen Mana…' nekad nav palikuši bez palīdzības tic, kas pie Tevis meklēja glābiņu, lūdza Tavu palīdzību vai prasīja iejaukšanos. Šādas uzticības iedvesmā es pie Tevis dodos…

Pēkšņi iznira no atmiņas sanitāra sacītais. Mailza acis. Tās bija apdedzinātas kopā ar pārējo seju. Viņas balss drebēja, vaicājot pēc patiesības:

Vai viņš būs akls?

To pateiks speciālisti. Tikko nokļūsim traumatoloģijas nodaļā, viņš saņems vislabāko aprūpi. Te mēs neko daudz vairāk nevaram darīt.

Iluanita domāja: arī viņa nevarēja neko darīt. Izņemot to, ka paliks pie Mailza ar savu mīlestību un uzticību tik ilgi, cik ilgi viņa būs vajadzīga. Un lūgs: — Oh Virgen Madre dc las virgines!…2 Pie Tevis es nāku, stāvu lavā priekšā grēcīga un bēdu pilna. Ak iemiesotā pasaules māte, neatstum manas lūgšanas, bet uzklausi un atbildi man. Āmen.

Garām paslīdēja dažas ēkas ar kolonnām.

' — Nu jau tūlīt būsim klāt, — sacīja sanitārs. Viņa pirksti taustīja Mailza pulsu. — Viņš vēl ir dzīvs…

24

Kad pirms piecpadsmit dienām SEC sāka savu izmeklēšanu Supranacionālās korporācijas labirintam līdzīgajā finansu situācijā, Rosko Heivords bija lūdzies pēc brīnuma, kas varētu novērst pilnīgu katastrofu. Heivords piedalījās apspriedēs kopā ar citiem SuNatCo kreditoriem, kas vēlējās, lai globālā korporācija turpina strādāt un, ja iespējams, ir dzīvotspējīga. Tomēr pierādījās, ka tas nav iespējams. Jo izmeklētāji dziļāk rakās, jo nenovēršamāks izskatījās finansiālais sabrukums. Iespējams, ka valdības iestādes par kriminālnoziegumiem iesūdzēs tiesā Supranacionālās korporācijas vadību, ieskaitot

1 Paklausi, ak visžēlsirdīgākā jaunava Marija (spāņu vai.). 1 Ak jaunava, māte no jaunavām (spāņu vai.).

Dž. Dž. Kvortermcinu, cerot, ka Lielo Džordžu varēs izvilināt no Kostarikas slēptuves, kas pašlaik gan likās neticami.

Un tā novembra sākumā Supranacionālās korporācijas vārdā iesniedza bankrota prasību, pamatojot to ar attiecīgā likuma 77. pantu. Lai gan varēja sagaidīt, ka firma bankrotēs, un no tā baidījās, notikuma atskaņas atbalsojās visā pasaulē. Bija sagaidāms, ka vairāki lielākie kreditori, tāpat viņu filiāles un daudz privātpersonu sekos bankrotējošajai firmai. Vai Pirmā Amerikas tirdzniecības banka būs starp tām vai arī spēs izturēt milzīgos zaudējumus, tas vēl nebija skaidrs.

Taču jau tagad bija skaidrs, un to saprata arī Heivords pats: viņa karjera bija beigusies. Viņš vairs nevarēja strādāt Pirmajā Amerikas tirdzniecības bankā, jo bija personīgi atbildīgs par vislielāko zaudējumu bankas simts gadu vēsturē. Ilcivords vēl nezināja, vai viņu personīgi apsūdzēs par Federālās rezerves, SEC un citu likumu pārkāpšanu. Dažiem tas likās nenovēršami. Vakar kāds SEC darbinieks, ko Heivords labi pazina, deva padomu:

Rosko, kā jūsu draugs es ieteiktu jums sameklēt advokātu.

Sēžot savā birojā darba dienas sākumā, Heivords lasīja biznesa laikrakstu Wall Street Journal, un viņam drebēja rokas, jo pirmajā lappusē bija raksts par Supranacionālās korporācijas bankrotu. Viņu iztraucēja vecākā sekretāre Kclcgcnas kundze.

Hcivorda kungs, pie jums ieradies Ostina kungs.

Nenogaidot, kad viņu ieaicinās, iesteidzās Harolds Ostins.

Lai kā viņš bija centies atstāt eleganta un bagāta dīkdieņa iespaidu, šodien viņš izskatījās kā vienkāršs, pārspīlēti ģērbies vecs vīrs. Seja saraukta, nopietna un bāla. Zem acīm bija vecuma un bezmiega radīti maisiņi.

Viņš nebija ieinteresēts sīkumos un ķērās pie lietas:

Vai esat vismaz kaut ko uzzinājis par Kvortermcinu?

Heivords pamāja uz laikraksta pusi:

Tikai to, ko esmu lasījis. — Patiesībā viņš pēdējo divu nedēju laikā bija vairākkārt nesekmīgi zvanījis Lielajam Džordžam uz Kostariku. Likās, ka Džordžs ne ar vienu negrib runāt. No turienes pienākošās ziņas vēstīja, ka viņš dzīvojot Joti grezni, Kvortermcinu apsargājot vesela bandītu armija, un viņš vairs nekad neatgriezīšoties Savienotajās Valstīs. Visi zināja, ka

Kostarika ignorēs ASV pieprasījumus Lielo Džordžu izraidīt, kā jau to bija atklājuši liels skaits blēžu un citādu bēgļu.

Es eju dibenā, — sūdzējās viņa godība Harolds. Likās, ka balss tūliņ aizlūzīs. — Visu savu ģimenes naudu ieguldīju SuNatCo un vēl aizņēmos, lai piedalītos investīciju fondā K.

Un kas ir ar investīciju fondu K?

Jūs tiešām nezināt?

Hcivords uzsprāga:

Ja zinātu, vai es prasītu?

Es vakar vakarā to uzzināju no Inčbeka. Tas kuces bērns Kvortermeins pārdevis visas investīciju fonda K akcijas, kuru vairākums piederēja viņa korporācijas filiālēm, tad, kad to vērtība bija visaugstākā. Tur vajadzēja iznākt veselam peldbaseinam ar naudu.

Ieskaitot PATB divus miljonus, nodomāja Heivords.

Kas notika tālāk?

Tas bandu bērns visu naudu pārskaitīja uz Kārību salu bankām, tā kā no investīciju fonda K pāri palikušas tikai nederīgas dalības zīmes — nevērtīgi papīri. — Nepievērsdams uzmanību Ileivorda nicinošajiem skatieniem, Ostins sāka raudāt: — īsta nauda… mana nauda… varbūt Kostarikā, Bahamu salās, Šveicē… Rosko, jums jāpalīdz man naudu atgūt… citādi ar mani ir cauri… es esmu pagalam.

Heivords kodolīgi atbildēja:

Man nav iespējams jums palīdzēt, Harold. — Viņu jau tā nomāca paša piedalīšanās investīciju fondā K, kur nu vēl rūpēties par Ostina nelaimēm.

Tomēr varbūt būs kāda jauna ziņa… ja ir kāda cerība.

Ja tāda būs, jums tūliņ ziņošu.

Cik ātri vien varēja, viņš izvadīja Ostinu ārā. Taču, tikko viņš smagi atkrita krēslā pie rakstāmgalda, zvanīja iekšējais tālrunis. Kelcgenas kundze sacīja:

Jums zvana reportieris no žurnāla Newsday. Viņu sauc Endikots. Runa ir par Supranacionālo korporāciju, un viņš grib runāt ar jums personīgi.

Pasakiet, ka man nav nekas sakāms, viņam jāgriežas pie sabiedrisko sakaru nodaļas. — Ileivords labi atcerējās Dika Frenča norādījumu bankas vadībai: Žurnālisti mēģinās intervēt katru no jums… lūdzu visus sūtīt pie manis. Vismaz šis slogs ies viņam garām.

Pēc mirkļa viņš atkal dzirdēja Doras Kelcgenas kundzes balsi.

Man tiešām žēl, Ileivorda kungs.

Par ko jūs runājat?

Endikota kungs vēl arvien gaida. Viņš lūdza jums pajautāt: vai jūs gribētu runāt par Avrilu Devcro jaunkundzi pats, vai sabiedrisko sakaru nodaļa var atbildēt arī uz šiem jautājumiem.

Hcivords pagrāba klausuli:

Ko jūs no manis gribat?

Labrīt, ser, — sacīja rāma, klusa balss. — Atvainojos, ka man jūs jātraucē. Te runā Brjūss Endikots no žurnāla Ncwsday.

Jūs manai sekretārei sacījāt, ka…

Es viņai sacīju, ka ir daži jautājumi, ko jūs gribēsiet pats pārrunāt ar mani, jo nedomāju, ka Diks Frenčs par tiem būtu informēts.

Heivords atbildēja:

Esmu ļoti aizņemts. Taču dažas minūtes varu jums ziedot.

Pateicos, Ileivorda kungs. Es mēģināšu jūs iztaujāt pēc iespējas ātrāk. Mūsu žurnāls ir sācis izmeklēt Supranacionālās korporācijas lietas. Kā zināt, par to ir liela interese, un mēs rīt sāksim par šo tematu publicēt plašu sēriju. Starp citu, mēs zinām par bankas lielo aizdevumu SuNatCo. Es runāju ar Diku Frenču.

Tad jums ir visa vajadzīgā informācija.

Ne pilnīgi, ser. Mēs esam no citiem avotiem uzzinājuši, ka jūs par Supranacionālās korporācijas aizdevumu vienojāties personīgi. Mēs nezinām, kad šis jautājums pirmoreiz izvirzījās. Ar to es domāju, kad SuNatCo pirmoreiz naudu prasīja. Vai jūs varbūt atceraties?

Diemžēl neatceros. Esmu kārtojis daudzus lielus aizdevumus.

Bet nav taču daudz bijuši piecdesmit miljonu apmērā?

Liekas, es atbildēju uz jūsu jautājumu.

Tad cs jums, ser, varētu palīdzēt. Varbūt tas notika izbraukumā uz Bahamu salām martā? Ceļojumā kopā ar Kvortermeina kungu, viceprezidentu Stounbridžu un citiem?

Heivords vilcinājās.

Tā tas varētu būt.

Vai jūs varat par šo lietu izteikties precīzāk? — reportiera tonis bija cieņas pilns, bet bija skaidrs, ka viņš neapmierināsies ar izvairīgām atbildēm.

Jā, tagad atceros. Tā tas bija.

Paldies, ser. Šajā ceļojumā jūs devāties ar Kvortermeina kunga privāto lidmašīnu Boingu — 707?

Jā.

Ar vairākām pavadonēm?

Es negribētu sacīt, ka tās bija pavadones. Es tā kā atceros, ka lidmašīnā bija vairākas stjuartes.

Un viena no viņām bija Avrila Devero jaunkundze? Vai jūs viņu tur satikāt un pēc tam vpl vairākas reizes Bahamu salu apmeklējuma laikā?

Tā varētu būt. Šis vārds man ir pazīstams.

Hcivorda kungs, lūdzu, piedodiet, ka tā izjautāju, bet vai Devero jaunkundzi jums piedāvāja seksuālai izklaidei kā labvēlību, ka jūs protežējāt Supranacionālās korporācijas aizdevumu?

Saprotams, ka nē! — Heivords sāka svīst, un roka ar klausuli trīcēja. Viņš pārdomāja, cik šis inkvizitors ar laipno mēli patiesībā zina. Protams, viņš šo sarunu katrā laikā varēja pārtraukt. Varbūt tā vajadzētu, bet tad viņš nezinātu, kas notiks.

Bet vai jūs, ser, pēc atgriešanās no Bahamu salām, nostiprinājāt ar Devero jaunkundzi draudzīgās attiecības?

Liekas, tā to varētu saukt. Viņa ir ļoti patīkama un šarmanta sieviete.

Ā, tātad jūs viņu tomēr atceraties?

Viņš bija iekritis slazdā. Un atzinās:

Jā.

Pateicos par atbildi, ser. Starp citu, vai jūs ar Devero jaunkundzi satikātics arī pēc tam?

Tas bija it kā paviršs jautājums. Bet šis Endikots visu zināja! Mēģinot novērst balss drebēšanu, Heivords izspieda:

Es atbildēju uz visu, par ko esmu gatavs runāt. Kā sacīju, esmu ārkārtīgi aizņemts.

Kā vēlaties, ser. Tomēr man jums jāpasaka, ka esam runājuši ar Devero jaunkundzi un viņa bija ļoti pretimnākoša.

Ļoti pretimnākoša? Jā, Avrila tāda ir, domāja Hcivords. īpaši, ja žurnāls viņai maksā, un jādomā, ka tā bija. Bet viņš pret šo sievieti nejuta rūgtuma. Avrila bija tāda, kāda prata būt, un nekas nevarēs izdzēst no atmiņas ekstāzi, ko bija ar viņu kopā piedzīvojis.

Reportieris turpināja:

Viņa mums sagādāja detaļas par jūsu satikšanos. Tāpat mums ir Kolumbijas Hiltona viesnīcas rēķini par jūsu istabām, ko maksāja Supranacionālā korporācija. Vai vēlaties mainīt savus ieskatus par to, ka tas nav iespaidojis jūsu lēmumu bankas aizdevuma lietā Supranacionālajai korporācijai?

Hcivords klusēja. Ko lai viņš būtu atbildējis? Lai velns parauj visus žurnālus, laikrakstus, reportierus, viņu apmātību lauzties privātās lietās un viņu pastāvīgo urķēšanos, urķēšanos! Acīmredzot kādam no Supranacionālās korporācijas piedāvāta nauda par informāciju, un tas vai nu nozaga vai nokopēja dokumentus. Viņš atcerējās, ka Avrila runāja par sarakstu, slepenu pārskatu par tiem, kas drīkstēja uz Supranacionālās korporācijas rēķina izklaidēties. Kādu laiku šajā sarakstā bija arī viņa vārds. Jādomā, ka arī to viņi zināja. Tā bija likteņa ironija, ka Avrilai nebija nekāda sakara ar viņa lēmumu par aizdevumu SuNatCo. To viņš bija izlēmis labu laiku pirms sakariem ar šo sievieti. Bet kas viņam ticēs?

Ir vēl kas cits, ser, — Endikots acīmredzot pieņēma, ka uz pēdējo jautājumu atbildes nebūs. — Vai drīkstu jautāt par privātu kapitālieguldījumu Urīnu, ko sauc investīciju fonds K? Lai ietaupītu laiku, teikšu, ka mēs esam dabūjuši firmas dokumentus, un tur teikts, ka jums pieder divi tūkstoši akciju. Vai tā tas ir?

Par to es nevēlos runāt.

Heivorda kungs, vai šīs akcijas jums piegādāja kā kukuli, ka izkārtojāt ne vien lielo aizdevumu SuNatCo, bet arī divu miljonu aizdevumu investīciju fondam K?

Neatbildējis neko, Hcivords klusi nolika klausuli.

Rītdienas izdevumā. Tā šis reportieris bija sacījis. Viņi to visu publicēs, jo viņiem bija pierādījumi. Un tas, ko publicēs viens žurnāls, atkārtosies citos. Viņam nebija nekādu ilūziju vai šaubu, kas viņu sagaida. Raksts žurnālā nozīmēja kaunu un negodu — pilnīgu un neizbēgamu. Ne tikai bankā, bet arī ģimenes un draugu lokā. Baznīcā un citur. Prestižs, ietekme un gods — viss izzudīs; viņš pirmoreiz saprata, cik trausli un gaistoši tic patiesībā ir. Vēl sliktāk, viņš bija pārliecināts, ka draud krimināllieta par kukuļņemšanu un citas apsūdzības, ka viņš var nokļūt cietumā.

Viņš reizēm bija centies iedomāties, kā jutās lepnie Niksona padomnieki [22] , kad viņus padzina no augstiem amatiem, apsūdzēja, ņēma pirkstu nospiedumus, kad zaudēja cieņu un viņus tiesāja zvērinātie, uz kuriem nesen vēl bija noskatījušies ar nicināšanu. Tagad viņš to saprata. Vai vismaz drīz sapratīs.

Heivords atcerējās Pirmo Mozus grāmatu: Mans sods ir lielāks, nekā es varu paciest.

Zvanīja tālrunis. Viņš necēla klausuli. Te vairs nekas nebija darāms. Viss beidzies.

īsti sevi neapzinādamies, Rosko piecēlās un izgāja no sava biroja, pagāja garām Kclegcnas kundzei, kas uz viņu dīvaini paskatījās un kaut ko jautāja, bet viņš to nesaprata un nebūtu arī atbildējis, ja saprastu. Gāja pa 36. stāva gaiteni, garām padomes sēžu zālei, kas vēl tik nesen bija viņa godkāres cīņu lauks. Vairāki cilvēki Rosko uzrunāja, bet viņš nedzirdēja. Netālu no sēžu zāles bija reti izmantotas nelielas durvis. Viņš tās atvēra. Uz augšu veda kāpnes, un viņš uzkāpa vairākus stāvus un pagriezienus, ne sevišķi steigdamies, bet arī neapstādamies.

Reiz, kad PATB galvenās pārvaldes tornis bija pavisam jauns, Bens Rosclli savus vadošos darbiniekus te uzveda. Iieivords bija starp tiem, un viņi bija izgājuši ārā pa nelielām durvīm, ko viņš vēl gabaliņu augstāk ieraudzīja. Heivords tās atvēra un izgāja uz šaura balkona, kas liecās ap pašu torņa augšgalu, augstu virs pilsētas ielām.

Viņu apņēma ass novembra vējš ar brāzmainu spēku. Viņš saslējās tam pretī un juta, ka tas nomierina. Bija vēl cita reize, ko viņš atcerējās, kad Bcns Roselli pacēla rokas augšup un teica: "Kungi, šī reiz bija mana vectēva apsolītā zeme. Nu tā pieder mums. Tomēr vienmēr atcerieties, kā viņš to darīja, ka pelnīt visīstākajā nozīmē ir dot, nevis tikai ņemt." Tas likās ļoti tālu, gan satura, gan laika ziņā. Tagad Hcivords skatījās uz leju. Viņš redzēja mājas, mūžīgo upi aizvijamies cauri pilsētai, mašīnas un cilvēkus, kas pa Roselli laukumu kustējās kā skudras.

Viņš pārlika vienu kāju pāri balkona margām, kas to šķīra no malas. Pārcēla otru kāju. Līdz šim brīdim viņš nebija baidījies, bet tagad ķermenis drebēja, un viņš cieši turējās pie margām.

Kaut kur aiz muguras viņš dzirdēja uztrauktas balsis, soļus, kas skrēja pa kāpnēm uz augšu. Kāds sauca:

— Rosko!

Viņa priekšpēdējā doma bija no pirmās Samuēla grāmatas. Ej, un lai tas Kungs ir ar tevi. Bet pati pēdējā — par Avrilu: "Tu visjaukākā starp sievietēm… celies, mana mīlestība, mana jaukā, un nāc man līdzi…"

Kad pirmie cilvēki izskrēja uz balkona, viņš aizvēra acis un spēra soli tukšumā.

25

Aleksis Vandervorts nodomāja, ka katra cilvēka dzīvē ir dienas, kas, asi un sāpīgi ierakstītas atmiņā, būs jāatceras tik ilgi, kamēr vien viņš elpos. Tāda bija diena — nu jau vairāk nekā pirms gada — kad Bcas Roselli paziņoja par savu drīzo aiziešanu. Šodiena būs vēl viena tāda.

Bija vakars. Aleksis bija pārradies savā dzīvoklī, gaidīja Margotu un vēl arvien bija šokēts, nedrošs un nomākts. Margotai vajadzēja drīz ierasties. Viņš iejauca sev vēl vienu glāzi skotu viskija ar sodu un kamīnā, kas gandrīz beidza kurēties, ielika vēl pāris pagales.

Viņš bija pirmais, kas šorīt atrāva augšējās durvis un izskrēja uz balkona. Uzzinādams, kādā stāvoklī darbinieki redzējuši Rosko Heivordu, un no izteicieniem noprotot, kurp viņš bija devies, Aleksis skrēja augšā, sauca viņu, drāžotics cauri durvīm, bet bija par vēlu.

Skats bija šausmīgs. Rosko brīdi it kā karājās gaisā, tad pazuda ar šaušalīgu kliedzienu, kas ātri apklusa. Šausmās trīcošais Aleksis labu laiku nespēja runāt. Toms Strogans, kas bija viņam sekojis pa pēdām, pavēlēja visiem atstāt balkonu. Aleksis paklausīja.

Vēlāk durvis uz balkonu aizslēdza.

Lejā, 36. stāvā mazliet nomierinājies, Aleksis gāja paziņot par notikušo Džeromam Patertonam.

Pārējā diena likās notikumu, lēmumu, deta]u jūklis, kas sekoja cits citam, un tomēr viss notika lleivorda zīmē. Bet tas šodien nebeidzās un jādomā, ka turpināsies arī rīt. Šodien Aleksis bija apmeklējis Rosko sievu un dēlu un viņus mierinājis. Vismaz dajēji atbildējis uz policijas jautājumiem. Pārraudzījis sagatavošanos bērēm. Tā kā līķis stipri sakropļots, zārku aizvērs, tikko tiesas ārsts to atļaus. Ziņojums presei, ko bija sastādījis Diks Frenčs un apstiprinājis Aleksis. Un vēl citi jautājumi, kas bija atrisināti vai atlikti.

Atbildes uz dažiem jautājumiem noskaidrojās, kad pēcpusdienā Diks Frenčs viņam ieteica atbildēt uz žurnāla Ncwsday reportiera Endikota zvanu. Kad Aleksis ar viņu runāja, reportieris likās satraukts. Viņš skaidroja, ka tikko redzējis AP biļetenu par Rosko lleivorda pašnāvību. Endikots tālāk pārstāstīja savu sarunu ar Hcivordu un kā tā beidzās.

Ja man būtu bijusi kāda saprašana… — viņš neveikli nobeidza.

Aleksis nemēģināja reportieri mierināt. Savas profesijas morāles jautājumus viņam būs jānoskaidro pašam. Tomēr Aleksis pavaicāja:

Vai žurnāls rakstu rīt publicēs?

Jā, ser. Mēs tam rakstām jaunu ievadu. Bet citādi tas rīt parādīsies, kā bija paredzēts.

Kāpēc jūs tādā gadījumā man zvanījāt?

Es gribēju kādam pasacīt, ka man ir žēl.

Jā, — Aleksis sacīja, — man arī.

Vakarā Aleksis atkal šo sarunu atcerējās, jūtot līdz Rosko dvēseles agonijai, ko viņam pēdējās minūtēs bija jāizcieš.

Nebija šaubu, ka Newsday raksta parādīšanās bankai ļoti kaitēs. Tā būs nelaime, kas padarīs vēl smagākas pārējās. Par spīti Alekša sekmīgajai darbībai panikas apturēšanā Tailersvilā un klusumam citās filiālēs, bija manāms, ka iedzīvotājos mazinājusies uzticība Pirmajai Amerikas tirdzniecības bankai, līdz ar to samazinājās noguldījumi. Pēdējās desmit dienās bija izņemti gandrīz četrdesmit miljoni dolāru, bet nauda ienāca krietni zem parastā līmeņa. PATB akciju cena Ņujorkas biržā bija stipri kritusies.

Protams, šī nelaime neskāra PATB vienu pašu. Līdz ar pirmajām ziņām par Supranacionālās korporācijas maksātnespēju ieguldītājus un visus uzņēmumus, ieskaitot bankas, bija pārņēmusi gurda melanholija; visu akciju vērtība slīdēja uz leju; starptautiskajos tirgos radās jaunas šaubas par ASV dolāru; un tas daudziem šķita kā pēdējais brīdinājums pirms pasaules mēroga depresijas.

Aleksis nodomāja, ka viena milža krišana pēkšņi likusi saprast, ka arī citi giganti, līdz šim par neievainojamiem uzskatīti, var sabrukt. Un to, ka atsevišķi cilvēki, firmas un valdības nevar nerēķināties ar visvienkāršāko norēķinu likumu: ja esat kādam parādā, tas reiz būs jāatmaksā.

Luiss D'Orscjs šo domu sprediķoja jau divdesmit gadus, un to pašu viņš apsvēra arī savā jaunākajā biļetenā. Aleksis to bija saņēmis no rīta, pašķirstījis un ielicis kabatā, lai vēlāk rūpīgāk izlasītu. Nu viņš iedziļinājās rakstītajā.

Neticiet veikli izbazūnētajam mītam, ka firmu, valstu un starptautiskajās finansēs viss ir komplicēts, turklāt grūti analizējams.

Visiem piemīt tās pašas finansu iezīmes, kas sastopamas ģimenē — parastā ģimenē, tikai daudz plašākā mērogā.

Komplicētība, neskaidrība un līkloču ceļi ir tikai šķietami džungļi. Patiesībā tādu nav, tos ir radījuši balsu zvejotāji politiķi (tātad visi politiķi), apvārdotāji un "ekonomisti", kas slimo ar keinsismu. Viņi visi izmanto no burvju ārstiem patapināto muldēšanu, lai slēptu, ko dara un ko ir darījuši.

Šie lempji visvairak baidās no musu vienkārša pētošā apskata, ko veiksim veselā saprāta skaidrajā un godīgajā gaismā.

Jo tas, ko viņi — vairumā politiķi — ir izdarījuši, pirmkārt, ir parādi Himalaju augstumā, ko nc viņi, ne mēs, ne arī mūsu mazmazmazmazbērni nespēsim samaksāt. Un, otrkārt, viņi ir iespieduši veselu banknošu kalnu, it kā ražotu tualetes papīru, pazemojot mūsu vērtīgo naudu — īpaši tos godīgos, ar zeltu segtos dolārus, ko mēs savā laikā lietojām.

Mēs atkārtojam: valstī viss ir līdzīgs ģimenes finansēm, tikai valdības rokās kļuvis par skandalozi nelictpratīgāko, negodīgāko finansu sistēmu cilvēces vēsturē.

Un tas, tikai tas ir vienīgais inflācijas iemesls.

Apcerējums turpinājās. Luisam patika izteikties plaši, netaupot vārdus.

Tāpat kā parasti viņš piedāvāja savu finansu krīzes atrisinājumu.

Kā auksta ūdens malks glābj izslāpušo un mirstošo ceļinieku, tā ir arī gatavs un pieejams atrisinājums finansu krīzei, tas vienmēr ir bijis un vienmēr būs.

Zelts.

Zelts kā segums visas pasaules naudas sistēmām.

Zelts, vecākais un vienīgais naudas godīguma pamats. Zelts, vienīgais neuzpērkamais finansiālās disciplīnas avots.

Zelts, ko politiķi nevar iespiest, izgatavot, viltot vai citādi sabojāt.

Zelts, kas ierobežotā daudzuma dēļ pats nosaka savu īsto, paliekošo vērtību.

Zelts, kam ir pastāvīga vērtība, izmantots naudas segumam, pasargā visu cilvēku godīgos iekrājumus no valdības iestāžu, blēžu, šarlatānu, rīkoties nespējīgo un sapņotāju izlaupīšanas.

Zelts, kas jau daudzus gadu simteņus ir pierādījis,

ka:

• bez zelta seguma naudai draud inflācija un anarhija,

• ar zeltu inflāciju var apturēt un ārstēt, nodrošinot stabilitāti.

Zelts, ko Dievs savā gudrībā varbūt ir radījis, lai cilvēki ierobežotu savas pārmērības.

Zelts, kura dēļ amerikāņi reiz lepni teica, ka viņu dolārs ir "labāks par labu".

Zelts, pie kā Amerikai drīz vien godīgi jāatgriežas kā pie naudas pamata. Cita izvēle, kas ik dienas kļūst skaidrāka, ir finansiālā un valstiskā sairšana. Par laimi pat tagad, spītējot skeptiķiem un prctzclta fanātiķiem, valdības aprindās ir manāma uzskatu nobriešana, veselā saprāta atgriešanās…

Aleksis nolika D'Orseja finansu biļetenu. Tāpat kā daudzi baņķieri, arī viņš bija ņirgājies par visskaļākajiem zelta aizstāvjiem — Luisu D'Orseju, Hariju Šulcu, Džeimsu Dainsu, kongresmeņiem Kreinu, Eksteru, Braunu, Piku un veselu rindu citu. Taču pēdējā laikā viņš sāka domāt, vai šie vienkāršotie uzskati tomēr nav pareizākie. Tāpat kā zeltu, viņi atbalstīja laissez—fairc', brīvu un neierobežotu tirgu, kurā nemākulīgas firmas sabrūk, kamēr prasmīgās zeļ. Medaļas otra puse bija Kcinsa sekotāji, kas ienīda zeltu un gribēja ar ekonomiku spēlēties, ieskaitot dotācijas un kontroles. Vai varētu būt tā, ka Keinsa sekotāji ir īstie ķeceri, kamēr D'Orsejs, Šulcs un citi īstie pravieši? Iespējams. Arī citos laikmetos pravieši bija vientuļi un tos izsmēja, taču bija tādi, kas piedzīvoja savu pareģojumu piepildīšanos. Vienā Aleksis bija ar Luisu un citiem gluži vienisprātis — tuvākajā nākotnē paredzami grūti laiki.

Viņš dzirdēja, ka slēdzenē noskrapst atslēga. Dzīvokļa ārējās durvis atvērās un ienāca Margota. Viņa novilka kamieļvilnas mēteli ar jostu un nometa uz krēsla.

Ak Dievs, Aleksi! Es nevaru nedomāt par Rosko. Kā viņš tā kaut ko varēja izdarīt? Kāpēc?

Viņa devās tieši pie bāra un sajauca kokteili.

Šķiet, viņam bijuši kādi iemesli, — viņš lēnām atbildēja. — Tos nupat sākam izzināt. Taču, ja tev nav nekas pretim, Brakena, es par to vēl nevēlētos runāt.

Es saprotu. — Sieviete pienāca, un Aleksis skūpstīja un cieši apskāva viņu.

Pēc brīža Aleksis lūdza:

Pastāsti par Tstinu, Huanitu un meitenīti.

Margota kopš vakardienas rūpējās par šīs trijotnes

nākotni.

Viņa, sūcot kokteili, sēdēja Aleksim pretim.

Tik daudz notikumu vienā reizē…

Jā, tā tas dažkārt mēdz notikt. — Viņš centās iedomāties, kas gan vēl varētu notikt līdz dienas beigām.

Vispirms par Mailzu. Viņš vairs nav kritiskā stāvoklī, un labākais ir tas, ka tīri brīnumainā kārtā viņš nav zaudējis redzi. Ārsti domā, ka kādu mirkli pirms skābes uzliešanas viņš paguvis aizvērt acis un plakstiņi tās pasargājuši. Tie ir šausmīgi apdeguši, tāpat kā visa seja, un viņam vairākkārt būs nepieciešama plastiskās ķirurģijas palīdzība.

Un kā ar rokām?

Margota izņēma no rokassomiņas piezīmju grāmatiņu un to atvēra.

Slimnīca ir sazinājusies ar kādu rietumu krasta ķirurgu Džeku Taperu no Oklendas. Viņš ir viens no labākajiem ķirurgiem roku operācijās visā valstī. Viņš apsolījies lidot uz šejieni un nākošās ncdē|as vidū operēt. Domāju, banka par to maksās?

Jā, banka par to maksās.

Es runāju ar F1B aģentu Innu. Viņš sacīja, ka FIB garantēs drošību Mailzam Tstinam, ja viņš liecinās tiesā. Viņi arī kārtos uzvārda maiņu un dzīvi kaut kur citur Amerikā. — Viņa nolika piezīmju grāmatiņu. — Vai Nolans ar tevi šodien runāja?

Aleksis papurināja galvu.

Nav bijusi izdevība.

Viņš tā gatavojas darīt. Grib, lai tu izmanto savu ietekmi un dabū Mailzam darbu. Nolans saka, ka esot ar mieru sist dūri uz galda, kamēr piekritīsi.

Tas viņam nebūs jādara. Mūsu holdinga kompānijai pieder plaša patēriņa veikali Tcksasā un Kalifornijā. Vienā vai otrā atradīsim kaut ko Tstinam.

Varbūt viņiem būs jāpieņem darbā arī Huanita. Viņa paziņoja, ka dosies Mailzam visur līdz. Arī Estella.

Aleksis nopūtās, nopriecādamies, ka būs vismaz vienas laimīgas beigas. Viņš jautāja:

Ko Tims Makkārtnejs sacīja par meitenīti?

Aleksis bija pastāvējis, ka Estella jāaizved pie Ārstniecības

centra vadītāja daktera Makkārtneja. Viņš baidījās, vai meitenīte nolaupīšanas un spīdzināšanas dēļ nav psihiski cietusi.

Ārstniecības centra pieminēšana atkal atsauca nomācošās domas par Sīliju.

Šajā sakarībā man tev kas jāsaka. Ja tu un es būtu tik normāli un nosvērti kā mazā Estella, mēs būtu daudz labāki cilvēki. Dakteris Makkārtnejs teica, ka viņi abi esot šo notikumu izrunājuši no viena gala līdz otram. Saruna palīdzējusi Estcllai šo piedzīvojumu nenoguldīt zemapziņā, bet viņa atcerēsies to kā murgu.

Aleksis juta, ka acis kļūst mitras.

Par to man liels prieks, — viņš klusi sacīja. — Tiešām liels prieks.

Šī bija ellīgi aizņemta diena, — sacīja Margota izstaipoties un nopurināja no kājām kurpes. — Es runāju ar bankas juridisko departamentu par atlīdzību Huanitai. Man šķiet, ka varēsim vienoties bez tiesas.

Paldies, Brakena. — Viņš paņēma abas glāzes, lai piepildītu no jauna. Tobrīd zvanīja tālrunis. Margota piegāja un pacēla klausuli.

Tev zvana Leonards Kingsvuds.

Aleksis pārgāja pāri istabai un paņēma klausuli.

Sveicināti, Leonard!

Saprotu, ka jūs pašlaik atpūšaties pēc briesmīgās dienas, — sacīja Nortamas tērauda korporācijas prezidents. — Arī es esmu par Rosko nāvi satriekts. Bet tas, par ko gribu runāt, nav atliekams.

Aleksis sarauca pieri.

Runājiet.

Ir notikušas vairākas direktoru apspriedes. Šodien pēcpusdienā bija divas sanāksmes un vēl dažas sarunas. Rīt pulksten divpadsmitos sasaukta PATB direktoru padome pilnā sastāvā.

Un par kādu jautājumu?

Pirmais darba kārtības punkts būs Džeroma Patcrtona atlūguma pieņemšana. Mēs to pieprasījām, un Džeroms piekrita. Liekas, viņš bija pat atvieglots.

Jā, domāja Aleksis, Patertons tā varētu justies. Viņam nebija stingra mugurkaula, lai tiktu galā ar problēmu lavīnu, kas prasīja asu un noteiktu rīcību.

Pēc tam, — Kingsvuds turpināja, kā parasts, runādams atklāti un tieši, — jūs ievēlēs par bankas prezidentu, tā kā jums tūlīt būs jāsāk strādāt.

Runājot Aleksis piespieda klausuli ar plecu un aizdedzināja savu pīpi. Viņš domāja un pūta dūmu gredzenus.

Es nezinu, vai vairs šo darbu gribu, Leonard.

Mēs jau domājām, ka tā teiksiet, tāpēc man uzdeva zvanīt. Varu sacīt atklāti, ka man jāizlūdzas jūsu piekrišana. Un es to daru visas padomes vārdā. — Kingsvuds apklusa, un Aleksis saprata, ka lūgt viņam bijis grūti. Cilvēkam ar tādu reputāciju nebija viegli to darīt. Taču Leonards L. Kingsvuds turpināja stāstīt:

Mēs visi atceramies, ka jūs brīdinājāt no Supranacionālās korporācijas, bet mums likās, ka esam gudrāki. Tā nebija patiesība. Mēs jūsu brīdinājumus neņēmām vērā, bet tas, ko jūs paredzējāt, tagad ir noticis. Un tāpēc mēs jūs lūdzam, Aleksi — visai novēloti, kā labi saprotam, — palīdzēt bankai izkļūt no nepatikšanām, kurās esam iekļuvuši. Jāpiezīmē, ka daži no direktoriem ir norūpējušies par personīgo atbildību. Atceros, ka jūs brīdinājāt arī par to.

Ļaujiet man brīdi padomāt, Leonard.

Cik vien vajadzīgs.

Varbūt tagad vajadzētu just apmierinājumu un pārākumu pār citiem, tāpēc ka savulaik bijis gudrāks nekā viņi un atgādināt — nu, vai es neteicu?Un priecāties, ka tagad viņam rokās ir visi trumpji.

Bet viņš nejuta nekā tamlīdzīga. Tikai sāpes par izniekoto darbu; labākais, uz ko šobrīd varēja cerēt, ir vairākos gados izvest banku atpakaļ tur, kur tā atradās, Benam Rosclli aizejot.

Vai ir vērts to darīt? Vai tas maz ir svarīgi? Vai var attaisnot ārkārtējās pūles, personisko ieguldījumu, sevis ziedošanu, stresu un piepūli, kas atkal būs jāieliek bankas darbā? Un kā labā? Lai izglābtu banku, naudas veikalu, naudas mašīnu no bankrota? Vai Margotas darbs ar nabagajiem un pamestajiem nebija svarīgāks, vai tas nenesa lielāku labumu tautas labklājībai? Tomēr to nevar tik vienkārši salīdzināt, jo bankas bija nepieciešamas, savā ziņā tikpat būtiskas un vajadzīgas kā pārtika. Bez naudas sistēmas civilizācija nevarētu pastāvēt. Bankas, lai cik nepilnīgas, tomēr palīdz šai sistēmai dzīvot.

Tie bija abstrakti jēdzieni. Bet bija arī viena praktiska doma. Ja Aleksis uzņemsies Pirmās Amerikas tirdzniecības bankas vadību, nebija nekādas garantijas, ka viņš gūs panākumus. Varēja gadīties, ka viņa darba laikā banka bankrotē vai arī pāriet kādas citas bankas pārvaldījumā. Ja tā, tad viņš cietīs, viņa profesionālā dzīve būs beigusies. Taču, no otras puses, ja kāds var banku izglābt, tad tas ir viņš. Neskaitot darba spējas, Aleksis vēl banku pazina ar visām aizkulisēm, un neviens, kas nāktu no ārpuses, nevarētu īsā laikā visu apgūt. Pats svarīgākais: par spīli visām problēmām, viņš bija pārliecināts, ka varētu izglābt banku.

Ja es to uzņemšos, Leonard, pieprasīšu brīvas rokas svarīgām pārmaiņām, ieskaitot padomes reorganizēšanai.

Brīvas rokas dabūsiet. Es jums personiski to garantēju.

Aleksis ievilka dūmu, tad nolika pīpi.

Ļaujiet padomāt līdz rītam. Tad es pateikšu savu lēmumu.

Viņš nolika klausuli, paņēma kokteiļa glāzi no bāra. Margota savu jau turēja rokā.

Viņa Aleksi jautājoši uzlūkoja.

Kāpēc nepiekriti uzreiz, ja jau mēs abi zinām, ka tu tā darīsi?

Tu saprati par ko ir runa?

Protams.

Kāpēc tu esi tik pārliecināta, ka es piekritīšu?

Tāpēc, ka tu nevarēsi atturēties pieņemt šo izaicinājumu. Tāpēc, ka bankai pieder tava dzīve. Viss cits ir otrajā vietā.

Neesmu pārliecināts, — viņš gausi sacīja, — vai gribu, lai tas tā būtu vienmēr. — Bet tā bija, kad viņš dzīvoja kopā ar Sīliju. Vai tā bija vēl arvien? Laikam, ja jau Margota tā teica. Jādomā, ka cilvēks savu dabu nemaina.

Es gribu tev kaut ko vaicāt, — sacīja Margota. — Nupat, šķiet, ir īstais brīdis.

Viņš pamāja.

Vaicā.

Tajā vakarā Tailersvilā, kad tur bija panika un vecajam pārim iepirkumu somā bija visi viņu iekrājumi, vecais kungs prasīja: Vai mūsu nauda jūsu bankā ir pilnīgi droša? Un tu atbildēji — jā. Vai tu biji pārliecināts?

To esmu sev vairākkārt vaicājis; gan tūliņ pēc tam, gan vēlāk. Atzīšos, nebiju vis.

Bet tu glābi banku no nelaimes, vai ne? Un tas tev bija pirmajā vietā. Svarīgāks par šiem vecajiem cilvēkiem un visiem citiem, pat par godīgumu. Jo galvenais ir bankas stāvoklis. — Margotas balss ietrīsējās. — Un tāpēc tu piekritīsi glābt banku, Aleksi, un tas tev būs svarīgāks par visu citu. Tā tas bija ar tevi un Sīliju. Un, — viņa lēnām piebilda, — būs arī attiecībās ar mani.

Aleksis klusēja. Ko viņš varēja sacīt, ko jebkurš varētu sacīt, ja viņu noliktu kailās patiesības priekšā?

Tātad tu patiesībā neesi savādāks kā Rosko. Vai pat Luiss. — Viņa ar riebumu pacēla D'Orscja finansu biļetenu. — Biznesa stabilitāte, stipra nauda, zelts, augstas akciju cenas. Tas viss ir pirmajā vietā. Cilvēki, īpaši sīkie ļautiņi, mazie cilvēki — kaut kur tālu aiz visa tā. Starp mums ir dziļa aiza, un tāda tā būs vienmēr. — Aleksis ieraudzīja, ka viņa raud.

Gaitenī aiz dzīvojamās istabas atskanēja durvju zvans.

Viņš aizgāja līdz mikrofonam, kas savienoja ar šveicaru pirmajā stāvā.

Klausos!

Vandervorta kungs, te ir kāda dāma, kam ar jums jārunā. Kelegenas kundze.

Es nepazīstu nevienu… — Viņš apklusa. Ileivorda sekretāre? — Pajautājiet, vai viņa ir no bankas.

Pauze.

Jā, ser. Viņa ir no bankas.

Labi, sūtiet viņu augšā.

Aleksis izstāstīja Margotai. Viņi ziņkārīgi gaidīja. Kad lifts apstājās viņa stāvā, Aleksis atvēra dzīvokļa durvis.

Lūdzu, nāciet iekšā, Kelegenas kundze.

Dora Kelcgena bija izskatīga, labi ģērbta kundze, kas tuvojās sestajam gadu desmitam. Aleksis zināja, ka viņa PATB nostrādājusi daudzus gadus, pēdējos desmit no tiem par Rosko Hcivorda sekretāri. Parasti viņa bija mierīga un apņēmīga, bet šovakar izskatījās sagurusi un norūpējusies.

Viņai bija ar zvērādu apdarināts zamšādas mētelis, rokā brūns ādas portfelis, kādus banka izsniedza vadošajiem darbiniekiem.

Vandervorta kungs, man žēl, ka es jūs iztraucēju…

Saprotu, ka jums ir svarīgs iemesls tā darīt. — Viņš iepazīstināja Margotu un jautāja: — Vai drīkstu jums piedāvāt kokteili?

Tas tiešām noderētu.

Martīni. Margota to pajauca, un Aleksis uzkarināja zamšādas mēteli. Viņi apsēdās pie kamīna.

Jūs varat Brakenas jaunkundzes klātbūtnē runāt atklāti.

Paldies, — Dora Kelcgena iedzēra malku kokteiļa, tad nolika glāzi. — Vandervorta kungs, es šodien izskatīju Hcivorda kunga rakstāmgaldu. Domāju, ka tur būs kas projām metams, kā arī šis tas citiem nododams. — Balss ietrīcējās un apklusa. Viņa čukstēja: — Piedodiet!

Aleksis laipni teica:

Nekas, nekas. Nesteidzieties.

Saņēmusies, viņa atsāka.

Galdā bija dažas aizslēgtas atvilktnes. Gan Hcivorda kungam, gan man ir atslēgas. Es savas reti izmantoju. Šodien tā darīju.

Atkal iestājās klusums un viņi gaidīja.

Vienā atvilktnē… Vandervorta kungs, man stāstīja, ka rīt nākšot izmeklētāji. Man likās… ka jums vajadzētu paskatīties, kas tur atradās, jo jūs zināsiet labāk nekā es, ko ar to iesākt.

Kelegenas kundze atvēra portfeli un izņēma divas lielas aploksnes. Kad viņa tās pasniedza Aleksim, viņš ievēroja, ka tās ir atvērtas. Aiz ziņkārības viņš izņēma saturu.

Pirmajā aploksnē atradās četri akciju sertifikāti, katrs par piecsimts investīciju fonda K akcijām un tās bija parakstījis Dž. Dž. Kvortcrmeins. Lai arī uz tām nebija īpašnieka vārda, nebija šaubu, ka tās piederēja Heivordam. Aleksis atcerējās, ko bija stāstījis Ncwsday reportieris. Te bija apstiprinājums. Likās, ka vajadzēs vēl pierādījumu, bet tagad bija pavisam skaidrs, ka Heivords, vadošs bankas darbinieks, kas baudīja uzticību, bija pieņēmis kukuli. Ja viņš būtu dzīvs, tiktu apsūdzēts kriminālnoziegumā.

Aleksim kļuva smagi ap sirdi. Heivords viņam nekad nebija paticis. Viņi bija pretinieki no pirmās dienas, kopš Aleksis pārnāca uz PATB. Taču līdz šim brīdim viņš nekad nebija apšaubījis Ilcivorda godīgumu. Tas bija pierādījums, ka, šķietami labi pazīstot otru cilvēku, mēs patiesībā viņu nepazīstam nemaz.

Negribīgi Aleksis izņēma otras aploksnes saturu. Tur bija vairākas fotogrāfijas ar cilvēku grupu pie peldbaseina. Četras kailas sievietes un divi kaili vīrieši, bet Rosko Heivords pilnīgi apģērbts. Nebija šaubu, ka tās bija atmiņas no daudz pieminētā ceļojuma uz Bahamu salām ar Dž. Dž. Kvortermeinu. Aleksis saskaitīja divpadsmit uzņēmumus, izklāja tos uz kafijas galda un kopā ar Margotu un Kelegenas kundzi apskatīja. Viņš pameta acis uz Kclegenas kundzi un ievēroja, ka viņas vaigi sārtojas. Viņa bija nosarkusi. Nosarkusi? Bet Aleksis bija pārliecināts, ka tā neviens vairs nedara.

Viņa pirmā doma, fotogrāfijas apskatot, bija pasmieties. Visi tajās izskatījās — nebija cita vārda — smieklīgi. Vienā attēlā Rosko ar lielu interesi skatījās uz kailajām sievietēm; citā kāda meitene skūpstīja Rosko, un viņš bija rokās sagrābis kailās krūtis. Vēl citā Harolds Ostins bija atklājis savu ļengano ķermeni, sīku, slābu locekli un stulbi smaidīja. Kāds kails vīrietis stāvēja ar muguru pret fotoaparātu un skatījās uz sievietēm. Aleksis nodomāja: būs, kam tāda tipa sievietes patiks. Bet viņam, bez šaubām, labāk patika Margota, pat pilnīgi apģērbta.

Tomēr viņš nesmējās, lai neaizvainotu Kelegenas kundzi, kas bija izdzērusi martīni un piecēlusies.

— Vandervorta kungs, es nu iešu.

Labi, ka jūs šīs aploksnes atnesāt man. Pateicos, un es par tām parūpēšos.

Es jūs pavadīšu, — sacīja Margota un, paņēmusi Kelegenas kundzes mēteli, gāja uz durvīm.

Kad viņa atgriezās, Aleksis stāvēja pie loga un skatījās uz pilsētas ugunīm.

Jauka sieviete, — viņa sacīja. — Un uzticama.

Jā, — viņš atbildēja, domājot, ka visās pārmaiņās, kas notiks rīt un nākošajās dienās, pasekos, lai ar Kelegenas kundzi apietas pienācīgi. Bija arī citi cilvēki, par kuriem jādomā. Aleksis tūlīt iecels Tomu Stroganu savā vecajā postenī par izpildviceprczidcntu, Orvils Jangs labi tiks galā ar Hcivorda pienākumiem. Edvīnu D'Orseju viņš iecels par vecāko viceprezidenti un trasta departamenta vadītāju. Šo posteni Aleksis bija nodomājis Edvīnai jau sen un cerēja, ka viņa turpinās virzīties uz augšu. Edvīna bez kavēšanās jāvirza arī direktoru padomes sastāvā.

Viņš pēkšņi saprata, ka ir jau izlēmis uzņemties bankas prezidenta pienākumus. Jā, tā bija teikusi arī Margota. Un viņai bija taisnība.

Aleksis aizgriezās no loga un tumsas, kas vīdēja ārā. Margota stāvēja pie kafijas galdiņa un skatījās uz fotogrāfijām. Pēkšņi viņa ieirgojās, tad arī Aleksis nenocietās un smējās līdz ar viņu.

Ak Dievs! — sprausloja Margota. — Gan jāraud, gan jāsmejas.

Kad smiekli bija pārgājuši, viņš pieliecās, savāca fotogrāfijas un ielika atpakaļ aploksnē. Bija liels kārdinājums aploksni iemest kamīnā, bet viņš zināja, ka tā nedrīkst. Tā būtu pierādījumu iznīcināšana. Tomēr Rosko dēļ viņš nolēma darīt visu, kas viņa spēkos, lai neviens cits šos attēlus neredzētu.

Gan jāraud, gan jāsmejas, — atkārtoja Margota. — Taču tā ir ar visu.

Jā, — viņš piekrita, bet nodomāja pie sevis, ka viņam šī sieviete vajadzīga tagad un uz visiem laikiem.

Viņš saņēma abas Margotas rokas un, atcerēdamies, ko abi runāja, kad atnāca Kelegenas kundze, sacīja:

Nerūpējies par aizām starp mums, jo ir arī daudz tiltu. Tu un es, mēs esam viens otram vajadzīgi. Šovakar, Brakena, sāksim kopēju dzīvi.

Viņa iebilda:

Tas droši vien nebūs viegli. Mūsu atšķirības ir pret mums. Mēs izšķirsimies.

Tad centīsimies, lai tā nenotiek!

Protams, viens apstāklis ir mums par labu, — Margotas acis draiskulīgi iemirdzējās. — Lielākā daļa laulājoties cits citam sola "mīlēt un lolot, kamēr nāve mūs izšķirs" [23] , bet vienā gadā nonāk šķiršanās tiesā. Ja sāksim dzīvot kopā, īpaši daudz negaidot un necerot, mums varētu iet labāk nekā citiem.

Saņēmis viņu rokās, Aleksis sacīja:

Reizēm baņķieri un advokātes pārāk daudz runā.

Ileilijs A.

Ile 226 Naudas mijēji. Romāns. No angju vai. tulk. L. Streips. Māksi. A. Plotka. R., Alberts XL1, 1997, 472 lpp.

Tas ir romāns par kaislībām un naudu. Aiz sarkanbrūnajām durvīm sākas noslēpumainā lielās naudas pasaule — projekti… intrigas… darījumi ar miljoniem dolāru salda seksa pavadījumā… bankroti un noguldītāju panika… viltotas kredītkartes… mafija un spīdzināšana… grupveida izvarošana cietumā… un mīlas stāsti, ko caurstrāvo reti maigas jūtas.

"Naudas mijēji" ir vēl viens visās detaļās rūpīgi izstrādāts Artura lleilija romāns ar sevišķi spraigu sižetu.

IJDK — p 820(73) -3

Parakstīta iespiešanai 25.11.96. Reģistrācijas apliecība № 000322145. Formāts 84 x 108/32. Apgāds "Alberts XII", LV-1010, Rīgā, Alberta ielā 12. Iespiests Publiskās a/s «Rota» tipogrāfijā. Dzirnavu iela 57, Rīgā l.V 1050.

1 Jūs mani apsūdzat bērna dēļ! (spāņu vai.)

11

Atšķirībā no Alekša Vandervorta, kas tikai daļu nakts pavadīja viens, Rosko Heivords gulēja viens katru nakti.

Taču vēl ne gluži vienmēr.

Ilcivords bija mājās, savā lielajā trīsstāvu namā Šeikerhaitas priekšpilsētā. Viņš sēdēja nelielajā, labi un gaumīgi iekārtotajā kabinetā pie galda, kas bija apvilkts ar ādu. Priekšā bija izklāti dokumenti.

Sieva Beatrise jau pirms divām stundām bija aizgājusi gulēt un aizslēgusi guļamistabas durvis, kā to jau darīja divpadsmit gadus, kad viņi abpusēji vienojās gulēt atsevišķi.

Tas, ka Beatrise durvis turklāt mēdza aizslēgt, Rosko nekad nebija aizskāris. Jau ilgi pirms atsevišķu guļamistabu iekārtošanas viņu tuvības brīži bija kļuvuši retāki un retāki, beidzot seksuālās tieksmes izplēnēja pavisam.

Kad Heivords par to domāja, viņš saprata, ka seksuālo attiecību pātraukšana ir Beatrises izvēle. Jau laulības pirmajos

• * *

1 Bet ja ne, priekš kam? (spāņu vai.)

* * *

1 Esat diezgan cietis (spāņu vai.).

1 Vicntiese, stulbene (spāņu vai.).

1 Palīgā (angļu vai.).

1 Amerikāņu spēle, kur divi cilvēki, spēlējot līdzās, ar roku pret sienu sit nelielu, cietu gumijas bumbiņu.

1 Kāpēc ne? (spāņu vai.)

1 Dieva dēļ! (spāņu vai.)

1 Pietiek klusēt (spaini vai ).

1 Neiejaukšanās politika.

[6] Mīlulīt (spāņu vai.).

[7] Šis vārds nāk no ASV ultrakonservatīvās organizācijas John Birch Society. Viņi atbalsta retas tautības vai reliģiskas noslieces.

[8] Šis ir termins, ko izmanto Ņujorkas biržā. īsā pozīcija nozīmē, ka kāds klients pārdod akcijas, kuru viņam nav, cerot, ka cena kritīsies un viņš tā iegūs pelņu.

[9] advokāts ralfs Neiders kļuva jauniešu aprindās ārkārtīgi populārs ar savu aso uzbrukumu ASV autorūpniecībai, ar grāmatu "Nedroša jebkurā ātrumā" (Unsafe at any speed). Vēlāk viņš iesaistījās vides piesārņošanas un citu Amerikas nelaimju atmaskošanā.

[10] katram asv pastāvīgajam iedzīvotājam no bērnu dienām līdz nāves stundai ir savs sociālās apdrošināšanas numurs. Šis ir noteikti svarīgākais numurs, kas katram no tiem pieder, un to izmanto daudz biežāk nekā, teiksim, Latvijas pilsoņa kodu.

[11] anglisko zemju nievājošs nosaukums francūžiem.

[12] kārts maza mašīna, ko izmanto, pārvietojoties pa golfa laukumu.

[12] Nievājošs vārds, kādā dažkārt Amerikas baltie sauc melnādainos.

[13] cik glīta, inanu debestiņ! (spāņu vai.)

[13] Jā, saprotu (spāņu vai.).

[14] estelliņ, mīlulīt, pazudi (spāņu vai.).

[15] nesaprotamais untums ASV, kad pāri teātru un televīzijas uzvedumu skatuvēm un arī pa ielām skrēja… kaili vīrieši!

[16] [rs-internal revenue Service — ASV nodokļu pārvalde.

[17] labi (spāņu vai.).

[18] par to nerūpējies, debestiņ (spāņu vai.).

[19] mans mīļais (spāņu vai.).

[20] parastais asv alkoholisko dzērienu mērs. Piektdaļa galona jeb 760 ml.

[21] Šie reportieri atklāja Votergeitas lietu.

[22] te ir runa par t.s. Votergcitas lietu.

[23] daļa parastā amerikāņu laulību rituāla.

Content

Heilijs Arturs Naudas mijēji

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA