Heilijs Arturs

Pārslodze

Arturs Heilijs

Pārslodze

.

.

PIRMĀ DAĻA

1.

Svelme!

Svelme pāri visam kārtu kārtām. Svelme pārņēmusi visu Kaliforniju no sausumā izdegušās Meksikas robežas dienvidos līdz pat dižajiem Klemetu mežiem ziemeļu pusē, kas ielokās vēl labu gabalu Oregonā. Neaprakstāmi spiedīga, prātu nomācoša svelme. Pirms četrām dienām svelmains, sauss tūkstoš jūdžu garš un trīssimt jūdžu plats gaisa slānis bija nosēdies pār Kaliforniju kā pcrētājvista.

Bija prognozēts, ka šorīt — šinī jūlija trešdienā — gaisa masas tiešā ceļā no Klusā okeāna aizdzīs karstuma vilni uz austrumiem, atnesot līdzi vēsāku gaisu līdz ar lietavām ziemeļu piekrastē un kalnos. Tas nenotika. Tagad, pulksten vienos pēcpusdienā, kalifornieši vēl joprojām mocījās četrdesmit grādu karstumā bez jebkādām izredzēm uz glābiņu.

Pilsētās un priekšpilsētās, fabrikās, kantoros, veikalos un dzīvojamās mājās dūca seši miljoni elektrisko gaisa vēsinātāju. Zemes vidienes auglīgajā ielejā — pasaules bagātākajā zemkopības kompleksā — tūkstošiem fermās milzīga elektrisko sūkņu armija neatņēmusies sūknēja ūdeni no dziļām akām — dziru izslāpušajiem ganāmpulkiem un valgmi tvīkstošajiem zemes augļiem — labībai, vīnogulājiem, citrusaugļiem, lucernai un cukini, un daudz kam citam. Bez mitas darbojās neskaitāmi ledusskapji un saldētavas. Neatkarīgi no tā visa ne par nieku nebija samazinājies izlutināto, pie neierobežotām ērtībām un dažādiem aparātiem pieradušo iedzīvotāju normālais, nesātīgais elektrības patēriņš.

Kalifornija arī agrāk bija pieredzējusi, pārcietusi un izturējusi karstuma viļņus un nebija aizgājusi bojā. Bet vēl nekad elektrības patēriņš nebija sasniedzis tādus apmērus.

—  Tik tālu tad mēs nu būtu, — gluži bez vajadzības noteica galvenais dispečers. — Šeku nu aiziet mūsu pēdējās rezerves.

Ikviens, kas atradās pietiekami tuvu, lai dzirdētu, zināja to bez teikšanas. Un šai gadījumā ikviens, kas ienācis Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības Enerģijas kontroles centrā, bija tur pēc amata piederīgs. Kalifornijas pavalsts Strāvas un Apgaismes uzņēmums, īsi apzīmēts KS&A, komunālo pakalpojumu jomā bija līdzināms ar General Motors. Šis bija avots, kurā radās un no kura izplūda divas trešdaļas Kalifornijā patērētās elektriskās strāvas un dabasgāzes. KS&A klātbūtne pavalstī bija tikpat ierasta un par dabisku uzskatāma kā saules mirdzums, apelsīni un vīns, un tika arī uzskatīta par tikpat nezūdamu un mūžīgu. KS&A apvienība turklāt bija bagāta, spēcīga un — pēc pašas apzīmējuma — centīga, tātad pilnā mērā uzskatāma par īstu dievadāvanu.

KS&A Enerģijas kontrolcentrs bija stingri norobežots, noslēgts un nodrošināts komandpostenis, kuru kāds apmeklētājs reiz bija nodēvējis par operāciju zāles un okeāna lainera komandtilta apvienojumu. Telpas centrālo daļu veidoja paaugstinājums, kas pacēlās apmēram divas pēdas virs apkārtējās grīdas. Tur strādāja galvenais dispečers ar saviem sešiem palīgiem. Sasniedzamā tuvumā atradās divu kompjūterterminālu komutācijas paneļi. Apkārtējās sienas bija noklātas ar slēdžu paneļiem, transmisijas līnijas ķēžu un apakšstaciju diagrammām, ar dažādu krāsu gaismiņām un instrumentiem, kas rādīja stāvokli, kādā pašreiz atrodas divsimt piecas enerģijas ražotnes deviņdesmit četrās spēkstacijās visā pavalstī. Gaisotne bija visai saspringta, jo pusducis palīgdispečeru apstrādāja nemitīgi mainīgo masveida informācijas pieplūdi, tomēr, pateicoties labajai akustikai, troksnis nebija liels.

—   Vai jūs, velns parāvis, tiešām esat pārliecināti, ka vairāk nekur nevaram nopirkt strāvu? — to jautāja gara, spēcīga auguma vīrietis, kas stāvēja paaugstinājuma vidū.

Plānošanas viceprezidents un KS&A valdes priekšsēža palīgs Nims Goldmens bija izmeties kreklos, atrāvis kaklasaites mezglu un krekla augšējās pogas, daļēji atklādams spalvainās krūtis. Krūšu apaugums, tāpat kā viņa mati, bija melns, sprogains ar tikko manāmu iesarmojumu. Seja bija paskarba, lieliem kauliem, sārti tumsnēja, acīm stingrs, autoritatīvs skatiens, un gandrīz vienmēr — tikai ne pašreiz — tajās dzirkstīja humors. Kaut Nims Goldmens bija vēlīns četrdesmitgadnieks, viņš parasti izskatījās jaunāks, taču ne šodien, jo bija pārlieku saspringts un pārguris. Vairākas pēdējās dienas viņš bija kavējies darbā līdz pusnaktij un četros no rīta atkal bijis klāt. Tik agri ceļoties, viņš bija tikpat agri skuvies un ap šo brīdi jau paguvis apaugt ar bārdas rugājiem. Tāpat kā visi pārējie, arī viņš mirka sviedros, jo gaisa kondicionēšana bija pazemināta jau kopš vairākām stundām, kad pa televīziju un radio tika izziņots uzsaukums iedzīvotājiem samazināt elektrības patēiiņu sakarā ar elektropiegādes smago stāvokli. Bet, spriežot pēc patēriņa nemitīga kāpuma, ko dispečeru centrā ikviens varēja vērot, kļuva skaidrs, ka aicinājums nebija atradis dzirdīgas ausis.

Atbildot uz Nima jautājumu, galvenais dispečers, sirms veterāns, izskatījās aizvainots. Abas pēdējās dienas divi dispečera palīgi bija kvernējuši pie telefona kā noraizējušās namamātes, pūlēdamies sameklēt iespēju, kā nopirkt papildu strāvu, apzvanīdami gan pārējās pavalstis, gan Kanādu. Nims Goldmens to zināja.

—   Mēs vācam kopā vispēdējās drusciņas, ko varam sadabūt no Oregonas un Nevadas, mister Goldmen. Esam saņēmuši mazumiņu no Klusā okeāna Apvienotās sistēmas. Mazliet mums palīdz Arizona, bet visiem pietiek pašiem savu problēmu. Var atgadīties, ka rīt tie paši izlīdzētāji lūgs, lai mēs pārdodam strāva viņiem.

—   Es viņiem jau sacīju, — no savas vietas atsaucās viena dispečera palīdze, — ka uz to ir tikpat lielas cerības, kā ellē saglabāt neizkusušu sniega piku.

—   Vai mums būs kaut kā iespējams šodien tikt cauri pašu spēkiem? — Šoreiz jautāja apvienības valdes priekšsēdis Dž. Ēriks Hamfrijs, tikko pabeidzis lasīt no kompjūtera saņemto ziņojumu par pašreizējo stāvokli. Viņš runāja klusinātā, dziļi kulturālā vecbostoniešu balsī un stilā. To viņš vienmēr, arī šodien, izmantoja kā senlaiku bruņinieks savas bruņas. Uz dažiem tas pat atstāja iespaidu. Trīsdesmit gadus viņš bija nodzīvojis un nostrādājis Kalifornijā, taču rietumnieku vaļīgais, neformālais dzīvesveids nebija ne skrambiņu ieberzis Ērika Ilamfrija Jaunanglijas patinas vizmā. Viņš bija maza auguma, kompakts vīriņš, ar smalku seju, kontaktlēcām un nevainojamu sasuku. Pat neizturamajā karstumā viņš bija tērpies tumšā, korektā uzvalkā ar tam piederīgu vesti, un, ja arī svīda, jebkāds apliecinājums par to bija diskrēti apslēpts.

— Nekas labs nerādās, ser, — atteica galvenais dispečers. Viņš iebāza mutē jaunu dželusīla tableti skābes neitralizēšanai; viņš vairs neskaitīja, cik tablešu šai dienā jau izlietojis. Dispečeriem šādas tabletes bija nepieciešamas lielās spriedzes mazināšanai, un apvienība bija iekārtojusi dispanseru, kur darbinieki varēja nomierinošus līdzekļus iegūt bez maksas.

Nims Goldmens priekšsēdētāja labā piebilda: —Ja izdosies izturēt, tad tikai līdz, līdz ar nagiem un arī tikai, ja mazliet paveiksies.

Kā jau galvenais dispečers bija norādījis, patlaban darbojās KS&A vispēdējās rezerves. Taču viņš nebija paskaidrojis to, ko, viņaprāt, nevienam no klātesošajiem nevajadzēja zināt, proti, ka tādam uzņēmumam kā KS&A nepieciešamas divu veidu energorezerves — «vispēdējās» un «gatavības» rezerves. Vispēdējās uztur ģeneratorus darbībā, tomēr ne ar pilnu jaudu, kas gan var tikt jebkuru mirkli palielināta, ja rodas nepieciešamība. Gatavības rezervēs ietilpst visas ražotnes, kas attiecīgajā brīdī nedarbojas, bet var tikt desmit līdz piecpadsmit minūšu laikā iedarbinātas.

Pirms stundas pēdējās gatavības rezerves — divas ar gāzi darbināmas dvīņu turbīnas netālu no Fresno — ar 65 000 kilovatu jaudu katra — bija pārceltas vispēdējo rezervju statusā. Abas gāzturbīnas, kas ilgi bija stāvējušas bez darba, tagad darbojās ar maksimālu jaudu, iztērējot visas rezerves līdz pēdējai.

Slimīga izskata, masīvs, plecos iekumpis vīrietis ar spurainām uzacīm, kas bija noklausījies priekšsēža un dispečera sarunā, aizsmakušā balsī ierunājās:

—   Velns un elle! Ja mums būtu bijusi pieklājīga laika prognoze šodienai, mēs tagad nebūtu tādā dimbā! —Izpildviceprezidents strāvas piegādes jautājumos Rejs Paulsens nepacietīgi, platiem soļiem atgāja no galda, pie kura kopā ar pārējiem bija pētījis strāvas patēriņa līknes, salīdzinot šodienējās ar līknēm tādās pašās karstās dienās iepriekšējā gadā.

—   Jebkurš cits meteorologs būtu kļūdījies tikpat lielā mērā kā mūsējā, — Nims Goldmens viņam aizrādīja. — Vakardienas vakara avīzē es izlasīju un šorīt pa radio pats dzirdēju, ka mums gaidāms vēsāks laiks.

—   Tur jau viņa droši vien tās ziņas arī sameklējusi — kaut kādā avīzē! Izgriezusi un pielipinājusi pie ziņu dēļa, varu uz to saderēt.

Paulsens paskatījās uz Nimu, kas paraustīja plecus. Nevienam nebija noslēpums, ka abi šie vīrieši viens otru neieredz. Nimam viņa divkāršajā amatā — kā plānotājam un priekšsēža palīgam bija visai plašas iespējas, kas dažkārt pārsniedza atsevišķu nodaļu robežas. Pagātnē viņš itin bieži mēdza iespiesties Paulsena teritorijā, un, kaut arī apvienības hierarhijā Rejs Paulsens skaitījās par diviem rangiem augstāk, tomēr grozīt neko nespēja.

—   Ja tā jūsu pieminētā «viņa» zīmējās uz mani, Rej, tad pieklājības labad gan varējāt nosaukt manu vārdu. — Galvas strauji pagriezās. Neviens nebija redzējis ienākam apvienības galveno meteoroloģi Milisentu Naitu, sīku, tumšmatainu, ļoti pašapzinīgu sievišķīti. Taču viņas ierašanās nevienu nepārsteidza. Meteoroloģijas nodaļa, tātad arī mis Naitas darbistaba, piederēja pie kontrolcentra telpām, no kurām to atšķīra vienīgi stikla siena.

Citu vīrieti šāds aizrādījums, iespējams, būtu apmulsinājis. Reju Paulsenu ne. Viņš pa Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības ranga kāpnēm bija rausies augšup no pašas apakšas. Pirms trīsdesmit pieciem gadiem viņš bija sācis kā visparastākais strādnieks elektrolīnijas būvē, vēlāk uzstrādājies par līnijas uzraugu, kļuvis par brigadieri un pamazītēm rausies aizvien augstāk. Reiz smaga sniega vētra bija viņu nogāzusi no staba. Kritienā tika ievainota mugura. Ievainojums padarīja viņu sakumpušu uz mūžu. Toreiz uzņēmums jaunajam Paulsenam sedza izdevumus par mācīšanos koledžā vakara nodaļā, lai viņš varētu iegūt inženiera grādu; turpmākajos ilgajos gados viņš par KS&A apvienību bija uzkrājis enciklopēdiskas zināšanas. Žēl vienīgi, ka nekur garajā augšupgaitā nebija paguvis sabiedriski apslīpēties un iemantot smalkas manieres.

—   Blēņas, Millij! — Paulsens atsita uzbrukumu. — Sacīju tikai to, ko domāju, gluži tāpat, kā vienmēr saku par jebkuru vīrišķi. Tu strādā īstu vīra darbu, tāpēc pret tevi arī var izturēties kā pret īstu vīru.

Mis Naita nikni atcirta: — Tam, vai es esmu vīrietis vai sieviete, ar to visu nav nekāda sakara. Manai nodaļai ir ļoti augsts novērtējums — astoņdesmit procentu precizitāte gaidāmā laika prognozē, un jums tas ir labi zināms. Nekur citur jūs labāku prognozi neatradīsiet.

—   Jūs laika prognozētāji šodien esat visu pamatīgi salaiduši dēlī.

—   Dieva dēļ, Rej, — Nims Goldmens iejaucās. —Tā mēs nekur uz priekšu netiksim.

Dž. Ēriks Hamfrijs noklausījās strīdā ar acīmredzamu vienaldzību. Priekšsēdis nekad nemēdza kaut ko sevišķu pateikt, tomēr dažkārt radās iespaids, ka viņam nav iebildumu pret augstāko vadītāju savstarpēju nesaticību, ja vien tas nekaitē darbam. Ir daži cilvēki, un acīmredzot Hamfrijs varēja būt viens no tiem, kas domā, ka pārlieku saskanīga un saticīga organizācija kļūst pārāk pašapmierināta. Bet, ja radās vajadzība, priekšsēdis prata pārcirst jebkuru disputu kā ar asu asmeni.

Stingri spriežot, šai brīdī apvienības vadītājiem — Hamfrijam, Nimam Goldmenam, Paulsenam un vairākiem citiem, kontrolcentrā vispār nebija nekas meklējams. Centrs bija pilnā mērā apgādāts ar personālu. Pasākumi, pie kādiem vajadzēja ķerties ārkārtējā gadījumā, jau sen izstrādāti līdz pēdējam sīkumam; vairums kompjuterizēti, attiecīgi papildināti un allaž pie rokas. Taču tik smagā krīzē, kādu KS&A pārdzīvoja patlaban, šī vieta ar pilnīgo stāvokļa pārskatāmību ik sekundi kļuva par spēcīgu magnētu visiem, kam vien bija tiesības tur kāju spert.

Lielais, vēl aizvien neatbildētais jautājums skanēja šādi: vai elektriskās strāvas patēriņš būs tik liels, ka izsmels vispēdējo iespējamo jaudu? Ja atbilde uz to būs «jā», tad vajadzēs atvērt visas apakšstaciju uzkrājumu bankas, atstājot dažus Kalifornijas apvidus pavisam bez strāvas piegādes, izolēt veselus apgabalus. Ārkārtējos apstākļos paredzētā «mazā gaisma» jau darbojās. Kopš pulksten desmitiem no rīta strāvas voltāža, ko KS&A piegādāja saviem patērētājiem, bija samazināta par astoņiem procentiem salīdzinājumā ar normālo piegādi. Strāvas samazinājums deva iespēju nedaudz ietaupīt, taču tas nozīmēja, ka mazjaudas elektroierīces, piemēram, matu žāvēšanas fēni, elektriskās rakstāmmašīnas um ledusskapji saņēma par desmit procentiem mazāk strāvas, bet smagākam darbam paredzētās ierīces bija apcirptas par deviņpadsmit vai divdesmit voltiem. Pazeminātā voltāža, protams, samazināja jebkuras aparatūras darbaspējas, elektromotori spēcīgāk sakarsa un darbojās ar lielāku troksni nekā parasti. Daži kompjūteri bija visai nopietni apdraudēti; ar voltāžas regulētājiem neapgādātie jau bija automātiski izslēgusies un paliks tādā stāvoklī līdz brīdim, kad atjaunosies normāla voltāža. Viens no blakus efektiem bija attēlu sarukšana dzīvokļu televizoros. Taču nopietnus bojājumus šāda īslaicīga jaudas samazināšana nenodarīja. Tas pats sakāms par apgaismojumu — parastās spuldzes bija mazāk spožas nekā citkārt.

Tomēr astoņi procenti bija maksimālais pieļaujamais jaudas samazinājums, tā bija robeža. To pārkāpjot, elektromotori pārkarstu, varbūt pat sadegtu, radot ugunsgrēka draudus. Tas nozīmēja — ja ar daļēju jaudas samazinājumu nepietiks, nāksies pilnīgi noslēgt elektrības piegādi plašiem apgabaliem.

Domāja, ka nākamajās divās stundās viss izšķirsies. Ja KS&A izturēs līdz pēcpusdienas stundām, kad strāvas patēriņš karstās dienās ir visaugstākais, noslodze līdz ritam cik necik samazināsies. Tad, cerot, ka rīt laiks būs mazliet vēsāks, nekādu problēmu vairs nebūs.

Turpretī, ja slodze, kas līdz šim brīdim nemitīgi pieauga, vēl turpinās pieaugt… tad notiks visļaunākais.

Rejs Paulsens tik viegli nepadevās. — Nu, bet paklau, Millij, — viņš uzstāja. — Tev jāpiekrīt, ka šāsdienas laika prognoze tomēr bija smieklīgi aplama.

— Bija, jums taisnība. Ja vēlaties to izskaidrot tik negodīgi un ļauni. — Milisentas Naitas tumšās acis meta dusmu zibeņus. — Bet noliegt nevar arī to, ka virs okeāna novērojams tūkstoš jūdžu garš atmosfēras slānis, ko dēvē par Klusā okeāna Augsto slāni. Meteoroloģijai par to nekas daudz nav zināms, bet dažkārt tas uz vairākām dienām visā Kalifornijā izsit laika prognozēšanu no sliedēm, — un nicīgi vēl piebilda: — Bet varbūt jūs tā esat ietinies savās elektriskajās ķēdēs, ka nespējat izprast vienkāršus dabas likumus?

Paulsens pietvīka. — Nu pagaidi, pagaidi, savaldies mazliet!

Milija Naita nelikās dzirdam. — Teikšu vēl ko. Mēs, meteorologi, sagādājām jums prognozi, godīgu laika apstākļu prognozi. Bet prognoze, ja atceraties, nav nekas vairāk kā prognoze, tā vienmēr atstāj zināmu vietu šaubām. Es jums nedevu padomu samazināt jaudu Medželijā 2. To nolēmāt jūs paši, bet tagad gribat vainu par to uzvelt man.

Pie galda stāvošie pasmējās. — Apvainojusies.

Visi labi zināja, ka liela daļa šāsdienas problēmas tiešām saistāmas ar Medželiju 2.

Medželijā 2 piederēja pie tās KS&A daļas, kas atradās Sakramento ziemeļos un bija liela tvaika spēkstacija ar 600 000 kilovatu jaudu. Bet jau kopš uzcelšanas brīža pirms vairākiem gadu desmitiem Medželijā 2 bija nebeidzamu nepatikšanu avots. Plīsumi tvaika katlā vai citi, vēl nopietnāki bojājumi to ļoti bieži izsita no ierindas. Vēl nesen tā bija nostāvējusi remontā veselus deviņus mēnešus. Viens inženieris reiz ieteicās, ka darbināt Medželiju 2 esot tas pats kā mēģinājums noturēt virs ūdens kuģi, kam radusies sūce.

Iepriekšējā nedēļā Medželijas direktors bija lūdzis, lai Paulsens atļauj 2. ražotni slēgt un saremontēt sūci tvaika katlā, «pirms», kā viņš izteicās, «tas nelaimīgais tējaskatls sašķīst lupatās». Līdz vakardienai Paulsens nelokāmi bija sacījis — nē. Pat pirms pašreizējā karstuma iestāšanās un arī tāpēc, ka negaidot bija slēgta remontēšanai kāda cita ražotne,

Medželijas 2 strāva bija sistēmai nepieciešama. Kā vienmēr, tā bija prioritāšu sabalansēšana, kas lāgiem nozīmēja uzņemties risku. Iepriekšējā vakarā, izlasījis laika prognozi, kas nākamajā dienā solīja vēsāku laiku, un apsvēris visus apstākļus, Paulsens beidzot piekrita un ražotne nekavējoties pārtrauca darbību, lai to atsāktu pēc vairākām stundām, kad tvaika katls būs atdzisis. Šai rītā Medželija 2 stāvēja dīkā, un no vairākiem tvaika katla vadiem bija izgrieztas bojātās cauruļu daļas. Kaut arī Medželija 2 bija izmisīgi nepieciešama, tā vēl dienas divas nevarēs atgriezties ierindā. — Ja prognoze būtu bijusi atbilstoša īstenībai, Medželija 2 nebūtu apturēta, — Paulsens nīgri nomurdēja.

Priekšsēdis papurināja galvu. Viņš bija noklausījies pietiekami daudz. Izmeklēšanu varēs sarīkot vēlāk. Šis nudien nebūtu īstais brīdis.

Nims Goldmens bija turpinājis apspriedi dispečeru konsolē. Tagad viņa spēcīgā balss pārskanēja visas pārējās, kad viņš paziņoja:

—   Pēc pusstundas strāvas sāks pietrūkt. Par to vairs nav nekādu šaubu. — Viņš paraudzījās lejup uz priekšsēdi. — Man šķiet, mums vajadzētu brīdināt masu saziņu. Lai televīzija un radio izziņo brīdinājumus.

—   Dariet to, — Ilamfrijs noteica. — Un mani lai kāds pa telefonu savieno ar gubernatoru.

—  Tūliņ, ser, -apsolīja viens no asistentiem un ķērās pie telefona.

Nims Goldmens jau zvanīja preses sektoram, kas atradās citā ēkā. Viņš zināja, ka tur paziņojums aizkavēts netiks. Preses dienests bija šai ziņai sagatavots. Parasti, normālos apstākļos, pārrāvumi strāvas piegādē ir zināmi tikai pavisam nedaudziem cilvēkiem pašā apvienībā; tagad šī vēsts izies pasaulē. Pirms vairākiem mēnešiem, apspriežot dažādus publikācijas veidus, tika nolemts: ja un kad rastos nepieciešamība samazināt vai noslēgt strāvas piegādi, nosaukt tos par «ritošajiem aptumsumiem». Tas bija apvienības preses sektora izgudrojums, lai uzsvērtu strāvas atslēguma īslaicību, kā ari to, ka atslēgumi sadalīti godīgi un ka neviens apvidus necieš vairāk par pārējiem. Apzīmējums «ritošie aptumsumi» bija kādas jauniņas sekretāres garabērns, kad viņas vecākie un labāk atalgotie kolēģi nebija ne pie kāda gala tikuši, lai šo procesu kaut kā piedienīgi nosauktu. Viens no noraidītajiem priekšlikumiem skanēja «kārtējais īssirgums».

—   Esmu sazvanījis gubernatora kanceleju, ser, — dispečera palīgs ziņoja Ērikam Hamfrijam. — Viņi sacīja, ka gubernators patlaban atrodoties savā rančo netālu no Stoktonas. Šie pūlēšoties ar viņu sazināties. Lūdza, lai jūs paliekot pie telefona.

Priekšsēdis palocīja galvu un paņēma klausuli. Aizsedzis membrānu ar plaukstu, viņš pavaicāja:

—   Vai kāds zina, kur atrodas galvenais? — Nebija vajadzīgs paskaidrojums, kas varētu būt «galvenais». Tas zīmējās tikai un vienīgi uz galveno inženieri — rāmo, nesatricināmo skotu Valteru Tolbotu, kurš drīz grasījās iet pensijā un kura viedais prāts sarežģītās situācijās bija leģendārs.

—   Jā, — Nims Goldmens atbildēja. — Viņš aizbrauca paskatīties uz Lielo Lilu.

Priekšsēdis sarauca pieri un bažīgo noprasīja: — Ceru, ka tur nav nekas nelāgs atgadījies.

Visu acis instinktīvi pievērsās panelim ar informāciju, uz tā: La Mission Nr. 5. Tas bija Lielais Lils — jaunākais un jaudīgākais ģenerators ražotnē La Mission, kas atradās piecdesmit jūdžu ārpus pilsētas.

Lielais Lils — Pensilvānijas Lilienu rūpnīcā izgatavotais ģenerators, kuru kāds žurnālists nodēvēja par Lielo Lilu un kuram šī iesauka pielipa un palika — bija monstrs, kas ražoja vienu un ceturtdaļmiljona kilovatu strāvas. Tā dzinējspēks bija nafta milzīgos daudzumos, kas ražoja karsētus tvaikus gigantisko turbīnu darbināšanai. Sākotnēji Lielajam Lilam uzradās bargi kritiķi. Plānošanas stadijās daži eksperti apstrīdēja un nosauca par vistīrāko neprātu būvēt tik lielu ģeneratoru, tādā veidā pārāk paļaujoties uz vienu vienīgu enerģijas ražotāju. Viņi pat izteica pavisam nezinātnisku salīdzinājumu par lielu daudzumu olu vienā grozā. Citi eksperti tādai nostādnei pretojās, apgalvojot, ka tik masveidīgi ražota elektrība ir lētāka. Otrējie uzvarēja un līdz šim bija pierādījuši savu taisnību. Divos gados, kas pagājuši kopš milzīgā ģeneratora iedarbināšanas, tas, salīdzinājumā ar mazākajiem ģeneratoriem, darbojies nevainojami, bija ekonomiski daudz izdevīgāks agregāts, uz ko varēja paļauties, un nesagādāja nekādas raizes. Šodien enerģijas kontrolcentrā varēja pārliecināties, ja Lielais Lils viens pats, strādājot ar maksimālu jaudu, saražo veselus sešus procentus no kopējā devuma.

—     Šodien no paša rīta mums ziņoja par vibrācijām turbīnā, — Rejs Paulsens paskaidroja priekšsēdim. — Mēs ar galveno apspriedāmies. Nolēmām, ka viņš aizbrauks un apskatīsies, kamēr stāvoklis vēl nav kritisks.

Hamfrijs piekrītot palocīja galvu. Šeit jau galvenajam arī patlaban nebija nekas darāms. Bija vienīgi patīkami un droši just, ka viņš ir tuvumā.

—  Gubernators pie aparāta, — telefonā ziņoja operators. Un mirkli vēlāk pazīstama balss sveicināja: — Labdien, Ērik.

—   Labdien, ser, — priekšsēdis atsaucās. — Man diemžēl jāziņo nepatīkamas vēstis…

Un tad tas notika.

Uz informācijas banku sienas zem uzraksta La Mission Nr. 5 iedūcās signāls, tam sekoja ātri, īsi piesitieni. Tai pašā acumirklī sāka mirgot dzeltenas un sarkanas brīdinātājuguntiņas. 5. ražotnes darba rādītājadata pasvārstījās un tad piepeši nokrita līdz pašai pamatnei.

—  Ak Dievs! — kāds aizžņaugtā balsī iesaucās. — Lielais Lils apstājies.

Par to varēja nešaubīties, jo visi rādītāji noslīdēja līdz nullei.

Reakcija bija zibenīga. Vienā mirklī kompjūteri deva komandu apturēt strāvas riņķojumu simtos augstsprieguma transformatoros un apakšstacijās un paglāba sistēmu. Taču jau šajā pašā brīdī tāda rīcība pilnīgi apdzēsa gaismu un apturēja darbību plašos apvidos. Paies divas vai trīs sekundes, un miljoniem cilvēku visās nozarēs — fabriku strādnieki, kantoru darbinieki, fermeri, namamātes, pircēji, pārdevēji, restorānu apkalpotāji, poligrāfiķi, pakalpojumu dienestu darbinieki, frizieri, biržas mākleri, viesnīcu īpašnieki, kinooperatori un režisori, bārmeņi, pasta šķirotāji, tramvaju vadītāji, televīzijas darbinieki un skatītāji, vīndari, ārsti, zobu tehniķi, veterināri, sportisti… un tā varētu uzskaitīt līdz bezgalībai… neviens vairs nespēs turpināt darbu, kam tikko vēl bija nodevies.

Ēkās lifti iestrēga un palika starp stāviem. Lidostās, kur mutuļoja visdzīvākā rosība, piepeši viss sastinga, nekas vairs nefunkcionēja. Satiksmes signālugunis uz ielām un šosejām apdzisa, izcēlās neiedomājams satiksmes haoss.

Vairāk nekā astotdaļā Kalifornijas, teritorijā, kas pārsniedz Šveices platību un ko apdzīvo apmēram trīs miljoni cilvēku, piepeši pilnīgi apstājās dzīve. Tas, kas vēl tikai pirms īsa brīža likās iespējams drauds, nu bija kļuvis par baismīgu īstenību, kas iedvesa šausmas un bailes.

Komunikāciju kontrolcentra konsolē, kuru speciāli pievadi pasargāja no strāvas zuduma, visi trīs dispečeri strādāja drudžaini, pārraidot ārkārtējās situācijas instrukcijas, pa telefonu dodot rīkojumus spēkstacijām un strāvas sadales kontrolieriem, meklējot un izmantojot visus iespējamos informācijas avotus. Viņiem vēl ilgi būs darba pilnas rokas, taču ar kompjūteriem bija jātiek galā tūliņ.

—   Hei, — telefonā iesaucās gubernators, kas patlaban sarunājās ar Ēriku Hamfriju. — Nupat apdzisa visas ugunis.

—   Es zinu, — priekšsēdis atteica, — tieši tādēļ es jums zvanīju.

Citā telefonā, kas bija tiešā līnijā savienots ar La Mission kontrolpunktu, Rejs Paulsens kliedza pilnā galvā:

—   Kas jums, ellē, tur notiek? Kas notiek ar Lielo Lilu?

2.

Eksplozija Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības La Mission spēkstacijā bija notikusi bez brīdinājuma. Pirms pusstundas bija ieradies apvienības galvenais inženieris Valters Tolbots, lai pārbaudītu naktī konstatēto vieglo vibrāciju vienā no turbīnām. Par to naktī bija ziņots no La Mission Nr. 5 ģeneratora Lielais Lils. Galvenais inženieris bija kalsns, gandrīz zirneklīgi tieviem locekļiem. No ārpuses šķietami skarbs, tomēr īstenībā bagātīgi apveltīts ar draisku humoru, runāja ar stipru Glāzgovas akcentu, kaut gan pēdējos četrdesmit gados vienīgā saikne ar Skotiju bija nedaudzie Bērnsa piemiņas sarīkojumi Sanfrancisko. Viņam patika visu darīt nesteidzoties. Arī Lielo Lilu viņš pārbaudīja lēni un pamatīgi, un viņu pavadīja spēkstacijas pārzinis, maiga izskata inženieris Dānieļi, kas drīzāk līdzinājās tipiskam zinātniekam. Milzu ģenerators visu laiku ražoja strāvu, kuras pietika, lai iekvēlinātu vairāk nekā divdesmit miljonus vidēju apgaismes spuldžu.

Galvenā inženiera un spēkstacijas pārziņa ietrenētā dzirde uztvēra dziļi turbīnas iekšienē vieglu vibrāciju, kas nedaudz atšķīrās no parastās vienmērīgās šņākoņas. Taču beidzot, kad bija izdarītas visas nepieciešamās pārbaudes, Tolbots noteica:

— Nevaid nekā tāda, par ko vajadzētu uztraukties. Resnulīte pukstēs vien mierīgi tālāk. Un tuvāk šo apskatīsim tad, kad būs beigusies lielā karstuma panika.

Abi vīri stāvēja blakus Lielajam Lilam uz metāla režģa, kas veidoja katedrālei līdzīgās turbīnu zāles grīdu. Nenormāli milzīgais turbīnģenerators ielas kvartāla garumā bija uztupināts uz betona pjedestāliem, kuri savukārt veidojās no septiņiem masīviem izliekumiem, kas izskatājās kā milzu vaļu muguras. Tieši zem tiem atradās milzīga tilpne, kuras saspiestais, no tvaikakatla ieplūdušais tvaiks pa vadiem sadalījās turbīnās. Abiem vīriešiem galvā bija aizsargķiveres un ausu aizsegi. Taču nenieka šie aizsarglīdzekļi viņus neglāba eksplozijas brīdī, drausmīgajā rēkoņā, kas nodārdēja nākamajā mirklī. Galvenais inženieris un spēkstacijas pārzinis Dānieļi saņēma tiešo spēcīgam dinamīta sprādzienam līdzīgo karstā tvaika strāvu, kas trīs pēdu platumā izšāvās turbīnu zālē. Tai līdztekus izplūda šaurāka verdošas naftas straume. Reizē ar baismo pērkondārdu starp režģiem, uz kuriem stāvēja abi vīrieši, mutuļiem izgāzās tūkstoš Fārenheita grādu sakarsētais ar 2 400 mārciņu spiedienu uz kvadrātcollu valdītais gaiss.

Vienā acumirklī viņi abi bija pagalam. Vārda tiešā nozīmē izvārījās kā dārzeņi «ātrajā» katlā. Vēl pēc dažām sekundēm visa telpa bija melnu dūmu pilna, jo bija pārplīsis naftas vads, nafta dega, un tajā sprēgāja metāla atlūzas.

Divi krāsotāji strādāja uz sastatnēm augstu virs turbīnu zāles. Bīdamies nosmakt dūmos, viņi gribēja paglābties uz laipām kādas piecpadsmit pēdas augstāk un, dūmu biezumā neko nesaredzēdami, rausās turp, nesataustīja pakāpienus, nogāzās zemē un arī dabūja galu.

Vienīgi' spēkstacijas kontroltelpā, kas atradās divsimt pēdu tālāk un bija cieši noslēdzamu durvju aizsargāta, izdevās uzsākt cīņu pret smago nelaimi. Kāda tehniķa ātrā reakcija pie kontrolpaneļa ar automātisko ierīču palīdzību apturēja Lielo Lilu, saglābjot milzu turbīnģeneratora svarīgākās daļas.

La Mission Nr. 5 spēkstacijā tagad bija paredzams vairākas dienas smags izmeklēšanas darbs, kad eksperti izmisīgi rakņāsies pa postījuma vietu, bet šerifa un FIB ierēdņi klaušinās un pratinās cilvēkus, lai izzinātu cēloņus un apstākļus. Taču ļoti drīz radās aizdomas, ka notikusi sabotāža, un vēlāk izdevās pierādīt, ka tā patiesi bijis.

Beigu beigās savāktā informācija nešaubīgi apliecināja, ka iespējams visai precīzi reproducēt gan pašu eksploziju, gan arī notikumus, kas bija norisinājušies pirms tās.

Tanī priekšpusdienā pulksten 11.40 spēkstacijas galvenajiem vārtiem kājām tuvojies vidēja auguma baltais vīrietis ar bālu, gludi skūtu seju. Uz acīm tam bijušas brilles metāla ietvarā. Nācējs bijis ģērbies Pestīšanas armijas virsnieka formā. Rokā tas turējis portfeli, kādu parasti nēsā diplomāti.

Kad sargs pie vārtiem apvaicājies pēc viņa vajadzības, vīrietis uzrādījis vēstuli, kas it kā bijusi rakstīta uz Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības vēstuļpapīra. Tā bijusi atļauja apmeklētājam ierasties apvienībā, lai lūgtu materiālu palīdzību kādam Pestīšanas armijas žēlsirdības pasākumam, proti, brīvpusdienu noorganizēšanai trūcīgu ģimeņu bērniem.

Vārtsargs bija paskaidrojis Pestīšanas armijas cīnītājam, ka tam jādodas uz spēkstacijas pārziņa kabinetu un tur jāceļ sava vēstule priekšā. Sargs laipni izstāstījis ceļu, pa kādu jāiet, lai nokļūtu pārziņa darbistabā, kas meklējama spēkstacijas galvenās ēkas otrajā stāvā. Tās ieeju no vārtiem nevarēja saredzēt. Apmeklētājs bija devies norādītajā virzienā.

Pēc tam sargs svešo redzējis tikai apmēram divdesmit minūtes vēlāk atgriežamies un izejam ārā pa vārtiem. Portfelis viņam joprojām bijis rokā.

Pēc stundas notika eksplozija.

Vēlāk tiesas izmeklēšanā tika atgādināts — ja apsardze būtu bijusi stingrāka, tad šādam apmeklētājam nebūtu atļauts bez pavadoņa staigāt pa spēkstacijas teritoriju. Bet KS&A apvienībai, gluži tāpat kā visām citām komunālās apkalpošanas iestādēm, apsardze sagādāja zināmas problēmas. Noorganizēt stingru apsardzi milzīgajās platībās, kur izvietoti dažādi apkalpes dienesti, noliktavas, apakšstacijas, plaši izkaisītas pārvaldes telpas, divas savā starpā savienotas galvenās vadības augstceltnes, nozīmētu izšķiest veselu bagātību. Laikā, kad nemitīgi cēlās degvielas cenas, pieauga algas un citi ražošanas izdevumi, bet patērētāji sūdzējās, ka elektrība ir pārāk dārga, no šādiem papildizdevumiem vajadzēja atteikties. Ievērojot visus šos apsvērumus, apsardzes darbinieku bija maz, komunālo pakalpojumu uzņēmumu apsardzes programmas visai dekoratīvas un tajās iekalkulēts zināms risks.

La Mission spēkstacijā risks bija izrādījies pārāk augsts, jo par to tika samaksāts ar četru cilvēku dzīvībām.

Policija izmeklēšanas gaitā konstatēja vairākus faktus. Šķietamais Pestīšanas armijas virsnieks bijis krāpnieks, droši vien ietērpies zagtās drānās. Viņa uzrādītā vēstule, rakstīta uz oficiāla KS&A vēstuļpapīra, kas nebija grūti iegūstams, bijusi skaidrs viltojums. Apvienība nekādā ziņā nebūtu pieļāvusi, lai tās darbinieki tiktu šādā veidā apgrūtināti. Nebija arī konstatējams neviens, kas šādu vēstuli būtu rakstījis. Vārtsargs neatcerējās, ka būtu izlasījis vēstules parakstītāja uzvārdu — tas esot bijis visai kricelīgs.

Beigās tika noskaidrots, ka viltvārdis, kas uzdevās par Pestīšanas armijas virsnieku, iekļuvis pārvaldes ēkā, nebija vis devies uz spēkstacijas pārziņa darbistabu, bet gan pa metāla pakāpieniem uzkāpis starpstāvā tieši zem turbīnu zāles. Šis stāvs, tāpat kā nākamais virs tā, nebija nošķirts ar starpsienām. Pa tvaika cauruļvadu tīklojumu un augšējā stāva metāla režģu grīdu skaidri varēja saredzēt vairāku La Mission ģeneratoru apakšējās daļas. Ģenerators Nr. 5, respektīvi Lielais

Lils, savu izmēru un blakus esošās iekārtas dēļ nebija sajaucams ne ar vienu citu.

Varbūt viltvārdis bija jau priekšlaikus ievācis informāciju par spēkstacijas plānojumu, kaut gan tas nemaz nebūtu bijis vajadzīgs. Galvenā ģeneratoru ēka La Mission īstenībā nebija nekas cits kā milzīga kaste. Viņš varēja arī būt informēts par to, ka La Mission, gluži tāpat kā visas citas modernās spēkstacijas, bija maksimāli automatizēta un to apkalpoja pavisam neliels cilvēku skaits, tādēļ viņš nenovērots varēja it mierīgi kustēties un rīkoties.

Nebija gandrīz nekādu šaubu, ka terorists pagājis tieši zem Lielā Lila un tur atvēris savu portfeli, kurā atradās dinamīta bumba. Droši vien viņš bija paraudzījies visapkārt, meklēdams bumbai vietu, kur tā mazāk durtos acīs. Jādomā, ka vispiemērotākais viņam būs licies metāla atloks netālu no divu tvaika vadu savienojuma. Uzstādījis laika mehānismu, viņš bija tur novietojis bumbu. Tieši vietas izvēlē tehnisko zināšanu trūkums viņu pievīla. Ja būtu bijis labāk izskolots, viņš spridzekli būtu novietojis tuvāk ģeneratora galvenajai asij, kur tas nodarītu daudz lielāku postu, iespējams, būtu laupījis Lielajam Lilam darbaspējas vai uz veselu gadu.

Spridzekļa eksperti apstiprināja, ka tā tiešām varēja notikt. Viņi konstatēja arī, ka spridzeklis bijis konusveida dinamīta bumba, kas sprāgstot dod triecienu uz priekšu kā lode, šai gadījumā trieciens nav bijis virzīts uz tvaikakatlu, bet gan uz vienu no tvaika cauruļvadiem.

Novietojis spridzekli, — eksperti turpināja savu hipotēzi, — sabotieris netraucēts pametis galveno ēku un devies uz vārtiem, aiziedams no spēkstacijas vēl mazāk ievērots, nekā atnākot. Sākot ar šo mirkli, par viņa gaitām nevienam vairs nekas nebija zināms. Neraugoties uz ļoti rūpīgo izmeklēšanu, neizdevās nenieka noskaidrot par viņa identitāti. Tiesa gan, kādai radiostacijai pa telefonu piezvanīja kādas revolucionāras pagrīdes grupas — Brīvības draugu — vārdā, paziņojot, ka grupa uzņemas atbildību par sprādzienu. Taču policijai nebija nekādas informācijas ne par šīs grupas apmešanās vietu, ne sastāvu.

Tas viss tomēr notika vēlāk. Turpmākās deviņdesmit minūtes pēc eksplozijas spēkstacijā La Mission valdīja haoss.

Ugunsdzēsējiem, kas ieradās pēc automātiskā trauksmes signāla, nācās ļoti grūti noslāpēt naftas un smēreļļas ugunsgrēku turbīnu zālē un apakšējā stāvā, kā arī izkliedēt biezos, melnos dūmus. Kad beidzot gaiss bija cik necik attīrīts, varēja piekļūt četriem bojā gājušajiem un aizvākt līķus. Galvenā inženiera un spēkstacijas pārziņa mirstīgās atliekas gandrīz nebija atpazīstamas, viens no darbiniekiem šausmās izdvesa, ka tie izskatoties kā novārīti vēži… tik neganti karstie tvaiki bija viņus izkropļojuši.

Steidzīga 5. ražotnes pārbaude uzrādīja, ka bojājumi ir visai niecīgi. Viens balsts, kas bija sasprādzis, eksplodējot smēreļļas tvertnei, būs jāatjauno. Tas arī bija viss, ieskaitot sasprāgušo tvaika cauruļu atjaunošanu, un neilgs vairāk par nedēļu, pēc tam milzenis no jauna atsāks darboties. Kā ironiska sakritība jāpiemin, ka Šai pašā reizē tika salabota arī nenozīmīgā vibrācija turbīnā, kuru pārbaudīt spēkstacijā bija ieradies galvenais inženieris.

3.

— Elektrības sadales sistēma, kas neparedzētā kārtā pārtrauc piegādi plašam apvidum, — Nims Goldmens pacietīgi skaidroja, — ir gandrīz vai pielīdzināma bērnu rotaļai ar kāršu kavu «Uzlasi nu!», kad vienu mirkli jūs redzat otram rokā kārtīgu kāršu paciņu, bet jau nākamajā mirklī bez brīdinājuma grīda piešķiesta ar kārtīm, un tās pa vienai vien ļoti īsā brītiņā jāuzlasa.

Viņš patlaban atradās novērošanas galerijā — nedaudz augstāk par Enerģijas kontrolcentru, no kura to atdalīja stikla siena.

Pirms īsa brītiņa tur bija ielaisti laikrakstu, televīzijas un radio reportieri. Tie bija atsteigušies uz KS&A no savām dažādajām darba vietām, un apvienības viceprezidente reklāmas un saziņas darbā Terēza van Būrena bija palūgusi Nimu uzņemties apvienības spīkera lomu sarunās ar presi. Rezultātā izvērtās improvizēta preses konference.

Daži no preses ļaudīm jau sāka izskatīties nedraudzīgi, jo tiem likās, ka nule dzirdētā atbilde uz viņu jautājumiem bijusi pārāk virspusēja. — Dieva dēļ! — protestēdama iesaucās Califomia Examiner korespondente Nensija Molino. — Pasaudzējiet jel mūs un nebarojiet ar nodeldētiem bērnišķīgiem salīdzinājumiem, pastāstiet mums to, ko, šurp atbraukuši, gribam uzzināt. Vai atgadījies kas ļauns? Kas par to ir atbildīgs? Kas, ja vispār kaut kas, tiks darīts, lai kļūmi novērstu? Kad atkal uzradīsies strāva?

Mis Molino bija ļoti enerģiska, skadri glīta un pievilcīga — augstie, izcilnie vaigukauli piešķīra sejai augstprātīgu izteiksmi, un brīžiem viņa tiešām bija augstprātīga, taču viņas parastajā sejas izteiksmē ziņkāre jaucās ar skepticismu, kas savukārt jau gandrīz sasniedza nicināšanas robežu. Viņa bija arī eleganta un vijīgo augumu allaž ietērpa ļoti labās drēbēs, un viņa bija tumšādainā. Profesijā mis Molino bija iedibinājusi sev reputāciju dažādu netīru darījumu izpētē, vēlāk pētījumu rezultātus parādot atklātībā. Nims uz viņu skatījās tā, kā būtu skatījies uz garu, nešķīsti smailu lāsteku. Viņa savos rakstos jau agrāk bija pierādījusi, ka pret KS&A nekādu kvēlu mīlestību nejūt.

Tagad vairāki citi reportieri ar galvas mājieniem atbalstīja viņas jautājumus.

—  Ļauns ir tas, ka La Mission spēkstacijā notikusi eksplozija, — Nims sacīja, apspiezdams impulsu atcirst jautātājai asi un rupji. — Mums ir pamats domāt, ka vismaz divi mūsu darbinieki aizgājuši bojā, taču pagaidām tur vēl plosās naftas izraisīts ugunsgrēks, viss tīts vienos biezos dūmos, tā ka pašreiz neko sīkāk vēl nezinām.

Kāds reportieris ievaicājās: — Vai ir zināmi abu bojā gājušo vārdi?

—  Jā, bet tos mēs vēl nenodosim atklātībai, iekams nav paziņots mirušo piederīgajiem.

Vai jums ir zināms eksplozijas cēlonis?

—   Nē.

Mis Molino asi noprasīja: — Kas būs ar strāvu?

—   Zināma daļa strāvas jau ir atgūta, — Nims atbildēja. — Atlikušā iztrūkuma lielākā daļa būs atgūta pēc četrām, visvēlākais pēc sešām stundām. Un pilnīgi normāls stāvoklis tiks sasniegts līdz vakaram.

Normāls, Nims nodomāja, izņemot Valteru Tolbotu. Vēsti par galvenā inženiera klātbūtni eksplozijā un par visai droši pieņemamo bojāeju Enerģijas kontrolcentrs bija saņēmis tikai pirms dažām minūtēm, un Nimu tā bija pagalam satriekusi. Ar galveno inženieri viņu saistīja ilga, cieša draudzība, un viņš vēl nebija paguvis aptvert šās ziņas realitāti, nedz arī bēdāties, un zināja, ka vēlāk tas viss notiks. La Mission stacijas pārzini Dānieļi viņš bija pazinis tikai pavirši, tālab šis zaudējums, kaut arī traģisks, tomēr likās tālāks. Caur skaņu izolējošo stikla sienu Nims redzēja blakus Enerģijas kontrolcentrā steidzīgu rosīsanos uz konsoles un ap to. Viņš vēlējās, cik vien drīz iespējams, tikt atpakaļ uz turieni.

—   Vai rīt atkal gaidāma elektrības atslēgšana? —jautāja kāds radiokorespondents.

—    Nebūs, ja beigsies lielais karstums, un, jādomā, tas beigsies.

Tā kā jautājumi turpinājās, Nims sāka žurnālistiem skaidrot maksimālā noslogojuma problēmas ļoti karstā laikā.

—   Tātad īstenībā jūs gribat sacīt, — Nensija Molino asi ierunājās, — ka jūs šeit nebijāt ieplānojuši, nebijāt paredzējuši un pieļāvuši neko tādu, kas izrautu jūs no iesīkstējušās kārtības.

Nims pietvīka. — Kaut ko ieplānot var vienīgi tik tālu…

Šis teikums palika nepabeigts.

Galerijā ienāca apvienības preses direktore Terēza van Būrena, kas uz brīdi bija no turienes izgājusi. Tā bija strupa, apaļīga, kustīga sieva, gadus četrdesmit piecus veca, pastāvīgi ģērbusies saburzītā linaudekla kostīmā ar ērtām, brūnām sporta kurpēm kājās. Mati viņai bieži vien bija izspūruši, un viņa drīzāk izskatījās pēc mājas darbos pagalam notriektas namamātes nekā pēc tik varenas organizācijas vadošas darbinieces.

—   Man ir kaut kas paziņojams, — misis van Būrena sacīja. Balss viņai runājot mazliet aizrāvās, un papīrs, ko viņa turēja rokā, trīcēja. Telpā iestājās klusums.

—    Mēs tikko uzzinājām, ka bojā aizgājuši četri cilvēki. Visi četri bija apvienības darbinieki un zaudējuši dzīvību, eksplozijas brīdī atrazdamies darbā. Piederīgajiem ir paziņots, tāpēc tagad varam ari jums izpaust viņu vārdus un sniegt īsus biogrāfiskus datus, ar kuriem pēc pāris minūtēm jūs iepazīstināsim. Bez tam man dotas tiesības jums paziņot, ka vēl gan nav tieši pierādīts, tomēr pastāv aizdomas, ka notikusi sabotāža.

Izmantodams jautājumu krusu, kas tagad nobira, Nims nemanot izgāja ārā.

Soli pa solim Enerģijas kontroles centra vadībā sakārtojās iedragātā strāvas sagādes sistēma.

Komunikāciju konsolē galvenais dispečers žonglēja ar diviem telefoniem un piedevām vēl manipulēja dažādu pogu bateriju un dalīja mazāk nozīmīgus rīkojumus palīgiem, izmisīgi pūloties atjaunot saziņu ar citām apakšstacijām; tās bija automātiski iedarbinātas, kolīdz Lielais Lils pārstāja darboties. Kad Klusā okeāna piekrastes starpštatu kontakti bija atjaunoti, galvenais dispečers atlaidās dziļāk savā pelēkajā grozāmajā metāla krēslā un izdvesa skaļu nopūtu. Viņš pameta īsu skatienu sāņus un redzēja atgriežamies Nimu.

— Esam puslīdz atkal uz kājām, mister Goldmen.

No šiem vārdiem Nims saprata, ka puse aptumšotās platības atkal pilnībā atguvusi strāvas piegādi un ka atjaunotnes process turpinās. Noslēgt strāvas padevi jebkurā vietā kompjūters spēja ātrāk, nekā tas būtu izdarāms ar jebkādiem citiem saziņas līdzekļiem, turpretī strāvas pieslēgšanai no jauna bija nepieciešams no Enerģijas kontrolcentra vadīts tehniķu darbs.

Prioritāti baudīja pilsētas — gan lielās, gan arī mazākās. Tad pamazām apgabalā aiz apgabala tika atjaunota strāvas padeve, pirmām kārtām aprūpējot tos apvidus, kur bija koncentrēti rūpniecības uzņēmumi. Pēc tam sekoja ciemi un ciemati. Strāvas saņēmēju saraksta pašā beigu galā palika lauku savrupnieki, kas dzīvoja atšķirtībā no blīvi apdzīvotām vietām.

Tika ievēroti arī daži izņēmumi. Priviliģētā stāvoklī bija slimnīcas, ūdensvada un kanalizācijas iestādes, telefona centrāles. Tiesa, šāda veida iestādēm un uzņēmumiem parasti bija pašiem savi enerģijas avoti, tomēr visu vajadzību apmierināšanai to jauda nebija pietiekama. Un tad bija vēl dažas pavisam speciālas rezerves enerģijas padevei.

Galvenais dispečers patlaban pievērsās kādai līniju kartei, par kuru patlaban risinājās saruna pa telefonu. Šī karte bija sētin nosēta ar dažādu krāsu aplīšiem.

Nogaidījis pauzi nebeidzamajās telefona sarunās, Nims iejautājās: — Kas tā par karti?

Dispečers pārsteigts palūkojās uz viņu. — Vai jūs par to nekā nezināt?

Nims papurināja galvu. Pat plānošanas viceprezidents nudien nevarēja pārzināt līdz pēdējam visas sīkās un sīkākās līnijas un novirzienus tik milzīgā uzņēmumā kā KS&A.

—   Tur atzīmētas dzīvības uzturēšanai nepieciešamās ierīces privātās mājās. — Galvenais dispečers pamāja vienam no palīgiem, piecēlās no krēsla un palaida palīgu savā vietā.

—    Man kādu mirkli vajadzīga atelpa. — Galējā pagurumā viņš pārvilka plaukstu sirmajiem matiem un izklaidīgi iebāza mutē dželusīla tableti.

Tādā veidā uz brīdi atslogojies, galvenais dispečers izpleta raibo karti.

—   Tie sarkanie aplīši apzīmē dzelzs plaušas — elpošanas ierīci, kā to tagad dēvē, zaļie nozīmē nieru dialīzes aparatūru. Oranžie aplīši norāda, kur uzstādīti skābekļa pievades aparāti zīdaiņiem. Šādas kartes mums ir visādām vajadzībām un nepieciešamajā daudzumā. Mēs turam tās pastāvīgā kontrolē un kārtībā. Mums palīdz slimnīcas, kas ir informētas par dzīvokļiem, kur novietots ikviens no šiem aparātiem.

—   Nupat jūs aizpildījāt lielu tukšumu manās zināšanās, — Nims konstatēja. Viņš vairs nespēja novērst acis no kartes, kas bija viņu pilnīgi pārņēmusi savā varā.

—   Vairumam šo cilvēku, kas atkarīgi no mākslīgiem dzīvības uzturētājiem, bez parastā elektrības pievada ir vēl arī baterijas ārkārtējiem gadījumiem, — dispečers turpināja.

—   Tomēr ikviens traucējums vispārējā enerģijas piegādē var viņiem nozīmēt traumu. Tātad — ko mēs darām? Vispirms ātri pārbaudām stāvokli un, ja nepieciešams, dodamies turp ar portatīvu ģeneratoru.

—   Bet mums taču nav tik daudz portatīvo ģeneratoru, lai izlīdzētu tik plašos enerģijas padeves pārtraukumos kāds bija šodien.

—    Nē, un mums arī nav speciālu komandu, kas apstaigātu mājas. Šodien mums laimējās. Visi klienti tika pārbaudīti. Bešā nebija palicis neviens no dzīvības uzturēšanas aparātiem. — Dispečers norādīja uz karti. — Tagad visās šeit atzīmētajās vietās esam atjaunojuši strāvas padevi.

Apziņa, ka līdztekus rūpniecības milzeņiem eksistē tik neliela cilvēku kopa, kuriem tiek veltīta uzmanība, par kuriem rūpējas, Šķita patiesi aizkustinoša un nomierinoša. Nims vēl joprojām pētīja karti, ļaudams acīm slīdēt pār adresēm. Viņš ievēroja kādu ielu krustojumu, ko labi pazina. Leikvūda un Balboa ielas. Pie kādas dzīvojamās mājas, kurai viņš bieži brauca garām, bija pievilkts sarkans aplītis. Līdzās arī uzvārds: «Slouns». Acīmredzot tas ir cilvēks ar dzelzs plaušām. Slouns — kāds viņš ir, šis Slouns?

Viņa apceri iztraucēja spēja uzruna: — Mister Goldmen, ar jums vēlas runāt priekšsēdis. Viņš zvana no La Mission. — Nims paņēma klausuli, ko pasniedza viens no dispečera palīgiem.

—   Nim, — sacīja Ēriks Hamfrijs, — jūs Valteru Tolbotu pazināt tuvāk personiski, vai ne? — Arī šajā smagajā, kritiskajā brīdī priekšsēža balss skanēja tikpat nosvērti un cienīgi kā vienmēr. Tikko saņēmis pirmo vēsti par eksploziju, viņš nekavējoties sēdās savā limuzīnā un kopā ar Reju Paulsenu aizdrāzās uz La Mission.

—    Jā, — Nims atteica, — mēs ar Valteru bijām labi draugi. — Viņš skaidri juta, ka balss aizķeras un ka tālu nav arī asaras. Jau gandrīz no pirmajām dienām, kad pirms vienpadsmit gadiem Nims sāka darba gaitas Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā, viņi abi ar galveno inženieri bija viens otram iepatikušies. Bija neiespējami iedomāties, ka nekad vairs nebūs draudzības un savstarpējās uzticēšanās.

—   Un kā ar Valtera sievu? Vai ari viņu jūs pazīstat?

—   Ardaitu? Pazīstu viņu ļoti labi. — Nims juta, ka priekšsēdis vilcinādamies apklusis, un jautāja: — Kā tur laukā izskatās?

—   Nejēdzīgi. Es nekad mūžā nebiju redzējis karstā tvaikā noplaucētus cilvēku ķermeņus. Un ceru, ka nekad vairs arī nenāksies to redzēt. Viņiem vairs nav ne kripatiņas ādas. Tikai vienas drausmīgas čulgas, zem kurām viss skaidri saredzams. Sejas nav iespējams atpazīt. — Vienu mirkli šķita, ka arī Ērika Hamfrija savaldība sabruks, bet tad viņš tūdaļ saņēmās. — Tāpēc man ļoti gribētos, lai jūs iespējami drīz sastaptos ar misis Tolbotu. Cik noprotu, viņa ir ļoti satriekta, par ko, zināms, nav jābrīnās. Kā tuvs draugs jūs varētu sniegt palīdzīgu roku. Man ļoti gribētos arī, lai jūs viņu atrunātu no vēlēšanās redzēt vīra mirstīgās atliekas.

—   Žēlīgā debess, Ērik! — Nims iesaucās. — Kālab lai to daru es?

—   Pavisam vienkārša iemesla dēļ. Kādam tas ir jādara, un jūs acīmredzot esat ar abiem tuvāk pazīstams nekā jebkurš cits no mums. Es palūdzu arī vienu Dānieļi draugu, lai aiziet pie viņa sievas, tieši tādu pašu apsvērumu dēļ.

Nimam gauži gribējās atcirst: «Kālab jūs neaizejat pats — pie visu četru bojā aizgājušo vīru sievām? Jūs taču esat mūsu virspavēlnieks, saņemat karalisku algu — par tādu tiešām varētu šad tad uzņemties arī kādu draņķīgāku pienākumu. Starp citu — vai bojāeja, dienesta pienākumus izpildot, nebūtu atalgojama ar iestādes augstākās personas sēru vizīti?» Taču viņš to nepateica, jo zināja, ka Dž. Ēriks Hamfrijs gan ir nenogurdināms administratīvajā darbā, tomēr ļoti cenšas neizcelt savu personu sabiedriskajā jomā, un šis bija atkal viens no tiem gadījumiem, kad viņš sūtīja Nimu par savu aizstājēju.

—   Labi, — Nims pielaidās. — Es to izdarīšu.

—  Paldies. Un, lūdzams, izsakiet misis Tolbotai arī manu visdziļāko līdzjūtību.

Nelaimīgs un visnotaļ satriekts Nims aizgriezās no telefona. Viņš nejutās piemērots pienākumam, kas viņam nupat bija uzdots. Viņš zināja, ka reiz vajadzēs tikties ar Ardaitu Tolbotu un meklēt labākos vārdus mierinājumam. Taču nekādā ziņā nebija iedomājies, ka vajadzēs to darīt tik drīz.

Ejot ārā no Enerģijas kontrolcentra, viņš saskrējās krūtīs ar Terēžu van Būrenu. Viņa izskatījās pavisam kā pie gala.

Tiktāl viņu acīmredzot bija novedušas sarunas ar presi. Turklāt arī Terēza bija draugos ar Valteru Tolbotu.

—  Kāda ļauna diena tik daudziem no mums, — viņa sacīja.

—   Jā, — Nims piekrita. Viņš pastāstīja Terēzai, kurp dodas un ko viņam uzdevis Ēriks Hamfrijs.

Preses prezidente saviebās. — Neapskaužu tevi. Starp citu, dzirdu, ka tu eso sagājis ragos ar Nensiju Molino.

—   Tā ir gatavā maita! — Nims aizkaitināts atsaucās.

—   Skaidrs, ka maita viņa ir, Nim. Bet arī spējīga žurnāliste, lielu tiesu labāka par to nejēgu klaunu baru, kas ņemas pa avīžniecību.

—   Es brīnos, dzirdot tevi tā runājam. Viņa taču parasti ieņem kritisku vai pat naidīgu nostāju jau tad, kad vēl nemaz nezina, par ko būs runa.

Van Būrena paraustīja plecus. — Tas biezādainis, kura labā mēs strādājam, spēj izturēt dažu labu cilpu vai bultu un palikt dzīvs. Bez tam man liekas, ka naidīgums ir Nensijas taktika, lai tevi un vienu otru citu piespiestu pateikt kaut ko vairāk, nekā esam gribējuši atklāt. Tev vēl šo to vajadzētu iemācīties par sievietēm, Nim, kaut ko vairāk nekā vienīgi brīvos vingrojumus gultā, jo šai ziņā, cik esmu dzirdējusi, tev iemaņu netrūkstot. — Uzmetusi Nimam viltīgu skatienu, viņa piebilda: — Tu esot varens sieviešu mednieks. — Viņas skatiens mātišķi atmaiga. — Varbūt man nevajadzēja tā teikt. Bet tagad ej un pasaki Valtera sievai kādu labu vārdu.

4.

Ielocījis garo, spēcīgo augumu divvietīgajā fiatā XI9, Nims Goldmens izlīkumoja cauri pilsētas centram un tālāk uz Sanroko priekšpilsētu, kur atradās Valtera un Ardaitas Tolbotu māja. Ceļu viņš zināja, jo bieži bija turp braucis.

Bija jau iestājusies novakare, pirms stundas beidzies sastrēgums, kad visi pēc darba devās mājup; satiksme, kaut nedaudz, tomēr bija pierimusi.

Nims pūlējās mašīnā iegrozīties ērtāk un negribot bija spiests atzīties, ka pēdējā laikā ir pieņēmies svarā un būs jālūko no liekā svara atbrīvoties, kamēr vēl nav sagājis naidā ar savu fiatu. Mašīnu mainīt viņam negribējās. Tā stiprināja viņa pārliecību, ka visi tie, kas vizinās lielajās mašīnās, tikai bezjēdzīgi izšķiež benzīnu un dzīvo īstā Muļķu paradīzē, kurai drīz pienāks īstens posta gals. Viena no vislielākajām nelaimēm būs tik smags elektroenerģijas trūkums, ka tas sakropļos visu dzīvi. Visbriesmīgākais viņam šķita fakts, ka nevienam tas īsti nerūpēja. Pat KS&A ietvaros, kur patiesi arī citi varēja visu pārredzēt tikpat labi kā Nims, netrūka pašapmierināto, kas sacīja: Neraizējies. Gan viss būs labi. Gan savilksim galus kopā. Pagaidām nešūposim laivu un netracināsim ļaudis.

Nupat pēdējos mēnešos Kalifornijas Strāvas un Apgaismes hierarhijā tikai trīs cilvēki — Valters Tolbots, Terēza van Būrena un Nims — bija aicinājuši mainīt nostāju. Viņi ieteica izbeigt vairīšanos no patiesības, mudināja kļūt tiešākiem. Viņi prasīja nekavējoties un pilnā balsī brīdināt sabiedrību, presi un politiķus par neizbēgami tuvo un draudīgo elektroenerģijas badu, apgalvoja, ka to novērst nespēj nekas cits kā vienīgi jaunu spēkstaciju būves triecienprogramma, apvienojot to ar nopietniem, mokošiem dabas aizsardzības pasākumiem. Taču līdz šim bija uzvarējusi konvencionālā piesardzība, bailes aizvainot valsts varenos. Viedokļa maiņa nebija sankcionēta. Un nu arī Valters, viens no trim krustakarotājiem, miris.

Beidzot iedzēla sirdssāpe, uzvēlās Nimam kā vilnis. Pirmāk viņš bija novaldījis asaras, bet tagad, sēžot vienam mašīnā, vairs nevajadzēja valdīties, un viņš ļāva asarām ritēt. Radās sāpīgi skaudra vēlēšanās kaut ko izdarīt Valtera labā, kaut vai lūgsnu noskaitīt. Viņš pūlējās atcerēties senseno Raudu Dziesmu, ko dažkārt bija dzirdējis bērēs un ko parasti skandē vecākais dzimtas vīrietis citu jūdu vīru klātienē. Nims neviļus, stostīdamies sāka skaitīt pusaizmirstās aramiešu vārsmas, tomēr līdz galam netika, vārdi pazuda, un viņš atskārta, ka lūgsnas skaitīt vispār ir neloģiski.

Tomēr dzīvē gadījās brīži — un šis bija viens no tiem, kad Nims kaut kur dziļi savā būtībā juta mostamies instinktus it kā no aizmūžiem, ilgas pēc dievbijības, pēc identificēšanās ar senču mantojumu. Bet reliģija, vismaz tās izpausme praksē, viņam nozīmēja aizslēgtas durvis. Šīs durvis bija aizslēgtas jau pirms Nima dzimšanas, un tās bija aizcirtis viņa tēvs Izaks Goldmens, kas no Austrumeiropas bija ieradies Amerikā, pliks un nabags jauns imigrants, tomēr liesmains sociālists. Kaut ari rabīna dēls, jaunais Izaks uzskatīja, ka sociālisms un jūdaisms nav apvienojami. Tāpēc viņš, vecākiem sirdi salauzdams, atteicās no sentēvu ticības. Pat vēl tagad, astoņdesmit divu gadu vecumā, īzaks zobojās par jūdu reliģiskajām doktrīnām, apgalvodams, ka visas runas par Dievu un Ābrahamu, kā arī burvīgā teiksma par ebrejiem kā par Dieva izredzēto tautu esot tikai bērnišķīga, banāla vāvuļošana. Nims bija izaudzis, pieņemdams tēva izvēli. Visi lielie jūdu reliģiskie svētki Goldmenu ģimenē pagāja neievēroti un nesvinēti. Un tagad auga trešā paaudze — Nima paša bērni, kas gāja tālāk pa dumpīgā īzaka iemīto taku: Lea un Bendžijs nenieka nezināja par sentēvu jūdaisko mantojumu. Bendžijam nebija ieplānota bar micvā ceremonija[1], un šī doma dažkārt Nimu darīja nemierīgu: vai neatkarīgi no dzīvesveida, kādu viņš izraudzījies sev, viņam ir tiesības nošķirt savus bērnus no piecus gadu tūkstošus vecās jūdu vēstures? Nims saprata, ka vēl nekas nav nokavēts, taču neko noteiktu izlēmis nebija.

Sācis domāt par ģimeni, Nims atcerējās, ka nav piezvanījis Rutei un pabrīdinājis, ka būs mājās tikai vēlu vakarā. Viņš pasniedzās pēc mobilā telefona, kas gulēja plauktiņā zem pults pa labi. Tā bija KS&A piešķirta ērtība, apvienība arī maksāja par telefona abonementu. Atsaucās telefoniste, Nims minēja savu mājas numuru, un jau pēc pāris signāliem klausulē ieskanējās bērna balss:

—   Goldmenu māja. Runā Bendžijs Goldmens. — Nims pasmaidīja. Tāds nu reiz Bendžijs bija — desmit gadu vecs, bet jau precīzs un nosvērts, gluži citāds kā māsa Lea, kas četrus gadus par viņu vecāka un pie telefona noteikti atsauksies ar paviršu: — Sveiks!

—  Te tētis, — Nims sacīja, — runāju pa mobilo. — Viņš bija iemācījis savējiem, lai pagaida, kamēr viņš to pasaka, jo, runājot pa mobilo telefonu, sarunām neviens nevarēja «uzsēsties». — Vai jums mājās viss kārtībā?

—  Jā, tēt. Tagad atkal ir. Bet bija nodzisusi elektrība. — Puišelis iesmējās. — Man liekas, ka tev tas zināms. Tēti, es visus pulksteņus atkal noregulēju pareizi.

—   Tas labi. Jā, par elektrību es zināju. Ļauj man tagad parunāt ar mammu.

—   Lea arī grib…

Nims dzirdēja soļus, tad savas meitas balsi: — Sveiks! Mēs skatījāmies ziņas pa televīziju. Tevis tur nebija. — Lea runāja it kā apsūdzēdama. Bērni bija pieraduši viņu redzēt televīzijā kā KS&A spīkeru. Ļoti iespējams, ka nepiedalīšanās šāsdienas pārraidē nelabvēlīgi atsauksies uz Leas statusu draudzeņu aprindās.

—   Neņem ļaunā, Lea. Šodien tur bija tik daudz notikumu. Vai varu tagad parunāt ar mammu?

Atkal pauzīte. Tad Rutes klusā, mīlīgā balss: — Nim?

—   Jā, — Nims atsaucās. — Kamēr dabū ar tevi parunāt, jālaužas ar elkoņiem cauri drūzmai.

Runādams viņš pārmija braukšanas joslas, manevrēdams fiatu ar vienu roku. Ceļazīme norādīja, ka līdz Sanroko ir vairs tikai pusotras jūdzes.

—   Vai tāpēc, ka bērni arī gribēja ar tevi parunāt? Protams, gribēja, jo viņi tagad tevi tik reti redz mājās. — Rute nekad nepacēla balsi, allaž runāja maigi, pat tad, ja izteica pārmetumus. Viņš saprata, ka šis ir pelnīts pārmetums, un klusībā nožēloja, ka pieskāries tādam tematam.

—   Nim, mēs dzirdējām par Valteru. Un par pārējiem. To teica ziņās. Tas ir briesmīgi. Man viņu no sirds žēl.

Nims ticēja, ka Rute tiešām runā tā, kā jūt, jo zināja, cik sirsnīga bija viņa draudzība ar galveno inženieri.

Šāda izpratne bija Rutei gaužām raksturīga, kaut gan daudzējādā ziņā viņai un Nimam pēdējā laikā bija aizvien mazāk, ko varētu viens otram pateikt. Nē, viņu starpā nebija atklāta naidīguma. Rutes rimtais, nesatricināmi mierīgais raksturs nekad neko tamlīdzīgu nepieļautu, to Nims saprata. Arī tagad viņš iedomājās Ruti — savaldīgu, saprotošu; skaidrajās, pelēkajās acīs dziļa līdzjūtība. Viņam bieži likās, ka Rutei ir Madonnas izskats. Un skaistu viņu darīja ne vien patiesi glītā un pievilcīgā āriene, bet galvenokārt raksturs. Viņš zināja, ka arī pašreiz viņa bērniem izskaidro notikušo, izturas pret tiem kā pret līdzīgiem. Tā viņa darīja vienmēr. Nims allaž bija izjutis cieņu pret Ruti, it īpaši kā pret māti. Viņu laulība gluži vienkārši bija kļuvusi neinteresanta, pat garlaicīga; savā prātā viņš lāgiem to salīdzināja ar gludu ceļu, kas gan ir bez grambām, bet nekurp neved. Bez tam bija radies vēl kaut kas cits — varbūt izaudzis no viņu attiecību panīkuma. Pēdējā laikā Rutei, šķiet, bija uzradušās pašai savas intereses, par kurām viņa nevēlējās runāt. Nims vairākkārt bija piezvanījis uz mājām tādā laikā, kad sievai vajadzētu būt mājās; taču izrādījās, ka viņa pavadījusi ārpus mājas visu dienu un vēlāk ir nedomāja kaut ko paskaidrot; tas nepavisam nebija raksturīgi Rutei. Vai viņa apgādājusies ar mīļāko? Nims šādu iespēju neizslēdza. Lai nu bija kā būdams, Nimam kādreiz gribējās uzzināt, cik ilgi un cik tālu viņi tā dreifēs, iekams notiks kaut kas izšķirošs un viņi nonāks līdz nepārprotamai konfrontācijai.

—   Mēs visi esam satriekti, — viņš sacīja. — Ēriks palūdza, lai pie Ardaitas aizbraucot es, tagad esmu ceļā uz turieni. Liekas, ka mājās būšu vēlu, varbūt ļoti vēlu. Negaidi mani. Liecies gulēt.

Tas, protams, nebija nekas jauns. Biežāk viņš vakaros mājās laikus nepārradās, nekā pārradās, jo ilgi kavējās darbā. Vakariņas mājās viņš vai nu nokavēja vai vispār neieradās, lai tās ieturētu kopā ar ģimeni. Līdz ar to iznāca, ka meitu un dēlu viņš sastapa visai reti, jo bērni bieži vien jau gulēja, kad viņš pārradās. Dažkārt Nimam patiesi uzmācās vainas apziņa, iedomājoties, cik maz laika viņš pavada kopā ar bērniem un kādu slodzi līdz ar to uzkrauj Rutei, kaut gan viņa vēl ne reizi nebija par to ieminējusies. Dažbrīd Nims vēlējās, kaut viņa to darītu.

Taču šai vakarā izpalikšana no mājas bija vērtējama pavisam citādi. Šoreiz nebija nepieciešama nekāda taisnošanās vai aizbildināšanās — pat pašam sev.

—   Nabaga Ardaita, — Rute sacīja. — Tieši tagad, kad Valters pavisam drīz grasījās aiziet pensijā. Un paziņojums, ko nupat dzirdējām, visu padara vēl ļaunāku.

—   Kāds paziņojums?

—    Ak — man likās, ka tu jau zini. Par to runāja ziņās. Tie, kas bija nolikuši bumbu, pavēstījuši kaut ko tādu — paši nosaukuši to par komunikē — piezvanījuši uz kādu radiostaciju. Viņi pat lielījušies ar to, ko izdarījuši. Vai tu vari to iedomāties? Kas gan tie par cilvēkiem …

—   Uz kuru radiostaciju? — Runādams Nims strauji nolika klausuli un ieslēdza radio, tad atkal pacēla klausuli īstajā mirklī, lai dzirdētu Ruti sakām: — Es nezinu.

—   Paklau, — viņš teica, — man ir ļoti svarīgi to dzirdēt. Tāpēc tūliņ likšu nost klausuli. Ja iznāks, piezvanīšu tev vēlāk no Ardaitas mājas.

Radio nobungoja parasto morzes signālu un tad sāka ziņas. Pirmā vēsts bija tieši tā, ko Nims vēlējās dzirdēt.

Grupa, kas sevi dēvē par «Brīvības draugiem», uzņemas atbildību par sprādzienu, kas šodien notika vienā no Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības spēkstacijām. Sprādziens nogalinājis četrus cilvēkus un stipri sabojājis ģeneratorus.

Lentē ieskaņotais paziņojums pa telefonu nolasīts kādai radiostacijai vēlu pēcpusdienā. Policija apstiprina lentes autentiskumu un pārbauda skaņu ierakstu, lai meklētu pēdas un pierādījumus.

Nims sprieda, ka stacija, kas patlaban šo ziņu pārraida, nav tā, kur saņemts oriģinālpaziņojums. Radioļaudīm nepatīk atzīt konkurences eksistenci pat tad, ja ziņa ir tik nozīmīga kā šī, bet pārāk svarīga, lai tiktu noklusēta. Tomēr attiecīgās radiostacijas nosaukums netika pieminēts.

Kā radiopaziņojumā minēts, lentē skanējusi pagaidām vēl nenoskaidrota vīrieša balss, kas teikusi, citējam: «Brīvības draugi uzsāk vistautas revolūciju, protestējot pret kapitālistu alkatīgo elektroenerģijas monopolizāciju, jo vienīgās tiesības uz enerģijas īpašumu pieder tautai.» Citāta beigas.

Komentējot nāves gadījumus eksplozijas laikā, paziņojumā teikts, citējam: «Nebija paredzēts sprādzienā kādu nogalināt, bet tautas revolūcijā, kas patlaban sākas, cietīs kapitālisti un viņu rokaspuiši, kuri tiks sodīti par saviem noziegumiem pret cilvēcību.» Citāta beigas.

Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības oficiāls pārstāvis atzina, ka šodien notikušā sprādziena cēlonis ir sabotāža, tomēr tuvāk notikušo nekomentēja.

Paredzams, ka gaļas mazumtirdzniecības cenas tuvākajā nākotnē celsies. Vašingtonā lauksaimniecības ministrs šodien paziņoja, ka…

Nims pastiepa roku un izslēdza radio. Dzirdētās ziņas ar savu šķebinošo bezjēdzību viņu pagalam satrieca. Dievs vien zina, kā tās uzņēmusi Ardaita Tolbota, ar kuru pavisam drīz būs jāsastopas.

Krēslā, kas sāka biezēt, viņš ieraudzīja, ka pie Tolbotu pieticīgās, glītās divstāvu savrupmājas piestājušas vairākas mašīnas. Mājas priekšā kuploja puķu dobe — Valtera vaļasprieks kopš jaunām dienām. Apakšstāva logos dega gaisma.

Nims atrada novietni savam flatam, izkāpa, aizslēdza mašīnu un devās uz namdurvīm.

5.

Parādes durvis bija vaļā, un mājā skanēja vairāku cilvēku balsu murdoņa. Nims pieklauvēja un pagaidīja. Kad neviens neatsaucās, gāja iekšā. Priekšnamā balsis bija skaidrāk sadzirdamas. Tās skanēja no dzīvojamās istabas, kas atradās pa labi. Starp citām Nims atšķīra Ardaitas balsi. Tie bija histēriski šņuksti. Viņš uztvēra nesakarīgas teikumu daļas:

—   … slepkavas briesmīgie, ak Dievs… tik labs, tik sirsnīgs … nekad nav nevienam pāri darījis… un tagad viņu ķēzī tādiem vārdiem…

Iejaucās citas balsis, kas lūkoja Ardaitu nomierināt.

Nims vilcinājās. Dzīvojamās istabas durvis stāvēja pusviru, viņš nevarēja istabā nevienu saredzēt, un neviens neredzēja viņu. Uzmācās kārdinājums klusītēm uz pirkstgaliem izlavīties atpakaļ ārā un pazust tikpat nemanītam, cik nemanot ienācis. Taču pēkšņi durvis plaši atvērās un no dzīvojamās istabas iznāca vīrietis. Atri aizvēris aiz sevis durvis, viņš atspiedās pret tām. Bārdainā, izteiksmīgā seja bija bāla un izmocīta, vīrietis cieši aizmiedza acis, it kā gribēdams kaut mirkli izjust atvieglojumu.

—   Volij, — Nims klusu ierunājās. — Volij.

Vīrietis atvēra acis, un pagāja mirklis, līdz viņš atguvās.

—   Ai Nim, tas esi tu. Paldies, ka atnāci.

Valteru Tolbotu junioru, nelaiķa galvenā inženiera vienīgo dēlu, Nims pazina gandrīz kopš tā laika, kad bija sadraudzējies ar tēvu. Arī Tolbots jaunākais strādāja KS&A — par transmisiju līniju ekspluatācijas inženieri. Viņam bija sieva un bērni, un viņš dzīvoja pilsētas otrā malā.

—   Nav jau nekā, ko varētu pateikt, — Nims sacīja. — Vienīgi to, cik man briesmīgi žēl.

Volijs Tolbots palocīja galvu. — Es zinu. — Viņš pamāja kā atvainodamies uz istabu, no kuras tikko bija iznācis. — Es nevarēju izturēt, vajadzēja uz brītiņu iznākt ārā. Viens nolāpīts idiots ieslēdza televizoru, un mēs dabūjām noklausīties riebīgo murgojumu, ko tie nelieši ierunājuši pa radio. Pirms tam mums bija izdevies māti cik necik nomierināt. Nu viņa atkal satraukusies. Tu varbūt dzirdēji.

—   Jā. Dzirdēju. Kas tur iekšā sanākuši?

—  Vispirms, protams, Mērija. Mēs palūdzām, lai kāds paliek ar bērniem, un braucām šurp. Nu ir sanākuši kaimiņi; gandrīz visi vēl ir tepat. Viņi, zināms, grib vislabāko, taču palīdzēt neko nespēj. Ja tētis būtu te, viņš … —Volijs aprāvās un ar mokām pasmaidīja. — Pārāk grūti ir pierast pie domas, ka viņa te vairs nekad nebūs.

—   Arī es visu laiku jūtu to pašu. — Nims bez teikšanas saprata, ka Volijs pašlaik nav tādā stāvoklī, lai uzņemtos vadību par norisēm mājā. — Paklausies, — Nims sacīja, — tādā pašplūsmā to nevar atstāt. Iesim iekšā, es aprunāšos ar tavu māti, darīšu, ko spēšu, bet jūs abi ar Mēriju sāciet pamazām vadīt tos pārējos ārā.

—   Labi, tā būs visprātīgāk. Paldies, Nim. — Acīmredzot Volijam bija nepieciešams kāds, kas pasaka, ko darīt.

33

Dzīvojamā istabā stāvēja un sēdēja kāds desmits cilvēku, kad Volijs ar Nimu tur iegāja. Istaba bija gaiša un mājīga, parastos apstākļos tā bija pat prāva, bet tagad šķita kā bāztin piebāzta. Bija arī karsti, lai gan kondicionēšanas iekārta darbojās. Cilvēki sarunājās, taču arī televizors nebija izslēgts, tā ka trokšņa istabā bija pārpārēm. Ardaita Tolbota sēdēja uz dīvāna, kur viņu bija aplenkušas vairākas sievietes. Viena no tām Volija sieva Mērija. Pārējās Nims nepazina, droši vien Volija pieminētās kaimiņienes.

2-65

Kaut Ardaita Tolbota bija nosvinējusi sešdesmito dzimšanas dienu, ari Nims un Rute bija piedalījušies svinībās, viņa vēl aizvien bija pārsteidzoši izskatīga sieviete ar smuidru augumu un pareizi veidotu seju, kurā tikai sāka iezīmēties brieduma gadi. Moderni apgrieztajos kastaņkrāsas matos varēja jaust pirmo vieglo sarmojumu. Ardaita regulāri spēlēja tenisu, kas viņai palīdzēja uzturēt ziedošu veselību. Protams, šodien tas viss bija sagruvis. Asarām noplūdusī seja izskatījās sakritusies un veca.

Ardaita vēl joprojām runāja, kā bija uzsākusi, aizlauztā balsī, saraustītiem teikumiem. Bet, ieraudzījusi Nimu, viņa apklusa.

—   Ai Nim! — viņa izstiepa rokas, un pārējie pavirzījās nostāk, kad viņš piegāja pie dīvāna, apsēdās tai blakus un aplika roku ap pleciem. — Ai Nim, — viņa atkārtoja. — Vai tu esi dzirdējis par tām šausmām, kas notikušas ar Valteru?

—   Jā, mīļā, — viņš maigi atteica, — esmu dzirdējis.

Nims ievēroja, ka Volijs otrā istabas malā izslēdza televizoru, tad paaicina sievu sāņus un klusām kaut ko tai saka. Mērija palocīja galvu. Tūliņ pēc tam abi sāka apstaigāt pārējos apmeklētājus un pamazām citu pēc cita izvadīt no istabas. Nims joprojām turēja roku Ardaitai ap pleciem, nerunādams ne vārda, tā cenzdamies viņu nomierināt. Drīz vien dzīvojamā istabā visi lielie trokšņi aprima.

Nims dzirdēja ārdurvis aizveramies aiz pēdējā kaimiņa. Volijs un Mērija, kas bija izgājuši priekšnamā, atgriezās istabā. Volijs izbraucīja ar pirkstiem bārdu.

—  Man pašreiz noderētu glāze stipra viskija, — viņš sacīja. — Vai kāds grib piebiedroties?

Ardaita palocīja galvu. Nims arī.

—   Es sadabūšu, — Mērija piedāvājās. Viņa sāka darboties ap glāzēm un dzērienu pudelēm, novāca pilnos pelnutraukus, piekopa istabu, aizvācot visu, kas varēja atgādināt nesenos ciemiņus. Pirms apprecēšanās ar Voliju viņa bija strādājusi par mākslinieci kādā reklāmas firmā un vēl tagad ārštatā piestrādāja, cik mājas rūpes un bērni atļāva.

Ardaita nu sēdēja, atraisījusies no atbalsta, un maziem malciņiem sūca viskiju, pamazītēm atgūdamās.

—   Man liekas, es izskatos briesmīgi, — viņa pēkšņi ierunājās.

—   Ne sliktāk, kā izskatītos jebkura tavā situācijā, — sacīja Nims.

Taču Ardaita jau bija piecēlusies un piegājusi pie spoguļa.

—   Ak šausmas! — Un, pagriezusies pret pārējiem, piebilda: — Iedzeriet vien, es drīz atgriezīšos, — viņa noteica un, paņēmusi līdzi savu viskija glāzi, izgāja no dzīvojamās istabas, lai dotos augšup uz otro stāvu. Sājā uzjautrinājumā Nims noraudzījās viņai nopakaļ: tikai retais vīrietis spētu būt vitāli tik stiprs kā, piemēram, šī sieviete.

Tomēr viņš nekavējoties nolēma atklāt vispirms Volijam Ērika llamfrija ieteikumu brīdināt ģimeni, lai atsakās no prasības redzēt Valtera mirstīgās atliekas. Viņam pārskrēja šermulis, atceroties priekšsēža vārdus: «… praktiski vispār vairs nav ādas… sejas nebija atpazīstamas.» Mērija bija aizgājusi uz virtuvi. Palicis vienatnē ar Voliju, Nims pūlējās saudzīgi, atturēdamies no sīka izklāsta, draugam izskaidrot situāciju.

Reakcija sekoja nekavējoties. Volijs strauji atstūma atpakaļ glāzi ar neizdzerto viskiju. Acīs sariesās asaras. — Jēziņ, briesmīgi ir to pat noklausīties. Es nemūžam nespētu to pateikt mātei. Tas jāizdara tev.

Nims klusēja, ar šausmām domādams par to, kas viņu sagaida.

Pēc piecpadsmit minūtēm Ardaita atgriezās. Viņa bija sakopusi seju, sasukājusies un iepriekš valkāto kleitu apmainījusi pret elegantu blūzi un svārkiem. Lai gan acīs vēl joprojām vīdēja skumjas, tomēr virspusēji viņa puslīdz bija atguvusi parasto pievilcīgo izskatu.

Arī Mērija bija atgriezusies no virtuves. Volijs no jauna piepildīja glāzes, un tā viņi četratā sēdēja, sākumā juzdamies mazliet neveikli, jo neviens īsti nezināja, ko sacīt.

Ardaita pirmā pārtrauca klusumu.

Stingrā balsī viņa sacīja: — Es gribu redzēt Valteru. — Tad pievērsās Volijam. — Vai tu zini, uz kurieni tēvs aizvests un kas… kas jau ir izdarīts, lai…

2*

35

—   Redzi… lieta tāda, ka… — Volijs apklusa, piecēlās, noskūpstīja māti un palika stāvam tā, lai nav jāskatās viņai

acīs. — Ir kāda problēma, māt. Nims tev visu izstāstīs. Tu izstāstīsi, Nim, vai ne?

Nimam gribējās pašreiz būt vienalga, kur, tikai ne tur, kur viņš atradās.

—   Mīļo māt, — Volijs sacīja, vairs neapsēzdamies.

—   Mums ar Mēriju jāaizbrauc pie bērniem, bet mēs atgriezīsimies. Viens no mums paliks naktī pie tevis.

It kā nesadzirdējusi viņa vārdus, Ardaita neatlaidās:

—  Kādas problēmas?… Kālab es nedrīkstu redzēt Valteru?… Pasakiet kāds man to.

Volijs klusiņām izgāja no istabas, Mērija sekoja pa pēdām. Nelikās, ka Ardaita būtu pamanījusi viņus aizejam.

—   Lūdzu… Kāpēc es nedrīkstu… ?

Nims saņēma viņas rokas un paturēja tās savējās.

—   Paklausies, ko tev teikšu, Ardait. Valters nomira pēkšņi. Nepilnā sekundē viss bija beidzies. Viņam nebija laika aptvert, kas notiek, tāpēc viņš arī nedabūja ciest sāpes. — Nims gauži cerēja, ka tiešām ir noticis tā, kā viņš sacīja. Tad turpināja: — Bet, ņemot vērā to, kas notika, viņš tika sakropļots.

Ardaita ievaidējās.

—   Valters bija mans draugs, — Nims uzstājīgi turpināja.

—    Es viņu pazinu un zinu, ko viņš domātu. Viņš noteikti negribētu, lai tu viņu redzētu tādu, kāds viņš tagad izskatās. Viņš gribētu, lai tu atceries… — Nims aprāvās, jo viņam pašam aizžņaudzās balss aiz sirdssāpēm, un viņš pat nezināja, vai Ardaita ir dzirdējusi, ko viņš saka, un, pat, ja ir dzirdējusi, vai ir to sapratusi. Atkal viņi brīdi sēdēja klusēdami.

Bija pagājusi vairāk nekā stunda, kopš viņš atbraucis.

—  Nim, — Ardaita beidzot ierunājās, — vai tu vakariņās esi ko ēdis?

Viņš papurināja galvu. — Neiznāca laika. Un man arī nemaz negribas ēst.

Viņu sāka uztraukt piepešā pārmaiņa Ardaitas noskaņojumā.

Ardaita piecēlās. — Aiziešu un tev kaut ko pagatavošu. Nims aizgāja līdzi uz ļoti kompakto, kārtīgo virtuvi, ko Valters Tolbots pats bija izprojektējis. Rīkodamies saskaņā ar

savu raksturu, Valters vispirms bija pamatīgi pārdomājis un izmēģinājis visas virtuvē veicamās funkcijas un tikai pēc tam izplānojis un novietojis visu tā, lai, darbojoties virtuvē, nebūtu jāizdara neviena lieka kustība. Nims apsēdās pie virtuves darbgalda, noskatījās, kā Ardaita rīkojās, nejaucās ar valodu pa vidu, saprazdams, ka viņa jūtas labāk, ja ir kaut kas praktisks darāms. Viņa uzkarsēja buljonu, ko ielēja māla krūzēs, no savējās iebaudīdama pa to laiku, kamēr sagatavoja omleti ar zaļumu un sēņu pildījumu. Kad viņa bija sadalījusi omleti uz šķīvjiem, Nims pēkšņi juta, ka ir izsalcis, un savu daļu notiesāja ar baudu. Ardaita savējo mazliet paknibināja, taču gandrīz visu pameta neapēstu. Maltīti viņi pabeidza ar stipru kafiju, ko dzēra dzīvojamā istabā.

Mierīgā un nosvērtā tonī Ardaita sacīja: — Es varu pieprasīt, ka gribu redzēt Valteru.

—  Ja tu to darīsi, — Nims atteica, — neviens tev to neliegs. Bet es gauži ceru, ka nedarīsi.

—  Kā tu domā, vai tos cilvēkus, kuri ielika bumbu — to, kas nogalināja Valteru un pārējos, vai tos atradīs?

—   Droši vien beidzot atradīs. Taču tas būs ļoti grūti, kā vienmēr, kad darīšana ar trakiem. Tie nerīkojas racionāli, tāpēc ir daudz grūtāk tos notvert. Bet, ja tie vēl kādreiz mēģinās darīt ko līdzīgu, un droši ir paredzams, ka to darīs, tad galu galā tos noteikti notvers un sodīs.

—  Man laikam vajadzētu ļoti gribēt, lai tie tiktu notverti un sodīti, bet es to nekāroju. Vai tas ir slikti?

—   Nē, — Nims atteica. — Par to katrā ziņā parūpēsies

citi.

—  Vienalga, kas notiks, tas tik un tā nespēs neko mainīt. Ar to Valteram dzīvība netiks atdota… arī tiem citiem ne… — Apcerīgi viņa runāja tālāk: — Vai tu zināji, ka mēs nodzīvojām laulībā trīsdesmit sešus gadus? Par to man jābūt pateicīgai. Tas ir vairāk, nekā daudziem cilvēkiem novēlēts, un lielākā daļa šo gadu bija labi… Trīsdesmit sešus gadus … — Viņa sāka klusiņām raudāt. — Apskauj mani, Nim.

Nims ieskāva viņu rokās, atbalstot viņas galvu ar savu plecu. Viņš juta, ka tā raud, bet ne vairs histēriski. Tās bija atvadu asaras, atmiņu un mīlestības asaras; tās šķīstīja un skaloja dvēseli, sāka arī dziedēt brūces, tās bija remdinātājas — tik senas kā pati dzīvība.

Turēdams Ardaitu ieskautu, Nims juta uzdvesmojam liegu smaržu. To viņš pirmāk, Ardaitu apskāvis, nebija sajutis. Pa kuru laiku viņa iesmaržojusies? Droši vien tad, kad bija uzgājusi augšā sakopties. Tad viņš aiztramdīja šīs domas.

Nims atskārta, ka ir jau diezgan vēls. Arā bija satumsis dziļš vakars, šad tad uzspīdēja kādas mašīnas starmeši. Pašā mājā šķita iestājies miers, kā vakaros mājās mēdz notikt. Visapkārt klusums.

Ardaita Nima rokās sakustējās. Viņa vairs neraudāja un pieglaudās ciešāk. Atkal viņam iesitās nāsīs reibinošā smarža. Un tad viņš, pats nenoticēdams, konstatēja, ka ķermenis sāk satraukties un viņš sāk izjust Ardaitu kā sievieti. Viņš pūlējās pievērst prātu citām domām, kontrolēt un noraidīt to, kas grasījās notikt, bet tas neizdevās.

— Noskūpsti mani, Nim! — Viņa iegriezās tā, ka sejas vienotrai bija pavisam tuvu. Viņu lūpas saskārās, sākumā liegi, tad spēcīgāk. Ardaitas mute bija pavedinoša, silta un prasīga. Viņš juta, kā abos mostas seksuālas alkas, un neizpratnē jautāja sev: vai tas patiesi var notikt?

Viņš pakļāvās, bet kāda iekšēja balss urdīja: Nedari to! Ej projām! Tūliņ ej prom! Bet, kaut nicinādams sevi, viņš tomēr saprata un zināja, ka nekur neaizies. Iekšējā balss tā runāja vienīgi goda pēc.

Uz dīvāna bija ļoti daudz vietas. Kamēr viņš gāja nodzēst gaismu, Ardaita bija novilkusi dažus drēbju gabalus. Tagad viņš tai palīdzēja atbrīvoties no pārējām drēbēm un veikli nometa pats savu apģērbu. Kad viņi apskāvās, Nims juta, ka tā ir kaismīga, satraukta un pieredzējusi. Viņas pirksti ceļoja viegli un droši, lai Nimu tīksminātu, un tiešām to panāca. Arī viņš nepalika parādā. Drīz vien Ardaita ievaidējās, tad pilnā balsī iesaucās: —Ak Dievs! Negaidi, Nim, nevilcinies, lūdzu, lūdzu!

Vēlreiz klusu ierunājās viņa sirdsapziņa, un pēkšņi uzmācās nepatīkama sajūta, ka Volijs un Mērija varētu atgriezties, kā solījuši, un nākt iekšā. Taču tad tiklab šī, kā visas citas domas aizvirpuļoja un noslīka baudā un kaislē.

—  Tevi moka nemiers?

—   Jā, — Nims atzinās, — turklāt briesmīgs.

Tas notika stundu vēlāk. Viņi abi bija atkal apģērbušies, istabā dega gaisma. Pirms dažām minūtēm bija piezvanījis Volijs un pateicis, ka viņš ar Mēriju esot ceļā pie mātes un abi pie viņas pārnakšņošot.

—     Negremzies, — Ardaita viegli pieskārās viņam pie delma un bikli pasmaidīja. — Tu man palīdzēji vairāk, nekā vispār spēj iedomāties.

Nims instinktīvi juta, ka viņa nepateica visu līdz galam: ka gaužām reti divu cilvēku tuvībā atklājas tik neaprakstāma saderība un ka drošāk par visu ticams — piedzīvojums nākotnē vēl tiks atkārtots. Un, ja tā, tad patlaban viņam sirdi spieda divkāršs smagums — ne vien kauns par to, kā viņš izturējies drauga nāves dienā, bet arī sajūta, ka paša dzīvē uzradies jauns sarežģījums, kas nepavisam nebija nepieciešams.

—   Gribu tev kaut ko paskaidrot, — Ardaita sacīja. — Es Valteru no visas sirds mīlēju. Viņš bija maigs, labs, sirsnīgs cilvēks. Mēs brīnišķīgi satikām, ar viņu bija interesanti dzīvot. Dzīve bez viņa… es pat nespēju to vēl iedomāties. Bet tuvu attiecību mums abiem jau sen vairs nebija — paga, padomāšu — jā, gadus sešus vai septiņus. Valteram gluži vienkārši vairs nesanāca. Ar vīriešiem, varbūt tu zini, tā mēdz notikt daudz biežāk nekā ar sievietēm.

Nims sāka spuroties pretī. — Es negribu ne klausīties …

—   Vai nu gribi vai negribi, būs vien jānoklausās. Tāpēc, ka es nevēlos, lai tu no šejienes šovakar aizietu sajauktu prātu un nelaimīgs. Es tev pateikšu vēl kaut ko, Nim. Tu mani nepavedināji šovakar; es pavedināju tevi. Es zināju, kas galu galā notiks, un gribēju, lai tas notiek, gribēju jau tad, kad tev tas vēl nebija ne prātā.

Kā tad, — viņš nodomāja, — tās smaržas. Tās bija viņu ļoti uzbudinājušas. Vai Ardaita patiesi būtu visu priekšlaikus izplānojusi?

—  Ja sievietei savās mājās pietrūkst seksa, — Ardaita nopietni turpināja, — viņa vai nu iztiek bešā vai dodas to meklēt ārpus mājas. Es paliku bešā. Iztiku ar to, kas man bija — ar labu vīru, kuru joprojām mīlēju, nekur citur negāju. Bet mana iekāre nezuda.

—  Ardait, — Nims iebilda, — lūdzu…

—   Nekas, es drīz būšu galā. Šodien… Šovakar… kad sapratu, ka esmu zaudējusi visu, man sekss kļuva nepieciešamāks kā jelkad. Pēkšņi pār mani it kā nogāzās visi septiņi atteikšanās gadi. Un tu biji šeit, Nim. Tu man vienmēr esi paticis, varbūt mazliet vairāk nekā tikai «paticis», un nu tu biji šeit brīdī, kad man tevis vajadzēja visvairāk. — Viņa pasmaidīja. — Ja tu atbrauci mani mierināt, tad tev tas patiesi izdevies. Redzi, cik vienkārši. Nesarežģī neko un nemeklē vainu, kur nekādas vainas nav.

Viņš nopūtās. —Ja tu tā saki, tad nemeklēšu. —Tas bija varen viegls ceļš, kā nomierināt sirdsapziņu. Varbūt pārāk viegls.

—   Jā, tā es saku. Un tagad noskūpsti mani vēlreiz un ej uz mājām pie Rutes.

Nims darīja, kā viņa vēlējās, un jutās atvieglots, ka varēja aizbraukt, pirms no jauna ieradās Volijs un Mērija.

Braucot mājup, Nims, mašīnā sēdēdams, pārdomāja sarežģījumus savā personiskajā dzīvē. Salīdzinājumā ar tiem visas smalkās kaites, visas būšanas un nebūšanas Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā šķita īsta niecība un vienkāršība. Viņa pašreizējo problēmu saraksta pašā augšā bija ierakstīts Rutes vārds un viņu laulība, kurā viņi dreifēja apļos viens otram apkārt, un nu vēl Ardaita. Bez tam netrūka ari citu sieviešu, ar kurām viņš dažkārt ielaidās īslaicīgās dēkās, kāds pārītis no tām vēl gruzdēja visai nesenās un ne gluži apdzisušās atmiņās. Šādas aizraušanās Nimam pagadījās itin nejauši, viņš pats tās īpaši nemeklēja. Bet varbūt patlaban centās sevi maldināt? Vai patiesībā viņš tomēr tās tīšām nemeklēja un vēlāk tikai pūlējās pats sev it prātīgi iestāstīt, ka tā sagadījies? Lai nu bija kā būdams, cik vien sen viņš sevi spēja atcerēties, nekad viņam nebija trūcis izdevības seksuāliem priekiem.

Pēc apprecēšanās ar Ruti pirms piecpadsmit gadiem viņš stingrā apņēmībā glabāja uzticību vienai pašai sievietei. Un apmēram četrus gadus viņam tiešām izdevās to saglabāt. Tad nejauši pagadījās kāda ārpuskārtas iespēja, un viņš tai nepretojās. Vēlāk tādu iespēju uzradās arvien vairāk — gan parastās vienas nakts dēciņas, gan arī tādas, kur aizrautība saglabājās kādu brīdi ilgāk, lēnām izdziestot kā zvaigznes, vēl pēdējoreiz gaišāk iemirgodamās. Sākumā Nimam itin viegli vedās savas seksuālās ekskursijas no Rutes noslēpt — liels palīgs bija viņa amats ar garajām, smagajām darba stundām. Kādu laiku tas varbūt tiešām izdevās. Taču tad veselais saprāts atgādināja, ka Rute ir ne tikai jūtīga, bet arī ļoti atjautīga un droši vien uztvērusi, kas notiek. Visdīvainākais bija tas, ka viņa nekad nedumpojās, likās, ka viņa vienkārši zina un akceptē to kā faktu. Lai gan tas bija neloģiski, bet Rutes reakcija, īstenībā reakcijas trūkums, Nimu līdz par šai baltai dienai stipri ērcināja. Viņai būtu vajadzējis ņemt ļaunā, protestēt, varbūt aiz dusmām raudāt. Tas viss, protams, situācijā nebūtu neko mainījis, bet Nimam nedeva mieru jautājums: vai tad viņa apgrēcības nebija pat tik daudz vērtas? Zināmu nemieru sāka sagādāt arī tas, ka vēstis par viņu kā «brunču mednieku», lai cik slepeni viņš domājās rīkojamies, pamazāk sāk izpeldēt atklātībā. Vienu šādu noplūdi viņš bija konstatējis šai pēcpusdienā. Kā īsti Terēza van Būrena sacīja? «Tev vēl šo to vajadzētu iemācīties par sievietēm, Nim, kaut ko vairāk nekā vienīgi brīvos vingrojumus gultā. Klīst valodas, ka šai ziņā tev iemaņu netrūkstot.» Acīmredzot Terēzas rīcībā bija vairāk nekā tikai valodas, citādi viņa nebūtu tik droši runājusi. Un, ja to zināja Terēza, tad zināja arī citi Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā.

Vai ar tādu dzīvi viņš apdraudēja savu karjeru? Ja nu tiešām, vai tad būtu vērts tādā garā turpināt? Un kālab viņš vispār tā darīja? Un kādas šīs aizraušanās bija — īstas vai tikai paspēlēšanās?

— Lai mani nelabais, ja es pats to zinātu! — Nims skaļi noteica mašīnas šaurībā, un šī piezīme likās derīgi izmantojama un piemērojama visam, ko viņš nupat bija domājis, un vēl daudz kam citam.

Paša mājā, kas atradās gandrīz pilsētas ārmalā, viņam piebraucot, valdīja klusums. Visā mājā dega vienīgi nespodra gaismiņa apakšstāva gaiteni. Pēc Nima pieprasījuma, Goldmenu ģimenē valdīja strāvas taupīšanas režīms.

Augšstāvā viņš uz pirkstgaliem iegāja gan Leas, gan Bendžija istabā. Abi bērni gulēja ciešā, veselīgā miegā.

Viņam ieejot guļamistabā, Rute sakustējās un samiegojusies pajautāja: — Cik pulkstenis?

Viņš klusu atbildēja: — Mazliet pāri pusnaktij.

—   Kā turas Ardaita?

—   Rīt pastāstīšu.

Atbilde Ruti, šķiet, apmierināja, un viņa no jauna ielaidās miegā.

Nims iegāja vannasistabā, ātri nomazgājās dušā, jo saprata, ka jāatbrīvojas no Ardaitas parfīma dvesmas; pēc tam ielīda platās divguļamās gultas savā malā. Dienas grūto piedzīvojumu radītais nogurums viņu drīz pieveica, un jau pēc maza brītiņa viņš gulēja ciešā miegā.

6.

— Mēs tātad būtu vienisprātis, — sacīja Dž. Ēriks Hamfrijs. Viņa jautājošais skatiens pārslīdēja deviņiem vīriešiem un divām sievietēm, kas kopā ar viņu sēdēja ap konferenču galdu. — Esam vienojušies akceptēt Nima plāna projektu kopumā un visiem spēkiem panākt, lai augstākajā līmenī nekavējoties tiktu pieņemti visi trīs plāna jaunbūvju projekti — ar oglēm darbināmai elektrostacijai Tjunipā, ar ūdenskrātuvju izmantošanu Velna Vārtos um ģeotermiskās spēkstacijas Finkāslā.

Kad piekrītoši galvas mājieni un atzinīga balsu murdoņa apsveica priekšsēža galavārdu, Nims Goldmens kā atpestīts atlaidās dziļāk krēslā. Nākotnes ieceru plāns bija ne tikai viņa, bet vēl daudzu citu neizsakāmi smaga darba rezultāts.

KS&A apvienības vadītāju komitejā ietilpa visi tie vadošie darbinieki, kas par savu darbu atskaitījās personiski priekšsēdim. Oficiālajā vērtējumā komiteja bija otrā instance tūliņ aiz Direktoru padomes. Varēja pat sacīt, ka tā bija īstenais politisko lēmumu un varas avots.

Bija pirmdienas pēcpusdiena, un sanāksme, kas sākusies no paša rīta, bija izmocījusies cauri garai darba kārtībai. Daži pie galda sēdošie jau izskatījās stipri saguruši.

Piecas dienas bija pagājušas kopš nelaimīgā sprādziena La Mission spēkstacijā un tam sekojošā strāvas padeves pārtraukuma. Starplaikā bija izdarīti sīki pētījumi spēkstacijas iekšienē, izmeklēti notikuma cēloņi un apvienībai nodarītie zaudējumi, kā arī intensīvi domāts par nākotni. Iztaujas bija turpinājušās visu nedēļas nogali ik dienu līdz vēlai naktij. Tā kā bija iestājies vēsāks laiks, tad pēc pagājušās trešdienas pārtraukumi strāvas padevē vairs neatkārtojās. Tomēr vienu secinājumu nebija iespējams atvairīt: arī turpmāk draudēja strāvas padeves pārtraukumi, ja KS&A nesāks būvēt jaunus ģeneratorus visdrīzākajā nākotnē.

«Visdrīzākajā nākotnē» nozīmētu nākamgad. Tomēr arī tad energopiegādes darbā turpmāk varēja gaidīt trūkumus, jo parastas, ar cieto degvielu darbināmas spēkstacijas projekts nav izgatavojams īsākā laikā kā piecos gados, atomelektrostacijas projekta izgatavošana prasa sešus gadus, turklāt nedrīkst aizmirst, ka tiklab vienā, kā otrā gadījumā paiet četri līdz seši gadi vajadzīgo atļauju sagādāšanai.

—   Līdztekus šiem trim projektiem, kurus šodien apspriedām, — sacīja apvienības ģenerālkonsultants Oskars O'Braiens, — mēs tomēr neatteiksimies no domas izmantot atomenerģiju. — O'Braiens bija Vašingtonā bijis valdības tieslietu padomnieks; viņš bija liels, plats, būdīgs, kā kontrabass un bez mitas smēķēja cigārus.

Galda otrā pusē sēdošais enerģijas sagādes viceprezidents Rejs Paulsens noducināja: — Domāju gan, sasodīts, ka tā pienāktos.

Paulsenam blakus sēdēja Nims Goldmens un domīgi kaut ko kricelēja uz bloka lappuses. Kaut arī viņi viens otram nepatika un daudzos jautājumos viņu domas nesakrita, vienā lielā viņi allaž bija vienprātīgi: elektroenerģijas ražošana jāpalielina.

—  Jā, — piekrita arī Ēriks Hamfrijs, — es uzturēšu spēkā mūsu pieteikumu atomspēkstacijas būvei. Bet mēs visi zinām, ka pēc nelaimes gadījuma Trīmailailendā cerības saņemt atļauju atomelektrostacijas celtniecībai vismaz tuvākajos trīs gados ir visai vājas.

Priekšsēdis turpināja: — Jau iepriekš paredzot mūsu šāsdienas vienošanos un lēmumu par nekodolspēkstaciju celtniecību, esmu norunājis parīt Sakramento tikties ar gubernatoru. Es noteikti lūgšu viņu pasteidzināt visas attiecīgās iestādes, lai tās rīkotos pēc iespējas ātrāk. Ieteikšu arī, lai visu trīs projektu apvienoto izskatīšanu attiecīgajās instancēs sāk jau nākammēnes.

—  Tādā veidā tās lietas nekad netiek darītas, Ērik, — iebilda Stjuarts Ino, viens no vecākajiem viceprezidentiem, kas pārzināja nodokļu un izcenojuma nozari. Ino bija no vecum vecajiem darboņiem apvienībā, viņam bija apaļš jomeņa ģīmis, un, ja tam apliktu krokotu apkakli un galvā uzmauktu samta cepuri, viņš izskatītos pēc britu karaļu miesassarga. Būdams izcils eksperts atļauju izsniegšanas procesos, viņš precīzi sekoja licenzēšanas procedūrai. — Izskatīšana notiek katram projektam atsevišķi, tāds vienmēr bijis likums. — Un, pastiprinot teikto, vēl piebilda: — Apvienot vairāku projektu izskatīšanu nozīmētu radīt sarežģījumus.

—   Lai taču tie sapelējušie birokrāti lauza galvas par to, — atsaucās Rejs Paulsens. — Es aizstāvu Ērika ideju, tā viņiem piegrūstu dzirksteli pie pakaļas.

—  Trīs dzirksteles, — kāds noteica.

—   Vēl jo labāk, — Paulsens nosmējās.

Ino izskatījās apvainots.

Nepievērsdams šai vārdu apmaiņai nekādu uzmanību, Ēriks Hamfrijs runāja tālāk: — Atcerēsimies, ka ir vairāki argumenti, kas runā par labu rīcībai izņēmuma kārtā. Neatkarīgi no visa pārējā mums nebūs izdevīgāki apstākļi, lai izdarītu spiedienu. Atgadījums ar vispārējo elektrības padeves pārtraukšanu pagājušajā nedēļā skaidri pierādīja, ka var iestāties krīze, tāpēc stāvoklis jāglābj ar krīzes metodēm. Man šķiet, ka to viņi apjēgs pat Sakramento.

—   Sakramento viņi, gluži tāpat kā Vašingtonā, prot saredzēt vienīgi politiku, — sacīja Oskars O'Braiens. — Un skatīsimies patiesībai acīs — mūsu plāna pretinieki izmantos politiku vispilnīgākajā mērā. Tjunipa ir viņu nīstamo projektu pirmajā vietā.

Atskanēja negribīga murdoņa, tomēr piekrītot nule dzirdētajam. Visi ap galdu sēdošie zināja, ka no visiem trim projektiem, par kuriem šajā sanāksmē bija spriests, Tjunipa var kļūt par spēcīgāko uzbrukumu mērķi. Bet enerģētiķu plānos tas bija vitāli vissvarīgākais projekts.

Tjunipa bija nekultivēts, neapgūts apvidus netālu no Kalifornijas un Nevadas robežas. Tas pat nebija apdzīvots — tuvākā nelielā pilsētele atradās četrdesmit jūdžu no robežas. Šo apvidu nebija iecienījuši ne sportisti, ne dabas mīļotāji, jo ne vienus, ne otrus tur nekas sevišķi neinteresēja. Apvidus bija arī grūti sasniedzams, jo trūka ceļu, uz priekšu varēja virzīties tikai pa dažām apvidum šķērsu izlīstām stigām. Tādēļ pēc rūpīgas pārbaudes tika izraudzīta tieši Tjunipa.

Kalifornijas Strāvas um Apgaismes apvienība piedāvājās uzcelt Tjunipā milzīgu spēkstaciju, kas ražotu vairāk nekā piecus miljonus kilovatu elektrības — tāds enerģijas daudzums būtu pietiekams, lai apgādātu ar elektrību sešas Sanfrancisko lieluma pilsētas. Degvielai izmantotu ogles, ko pa dzelzceļu piegādātu no Jūtas — septiņsimt jūdžu attālumā no Tjunipas. Jūtā ir ogļu pārpilnība un tās ir samērā lētas. Vienlaikus ar spēkstacijas celtniecību tiktu izbūvēts arī atzars no Rietumu Lielās Klusā okeāna dzelzceļa līnijas.

Ogles varētu būt Ziemeļamerikas atbilde arābu naftai. Savienotajās Valstīs kopumā ogļu atradnes veido apmēram trešo daļu no pasaulē zināmajiem ogļu krājumiem. Ar to atliku likām pietiktu, lai apmierinātu Savienoto Valstu vajadzību pēc elektroenerģijas trīs gadsimtus. Domā, ka Aļaskā atrodamas rezerves vēl divtūkstoš gadiem. Nav noliedzams, ka ar ogļu ieguvi un lietošanu saistās dažas problēmas. Viena no tām ir darbs raktuvēs, otra — gaisa piesārņojums, taču modernās tehnoloģijas pūlas atrisināt tiklab vienu, kā otru. Citu valstu jaunajās elektrostacijās tiek būvēti līdz tūkstoš pēdu augsti skursteņi, kas apgādāti ar elektrostatiskiem filtriem un skrāpjiem, kas savāc sēru no skursteņu gāzēm, samazinot gaisa piesārņojumu līdz pieļaujamam līmenim. Bez tam gaisa piesārņojums, kas rastos Tjunipā, būtu pietiekami tālu no apdzīvotām vietām.

Vēl viens liels guvums, ko dotu Tjunipa, būtu iespēja slēgt dažas KS&A apvienības vecās spēkstacijas, kas barojas ar

naftu, tādējādi samazinot atkarību no importētās naftas un ietaupot lietus naudas līdzekļus gan tagad, gan nākotnē.

Loģika nepārprotami runāja par labu Tjunipas projektam. Bet, kā liecināja visos līdzšinējos komunālajos pakalpojumu pasākumos gūtā pieredze, loģika nebija noteicēja; noteicējs nebija arī iegūstamais sabiedriskais labums, ja saujiņa enerģisku oponentu, vienalga, cik muļķīgi un nekompetenti bija to spriedumi, izlēma citādi. Ar nežēlīgu prasmi izmantojot procedurālu taktiku, šādu Tjunipas projektu varēja tā novilcināt, ka tas zaudētu vērtību. Tie, kas neatlaidīgi pretojās elektroenerģijas ieguves paplašināšanai, ļoti efektīvi izmantoja Pārkinsona trešo likumu: novilcināšana ir visnāvējošākā iznīcināšanas metode.

—   Vai par šo jautājumu vēl kas būtu apspriežams? — jautāja Dž. Ēriks Hamfrijs. Vairāki sanāksmes dalībnieki jau sāka bāzt papīrus portfeļos, pieņemot, ka sanāksme jau tikpat kā beigusies.

—  Jā, — paziņoja Terēza van Būrena. — Man vēl ir kāds nieks sakāms.

Visu skatieni pievērsās apvienības preses viceprezidentei, kas savā strupajā, apaļīgajā augumā pastiepās uz priekšu, v pieprasīdama klausītāju uzmanību. Viņas parasti savēlušies, pinkainie mati šai dienā, laikam svarīgajam notikumam par godu, bija diezgan kārtīgi saglauzti, tomēr ģērbusies viņa arī šodien bija vienā no saviem neizskatīgajiem linu kostīmiem.

—   Paraustīt gubernatoru aiz piedurknes un papaijāt tos citus iedomīgos vīrus galvaspilsētā būs labs darbs, Ērik, — viņa sacīja. — Es to atzīstu un uzslavēju, bet ar to nepietiek. Ar to vēl ir daudz par maz, lai mēs panāktu to, ko gribam. Un es tūliņ pastāstīšu, kāpēc.

Van Būrena pieklusa. Tad paliecās blakus savam krēslam un pacēla rokā divas avīzes, ko tūdaļ atšķīra un noklāja uz konferenču istabas galda. — Šis, raug, ir California Examiner dienas izdevums, viens no pirmajiem iespiestajiem eksemplāriem, ko man atsūtīja tieši no spiestuves, un šis ir Chronicle — West rīta izdevums, ko jūs visi, bez šaubām, jau esat redzējuši. Es abas avīzes izlasīju ļoti rūpīgi, un ne vienā, ne otrā nav ne pušplēsta vārda par viņnedēļ notikušo nelaimi spēkstacijā.

Vienu dienu, kā mēs zinām, tas bija lielākais jaunums, nākamajā dienā par to vairs bija tikai dažas ziņas; un pēc tam vairs ne vārda. Un, gluži tāpat kā prese, ir rīkojušies pārējie saziņas līdzekļi.

—   Par ko tu brīnies? — Rejs Paulsens jautāja. — Pa to laiku atgadījušies citi jaunumi. Par iepriekšējiem publika vairs neinteresējas.

—   Neinteresējas tāpēc, ka neviens par to neieinteresē. Tur ārā, — van Būrena pamāja ar roku uz to pusi, kur atradās pasaule, kas nepiederēja pie konferenču zāles. — Tur ārā visi — gan publika, gan prese uz bojājumiem elektrības piegādē skatās apmēram tā: šodien gadījās, rīt negadīsies, tās ir sīkas, īslaicīgas problēmas. Gandrīz neviens nedomā par neaptverami plašajām un ilgajām sekām, kādas var radīt nopietna enerģētikas krīze, kura, kā mēs zinām, tuvojas —proti, radīt strauju dzīves līmeņa pazemināšanos, rūpniecības dislokāciju, katastrofālu bezdarba pieaugumu. No ārpuses neviens nepiedurs ne pirkstu, nemainīs nezinātāju domāšanā nenieka, ja mēs tos nepiespiedīsim domāt citādi.

Viceprezidente finansu lietās Šārleta Anderhila — otra sieviete pie konferenču galda — jautāja: — Kā tu ceri piespiest cilvēkus domāt citādi?

—   Atļaujiet man uz to atbildēt, — iejaucās Nims Goldmens. Viņš ar troksni nolika rakstāmo atpakaļ uz galda.

—   Viena iespēja ir pilnā kaklā izkliegt patiesību — pastāstīt, kāds ir patiesais stāvoklis, neko nenoslēpjot — kliegt skaļi, skaidri un bieži.

Rejs Paulsens sarkastiski viņu pārtrauca: — Citiem vārdiem sakot, tu gribi grozīties televīzijas ekrānā nevis divreiz, bet četrreiz nedēļā.

Nims nelikās iejaukšanos dzirdam. Viņš turpināja:

—    Mums, pieņemot to par mūsu firmas politiku, jāturpina sludināt to, ko ikviens, kas sēž pie šā galda, zina: ka pagājušajā nedēļā mūsu maksimālā slodze bija divdesmit divi miljoni kilovatu un ka pieprasījums pēc elektroenerģijas pieaug par miljons kilovatiem gadā. Tas nozīmē, ka, pieauguma attiecībai nemainoties, mums pēc trim gadiem rezerves sāks aptrūkt, bet pēc četriem gadiem nebūs vairs vispār nekādu rezervju.

Tātad — kā mēs iztiksim? Atbilde skan: mēs vispār nespēsim pastāvēt. Ik pēdīgais muļķis saprot, kas notiks — pēc trim gadiem, skaitot no šīs dienas, strāvas padeve pārtrūks, tiklīdz iestāsies karsts laiks; un pēc sešiem gadiem vasaras dienās elektrības vispār nebūs. Mums ir jātiek pie iespējas uzbūvēt jaunas spēkstacijas un ir jādara zināms sabiedrībai, kādas sekas būs tam, ja mums šīs iespējas nebūs.

Iestājās klusums, ko pārtrauca van Būrena: — Mēs visi zinām, ka ikviens nupat sacītais vārds ir svēta patiesība, tātad — kālab to neatzīt? Iespēja būs jau nākamnedēļ. Nims ir pieteikts telepārraidē «Labais vakara raidījums televīzijā», kas ir ļoti populārs un iecienīts.

Paulsens nomurdēja: — Traki žēl, bet man tas vakars ir aizņemts.

—   Nezinu, vai mums vajadzētu būt tik atklātiem, — iebilda Šārleta Anderhila. — Lieki būtu kādam no jums atgādināt, ka mēs gatavojamies paaugstināt tarifu par strāvas patēriņu un ka šis papildienākums mums ir izmisīgi nepieciešams. Man ļoti negribas pieredzēt, ka šī izdevība tiktu apdraudēta.

—   Atklātība mūsu iespējas var vienīgi uzlabot, nevis mazināt, — pretojās van Būrena.

Finansu viceprezidente papurināja galvu. —Es gan neesmu par to tik pārliecināta. Un piedevām man vēl liekas, ka šāds apliecinājums sabiedrībai, ja vispār jādzird, tad jādzird no apvienības priekšsēža.

—   Jūsu zināšanai, — Hamfrijs mīlīgi piebilda, — varu paziņot, ka tiku lūgts uzstāties «Labajā vakara raidījumā» un savā vietā deleģēju Nimu. Man šķiet, ka viņš šo uzdevumu veiks labi.

—   Viņš to veiks nesalīdzināmi labāk, — aizrādīja saziņas dienesta viceprezidente, — ja mēs viņam piešķirsim pilnīgi brīvu iespēju vienkārši un nepavisam ne skaisti izteikt atklātu brīdinājumu, nevis ieturēt «mēreno piesardzīgo līniju», kā mēs parasti darām.

—   Es tomēr iestājos par mēreno līniju. — Šoreiz balsi pacēla Freizers Fentons, kam ari bija piešķirts prezidenta tituls, kaut gan viņa pārziņā bija uzņēmuma gāzes operācijas. Fentons bija sīks, askētiska izskata vīriņš ar puspliku galvu.

—   Es gan neteiktu, ka mēs visi, — viņš runāja, — pievienotos jūsu drūmajam skatījumam, Tesa, runājot par nākotnes izredzēm. Esmu nostrādājis Šinī uzņēmumā trīsdesmit četrus gadus un pieredzējis problēmas rodamies un nozūdam. Es ticu, ka arī šoreiz mēs jaudas trūkumu kaut kā pārvarēsim …

—   Kā? — Nims Goldmens iekrita starpā.

—    Ļaujiet man pabeigt, — Fentons sacīja. — Otrs jautājums, kam gribu pieskarties, ir opozīcija. Nav noliedzams, ka tieši pašreiz pret mums izveidojusies organizēta opozīcija, kas saceļas pret itin visu, ko mēs gatavojamies darīt, vienalga, vai taisāmies būvēt jaunas spēkstacijas, pacelt energopiegādes tarifus vai maksāt saviem akcionāriem pieklājīgas dividendes. Tomēr es ticu, ka lielākā daļa šo opozicionāru un patērētāju — ja arī ne visi, drīz vien aprims un pieklusīs. Protestētāji pagurs un apniks, un, kad tas būs noticis, mēs atkal atgriezīsimies apstākļos, kādos dzīvojām līdz šim, kad tiklab šis uzņēmums, kā arī citi darīja un panāca visu to, ko gribēja. Tālab es saku, ka mums jāturpina turēties mērenības robežās, nevis jārada jukas un antagonisms, satraucot cilvēkus bez vajadzības.

—   Es tam visam piekrītu, — noteica Stjuarts Ino. .

—   Arī es, — piebilda Rejs Paulsens.

Nima acis sastapās ar Terēzas van Būrenas skatienu, un viņš zināja, ka abi domā vienu un to pašu. Freizers Fentons, Ino, Paulsens piederēja pie tiem iesīkstējušajiem komunālo pakalpojumu sfēras vecajiem kadriem, kas bija savā darbā izauguši vieglākos laikos un nu liedzās saprast un atzīt, ka šie laiki pagājuši un nogrimuši uz mūžiem. Tagad vairums šo cilvēku turējās savos cienīgajos amatos vecuma labad un nekad nebija kļuvuši par uzbrukuma mērķi konkurencei, kas bez kautrēšanās klupa pretiniekam pie rīkles cīņā par pārākumu un pirmo vietu līdzīgu uzņēmumu vidū. Freizeri Fentoni un viņiem līdzīgie ievīstījās personiskajā drošībā kā kokonā. Viņu Svētā Grāla kauss bija «status quo». Tātad bija skaidri paredzams, ka tie vērsīsies pret visu, kas varētu nozīmēt laivas sašūpošanu.

Tam ir savs izskaidrojams pamats, kā Nims un vairāki citi jaunākie darbinieki lāgiem bija pārsprieduši. Pirmkārt, jāatceras, ka komunālie pakalpojumi pēc savas dabas ir monopolistiski, tic nav tirgus ikdienas konkurences subjekti; tāpēc tādi komunālo pakalpojumu uzņēmumi kā Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība līdzinās birokrātiskai valdības iestādei. Otrkārt, šādi uzņēmumi visā savas pastāvēšanas vēsturē bijuši tirgus uzņēmumi, kas spēj pārdot līdz pēdējam visu, ko saražojuši; šo procesu sekmē lētas strāvas ieguves avotu pārpilnība. Tikai pašos pēdējos gados, kad lēto ieguves avotu skaits samazinājās un tie kļuva dārgāki, komunālo pakalpojumu uzņēmumu vadītāji sadūrās ar nopietnām komerciālām problēmām un bija spiesti pieņemt dažādus nežēlīgus, nepopulārus lēmumus. Agrākajos laikos arī nenācās sīvi cīnīties ar nikniem un labi apmācītiem pretiniekiem, kas uzbruka grupās, to vidū bija patērētāji un vides aizsargātāji.

Šīs dziļās un būtiskās pārmaiņas Nims Goldmens un viņam līdzīgie piesauca savos argumentos. Taču lielais vairums vadošo darbinieku nebija pratuši tajās iekļauties un reālistiski ar tām rīkoties. (Nims skumji atcerējās, ka Valters Tolbots bija Šai ziņā bijis ievērojams izņēmums.) Vecišķie vadoņi savukārt Nimu un viņam līdzīgos uzskatīja par nepacietīgiem, dumpīgiem izlēcējiem, un parasti, tā kā vecišķo katrā uzņēmumā bija vairāk, tie izšķirošajos jautājumos uzvarēja.

— Neliegšos, ka esmu svārstīgs, — Dž. Ēriks llamfrijs atzinās sanāksmes dalībniekiem, — proti, jautājumā, vai mums vajadzētu vai nevajadzētu publiski izvērsties asāk un dedzīgāk. Personiski es esmu pret to, taču lāgiem saskatu arī otru pusi. — Priekšsēdis viegli pasmaidīja un paskatījās uz Nimu. — Jūs nupat apskaitāties, vai ne? Vai gribat vēl ko piebilst?

Nims vilcinājās. Bet tad sacīja: — Vienīgi vēl to. Kad pēc gadiem diviem sāksies garie elektrības atslēgumi, tas ir, es domāju — bieži un ilgi pārtraukumi elektrības padevē, tad vainos vienīgi mūs. Neatkarīgi no tā, kas šai starplaikā būs vai nebūs noticis. Krustā prese sitīs mūs. Politiķi rīkosies tāpat un pa vecum vecajai modei darīs to, ko darīja Poncijs Pilāts. Presei pa pēdām sekos arī publika, arī tā vainos mūs un teiks: «Kāpēc jūs nebrīdinājāt mās īstajā laikā?» Esmu vienisprātis ar Terēžu — īstais laiks ir pašreiz.

—   Nu tad nobalsosim, — Ēriks Hamfrijs paziņoja. — Lūdzu, paceliet roku, kas balso par stingrāku pieeju, kāda nupat tika izklāstīta.

Pacēlās trīs rokas. Tās piederēja Terēzai van Būrenai, Nimam un ģenerālkonsultantam Oskaram O'Braienam.

—   Un kas ir pret? — priekšsēdis uzsauca.

Šoreiz varēja saskaitīt astoņas paceltas rokas.

Ēriks Hamfrijs palocīja galvu. — Es piesliešos vairākumam, un tas nozīmē, ka mēs arī turpmāk ieturēsim «mēreno līniju».

—   Un jūs pieskatieties, ka tanīs televīzijas izrādēs arī neatkāpjaties no mērenības.

Nims pablenza uz Paulsena pusi, tomēr apvaldīja dusmas un nepateica neko. Kad sapulce beidzās, tās dalībnieki pa diviem vai pa trim sāka pārspriest, kas kuru vairāk interesēja.

—   Mums katram šad tad nepieciešama kāda neveiksme, — Ēriks Hamfrijs jautri bilda Nimam, kad viņi devās ārā no zāles. — Tāds belzieniņš laiku pa laikam par labu vien nāk.

Nims uz to neko neatbildēja. Pirms šāsdienas sanāksmes viņš bija prātojis, vai vecās gvardes iesīkstējusī pašplūsmas attieksme pret presi un citiem saziņas līdzekļiem tiešām vēl būs noturējusies arī pēc iepriekšējās nedēļas negadījuma. Nu viņš bija saņēmis atbildi. Nimam bija ļoti gribējies, kaut priekšsēdis viņu atbalstītu. Viņš zināja — ja šis būtu bijis jautājums, kurā Hamfrijam ir noteikts pieņēmums, viss būtu izgājis, kā nākas, bez jebkādas balsošanas.

—    Ienāciet, — priekšsēdis aicināja, kad viņi pa gaiteni bija aizgājuši no konferenču zāles un tuvojās darbistabu rindai. — Ir kāda lieta, ko man gribētos jums uzdot nokārtošanai.

Priekšsēža darba telpu komplekss, kaut arī lielāks nekā pārējiem vadošajiem apvienības darbiniekiem, tomēr bija iekārtots visai vienkārši. Tā bija politika — turēties mazliet spartiski, lai apmeklētāji redzētu, ka akcionāru un patērētāju nauda netiek izšķērdēta liekā greznībā, bet tiek izmantota lietderīgi. Nims, sekodams tradīcijai, palika priekšistabā, kas bija mēbelēta ar vairākiem ērtiem krēsliem. Ēriks Hamfrijs, aizgājis līdz rakstāmgaldam un paņēmis kādus aktu vākus, atgriezās.

Kaut gan ārā bija gaiša diena un no darba telpu logiem pavērās skats uz pilsētu, tomēr visiem logiem bija aizvilkti priekšā aizkari, visas telpas mākslīgi apgaismotas. Priekšsēdis allaž izvairījās no atbildes uz jautājumiem, kāpēc viņš tā rīkojas. Daži domāja, ka pat tagad, pēc trīsdesmit gadiem, viņam trūkst savas dzimtās Bostonas skatu, un viņš nespēj samierināties ar aizstājējainavu.

—   Liekas, jūs esat redzējis pēdējo ziņojumu šai sakarā, — Hamfrijs sacīja, norādīdams uz aktu vākiem ar uzrakstu:

ĪPAŠUMA AIZSARDZĪBAS NODAĻA Ziņojums: strāvas zādzības

—   Jā, esmu redzējis.

—  Acīmredzot stāvoklis pasliktinājies. Zinu, ka īstenībā tas tāds oda dzēliens vien ir, bet tas spēj milzīgi saniknot.

—   Divpadsmit miljonu dolāru zaudējums gadā gan ir visai jūtams oda dzēliens, — Nims noteica.

Ziņojumā, par kuru viņi patlaban runāja, nodaļas vadītājs Harijs Londons aprakstīja, ka strāvas un gāzes zagšana visos iespējamos veidos jau izvērtusies par īstu epidēmiju. Strāva tika zagta, dažnedažādi samunsturējot skaitītājus. Lielākoties to darīja individuāli patērētāji paši saviem spēkiem, taču bija norādījumi, ka palīdzību neliedz arī kvalificētu profesionāļu firmas.

—  Tie divpadsmit miljoni ir izkalkulēta summa, — apcerīgi runāja Ēriks Hamfrijs. — Iespējams, ka īstais zaudējums ir mazāks, bet iespējams arī, ka daudzkārt lielāks.

—   Kalkulācija tiešām ir nenoteikta, — Nims piekrita. — Tā domāja arī Valters Tolbots. Ja atceraties, galvenais inženieris norādīja, ka pērn tika konstatēta divu procentu atšķirība saražotās elektrības kopvērtībā un no patērētājiem iekasētajā summā, apvienības iztērētajos līdzekļos, zudumos uz līnijas un tā joprojām.

Nelaiķa galvenais inženieris pirmais bija apvienībā sacēlis trauksmi par strāvas zagšanu. Viņš arī sagatavoja pirmo ziņojamu un ierosināja, ka jānodibina īpašuma aizsardzības nodaļa. Šo viņa ierosinājumu īstenoja. Vēl viena nozare, kur pietrūks Tolbota devuma, Nims nodomāja.

—    Jā, atceros, ir milzīgs neapmaksātas elektrības daudzums, — Hamfrijs apstiprināja.

—   Un procents tagad ir četrreiz augstāks, nekā bija pirms diviem gadiem.

Priekšsēdis pabungāja ar pirkstiem pa krēsla sānu atzveltni.

—   Droši vien ar gāzi nav citādi. Mēs nudien nedrīkstam sēdēt, rokas klēpī salikuši, un mierīgi noskatīties, kā tas notiek.

—   Mums līdz šim vēl laimējies, turklāt krietni ilgi. Valsts austrumos un Vidējos rietumos strāvas zagšana sākās jau krietni senāk. Edison kompānija Ņujorkā pērn šādā veidā cietusi zaudējumus par septiņpadsmit miljoniem dolāru, Čikāgas Edison, kas ražo mazāk elektrības nekā mēs un ar gāzes piegādi vispār nenodarbojas, zaudējuši piecus vai sešus miljonus. Tas pats noticis Ņūorleānā, Floridā, Ņūdžersijā…

Hamfrijs viņu nepacietīgi pārtrauca: — Tas viss man ir zināms. — Mirkli padomājis, viņš noteica: — Lai notiek, mēs tagad sāksim rīkoties. Ja būs nepieciešams, piešķirsim pasākumam papildlīdzekļus no budžeta. Pasakiet to Harijam Londonam. Un neaizmirstiet uzsvērt, ka esmu personiski ieinteresēts viņa nodaļas darbā un gaidu rezultātus.

7.

—    Šinī iestādē ir daži ļautiņi, kas domā, ka elektrības zagšana ir jauna parādība, — Harijs Londons deklarēja. — Nekā, nav vis. Jās varbūt brīnīsieties, ja pateikšu, ka pirmais enerģijas zagšanas fakts Kalifornijā konstatēts un fiksēts pirms simt gadiem. — Viņš runāja gluži kā skolotājs veselai klasei, kaut gan viņam bija tikai viens pats klausītājs — Nims Goldmens.

—   Es par daudz ko nebrīnos, bet par šo gan.

—   Re nu — un kas notiek tagad? — Londons palocīja galvu.

Viņš bija maza auguma, skarbs vīrišķis ar skadru, gandrīz pedantisku valodu, kad sāka kaut ko skaidrot, kā to darīja patlaban. Savulaik bijis apakšvirsnieks kara flotē, par drosmi un varonību apbalvots ar Sudraba Zvaigzni; vēlāk kalpojis par detektīvu Losandželosas policijā, tad pirms pieciem gadiem iestājies darbā Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā un strādājis par drošības un aizsardzības dienesta priekšnieka palīgu, bet pēdējo pusgadu Harijs Londons vadīja apvienībā jaunizveidoto īpašuma aizsardzības nodaļu, kas tika nodibināta, lai cīnītos pret strāvas zagšanu, un šai laikā viņš un Nims bija kļuvuši labi draugi. Sarunas laikā abi vīrieši sēdēja nodaļas pagaidu mītnē — Londona darbistabā, kas īstenībā bija šaurs stikla būcenītis.

—   Tas notika Valleho 1867. gadā, — Londons stāstīja. — Tur spēkstaciju bija uzcēlusi Sanfrancisko Gāzes sabiedrība un to pārvaldīja M.P. Jangs. Viena no pilsētas viesnīcām piederēja kādam Džonam Lī. Sito Lī pieķēra blēdībā ar gāzes rēķiniem. Viņš, proti, bija pierīkojis skaitītājam apvedkanālu.

—   Sasodīts — jau toreiz!

—   Pag, pag, tā ir tikai puse stāsta. Gāzes sabiedrības pārzinis katrā ziņā gribēja piespiest Džonu Lī samaksāt par nokrāpto gāzi. Tas viesnīcnieku tā satracināja, ka viņš izšāva uz Jangu un tika apsūdzēts un tiesāts par slepkavības mēģinājumu.

—   Vai tā tiešām bijis? — Nims skeptiski apjautājās.

—   Tas ierakstīts Kalifornijas vēstures grāmatā, — Londons pārliecināts noteica. — Varat atšķirt un palasīt, gluži kā to izdarīju es.

—  Kā nu bijis, tā bijis. Labāk paskatīsimies, kā ir šeit un pašreiz.

—   Vai jūs manu ziņojumu izlasījāt?

—   Jā. Arī priekšsēdis izlasīja. — Nims atkārtoja Ērika Hamfrija lēmumu par pastiprinātu apsekošanu un nepieciešamību gūt rezultātus. Londons palocīja galvu. — Rezultāti būs. Un iespējams, ka jau šonedēļ pat.

—   Vai jūs runājat par Brūksaidu?

—  Tieši tā.

Brūksaida bija «guļamistabu» rajons, kas atradās apmēram divdesmit jūdžu no pilsētas centra un bija pieminēts īpašuma aizsardzības nodaļas ziņojumā. Strāvas zagšana tur bija atklāta visai plašā apmērā, un tagad tika plānota pamatīga apsekošana un zagļu ķeršana.

—   Operācija Brūksaidā sāksies parīt, — Harijs Londons paziņoja.

—  Tas ir cetutdien. Nebiju gaidījis, ka jūs pie tā ķersieties tik drīz.

Ziņojumā bija norādīts, gan precīzi neminot, kad, ka ieplānots Brūksaidā sarīkot reidu. Operāciju vadīs īpašuma aizsardzības nodaļas ļaudis, kurus atbalstīs vesels kontingents citu KS&A darbinieku — trīsdesmit labi apmācīti elektriķi — skaitītāju nolasītāji no klientu apkalpes nodaļas, bez tam vēl pusducis ierīcības inženieru un divi fotogrāfi, kas atrastos un pierādītos zādzību gadījumus iemūžinās filmā.

Visa armija sapulcēsies pilsētas centrā un uz Brūksaidu dosies noīrētā autobusā. Viņiem piebiedrosies arī mikroautobuss, ko varēs izmantot par sakaru centru. Vesels bars sīkāku braucamrīku būs izmantojami sakaru uzturēšanai. Vadītāju rīcībā būs portatīva raidstacija. Pēdējā dienā pirms operācijas sākuma skaitītāju nolasītājus un inženierus īsumā informēs par gaidāmajiem pienākumiem, taču akcijas "vieta izpausta netiks.

Pēc ierašanās Brūksaidā operācijas dienā skaitītāju nolasītāji sāks apstaigāt māju pēc mājas, tāpat arī pēc kārtas visus veikalus un uzņēmumus, kur pārbaudīs skaitītājus, vienlaikus meklējot blēdību pazīmes. Viņi pārmeklēs arī veselas celtnes, kur varētu slēpties neatļautas ierīces, piemēram, lielveikalus; tieši uz tiem krita vissmagākās aizdomas, jo elektrības patēriņš bija viens no to lielākajiem ražošanas izdevumiem (pirmajā vietā gan bija darbaspēks). Pagātnē šādi tirdzniecības uzņēmumi bija vairākkārt pieķerti zādzībā. Jāpārbauda bez izņēmuma visi universālveikali. Tiklīdz elektriķi atradīs kaut kādas pazīmes, tūdaļ būs klāt ierīcības inženieri kopā ar Harija Londona puišiem no īpašuma aizsardzības nodaļas.

—   Jo ātrāk varēs šo secību īstenot, jo mazāk jābīstas, ka kaut kas paliks nepamanīts, — Londons smiedamies noteica. — Flotē mēs šo to daudz lielāku izdarījām vēl ātrāk.

—   Okei, jūrniek un virsseržant, es biju tikai infantērijas ierindnieks, bet šinī operācijā labprāt piedalītos.

Kaut ari Nima paša karavīra gaitas bija visai nenozīmīgas, tomēr šai brīdī viņam radās kopības sajūta ar Hariju Londonu. Nims tika iesaukts armijā tūliņ pēc koledžas pabeigšanas un aizsūtīts uz Koreju. Mēnesi pēc ierašanās frontē viņš kopā ar vadu piedalījās operācijā, lai padzītu ienaidnieku no izdevīgas pozīcijas, kad negaidot viņiem pļaujošā lidojumā uzbruka amerikāņu lidotāji un nometa bumbas. (Vēlāk šī nejēdzīgā kļūdīšanās militārā tukšvārdībā tika nodēvēta par «draudzīgu uguni».) Četri amerikāņu kājnieki krita, pārējie (Nimu ieskaitot) tika cauri ar ievainojumiem. Nimam bija pārsista kreisās auss bungādiņa, kas piedevām vēl iekaisa, tā ka viņš palika nedzirdīgs ar kreiso ausi uz visu mūžu. Drīz pēc tam viņu atvaļināja, aizsūtīja uz mājām un paklusām ārstēja, nekad nevienā vietā nepieminot atgadījumu Korejā. Vēlākajos gados un arī tagad Nima kolēģi un draugi zināja, ka jāsēžas Nimam labajā pusē, tātad pie veselās auss. Taču tikai pavisam nedaudzi zināja, kāpēc. Harijs Londons bija viens no nedaudzajiem.

—   Esiet ceturtdien mans viesis, — Londons aicināja.

Viņi norunāja satikties.

Pēc tam vēl parunāja par sabotāžu La Mission spēkstacijā, kur aizgāja bojā Valters Tolbots un pārējie. Kaut arī Harijs Londons nebija izmeklēšanā tieši iesaistīts, tomēr viņš ar apsardzes dienesta priekšnieku pēc darba lāgiem pasēdēja kopā un iedzēra, protams, viens no otra neko neslēpdami; tā kā Londons bija strādājis policijā par izmeklētāju un detektīvu, viņam bija diezgan cieši kontakti ar likumsargājošām iestādēm, un viņš netaisījās tos zaudēt.

—  Apgabala šerifs darbojas kopā ar FIB un mūsu pilsētas policiju, — viņš pastāstīja Nimam. — Taču pagaidām atdūrušies kā pret mūri. FIB vīri, kas paraduši strādāt, balstoties uz pierādījumiem, domā, ka šajā gadījumā ir darīšana ar kādiem jauniem, nepazīstamiem ķertajiem, par kuriem policijai vēl ziņu nav. Tas meklēšanu, protams, padara daudz grūtāku.

—   Ko viņi domā par vīrieti Pestīšanas armijas drēbēs?

—  Tam pieņēmumam ir izsekots, bet pie formas tērpa viņš varēja tikt simt dažādos veidos. Tur nekādu pēdu nav.

Protams, ja šie iedomāsies to pašu numuru atkārtot vēlreiz, tad ir citādi. Modru vērotāju netrūkst, tie gaida.

—   Vai jūs domājat, ka tas ir iespējams?

Londons paraustīja plecus. — Skaidrs, ka tie ir fanātiķi. Tas viņiem piešķir vājprāta pārdrošību. Padara viņus, no vienas puses, lieliskus, no otras — stulbus. Ar tādiem nav iespējams kaut ko paredzēt. Ļoti bieži vajadzīgs vienīgi laiks. Ja vien es kaut ko sadzirdēšu vai uzzināšu, es jums pateikšu.

—   Paldies.

Nimam ienāca prātā, ka tas, ko nupat tika dzirdējis, ir tieši tas, ko viņš pagājušās trešdienas vakarā bija sacījis Ardaitai. Sakarā ar to viņš iedomājās arī, vai nevajadzētu Ardaitai piezvanīt, varbūt drīzumā pie viņas aiziet. Pēc trešdienas Nims bija viņu vienreiz redzējis — īsu brīdi Valtera bērēs sestdienas rītā, kad tur bija sapulcējušies daudzi no KS&A. Nimu smagi nomāca izvadīšanas ceremonija, ko vadīja netīkami glums apbedītājs, kas Valteram Tolbotam būtu šķitis riebīgs. Nims bija pārmijis ar Ardaitu pāris nenozīmīgu vārdu, un tas arī bija viss.

Tagad viņš ņēmās prātot: vai vajadzētu ļaut paiet «pieklājīgam» starplaikam, iekams piezvanīt Ardaitai? Bet vai viņa situācijā nebija liekulīgi vispār runāt vai domāt par pieklājību?

Harijam Londonam viņš sacīja: Uz redzēšanos parīt.

8.

Rādījās, ka atkal pienākusi viena tveicīga diena šinī garajā, karstajā vasarā. To skaidri manīja jau pulksten deviņos no rīta, kad Nims ieradās Brūksaidā.

Operācijas dalībnieki bija ieradušies jau stundu agrāk. Saziņas centrs tika izveidots mašīnu stāvvietā tirdzniecības rajonā. Tur bija sabraucis kāds pusducis mašīnu, visas iezīmīgas ar balto un oranžo krāsojumu un labi pazīstamo apvienības emblēmu. Visi trīsdesmit elektriķi — skaitītāju nolasītāji —jau bija izvadāti pa vietām; pārsvarā jauni puiši, koledžu studenti, kas vasaras brīvdienās strādāja. Katrs bija saņēmis žūksni kartīšu ar adresēm, kur jāapskata un jānolasa skaitītāji. Kartītes speciāls kompjūters bija iepriekšējā naktī sagatavojis. Normāli šāda uzskaitītāja darbs būtu pārbaudīt un pierakstīt skaitītāja stāvokli, taču šodien skaitītāja dati viņus neinteresēja, viņi meklēja vienīgi pazīmes, kas norādītu uz to, ka strāva tiek zagta.

Harijs Londons, Nimam piebraucot, izkāpa no mikroautobusa un sagaidīja viņu. Londons izskatījās uzcirties un jautrā omā. Mugurā viņam bija armijas parauga krekls ar īsām piedurknēm, šauras dzeltenbrūnas sporta bikses un lieliski nospodrinātas kurpes. Arī Nims tūliņ novilka žaketi un iemeta to fiatā. Saule mašīnu stāvvietā pamatīgi cepināja.

—   Esam ieguvuši pirmos rezultātus, — Londons sacīja. — Piecas nepārprotamas blēdības jau pirmajā stundā. Pašreiz mūsu inženieri apstrādā vēl trīs vietas.

—  Un tie pirmie pieci gadījumi, — Nims vaicāja, — vai tie ir ģimeņu dzīvojamās mājās vai uzņēmumos?

—    Četri ģimeņu mājās, viens uzņēmumā, un tas ir īsts jaukumiņš. Tie brāļi spēruši uz vella paraušanu — gan elektrību, gan gāzi. Vai gribat apskatīt?

—   Noteikti.

Londons uzsauca palicējiem mikroautobusā: — Es braukšu pats savā mašīnā ar misteru Goldmenu. Mēs aizbrauksim uz ceturto vietu.

Pa ceļam viņš sacīja Nimam: — Man šorīt radušās divas jušanas. Tā viena ir tāda, ka tas, ko mēs šodien atrodam un redzam, ir tikai pati leduskalna virsotnīte. Un otra jušana man saka, ka daudzos gadījumos mums ir darīšana ar profesionāļiem, varbūt pat ar veselu organizāciju.

—   Kas jūs mudina uz tādām domām?

—  Atļaujiet man uz to atbildēt tad, kad būsiet apskatījis visu, ko grasos jums parādīt.

—   Labprāt. — Nims atlaidās ērtāk sēdeklī un apskatīja tuvāk Brūksaidu, kamēr viņi brauca tai cauri.

Brūksaida bija pārticīga priekšpilsēta, kas līdzīgi daudzām citām bija sabūvējusies piecdesmito gadu beigās un sešdesmito gadu sākumā. Pirms tam šis bija acīmredzot bijis tāds pats zemkopības apvidus kā daudzi citi, kas apbūvēti ar dzīvojamiem namiem un attiecīgajiem apkalpojošiem uzņēmumiem. Nevarēja manīt, vismaz no malas paskatoties, ka Brūksaidā valdītu posts un nabadzība. Pat kārtīgās rindās uzceltās tipveida mājiņas izskatījās rūpīgi koptas, mazie zālieniņi mutauta lielumā kā manikirēti, visas mājas ar neaplupušu krāsojumu, spodras un glītas. Aiz šīs pieticības salas tālāk no ceļa ne vienu vien kvadrātjūdzi aizņēma lepnāki mājokļi, pat pilis ar garāžām trim mašīnām, ar īpašiem piebraucamajiem ceļiem. Daudzie labi iekārtotie un glīti izvietotie veikali nepārprotami liecināja par pārticību un labklājību. Nimam nudien nelikās, ka šī izskatītos pēc vietas, kur nekaunīgi zog elektroenerģiju.

It kā nolasījis viņa domas, Harijs Londons ieteicās:

—   Neba vienmēr viss ir tā, kā izskatās. — Viņš iegrieza mašīnu ceļā, kas veda uz degvielas uzpildes staciju un garāžu, turpat bija arī tuneļveidīga mašīnu mazgāšanas ierīce. Londons apstājās pie uzpildes stacijas kantora un izkāpa no mašīnas. Nims viņam sekoja.

Turpat bija jau piestājusi KS&A dienesta mašīna.

—   Esam izsaukuši fotogrāfus, — Londons sacīja. — Pagaidām mūsu elektriķis apsargā lietiskos pierādījumus.

Viņiem tuvojās vīrietis, ģērbies pelēkā kombinezonā. Nākdams viņš slaucīja rokas lupatā. Augumā viņš bija izstīdzējis un vaigā stipri izskatījās pēc lapsas kūmiņa; likās arī visai satraukts.

—    Paklausieties, — viņš ierunājās, — kā jau jums sacīju — ne es ko zinu, ne gribu zināt…

—    Jā, ser, tā jūs tiešām sacījāt. — Londons pievērsās Nimam. — Šis ir misters Džeksons. Viņš mums atļāva ieiet darba telpās un pārbaudīt skaitītāja stāvokli.

—   Nezinu vis, cik nu jums to atļāvu, — Džeksons nomurdēja. — Lai jūs sakāt ko sacīdams, es te esmu tikai īrnieks. Tās ēkas pieder pavisam citiem.

—   Bet uzņēmums pieder jums, — Londons atspēkoja.

—   Elektrības rēķini taču nāk uz jūsu vārda. Vai tā nav?

—   Patiesību sakot, visa tā būšana pieder bankai.

—   Bet bankai nav nekāda sakara ar jūsu elektrības un gāzes patēriņu.

—  Es runāju svētu patiesību. — Mehāniķa rokas sažņaudza lupatu ciešāk. — Nezinu, kas to izdarījis, un tas ir viss.

—  Jā, ser. Jums taču nebūs iebildumu, ja iesim iekšā?

Garāžas īpašnieks paraudzījās caur pieri, tomēr viņus neaizturēja.

Londons palaida Nimu pa priekšu uzpildes stacijas kantorī un pēc tam nelielā šaurā telpā, kas atradās aiz kantora un nepārprotami rādīja, ka tiek izmantota par noliktavu. Pie pretējās attālākās sienas atradās slēdži, strāvas dalītāji, kā arī gāzes un elektrības skaitītāji. Viņiem ieejot, jauns vīrietis KS&A tehniskās apkalpes formas tērpā pagriezās. Ienācējiem viņš vienkārši uzsauca: — Sveiki!

Harijs Londons stādīja priekšā Nimu un tad sacīja puisim: — Paskaidrojiet misteram Goldmenam, ko esat atradis.

—  Nu, piemēram, ka skaitītājam bija norauta plomba, un pats tas bija apgriezts tādā stāvoklī, kādā atrodas tagad, proti, otrādi — ar apakšgalu uz augšu.

—   Tādā stāvoklī skaitītājs vai nu vispār nedarbojas vai skaita atpakaļ, — Londons piebilda.

Nims palocīja galvu, saprazdams, ka tas ir gaužām viegls un vienkāršs veids, kā iegūt strāvu par velti. Plomba bija kārtīgi atknibināta, bet pats skaitītājs izcelts, apgriezts un atkal ielikts atpakaļ piederīgajās gropēs. Šādā veidā skaitītājs skaita atpakaļ vai apstājas, kad sasniegts iepriekš apmaksātais stāvoklis. Vēlāk, droši vien pāris dienu pirms gaidāmās pārbaudītāja ierašanās, skaitītājs tiek atliks atpakaļ normālā stāvoklī, plomba no jauna piestiprināta, viss rūpīgi salabots.

Daži enerģētikas uzņēmumi, kuri savulaik cietuši no šādām blēdībām, tagad uzstādījuši modernākus, jaunāka tipa skaitītājus, kas darbojas pareizi neatkarīgi no tā, ar kuru galu pavērsti uz augšu. Otrs uzlabojuma veids bija gredzenu pielikšana, kas neļāva skaitītāju izkustināt; to varēja izdarīt vienīgi ar īpašām atslēgām. Un tomēr radās aizvien jaunas atjautīgas izdomas, kā zagt strāvu; bez tam izmantošanā vēl joprojām bija miljoniem vecā tipa skaitītāju, kuriem nevarēja piemontēt minētos gredzenus, bet to nomainīšana pret jauniem maksātu milzu naudu. Un tā nu blēži tomēr bija izdevīgākā stāvoklī, jo viņu aizvien bijis ļoti daudz, un visus regulāri pārbaudīt, protams, nebija iespējams.

—   Ar gāzi ir nostrādāts interesantāk, — paskaidroja montieris. Pievērsies gāzes skaitītājam pie sienas, viņš pie tā notupās. — Paskatieties šurp.

Nims vēroja, kā montieris pavelk cauruli, kas stiepās ārā no sienas, un savieno to ar skaitītāju, kas atradās dažus soļus nostāk. — Šis ir gāzes vads, tas nāk iekšā no ārienes.

—  No ielas, — papildināja Harijs Londons. — No sabiedrības galvenā pievada.

Nims palocīja galvu.

—   Bet šis vads, — montiera roka pastiepās uz skaitītāja otru, tālāko malu, — pievada gāzi visām ierīcēm, kuru darbināšanai klients gāzi izmanto: lielai ūdens karsēšanas tilpnei, mašīna žāvētājam ar karstu gaisu, tāpat arī virtuves pavardam un dzīvokļa apsildei augšstāvā. Tas nozīmē, ka mēneša laikā tiek patērēts liels gāzes daudzums. Un nu ieskatieties vērīgi. — Šoreiz viņš, rīkodamies ar abām rokām, sataustīja cauruļu savienojumus tanī vietā, kur abas caurules nozuda sienā. Ap šīm vietām siena bija izurbināta un cements sabiris uz grīdas.

—   To es izdarīju, — montieris paskaidroja, — lai labāk saredzams. Un nu jūs redzat, ka tie nav parasti, bet ir T veida savienojumi un abus galus pieslēdz citai, sienā iemūrētai caurulei.

—  Īstenībā vecs blēžu triks, — sacīja Londons, — tomēr šis ir visglītāk un kārtīgāk nostrādātais, kādu man jebkad gadījies redzēt. Ar šo ierīci var panākt, ka lielākā daļa izlietotās gāzes netiek pievadīta caur skaitītāju, kā pieklātos, bet nokļūst pie ierīcēm tieši no ielas.

—  Tomēr arī caur skaitītāju ieplūst pietiekami daudz gāzes, lai tas spētu darboties, — jaunais montieris turpināja skaidrot. — Gāze plūst pa to vadu, kur sastop vismazāko pretestību. Skaitītājā ir noteikta pretestība, tāpēc galvenā gāzes masa aizplūst pa brīvo bezmaksas ceļu.

—   Nu vairs neplūst, — Londons noteica.

No āra ienāca sparīgs, jauns sievišķītis ar fotoaparātiem un kinokameru un jautri noprasīja: — Vai te būs jāuzņem kādas bildītes?

—   Noteikti, — sacīja Londons un norādīja uz gāzes skaitītāju. — Vispirms šito ierīci. — Nimam viņš piebilda: — Kad šī bilde būs rokā, izskrubināsim atlikušo cementu un atsegsim nelikumīgi ievietoto cauruli.

Garāžas īpašnieks ar lapsas kūmiņa ģīmi visu laiku bija turējies aizmugurē. Nu viņš sāka protestēt:

—   Hei, mīlīši, jūs te neko nedrīkstat lauzt. Šī te ir mana teritorija.

—    Atgādināšu jums, mister Džekson, ka atjāvāt mums šeit ienākt un pārbaudīt mūsu apvienības ierīču stāvokli. Bet, ja jūs gribat pārrevidēt gan savas, gan mūsu tiesības, es jums ieteiktu apgādāties ar advokātu. Man šķiet, advokāts jums tik un tā būs vajadzīgs.

—   Man nekāds advokāts nav vajadzīgs.

—   Tas viss būs atkarīgs no jums, ser.

—   Mister Džekson, — ierunājās arī Nims, — vai jūs tiešām vēl neaptverat stāvokļa nopietnību? Blēdīšanās ar skaitītājiem ir kriminālnoziegums, un šeit fiksētās fotogrāfijas mums ir pilnīgi pietiekams pierādījums.

—   Ko nu par to, protams, ka būs kriminālvajāšana, — Londons turpināja, kā pareizo galavārdu uztverdams.

—   Kaut gan, es gribētu sacīt —ja misters Džeksons piekritīs divējādā ziņā ar mums sadarboties, tas viņam nāks vienīgi par labu.

Garāžas īpašnieks uzmeta iebrucējam aizdomu pilnu skatienu.

—   Kā tas būtu — divējādā ziņā?

Kamēr viņi sarunājās, fotogrāfe, noknipsējusi gāzes skaitītāju, pārgāja pie elektrības skaitītāja. Montieris sāka drupināt cementu, lai atklātu plašāku skatu uz slepenajiem pievadiem.

—   Vispirmām kārtām, — Londons sacīja Džeksonam,

—   jums būs jāsamaksā parāds un pilna summa par nozagto enerģiju. Pēc pirmā apmeklējuma pie jums es painteresējos māsu aprēķinu daļā un noskaidroju, ka salīdzinājumā ar senākajiem rēķiniem jums tagad par noblēdīto elektrību un gāzi iznāks maksāt apmēram piecus tūkstošus dolāru. Summā ir ieskaitīts mūsu šodien šeit patērētais darbs.

Garāžas īpašnieks nobāla. Lūpas viņam sāka nervozi raustīties.

—    Jēziņ! Kur nu tādu naudu! Tas nevar būt, es taču tikai… — viņš aprāvās.

—   Nūjā, — Nims aši iekrita valodā. — Cik ilgi jūs jau esat bāries ap skaitītājiem?

—    Ja misters Džeksons mums to pateiks, — ierunājās Londons, — tad varbūt pastāstīs arī, kas viņam uzmunsturējis to gāzes skaitītāju. Tā ir mūsu otra sadarbībai izvirzītā prasība.

Montieris pār plecu uzsauca: — Vienu varu jums sacīt droši. Tas, kas Šito ierīkojis, nav bijis amatieris.

Londons paskatījās uz Nimu. — Vai atceraties, ko teicu? Liela daļa no tā, ko šodien redzam, ir profesionāļu darbs. — Viņš no jauna pievērsās Džeksonam. — Nu, kā jūs domājat, ser? Vai gribēsiet mums pateikt, kas šito taisīja?

Garāžas īpašnieks drūmi blenza, bet neatbildēja.

Londons turpināja: — Kad būsim šeit pabeiguši, mister Džekson, mēs jums noslēgsim tiklab gāzi, kā arī elektrību. Enerģijas padeve tiks atjaunota tikai pēc tam, kad visa parāda summa būs samaksāta.

—   Diezin kā tad lai es strādāju! — Džeksons satraukts izbuldurēja.

—   Ja tā runājam, — Londons atsaucās, — kā gan lai mēs varētu padarīt savu darbu, ja visi klienti blēdītos tāpat kā jūs? — Tad pajautāja Nimam: — Vai esat pietiekami atskatījies?

—   Pat pārāk daudz, — Nims atteica. — Iesim.

Kad viņi bija izgājuši ārā, Londons sacīja: —Varu saderēt, ka viņš vispār nav spējīgs to lielo parādu samaksāt. Tāpat arī neticu, ka viņš mums izpaudīs, kas to visu sameistarojis.

Iesēdies mašīnā, Nims jautāja: — Vai mēs varam viņu iesūdzēt tiesā un kaut ko panākt?

Bijušais policists papurināja galvu. — Man pašam patiktu pamēģināt, un varētu gadīties, ka mēs pat panāktu, lai kādu notiesā. Taču drīzāk gan būs tā, ka tiesa pieprasīs, lai mēs pierādām, ka Džeksons ir zinājis par slepeno ierīci vai pat licis to iemontēt. To mēs pierādīt nevaram.

—   Tātad zināmā mērā tā jau pašos pamatos ir zaudēta lieta.

—  Zināmā mērā, bet ne pilnīgi. Drīz vien izplatīsies valodas, varbūt jau tagad paklīdušas, un tas iebiedēs daudzus

tādus Džeksonus. Bez tam neaizmirstiet, ka esam šodien tīklus izmetuši visai plaši. Saule vēl nebūs norietējusi, kad būsim notvarstījuši krietni daudz blēžu.

—   Bet tas būs vienīgi Brūksaidā, — Nims visai bezcerīgi noteica, iedomādamies milzīgo platību, kuru KS&A apgādāja ar strāvu un kur Brūksaida bija tikai kā mazs zemesriekstiņš lielā plantācijā.

Jau pēc pāris minūtēm viņi bija atgriezušies savā komandpunktā tirdzniecības centra automobiļu stāvvietā.

Kā Harijs Londons bija paredzējis, Brūksaidas reida dienā izdevās notvert tiešām lielu skaitu maksas noteikumu pārkāpēju. Jau ap pusdienlaiku bija fiksēti Četrdesmit gadījumi — vai nu skaidri pierādīti vai aizdomās turēti; un tā vien likās, ka līdz pievakarei tiem būs piebiedrojušies vismaz vēl otri četrdesmit. Neslavā bija krituši vairāki universālveikali, un, pārbaudot mazākās tirgotavas, dažādas nelikumīgas ierīces tika atklātas piecās no astoņām.

Nims turējās cieši blakus Harijam Londonam, kad viņi iegriezās interesantākajās vietās, kur blēdības bija izdarītas gudrāk un atjautīgāk.

Rīta cēliens jau gāja uz beigām, kad abi kopā piebrauca pie ļoti glītas tipveida mājas, ko Nims jau pirmāk bija ievērojis. Tur bija piestājušas divas KS&A mašīnas. Pie namdurvīm stāvēja viens īpašuma aizsardzības nodaļas darbinieks, viens montieris un tā pati jau pazīstamā fotogrāfe. Viņi visi uzmanīgi pētīja ārpusē blakus durvīm piestiprināto elektrības skaitītāju.

—   Mājās neviena nav, — Londons paskaidrodams sacīja, — bet tur centrā izdevās uzokšķerēt to puisi, kas šiten dzīvo, un liekas, ka tas ir īsts triku meistars. Paskatieties. —Kad citi pakāpās sāņus, Londons parādīja stiklā mazmazītiņu caurumiņu, pa kuru skaitītājā bija iebāzta ļoti tieva cieta stieplīte. Skaitītāja iekšienē stieplīte aizsniedzas līdz metāla diskam, kurš, skaitītājam normāli darbojoties, griežas.

—   Tas stieples gabaliņš, kuram tur nevajadzētu atrasties, aptur diska kustību. Disks negriežas, neskaita kilovatus, bet strāva tomēr pieplūst.

—  Pareizi. Un diska apturēšana skaitītāju nebojā. Tiklīdz stieplīti izvelk, viss atkal rit, kā nākas.

—   Paliek tikai mazais izurbtais caurumiņš.

—   To taču neviens pat nepamanīs, ja ļoti vērīgi neskatīsies, — noteica elektriķis, kas stāvēja viņiem aiz muguras. — Man šķiet, tas puisis caurumiņu būs izurbis ar juveliera darbarīku, jo kurā katrā citā gadījumā stikls būtu sasprādzis. Sasodīti āķīgi.

—   Viss āķīgums būs vējā, kad viņš saņems nākamo lēsi, — Londons sacīja, vēl piebilzdams: — Šovakar mēs viņu pieskatīsim. Droši vien kaimiņi izstāstīs, ka mēs esam bijuši. Viņš sāks nervozēt un steigsies stieplīti izvilkt. Ja mēs viņu tanī brīdī pieķersim, tad varēsim iesūdzēt.

Pārējie aizgāja, pakavējās vienīgi fotogrāfe, kas tuvplānā uzņēma skaitītāju tā, ka nodevīgā stieplīte bija saredzama.

Komandpunktā visu laiku turpināja pienākt ziņojumi par jauniem atklājumiem. Viens elektrības zaglis bija izrīkojies pat vēl atjautīgāk, proti, bija ķēries savam skaitītājam, tā teikt, pie dzīvības artērijām: izzāģējis dažus zobiņus asij, kas griež disku. Šāds «uzlabojums» palēnināja diska griešanās ātrumu, līdz ar to tika uzrādīta apmēram tikai puse īstā elektrības patēriņa. Kad apvienības vietējā aprēķinu birojā pārbaudīja šā abonenta lēses par ilgāku laiku, izdevās konstatēt, ka izgudrojums darbināts aptuveni trīs gadus.

Kāds cits strāvas lietotājs bija, tā sakot, pārslēdzis skaitītājus. Kaut kādā veidā viņš bija ticis pie sava «privāta» skaitītāja, jādomā, bija to nozadzis, vismaz Londons tā sprieda. Acīmredzot viņš ik maksāšanas periodā uz zināmu laiku ieslēdza savu personisko skaitītāju, tā ietaupīdams daļu maksas.

Lai gan ar gāzes skaitītājiem nebija tik viegli manipulēt, tomēr daži uzņēmīgāki «brīvpatēriņa» tīkotāji ķērās arī tiem klāt. Londons par to izteicās šādi: — Gāzes skaitītāja pieslēgšanai vai atslēgšanai nepieciešama zināma, kaut arī ne liela, prasme santehnikā. Acīgs «pašdarbnieks» to var apgūt itin viegli.

65

Montieri bija atraduši ka viens šāds «pašdarbnieks» savu gāzes skaitītāju vispār bija novācis, tā vietā ielikdams gumijas šļūteni. Tas bija bīstams zagšanas veids, toties efektīvs gan.

3-65

Acīmredzot lielu mēneša daļu skaitītājs vispār bija izņemts no apgrozības un tika pieslēgts tikai pāris dienu, pirms gaidīja ierodamies gāzes patēriņa nolasītāju.

Kāds cits likumpārkāpējs — biznesmenis, kam piederēja vairāki blakus veikali, ko viņš iznomāja, bija rīkojies līdzīgi, ar to vienīgo atšķirību, ka skaitītāju bija apgriezis ar nolasāmo pusi pret sienu, līdz ar to rādītājs nevirzījās vis uz priekšu, bet gan atpakaļ. Šis bija vienīgais gadījums, kad pārbaude beidzās ar sadursmi. īpašnieks, pārskaities par to, ka ir atklāts, uzbruka apvienības darbiniekam ar uzgriežņu atslēgu un to smagi piekāva, salauzdams tam roku un degunu. Elektriķi aizveda uz slimnīcu, bet veikalu īpašnieku uz cietumu, kur nu būs jāatbild gan par uzbrukumu, gan par pārējiem likumpārkāpumiem.

Viens fakts Nimu vairākos gadījumos stipri pārsteidza.

Par to viņš ierunājās Harijam Londonam:

—   Es visu laiku biju pārliecināts, ka māsu aprēķinu kompjūteri ir ieprogrammēti tā, lai brīdinātu par patērēto strāvu vai gāzi, ja lēsē rodas straujas pārmaiņas uz leju.

—   Kompjūteri ir ieprogrammēti un brīdina, — Londons paskaidroja. — Nelaime tā, ka patērētāji kļūst aizvien gudrāki un iemācās apšmaukt kompjūterus. Tas nav grūti. Ja esat sadomājis zagt strāvu un jums pietiek saprāta pēc tam uzreiz neuzrādīt strauju kritumu, bet pa drusciņai samazināt patēriņa summu līdz vēlamai, kompjūters to nemūžam neuzķers.

—  Tātad, lai skatāmies no kuras puses skatīdamies, zaudētāji esam un paliekam mēs.

—   Šobrīd — varbūt. Bet gan viss mainīsies.

Nims nebija par to sevišķi pārliecināts.

Šķiet, ka visērmotākā epizode norisinājās ap pēcpusdienas vidu, kad Londons komandpunktā saņēma vēsti, kas viņus aicināja uz kādu adresi apmēram jūdzi atstatu.

Māja, ko viņi piebraucot ieraudzīja, bija liela un moderna ar ainavu dārzu un eleganti izliektu piebraucamo ceļu, uz kura gozējās lielisks, spožs mersedess. Apvienības KS&A visur esošie oranžbaltie automobiļi bija sastājuši šosejas malā.

Kad Londons piebrauca, viņam pretī nāca tas pats jaunais montieris, kas no rīta bija darbojies benzīna uzpildes stacijā.

—   Ir problēmas, — viņš pavēstīja. — Mums vajadzīga palīdzība.

—   Kādas problēmas?

Viens no īpašuma aizsardzības nodaļas darbiniekiem, pienācis klāt, sacīja: — Sieviete, kas dzīvo tanī mājā, draud, ka uzrīdīšot mums suni. Tas ir liels vācu aitusuns. Viņa apgalvo, ka viņas vīrs esot ārsts, nozīmīgs sabiedrības pīlārs, un, ja mēs sagādāšot kaut kādas neērtības, šie sūdzēšoties apvienībā.

—   Kā jums ienāca prātā braukt šurp?

—   Viens no skaitītāju nolasītājiem, vērīgs un attapīgs koledžas students, mums paziņoja, ka pamanījis aizdomīgu vadu. Un viņam bija taisnība. Es palūkojos aiz skaitītāja un ieraudzīju, ka no tā stiepjas divi pavisam nepiederīgi vadi uz slēdzi garāžā. Garāžas durvis bija vaļā, bet neviena cilvēka tuvumā nebija. Tanī brīdī parādījās sieviete ar suni.

Nims neizpratnē skatījās uz runātājiem. Londons norīkoja: — Paskaidrojiet to misteram Goldmenam.

—   Dažu modeļu skaitītājiem aizmugurē ir īpaša siksniņa, — montieris skaidroja. — Ja to atvieno, respektīvi, atrauj, skaitītāja darbība tiek pārtraukta, tas kilovatus vairs neskaita. Bet, ja siksniņas vietā pievieno slēdzi, tad skaitītāja darbību var ieslēgt vai izslēgt pēc vēlēšanās.

—   Un tas šeit būtu izdarīts?

—   Pavisam noteikti.

Nims vēl piesardzīgi vilcinājās. — Vai tiešām jūs esat par to pilnīgi pārliecināts?

—   Varu apzvērēt.

īpašuma aizsardzības nodaļas darbinieks piebilda no savas puses:

—  Es arī to ierīci redzēju. Nav ne mazāko šaubu. — Viņš atšķīra piezīmju grāmatiņu. — Abonenta uzvārds ir Edžkoms.

—   Viss kārtībā, — Londons noteica. — Lai viņa neķēmojas ar suni. Pasauciet fotogrāfi, jānofiksē aina, jādabū pierādījums.

3*

67

Viņi pagaidīja, kamēr montieris mikroautobusā runāja pa radioraidītāju, tad Harijs Londons veda nelielo procesiju pa

iebraucamo ceļu uz māju. Kad viņi bija gandrīz jau pie mājas, pa galvenajām durvīm iznāca glīta gadus četrdesmit piecus veca slaida auguma sieviete. Viņa bija tērpusies zilās linaudekla biksēs un tām pieskaņotā zīda kreklablūzē. Garie tumšbrūnie mati bija pakausī sasieti ar šallīti. Kopā ar viņu no mājas iznāca liels vācu aitusuns, kuru sieviete turēja pavadā. Suns nikni ņurdēja.

Sieviete dzedri ierunājās: — Es jau brīdināju jūsu ļaudis, ka palaidīšu suni vaļā, ja kāds iedomāsies bez atļaujas nākt iekšā. Lai tad tas par sekām atbild pats. Un tagad ejiet projām no mana īpašuma!

—    Kundze, — Londons ļoti noteikti aizrādīja, — iesaku jums paturēt suni pavadā vai piesiet. Es esmu Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības drošības dienesta priekšnieks, — viņš parādīja nozīmi, — un kopā ar mani ir apvienības viceprezidents misters Goldmens.

—   Viceprezidenti man neko nenozīmē, — sieviete atcirta. — Mans vīrs pazīst jūsu apvienības prezidentu un arī priekšsēdi.

—   Tādā gadījumā viņš katrā ziņā sapratīs, — ieteicās Nims, — ka ikviens, kas šodien atrodas šeit, tikai izpilda savus dienesta pienākumus. Vai jūs esat misis Edžkoma?

—   Jā, — viņa augstprātīgi atbildēja.

—  Māsu ierīcības nodaļa ziņo, ka jūsu elektriskās strāvas skaitītājam pierīkoti pretlikumīgi papildinājumi.

—   Ja tādi ir, tad mums par to nekas nav zināms. Mans vīrs ir ievērojams ortopēdijas ķirurgs, un viņam ir operāciju diena, citādi es tūdaļ piezvanītu un izstāstītu par jūsu nekaunīgo uzvedību.

Par spīti varenajai bravūrai, Nims pamanīja sievietes acīs un balsī zināmu nemieru. To uztvēra arī Londons.

—   Misis Edžkom, — viņš sacīja. — Mēs gribam nofotografēt jūsu elektrības skaitītāju un dažus vadus, kuri aizstiepjas līdz slēdzim jūsu garāžā. Būtu ļoti labi, ja jūs mums atļautu to izdarīt.

—   Un ja nu es neatļauju?

—   Tad mēs pieprasīsim tiesas orderi. Taču man jums jāatgādina, ka tādā gadījumā lieta izvērtīsies stipri oficiāla, būs jāraksta protokols.

Sieviete vilcinājās, un Nims prātoja, diezin vai viņa noprot, ka Harijs Londons smagi blefo. Kamēr izdotos dabūt tiesas orderi, pierādījumi jau sen būtu novākti. Tomēr tāds pavērsiens kundzi satrauca.

—   Tas nebūs nepieciešams, — viņa piekāpās. — Labi, dariet, kas jums darāms, bet dariet to ātri.

—   Vēl tikai viena lieta, kundze, — sacīja Londons. — Kad mēs būsim beiguši, elektrību jums noslēgs līdz tam laikam, kamēr nebūs nolīdzināts nelegāli patērētās elektrības parāds.

—  Tas tak ir smieklīgi. Par to manam vīram gan būs šis tas sakāms. — Misis Edžkoma novērsās un piesēja suņa pavadu pie sienā ierīkota tērauda gredzena. Nims ievēroja, ka rokas viņai trīc.

—   Kālab viņi to dara — šādi ļaudis? — Nims klusu jautāja tikpat lielā mērā pats sev, kā Harijam Londonam. Viņi jau sēdēja Londona mašīnā un brauca atpakaļ uz komandpunktu, kur Nims bija nodomājis pārsēsties pats savējā un doties atpakaļ uz pilsētas centru. Brāksaidu viņš bija atskatījies vairāk, nekā vajag, un iepazinis strāvas zagšanas apjomus tādā mērā, lai pirmoreiz mūžā īsti aptvertu, cik liels zvērs ar hidras galvu gan mājo visparastākajos cilvēkos.

—   Ir daudz iemeslu, kādēļ viņi to dara, — Londons atbildēja. — Gan te, kur bijām šodien, gan arī citur. Pirmkārt — cilvēki runā. Tiem patīk lielīties, pastāstīt citiem, cik tie apķērīgi un slīpēti, kā prot apvest ap stūri tādu milzeni kā Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība. Un, kamēr vieni runā, tikmēr citi noklausās un sāk darīt to pašu.

—  Vai jūs domājat, ka tā ir izskaidrojama epidēmija, ko šodien pieredzējām?

—  Tie ir daži ielāpiņi tanī neatrisināmajā zāģzobu mīklā.

—   Bet kā ar pārējiem?

—  Viena daļa vainas krīt uz blēdīgiem amatniekiem — tiem, kurus man visvairāk gribas noķert. Tie papauž ziņu, ka pierīkos tādu lētu iztikšanu ar elektrību. Protams — par samaksu. Viss izklausās ļoti vienkārši un viegli, un cilvēki notic.

—    Taču šie izskaidrojumi neder pēdējai vietai, kur bijām, — Nims šaubīdamies prātoja. — Tas bagātais dakteris — ortopēdijas ķirurgs, speciālists ar visaugstākajiem honorāriem. Un jūs redzējāt viņa sievu, redzējāt māju. Kāpēc?

—   Es jums pastāstīšu, ko uzzināju, kad strādāju policijā, — Londons sacīja. — Neļaujiet, lai jūs pieviļ ārējais izskats. Ir ļoti daudz cilvēku ar pasakainiem ienākumiem un lepnām mājām, bet — parādos līdz ausīm, cīnās, no ādas ārā līzdami, lai noturētos līmenī, pūlas ietaupīt pa dolāram, kur vien iespējams, un pārāk necenšas panākt, lai tas vienmēr notiktu godīgi. Varu saderēt, ka viss teiktais attiecināms arī uz to miestu — Brūksaidu. Un paraugieties vēl no šādas puses: cik tad sen, ka pakalpojumu cenas nebija īsti vērā liekamas, bet nu tās krietni sacēlušās un turpina celties. Un tā nu dažs labs, kas senāk neblēdījās tāpēc, ka nebija vērts, tagad pārdomājis un rīkojas citādi. Likmes kļuvušas augstākas, tātad ir vērts riskēt.

Nims piekrītot palocīja galvu un piebilda: — Un komunālie pakalpojumi gandrīz visi ir netverami tāli un bezpersoniski, tāpēc cilvēkiem tā nemaz nešķiet tāda īsta zagšana, tā nav salīdzināma ar parasto zagšanas jēdzienu. Neviens to nevērtē tik kritiski, kā vērtētu, piemēram, ielaušanos vai maka izvilkšanu otram no kabatas.

—   Esmu daudz domājis arī tieši par šito. Un man liekas, ka šai ziņā jātver dziļāk. — Londons apstādināja mašīnu, lai pagaidītu luksoforā iedegamies pareizo gaismu. Kad viņi atkal sāka braukt, viņš turpināja: — Man savukārt liekas tā: cilvēki nosprieduši, ka visa mūsu sistēma smird, mūsu politiķi visi šādā vai tādā veidā ir korumpēti, kālab tad vienkāršie ļautiņi lai paši soda sevi, pūlēdamies palikt godīgi? Nu, pieņemsim, vienu mēslaini Votergeitas reizē izmēza, bet nu, kad ir ievēlēti visi tie, kas bija tik labi un rātni, nekas nav kļuvis citādi — tie dara visu to pašu: ņem kukuļus vai, pie varas nākuši, izdarās vēl ļaunāk…

—  Tas ir baigi nomācošs viedoklis.

—   Skaidrs, ka ir, — Londons piekrita. — Bet tas izskaidro daudzus notikumus, ne to vien, ko piedzīvojām šodien. Es domāju vispārējo noziedzības uzliesmojumu, sākot ar smagajiem noziegumiem un beidzot ar sīkām blēdībām. Un es jums pateikšu vēl ko. Ir dienas — kā, piemēram, šī—, kad man ļoti gribētos būt atpakaļ kara flotē, kur viss likās vienkāršāks un tīrāks.

—   Arī tur tagad vairs tā nebūtu.

—   Iespējams. — Londons nopūtās.

—  Jūs un jūsu ļaudis šodien padarījāt lielu darbu, — Nims noteica.

—   Karojām. — Atmetis nopietnību, Harijs Londons pasmējās un sacīja: — Pastāstiet savam priekšniekam — mūsu virspavēlniekam, ka šai vienā triecienā esam uzvarējuši un uzvarēsim vēl dažu labu kauju.

9.

—    Labi, noriskēšu uzliet eļļu tavai iedomībai, — Rute Goldmene sacīja pie brokastgalda. — Un pateikšu, ka vakar televīzijā tev viss izdevās itin labi. Vai gribi vēl kafiju?

—   Jā, lūdzu. — Nims pasniedza tasi. — Un paldies par to, ko teici.

Rute pacēla kafijas automāta kanniņu un ielēja tasē kafiju. Kustības, kā vienmēr, bija vieglas, graciozas un mērķtiecīgas. Mugurā viņai bija smaragdkrāsas mājastērps, kas skaisti kontrastēja ar glīti sasukātajiem melnajiem matiem un izcēla mazās, tvirtās krūtis, ļaujot tām pavīdēt, ja Rute paliecās uz priekšu; kad Nims un Rute cerējās, viņš tās bija jokodams dēvējis par «puspintes spcciāltrauciņiem». Šai rītā viņai uz sejas bija tikai mazliet kosmētikas, tik vien, lai papildinātu ādas baltumu un liego sārtenumu. Vienalga, cik agri no rīta cēlusies, Rute allaž izskatījās dabiski un nevainojami. Nimam, kurš bija redzējis daudzu sieviešu «nākamā rīta» nevīžību, likās, ka par šo Rutes īpašību viņam māžam jājūtas pateicīgam.

Bija trešdiena. Gandrīz nedēļa aizritējusi pēc dižās operācijas Brūksaidā. Būdams smagi pārguris sevišķi garajās darba stundās, kas nu jau turpinājās vairākas nedēļas, un pēc visa vēl pārcietis veselu vakara seansu televīzijas studijas karstumā, Nims bija šorīt ilgi nogulējis, vismaz viņa izpratnē ilgi — līdz pat pusdeviņiem. Lea un Bendžijs bija jau aizgājuši, pirms viņš nonāca brokastīs, kuras nu nesteidzīgi baudīja kopā ar Ruti, kas atgadījās visai reti. Nims jau bija piezvanījis uz savu darbistabu un pateicis sekretārei, ka šorīt darbā būšot vēlu.

—   Lea palika nomodā un neparko negāja gulēt, kamēr pārraide nebija beigusies, — Rute stāstīja. — Bendžijs arī gribēja, bet aizmiga. Bērni varbūt paši to īsti neaptver, bet viņi, zini, ārkārtīgi lepojas ar tevi. Gandrīz vai tevi dievina. Ik vārds, ko tu saki, viņiem skan kā no Dieva mutes.

—    Cik garšīga kafija, — Nims sacīja. — Vai tā ir kāda jauna šķirne?

Rute papurināja galvu. — Tas ir tikai tāpēc, ka šorīt tu to nesalej iekšā, kājās stāvēdams. Vai tu nedzirdēji, ko tev sacīju par Leas un Bendžija attieksmi pret tevi?

—    Dzirdēju un domāju par to. Es arī lepojos ar mūsu bērniem. — Viņš iesmējās. — Vai šis ir tāds komplimentu izdalīšanas rīts?

—   Varbūt tu domā, ka tas notiek tādēļ, lai no tevis kaut ko izspiestu? Nē, vari justies drošs. Izņemot to, ka es priecātos, ja mums biežāk pagadītos šādā veidā pasēdēt pie brokastīm.

Viņš atteica: — Es papūlēšos. — Un prātoja: interesanti, vai Rute tik uzsvērti jauki izturas tāpēc, ka, gluži tāpat kā viņš, ir pamanījusi plaisu, kas iešķīlusies starp viņiem un pēdējā laikā pletusies aizvien platāka, plaisu, ko radījusi viņa vienaldzība un pašā pēdējā laikā ari Rutes noslēpumainās personiskās intereses, lai tās bija kādas būdamas. Nims pūlējās, bet neparko nevarēja atcerēties, kad viņi pēdējoreiz bijuši tuvi. Viņš domādams nespēja izdomāt, kā var atgadīties, ka vīrietis zaudē seksuālu interesi pats par savu pievilcīgo sievu, vienlaikus iekārodams citas sievietes. Beigās viņš nosprieda, ka īstais iemesls būs pierastība līdz ar tieksmi pēc jaunām teritorijām, jauniem iekarojumiem. Tik un tā nav labi, viņš nosprieda, kaut kas seksa jomā ar Ruti jādara. Varbūt šovakar.

—    Pāris reižu tanī vakarvakara raidījumā tu izskatījies traki niks, gandrīz vai gatavs kauties.

—   Bet nesakāvos. Laikus atcerējos stulbos noteikumus. — Nebija vajadzības lieku reizi skaidrot vadības lēmumu par «mēreno kursu». Rutei viņš to bija izstāstījis jau tai pašā dienā, un Rute, atbalstīdama viņa nostāju, bija viņam jutusi līdzi.

—   Bērdsongs tevi saērcināja, vai ne?

—  Tas nešķīstenis pūlējās, cik spēja, bet viņam nesanāca.

Deivijs Bērdsongs vadīja kādu patērētāju aktīvistu grupu,

kas, pēc savas devīzes, dēvējās: «strāvu un gaismu tautai» (s&gt). Arī viņš bija piedalījies iepriekšējā vakara pārraidē. Bērdsongs bija izteicis dzēlīgas piezīmes pret Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienību, piedēvēdams viszemiskākos motīvus jebkurai apvienības rīcībai, jebkuram tās solim, netieši ļaudams noprast, ka Nima personiskie nodomi nav ne par matu labāki. Viņš bija uzbrucis arī KS&A jaunākajam lēmumam paaugstināt maksu par elektrības patēriņu; tas drīz tikšot pieņemts un stāšoties spēkā. Par spīti visām provokācijām, Nims bija noturējies vēsi atturīgs un atļautajos ietvaros.

—   Šārīta Chronicle raksta, ka Bērdsonga grupa sadarbībā ar Sekvojas klubu uzsākšot pretošanās akciju jūsu iecerei par Tjunipu.

—   Parādi.

Rute pasniedza avīzi. — Par to rakstīts septītajā lappusē.

Tā bija vēl viena Rutes īpatnība — kaut kādā neizprotamā veidā viņa informētībā allaž turējās soli citiem priekšā. Arī tagad, pošot brokastis, viņa bija jau izšķirstījusi avīzi, pārlaizdama acis visam svarīgākajam.

Pāršķīris lapas, Nims atrada meklēto informāciju. Tā bija īsa, un Nims no tās neuzzināja vairāk kā to, ko Rute jau bija pateikusi. Tomēr rakstiņš rosināja darbībai, un pēkšņi viņš gribēja iespējami drīzāk nokļūt darbā pie sava rakstāmgalda. Strauji izdzēris nule ielieto kafiju, viņš piecēlās.

—   Vai vakariņās tu šovakar būsi mājās?

—    Centīšos tikt. — Redzēdams Ruti liegi pasmaidām, viņš atcerējās, cik daudz reižu bija teicis tos pašus vārdus, bet beigās tomēr mājās nepārradās. Tovakar, braukdams pie Ardaitas, viņš, gluži iracionāli, vēlējās, kaut Rute nebūtu tik pacietīga. Tagad viņš tai noprasīja:

—   Kāpēc tu kādreiz neuzbrāzmo? Kāpēc pa īstam nesadusmojies?

—   Vai no tā kaut kas mainītos?

Viņš paraustīja plecus, nezinādams, ne, ko iesākt ar viņas jautājumu, nedz arī, ko uz to atbildēt.

— Ak tā — vēl kaut kas. Vakar piezvanīja māte. Viņa un tētis uzaicina mūs uz pusdienām nākampiektdicn un lūdz, lai paņemam līdzi arī bērnus.

Nims klusībā novaidējās. Ierasties ciemos pie Neibergeriem, Rutes vecākiem, bija tikpat kā aiziet uz sinagogu; viņi savu jūdaismu proklamēja neskaitāmos veidos. Par ēdieniem tika uzsvērti paziņots, ka tie gatavoti pēc «košer» metodes; bija zināms, ka Neibergeriem lietošanā ir divēji trauku un galda piederumu komplekti — vieni gaļas, otri piena ēdieniem. Pirms pusdienām tiks skaitīta pateicības lūgsna par maizi un vīnu, pēc tam sekos roku mazgāšanas ceremonija. Kad pusdienas paēstas, no jauna skanēs gari, svinīgi pātari. Ja uz galda būs pasniegti gaļas ēdieni, Lca un Bendžijs nedrīkstēs piedzert pienu, kā viņiem garšo un kā viņi mājās pieraduši. Turpmākajā ciemošanās gaitā allaž sekoja mazāk maigs spiediens, kas izpaudās tēlotā izbrīnā un neizpratnē, kālab Nims un Rute neievēro sabatu un citas svētās dienas, aizkustinoši atstāsti par «bar micvā» ceremonijām, kurās Neibergeri bija piedalījušies, līdz ar mājieniem, ka Bendžijam gan pieklātos mācīties ebreju skolā, kur notiktu arī viņa «bar micvā» svinības, kad viņam būs pilni trīspadsmit gadi. Un, tā kā bērni, kā jau daždien bērni šādā vecumā, bija ļoti ziņkārīgi, tad Nimam vēlāk mājās vajadzēja atbildēt uz daudziem jautājumiem, turklāt tādiem, uz kuriem pat nespēja atbildēt duālisma dēļ, kāds valdīja viņā pašā.

Rute šādās reizēs klusēja kā ūdeni mutē ieņēmusi, un Nims īsti nezināja, vai tikai šī klusēšana nav slēpta piekrišana vecākiem un vēršanās pret viņu. Kad Nims un Rute pirms piecpadsmit gadiem precējās, Rute skaidri un gaiši pateica, ka neesot pieķērusies nekādiem jūdu rituāliem; tā bija nepārprotama reakcija pret ortodokso stingrību vecāku mājās. Bet vai viņa ari sirds dziļumos bija no tā visa novērsusies? Vai zem virskārtas Rutē neslēpās tradicionālā jūdu ģimenes māte, un vai klusībā viņa nevēlējās, lai Lea un Bendžijs izbauda visus krāšņumus, ko pieprasa viņas vecāku reliģiskā pārliecība? Neviļus viņš atcerējās, ko Rute pirms dažām minūtēm bija sacījusi: bērni tevi gandrīz vai dievina. Ik vārds, ko tu saki, viņiem skan kā no Dieva mutes. Vai šie vārdi slēptā veidā necentās atgādināt viņa paša jādaisko pienākumu, vai tie nebija kā tāds neredzams zīda tikls, lai viņu ievilktu reliģijā? Nims nekad nebija pieļāvis kļūdu uztvert Rutes maigumu kā sievišķīgu vājību; viņš zināja, ka aiz maiguma slēpjas tāds spēks, par kādu Ruti ikviens varētu apskaust.

Taču neatkarīgi no tā visa Nims zināja, ka nav neviena pietiekami spēcīga iemesla, lai atturētos no vecāku apciemošanas, ja Rute vēlēsies iet. Un jāatzīst, ka Rute viņam izvirzīja ārkārtīgi niecīgas prasības.

—    Labi, — viņš piekrita. — Nākamā nedēļa rādās visai mierīga. Tiklīdz būšu darbā, noskaidrošu, kā izskatās piektdiena, un tev piezvanīšu.

Mazliet vilcinājusies, Rute piebilda: — Nepūlies ar zvanīšanu. Gan jau vakarā pateiksi.

—   Kālab tā?

Atkal īsa vilcināšanās. — Kad tu aizbrauksi, es arī tūliņ iziešu. Mājās nebūšu visu dienu.

—   Kas noticis? Kurp tu dosies?

—   Ak — tāpat vien šur un tur. — Viņa iesmējās. — vai tu man saki, kurp dodies?

Paskat vien — atkal. Noslēpumainība. Nimam pēkšņi sirdī iedzēla greizsirdība pret šo nepazīstamo. Bet tad saprāts uzvarēja: Rutei noteikti bija pamats tā runāt. Viņš tiešām diezgan daudz ko tai noslēpa.

—  Lai tev labi klājas, — viņš novēlēja. — Vakarā tiksimies.

Gaitenī viņš Ruti apskāva, un viņi saskūpstījās. Viņas

lūpas bija maigas, augums zem vieglā tērpa tīkams un glāsmīgs. Kāds es esmu sasodīts stulbenis, Nims nodomāja. Jā, šonakt sekss — kā likts.

10.

Kaut ari tādā steigā bija izdrāzies no mājas, Nims uz pilsētu brauca pavisam nesteidzīgi un, izvairīdamies no centra, līkumoja pa sānielām. Mierīgo braucienu viņš izmantoja, lai padomātu par Sekvojas klubu un kas par to bija rakstīts Chronicle—West rīta izdevumā.

Lai gan tā bija organizācija, kas jo bieži oponēja KS&A programmām un dažkārt tās pat aizkavēja, Nims Sekvojas klubu vērtēja atzinīgi. Viņa motivācija bija vienkārša. Vēsture pierādījusi: ja tādam rūpniecības koncernam kā KS&A dod pilnu vaļu, tas tiešām par vides aizsardzību daudz nedomā. Tādēļ ir nepieciešami spēki, kas ar pilnu atbildības sajātu milzeņus savalda. Sekvojas klubs šo uzdevumu godam pildīja.

Šis klubs, kas par savu sēdekli izraudzījies Kaliforniju, bija iemantojis plašu nacionālu reputāciju par prasmīgo un neatlaidīgo cīņu Amerikas pirmatnējā, neskartā dabas skaistuma saglabāšanā. Kluba metodes gandrīz vienmēr bija ētiski izturētas, argumenti saprātīgi un pamatoti. Tiesa, klubs tika arī kritizēts, tomēr nebija gandrīz neviena, kas tam izrādītu necieņu. Viens no autoritātes pamatiem bija kluba vadība, kas tā astoņdesmit pastāvēšanas gados allaž bija turējusies visaugstākajā līmenī, un šo tradīciju turpināja arī pašreizējā kluba valdes priekšsēde, kādreizējā atomzinātniece Laura Bo Kārmaikla. Misis Kārmaikla bija pratusi iemantot starptautisku cieņu, un laimīgā kārtā bija sagadījies, ka ar Nimu viņa bija draudzīga.

Braukdams Nims domāja par viņu.

Viņš stingri izlēma, ko darīs, proti, personiski griezīsies pie Lauras Bo Kārmaiklas un runās ar to par Tjunipu un arī par abiem pārējiem plāniem, ko iecerējusi īstenot Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība. Varbūt — ja viņš pratīs argumentēt pietiekami dedzīgi un pārliecinoši, Sekvojas klubs nevērsīsies pret projektu vai vismaz protestēs mērenos toņos. Jānorunā tikšanās —jo drīzāk, jo labāk. Visieteicamāk —jau šodien pat.

Kādu laiku Nims bija braucis pilnīgi automātiski, nepievērsdams uzmanību ielu nosaukumiem. Tagad, apstājies pie kārtējā luksofora, viņš ievēroja, ka atrodas pie Leikvūdas un Balboa ielu krustojuma. Tas viņam kaut ko atgādināja. Ko?

Pēkšņi viņš atcerējās. Eksplozijas dienā, kad uz brīdi tika pārtraukta strāvas padeve, tātad pirms divām nedēļām, galvenais dispečers bija viņam parādījis karti, kur atzīmēti mājās dzīvojošie vājinieki, kam dzīvību uzturēt palīdz dažādi elektroaparāti. Krāsaini aplīši tanī kartē norādīja, kur uzstādītas, piemēram, nieru dialīzes mašīnas, aparāti, kas piegādā skābekli, tā sauktās «dzelzs plaušas», vai līdzīgi palīgaparāti dzīvības uzturēšanai. Leikvuda un Balboa ielu krustojumā atradās māja, kur ar sarkanu aplīti atzīmēts «dzelzs plaušu» pacients. Šis cilvēks mita daudzdzīvokļu mājā. Nezin kāpēc Nimam atmiņā bija patvēries pat slimnieka uzvārds Slouns. Kartē tas nebija nekas vairāk kā mazs, sarkans aplītis. Interesanti, kā Slouns izskatās.

Tātad — parasta daudzdzīvokļu māja ielu stūrī. Astoņstāvu ēka ar baltu ģipša apšuvumu. Vienkārša, parasta arhitektūra, bet, māju uzskatot, likās, ka tā ir labi apkopta. Patlaban Nima mašīna atradās tieši pie Šīs celtnes. Nelielajā stāvvietā mājas priekšā, kas paredzēta vairākām mašīnām, divas vietas bija brīvas. Paklausīdams neizskaidrojamam, spējam impulsam, Nims iegrieza stāvvietā un iebrauca mašīnu vienā no brīvajām vietām netālu no nama parādes durvīm.

Virs vēstuļkastīšu rindas bija lasāmi uzvārdi. To vidū arī K. Slouna vārds. Nims piespieda pogu blakus šim vārdam.

Pēc dažiem mirkļiem durvīs parādījās večuks ar grumbām izvagotu vaigu, ģērbies lempīgi platās biksēs un vējjakā. Viņš izskatījās pēc mūžvecas vāveres, kad cauri bieziem briļļu stikliem noraudzījās uz Nimu.

—   Vai jūs zvanījāt pie Slouniem?

—  Jā, zvanīju.

—  Es esmu sētnieks un durvjusargs. Zvans skan manā būrī arīdzan.

—  Vai es varētu sastapt misteru Slounu?

—   Neviena mistera Slouna nav.

—   Ak tā… — Nims norādīja uz vēstuļkastīti. — Tātad te dzīvo misis Slouna. Vai varbūt mis? — Nezin kāpēc viņš bija katrā ziņā iedomājies, ka Slouns ir vīrietis.

—   Mis Slouna. Kas jūs būsiet?

—   Goldmens. — Nims večukam parādīja savu KS&A personas apliecību. — Ja nekļūdos, mis Slouna ir invalīde?

—  Tā varētu sacīt. Bet viņa negrib, ka viņu tā dēvē.

—   Kā tad citādi viņu varētu dēvēt?

—  Par nespējnieci. Viņa ir kvadriplegs. Vai jūs zināt, kāda tam atšķirība no paralizēta jeb «paraplega»?

—  Man liekas, ka zinu. Paraplegs ir cilvēks, kas paralizēts no vidukļa uz leju, bet kvadriplegam ir paralizēts viss ķermenis.

—  Tā ir mūsu Karīna, — vecais vīrs apstiprināja. — No piecpadsmit gadu vecuma. Jūs gribat ar viņu tikties?

—   Diezin, vai pašreiz ir piemērots laiks, kā jūs domājat?

—   To mēs tūliņ uzzināsim. — Sētnieks pavēra durvis platāk vaļā. — Nāciet iekšā. Šiten, lūgtum.

Gaitenītis atbilda mājas ārējai arhitektūrai. Tas bija mazs, vienkāršs un tīrs. Večuks aizveda Nimu līdz liftam, pamāja, lai iet iekšā, tad iegāja arī pats. Kamēr viņi brauca augšup, sētnieks ieteicās: — Gluži Riča jau nav, tomēr mēs darām, ko varam, lai turētos formā.

—  To var redzēt, — Nims uzslavēja. Lifta iekšienē tiešām visas vara detaļas spīdēt spīdēja, un lifta mašinērija dūca klusi un maigi.

Sestajā stāvā viņi izkāpa. Sētnieks gāja pa priekšu, ceļu rādīdams, tad pie viena dzīvokļa durvīm apstājās un lielā atslēgu saišķī sameklēja īsto. Viņš atslēdza durvis, tad pieklauvēja un skaļi uzsauca:

—  Tas esmu es, Džimijs. Atvedu Karīnai ciemiņu.

—   Nāciet iekšā! — kāda cita balss atsaucās, un Nimam pretī panācās strupa auguma, drukna sieviete ar tumsnēju seju un spānietes vaibstiem. Viņa bija tērpusies rozā uzsvārcī, kas atgādināja slimnieku kopējas formas tērpu.

—   Vai jūs gribat kaut ko pārdot? — viņa jautāja jautrā balsī, kurā nemanīja nekāda naidīguma.

—   Nē, es braucu garām un…

—   Vienalga. Mis Slounai patīk ciemiņi.

Viņi iegāja mazā priekšnamiņā, kas veda vienā pusē uz virtuvi, bet otrā uz telpu, kas acīmredzot bija dzīvojamā istaba. Virtuvē krāsojums bija priecīgi zeltains un balts, bet dzīvojamā istabā dominēja dzeltens un zaļš dekors. Daļa dzīvojamās istabas ieejot nebija redzama. No neredzamās daļas patīkama balss aicināja:

—   Nāciet iekšā, lai kas jūs būtu.

—   Es nu iešu, — teica sētnieks. — Man darbi darāmi.

—   Hallo, — atkal ierunājās pirmējā balss. — Vai varat pastāstīt kaut ko jaunu un interesantu?

Vēl daudz daudz vēlāk un visos nākamajos mēnešos, kad liktenīgi notikumi risinājās kā labi sakārtotas ainas sacerētā drāmā, Nims allaž šo mirkli, kad pirmoreiz ieraudzīja Karīnu Slounu, atcerējās līdz vispēdējam sīkumam.

Viņa bija sieviete pilnbriedā, bet izskatījās pavisam jauna un bija izcili skaista. Nims viņu vērtēja uz trīsdesmit sešiem gadiem, bet vēlāk uzzināja, ka viņai ir par trim gadiem vairāk. Seja bija garena ar nevainojami proporcionāliem vaibstiem, pilnīgām, jutekliskām lūpām, kas pašreiz pavērās smaidā. Acis bija lielas, zilas, vērīgas un ar atklātu skatienu raudzījās uz Nimu, deguns glīts, taisns un nepauda dziļu nopietnību. Ada bija tīra, gluda ar viegli palsu mirdzumu. Karīnas Slounas seju ietvēra gari, gaiši mati, kas, vidū pāršķirti, nolija līdz pleciem, uztvēra un atstaroja saules zeltu. Rokas atdusējās uz priekšā šķērsām nolikta dēlīša. Garo pirkstu nagi manikirēti un spoži. Mugurā viņai bija skaista gaiši zila kleita.

Un viņa atradās braucamkrēslā. Izcilnums kleitā liecināja, ka zem tās novietots respirators, kas elpoja viņas vietā. Caurulīte, kas sniedzās ārā no kleitas stērbeles, bija savienota ar aparatūru, kura, mazā koferītim līdzīgā kastītē paslēpta, atradās aiz krēsla atzveltnes. Respiratora mehānisms klusītēm zuzēja un šņāca, norādot ieelpu un izelpu dabiskās elpošanas laika atstarpēs. Visi krēsla elektriskie komponenti bija pieslēgti pie sienā iemontētas pults.

—    Sveicināta, mis Slouna. Es esmu elektrības vecis, — Nims stādījās priekšā.

Smaids papletās platāks. — Un kā jūs darbojaties — esat pieslēgts pie strāvas vai ar baterijām?

Nims mazliet pamuļķīgi iesmējās. Neparastā, pavisam neraksturīgā kārtā viņš nedaudz nervozēja. Viņš skaidri neapjauta, ko bija domājis ieraudzīt. Vienalga, ko, tikai neko līdzīgu šai izcilajai sievietei. Viņš sacīja: — Es tūdaļ izskaidrošu.

—   Lūdzu, dariet gan to. Un vai jūs neapsēstos?

—   Pateicos. — Viņš izraudzījās mīkstu atpūtas krēslu. Karīna Slouna mazliet pagrieza galvu un pielika lūpas pie caurulītes, kas, izliekta kā zoss kakls, bija sasniedzama. Viņa viegli iepūta caurulītē, un krēsls sagriezās tā, ka nu viņa sēdēja tieši pretī Nimam.

—   Hei! — viņš izsaucās. — Tas gan ir jauks triks.

—   Tas nav vienīgais, ko protu. Ja es nevis iepūtīšu, bet iesvelpšu, krēsls aizbrauks atmuguriski. — Un viņa tūliņ to nodemonstrēja, kamēr Nims izbrīnījies vēroja.

—    Neko tādu nekad neesmu redzējis, — viņš atzinās.

—   Esmu mēms aiz brīnumiem.

—   Galva ir vienīgā mana ķermeņa daļa, ko spēju pakustināt, — Karīna to pateica pavisam ikdienišķā balsī, it kā runātu par nenozīmīgām neērtībām. — Ja rodas vajadzība, ikviens iemācās darīt parastas lietas neparastā veidā. Bet mēs esam novirzījušies no temata; jūs man gribējāt kaut ko pastāstīt. Lūdzu, turpiniet.

—   Es sāku skaidrot, kādēļ ierados, — Nims sacīja.

—    Viss sākās pirms divām nedēļām, kad notika eksplozija spēkstacijā. Todien es jūs maza sarkana aplīša veidā ieraudzīju uz kartes.

—   Mani — uz kartes?

Viņš tai pastāstīja par Enerģijas kontrolpunktu un par to, kā KS&A modri rūpējas par vairākiem īpašiem strāvas patērētājiem, piemēram, slimnīcām un privātām mājām, kur atrodas dažāda aparatūra, kas cilvēkiem palīdz uzturēt dzīvību.

—   Ja gribu būt godīgs, — viņš sacīja, — tad jāatzīstas, ka kļuvu ziņkārīgs. Tāpēc es šodien piebraucu, lai jūs apciemotu.

—  Tas tiešām ir jauki, — Karīna priecājās. — Sajust, ka par tevi domā un rūpējas. Es atceros to dienu, labi atceros.

—   Kā jūs jutāties, kad aptrūka elektrības?

—   Laikam mazliet iztrūkos, jā, iztrūkos gan. Piepeši apdzisa mana lasāmgaisma, un neviena elektroierīce vairs nedarbojās. Izņemot respiratoru, kas tūliņ automātiski pārslēdzas uz baterijām.

Nims ievēroja, ka tā ir divpadsmit voltu baterija, kādas parasti lieto automobiļos. Tā atradās uz paliktņa, kas arī bija piestiprināts braucamā krēsla aizmugurē zem respiratora mehānisma.

—   Vienmēr ir jāpatur prātā, — Karīna pamācīja, — cik ilgi tāda baterija darbojas un cik ilgi nebūs strāvas.

—  Tai vajadzētu būt lietojamai vairākas stundas.

—   Sešarpus, ja lietoju vienīgi respiratoru, negrozot krēslu. Bet, ja es dodos iepirkties vai ciemos, kā tas bieži notiek, baterija nolietojas ļoti ātri.

—   Tātad, ja tiek pārtraukta strāvas padeve, tad…

Karīna pabeidza teikumu viņa vietā. — Tad Džosijai —

jūs viņu satikāt, kad nācāt iekšā, nu, tad Džosijai ātri vien kaut kas jādara. — Vēl Karīna lietpratīgi piebilda: — Respirators tērē piecpadsmit ampērus, bet krēsls, ja to darbina ar pilnu slodzi, — vēl divdesmit.

—   Jūs esat uzkrājusi pamatīgas zināšanas par elektrības ierīcēm.

—   Ja kļūst no tām atkarīgs, tad iemācās gribot negribot.

—   Jādomā gan, ka tā. — Un tad viņš apvaicājās: — Vai kādreiz jūs paliekat arī pilnīgi viena?

—   Lielāko tiesu Džosija ir visu laiku pie manis. Lāgiem viņu nomaina pāris citu cilvēku. Mūsu sētnieks Džimijs arī ir zelta dvēsele. Viņš aprūpē manus ciemiņus — kā nupat aprūpēja jūs. — Karīna pasmaidīja. — Viņš nelaiž man tuvumā nevienu, kas viņam nešķiet pieņemams. Jūs pārbaudi esat izturējis.

Viņi turpināja tērzēt tik nepiespiesti, it kā būtu jau gadiem pazīstami.

Tā Nims uzzināja, ka Karīna saslimusi ar poliomielītu vienu gadu pirms tam, kad Ziemeļamerikā sāka plaši lietot Salka vakcīnu un ar Seibina vakcīnu dažus gadus vēlāk padzina ļauno sērgu uz visiem laikiem. — Mans kukainis iedzēla mazliet par agru, — Karīna sacīja. — Mani nepaguva paglābt.

Vienkāršais konstatējums Nimu dziļi aizkustināja. Viņš jautāja: — Vai jūs vēl aizvien bieži domājat par šo vienu gadu?

—   Savulaik domāju — ļoti daudz. Krietni ilgi es nevarēju rimties un pastāvīgi raudāju, kad iedomājos par to vienu gadu, kas visu izšķīra. Nemitējos sev jautāt: kāpēc tieši man vajadzēja būt vienai no nedaudzajiem? Netiku vaļā no mūžīgās domas: ja vakcīna būtu uzradusies vienu pašu gadu agrāk, cik viss būtu izvērsies savādāk — es varētu staigāt, dejot, arī rakstīt un visādi citādi lietot rokas…

Viņa aprāvās, un klusumā Nims dzirdēja pulksteni tikšķam un respiratoru klusu zuzam. Pēc mana brītiņa viņa turpināja:

—   Tad sāku pati sevi pārliecināt: mana karstā vēlēšanās neko nemainīs. Kas noticis, tas noticis. To nekad nebūs iespējams padarīt par nenotikušu. Pēc tam es mēģināju iegūt maksimālo no tā, kas man bija atlicis. Dzīvoju tikai katrai jaunai dienai. Un, ja gadās kaut kas negaidīts, jūtos par to pateicīga. Šodien, piemēram, atnācāt jūs. — Viņa atkal uzziedināja sejā burvīgo smaidu. — Es pat nezinu jūsu vārdu.

Kad viņš to pateica, Karīna jautāja: — Vai Nims pilnā skaņā ir Nimrods?

—   Jā.

—  Tas ir no kādas vietas Bībelē… ?

—   No Mozus grāmatas. — Un Nims citēja: — «Kuss dzemdināja Nimrodu, un tas bija varens vīrs zemes virsū. Viņš bija varens mednieks aiz Dieva žēlastības.» — Šos vārdus viņš atcerējās dzirdējis no sava vectēva, rabīna Goldmena. Vecais vīrs pēc sava prāta bija izraudzījies mazdēlam vārdu — tā bija vienīgā piekāpība no Nima tēva Izaka puses.

—  Vai jūs esat mednieks, Nim?

Jau grasīdamies to noliegt, Nims neviļus atcerējās Terēzas van Būrenas vārdus: «Tu, kā runā, esot varens sieviešu mednieks.» Tiešām — ja apstākļi būtu citādi, viņš labprāt varbūt kārotu nomedīt šo sievieti Karīnu. Gluži egoistiskā kārtā arī viņam kļuva žēl, ka vakcīna bija atrasta gadu par vēlu.

Viņš papurināja galvu. — Nē, es neesmu mednieks.

Vēlāk Karīna viņam vēl pastāstīja, ka divpadsmit gadus gulējusi slimnīcā un turēta pie dzīvības ar vecmodīgu dzelzs plaušu. Vēlāk, kad bija izstrādāti modernāki portatīvi respiratori, tādiem pacientiem kā viņa radās iespēja uzturēties ārpus slimnīcas. Karīna tad atgriezusies mājās, lai dzīvotu pie vecākiem, bet no tā nekas labs neesot iznācis. — Tā bija pārāk smaga spriedze mums visiem. — Pēc tam viņa pārvākusies uz šo dzīvokli un mitinoties šeit jau vienpadsmit gadu.

—    Es saņemu valdības pabalstu dzīvokļa apmaksai un citiem dzīvei nepieciešamiem izdevumiem. Lāgiem finansiāli ir diezgan žņaudzīgi, bet vispār iztieku gluži labi. — Viņas tēvam piederot neliels santehnikas uzņēmums, viņa pastāstīja, bet māte strādājot par pārdevēju universālveikalā. Pašlaik vecāki krājot naudu, lai viņai nopirktu mikroautobusiņu, kurā varētu iebraukt ar visu krēslu, tādējādi paverot viņai mazliet plašāku pasauli.

Kaut arī Karīna nevarēja sevis labā darīt praktiski neko — viņu vajadzēja apģērbt un izģērbt, nomazgāt un pabarot, tomēr viņa pastāstīja Nimam, ka iemanījusies gleznot, turēdama otu mutē, un rakstot arī uz mašīnas.

—   Tā, zināt, ir elektriskā rakstāmmašīna, un es, kad gribu rakstīt, paņemu irbulīti zobos. Lāgiem rakstu dzejoļus. Vai gribēsiet, lai jums kādus aizsūtu?

—   Jā, lūdzu. Man tas ļoti patiktu. — Viņš piecēlās, lai ietu projām, un pārsteigts pamanīja, ka uzkavējies šeit kopā ar Karīnu vairāk nekā stundu.

—   Vai jūs vēl kādreiz atnāksiet?

—   Ja jūs vēlētos, lai atnāku.

—   Protams, ka vēlētos — Nimrod. — Vēlreiz iestarojās sirsnīgais, burvīgais smaids. — Es vēlētos, lai jūs būtu mans draugs.

Džosija viņu izvadīja ārā.

Visu atlikušo ceļa gabalu Nimu pavadīja Karīnas veidols, viņas elpu aizraujošais skaistums, sirsnīgais smaids un maigā balss. Viņam likās, ka nekad nav saticis nevienu viņai līdzīgu sievieti. Domas par Karīnu nelaida vaļā vēl tad, kad viņš iebrauca mašīnu trīs stāvus dziļajā pazemes garāžā zem Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības galvenās mītnes.

No garāžas augšup uz augstāko vadītāju darbistabām veda īpašs ekspreslifts, ko varēja atvērt vienīgi ar speciālu atslēgu. Nims izmantoja savu atslēgu — vienu no KS&A augstākās varas simboliem — un brauca augšup viens pats. Pa ceļam viņš atcerējās, ka tika nolēmis personiski kontaktēties ar Sekvojas kluba priekšsēdi.

Sekretāre Viktorija Deivisa, jauna tumšādaina kompetenta sieviete, pacēla galvu, kad viņš iegāja savā divu istabu darba kabinetā.

—   Sveika, Vikij! Vai pastā šodien daudz kas?

—   Nekā steidzama nav. Ir gan pienākušas vairākas vēstules — ari tādas, kas uzslavē jūsu vakarējo uzstāšanos televīzijā. Man arī patika.

—   Pateicos, — viņš smiedamies atsaucās. — Esiet sveicināta manu piekritēju klubā!

—  Ak tā — uzjāšu rakstāmgalda ir viena bieza vēstule — «privāti un konfidenciāli». Nupat kā saņemta. Un te man vēl ir daži papīri parakstam.

Viņa gāja Nimam līdzi darbistabā. Šai mirklī netālu nodunēja smags rībiens. Uz paplātes sadrebēja ūdens karafe un glāzes, nodrebēja ari rūtis logam, kas vērās uz iekšējo pagalmu.

Nims apstājās un klausījās. — Kas tas?

—   Nav ne jausmas. Tāds pats grāviens jau noskanēja pirms dažām minūtēm. Tikko pirms jūsu ienākšanas.

Nims paraustīja plecus. Tas varēja būt gan šis, gan tas — tikpat labi apmaldījies zemestrīces grūdiens, kā arī gaisa satricinājums no kādas smagas garāmbraucošas kravas. Piegājis pie rakstāmgalda, viņš pāršķirstīja vēstules, tad uzmeta skatienu aploksnei, kuru Vikija bija pieminējusi, ar atzīmi «privāti un konfidenciāli». Liela, smaga vēstule bieza papīra aploksnē ar zīmoglakas spiedogu aizmugures pusē. Viņš sāka izklaidīgi to lupināt vaļā.

—   Vikij, pirms ķeramies pie kā cita, lūdzu, pamēģiniet sazvanīt misis Kārmaiklu.

—   Sekvojas klubā?

—   To pašu.

Viņa nolika papīrus, ko turēja rokā, īpašā traukā ar uzrakstu: «Parakstam» un pagriezās, lai ietu.

Tai pašā mirklī pirmās istabas durvis atsprāga vaļā un pa tām iedrāzās Harijs Londons. Mati izspūruši, seja satraukumā pietvīkusi gluži sarkana.

Londons ieraudzīja Nimu.

—   Nē! — viņš iebrēcās.

Kad Nims vēl aizvien izbrīnījies viņā noraudzījās, viņš pārliecās pār rakstāmgaldu, pagrāba aploksni, ko Nims turēja rokā, un nolika to malā.

—   Ārā no šejienes! Ātrāk! Visi!

Londons sagrāba Nimu aiz rokas un rāva uz priekšu, tai pašā laikā ar otru roku stumdams Viktoriju Deivisu. Tā viņi izgāja cauri pirmajai istabai un tad ārā gaiteni. Londons aizkavējās vienīgi tik, lai aizcirstu darba telpu durvis.

Nims sāka nikni protestēt. — Kas te, ellē…

Viņš nedabūja pabeigt. Tālākajā darbistabā nogranda sprādziens. Gaiteņa sienas sadrebēja. Kāda iestiklota glezna netālu nogāzās uz grids, stikls sašķīda.

Vēl pēc sekundes nodunēja tāds pats rībiens kā pirmais, ko Nims bija dzirdējis, tikai šoreiz tuvāk; skaidri varēja saprast, ka tas ir sprādziens un nodimdējis kaut kur zem viņiem. Neapšaubāmi šai pašā ēkā. Tālāk gaitenī redzēja cilvēkus izskrienam no istabām.

—   Dievs Kungs! — Harijs Londons noteica. Viņa balsī skanēja izmisums.

Nims nepacietīgi iesaucās: — Velns un elle! Ko tas nozīmē?

Nu jau visapkārt skanēja uztraukti kliedzieni, telefoni zvanīja bez mitas malu malās. Uz ielas tālumā iekaucās sirēnas.

—  Vēstuļu bumbas, — Londons sacīja. — Lielas tās nav, tomēr pietiekamas, lai nogalinātu katru, kas gadās sprādziena tuvumā. Šī pēdējā bija ceturtā. Freizers Fentons ir pagalam, pārējie ievainoti. Visi, kas šajā ēkā atrodas, ir brīdināti. Un, ja jums prātas nesas noskaitīt lūgsnu, lūdziet, lai vairāk bumbu nebūtu.

11.

Ar strupu zJmuļgalu Georgoss Venslovs Aršambo (Jeila,

1972. gada izlaidums) rakstīja savā dienasgrāmatā:

•

Vakar izdarīts veiksmīgs uzbrukums fašistiski kapitālistiskajiem apspiedēju spēkiem.

Viens no ienaidnieku līderiem, Kalifornijas Saslauku

un Atkritumu apvienības prezidents Fentons, pagalam.

Labs panākums. Brīvības draugu cildenajā vārdā tika

izdarīts veiksmīgs uzbrukums tautas elektroenerģijas

krājumu nežēlīgo ekspluatatoru galvenajam bastionam. Ar desmit BD ieročiem, kas tika vērsti pret ienaidnieku, gūti pieci tiešie trāpījumi. Labi!

īstais trāpījumu skaits varbūt ir pat lielāks, bet valdībai pakļautā prese, kā parasts, tiecas mazināt tautas izcīnītās uzvaras slavu.

Georgoss saņēma zīmuļgalu ērtāk pirkstos. Kaut gan tā rakstīt bija ļoti grūti, viņš konsekventi vienmēr rakstīja tikai ar īsu zīmuļgalu, jo reiz bija kaut kur izlasījis, ka tā darījis Mohandass K. Gandijs, uzskatīdams, ka atstāt zīmuli līdz galam nenolietotu nozīmētu noniecināt zīmuļa izgatavotāja necilo darbu.

Gandijs arī bija viens no Georgosa Aršambo varoņiem, tāpat kā Ļeņins, Markss, Engelss, Mao Dzeduns, Renato Kurčo, Če Gevara, Fidels Kastro, Cēzars Havess un citi tiem līdzīgi (anomālija, ka Mohandass Gandijs sludināja nevardarbīgu pretošanos, Georgosu ne mazākā mērā neuztrauca). Viņš turpināja rakstīt.

Turklāt kapitālistu zābaklaižu prese šodien svētulīgi apraud beigto un činkst par ievainotajiem, ko dēvē par «nevainīgajiem upuriem». Cik naivi un smieklīgi!

Ikvienā karā tā sauktie nevainīgie neizbēgami krīt un tiek sakropļoti. Un, jo ilgāk ievelkas karš, jo lielāks ir bojā gājušo «nevainīgo» skaits. Ja karu sāk nepelnīti par «dižām» iedēvētās varas, kā tas notika Pirmajā un Otrajā pasaules karā un riebīgajā Amerikas agresijā pret Vjetnamu, tad šie «nevainīgie» tiek izkauti tūkstošu tūkstošiem kā lopi. Un kam viņu ir žēl? Nevienam! Nekādā ziņā ne dolāru pielūdzējiem preses dižvīriem un viņu nekur nederīgajiem kurkuļveidīgajiem rakstoņiem.

Taisnīgā sociālā karā, kādu tagad uzsāk Brīvības draugi, viss notiek tāpat, tikai bojā gājušo skaits ir mazāks.

Pat Jeilā profesori, pie kuriem Georgosam vajadzēja sagatavot zinātniskus referātus, mēdza sacīt, ka epitetus viņš bārstot pilnām saujām kā zirņus. Taču viņa specialitāte bija nevis angļu valoda, bet gan fizika, ko viņš vēlāk nomainīja ar ķīmiju, arī doktora disertāciju izstrādāja ķīmijā. Vēlāk tā lieti noderēja, kad viņš Kubā sāka interesēties par spridzekļiem, un ne tikai par tiem vien. Viņa interese par zinātni strauji sašaurinājās, un tikpat strauji sašaurinājās viņa interešu loks par dzīvi un politiku.

Turpinājās ieraksts dienasgrāmatā.

Pat vakara presē, kur šādu ziņojumus parasti vairāk izpūš, nekā samazina, bija minēts tikai par diviem nogalinātiem un trim smagi ievainotiem. Viens nogalinātais pieder pie īsti vecajiem galvenajiem noziedzniekiem uzņēmuma valdē, un tam vārds ir Fentons. Otrs ir sīkāks cūka no apsardzes dienesta — tas nav nekāds zaudējums. Pārējie ir maznozīmīgi pakalpiņi — mašīnrakstītājas, kantoristi utt., kam būtu jājūtas pateicīgiem, ka drīkst ciest par tik cēlu mērķi.

Tik daudz tad nu sanāktu vielas bezjēdzīgai propagandai par «nevainīgiem upuriem».

Uz brīdi Georgoss pārtrauca rakstīšanu, un viņa kalsnajā, askētiskajā sejā atspoguļojās intensīva domu darbība. Dienasgrāmatu rakstot, viņš allaž ļoti sasprindzinājās, jo ticēja, ka reiz tā kļūs par ievērojamu vēsturisku dokumentu, kas ierindosies blakus tādiem darbiem kā «Kapitāls» un «Priekšsēža Mao Dzeduna citāti».

Viņš sāka risināt jaunu domu pavedienu.

******

Brīvības draugu prasības šovakar būs publicētas kara pieteikuma komunikē. Tās skan:

*  Vienu gadu bez maksas jāpiegādā elektroenerģiju un gāzi visiem bezdarbniekiem, visiem, kas saņem sociālo pabalstu, un vecajiem cilvēkiem. Gada beigās Brīvības draugi šo jautājumu izvirzīs no jauna.

*  Nekavējoties par 25 procentiem jāsamazina maksa par elektrību un gāzi mazo ģimenes mājiņu īpašniekiem un nelielo dzīvokļu īrniekiem.

* Nekavējoties jāslēdz un jādemontē visas atomspēkstacijas. Jaunu atomspēkstaciju celtniecība jāaizliedz uz visiem laikiem.

Šo prasību neizpildīšana izraisīs uzbrukumu programmu strauju eskalāciju.

Ar to sākumam pietiks. Un drauds intensificēt pretdarbību ir pilnā mērā reāls. Georgoss paraudzījās apkārt pieblīvētajā pagrabstāva darbnīcā, kur viņš sēdēja pie saviem rakstudarbiem. Šaujampulvera, degļu, spridzekļu uzmavu, cauruļu apvalku, glicerīna, skābju un citu ķimikāliju krājumi bija bagātīgi. Viņš, tāpat kā pārējie trīs brīvības cīnītāji, kas bija pakļāvušies viņa virsvadībai, prata ar visām šīm mantām rīkoties. Viņš pasmaidīja, atcerēdamies sīko iericīti, kas vakar bija izraisījusi vēstuļbumbu sprādzienus. Tievs plastmasas cilindrītis piepildīts ar augsti eksplozīvu tctrilu. Virs šī detonatora atsperīgi novietota metāla adata. Atverot aploksni, atspere atbrīvojas, adata trāpa pa detonatoru. Vienkārši, bet nāvējoši. Tetrila eksplozīvais spēks bija pietiekams, lai vēstules atvērējam norautu galvu vai tuvumā stāvošam cilvēkam saplosītu ķermeni.

Acīmredzot mūsu prasības tiek gaidītas, jo prese un tās pazemīgā mācekle televīzija jau ir atbalsojušas Kalifornijas Saslauku un Atkritumu apvienības paziņojumus, ka tā «terorisma dēļ savu politiku nemainīs».

Blēņas! Idiotisms un stulbums! Protams, ka terorisms panāks, lai daudz kas tiktu mainīts. Terorisms vienmēr ir to panācis un panāks. Vēsture ir pilna piemēru.

Georgoss atmiņā pārcilāja piemērus, kas viņam bija sadzīti galvā revolucionārajās apmācībās Kubā. Tur viņš bija pavadījis pāris gadu pēc doktora disertācijas aizstāvēšanas, un šajā laikā viņā bija nostiprinājies spēcīgs naids pret dekadento, tirānisko dzimteni, ko viņš nicinoši dēvēja par Ameriku.

Fakts, ka viņa tēvs, bagāts Ņujorkas dīkdienis, nupat izšķīries no astotās sievas, apprecējies vēlreiz, un māte, visā pasaulē dievināta grieķu kinoaktrise, tikusi galā ar sešiem vīriem, patlaban bija bešā, protams, nevērsa uz labu Georgosa uzskatus par dzīvi. Georgoss nicināja abus vecākus un visu, ko tie reprezentēja, kaut arī ne vienu, ne otru nebija redzējis kopš deviņu gadu vecuma un arī turpmākajos divdesmit gados nebija ar tiem tieši sazinājies. Visus izdevumus par viņa audzināšanu un skološanu, ieskaitot Jeilas universitāti, bezpersoniski kārtoja kāda juridiska firma Atēnās. Ak tad terorisms vis neko nemainīšot?

Terorisms ir sociālā kara ierocis. Tas dod iespēju dažiem garīgi augsti attīstītiem indivīdiem (tādiem kā Brīvības draugi) vājināt reakcionāro spēku dzelžainos žņaugus, varmācību un patvaļu.

Ar terorismu sākās veiksmīgā revolūcija Krievijā.

Īrijas un Izraēlas republika^ par savu eksistenci var pateikties vienīgi terorismam. Iru republikāņu armijas terorisms Pirmajā pasaules karā panāca Īrijas valsts nodibināšanos. Irgun [2] terorisms palestīnā piespieda angļus atkāpties no Mandāta, un rezultātā ebreji varēja nodibināt Izraēlu.

Ar terorisma palīdzību Alžīrija atbrīvojās no Francijas virskundzības.

PAO, kas tagad ir pārstāvēta starptautiskās konferencēs un ANO, pasaules uzmanību sev pievērsa tieši ar terorismu.

Vēl plašāku ievērību pasaules acīs iemantoja itāļu Sarkanā brigāde.

Georgoss Venslovs Aršambo pārstāja rakstīt. Rakstīšana viņu nogurdināja. Bez tam viņš pamanīja, ka nupat bija aizklīdis pārāk tālu no revolucionārā žargona (arī to viņš bija iemācījies Kubā), bet tas bija nozīmīgs gan kā psiholoģisks ierocis, gan arī kā emocionāls izteiksmes līdzeklis. Tomēr dažkārt bija grūti noturēties tā ietvaros.

Viņš piecēlās, izstaipījās un nožāvājās. Viņam bija labs lokans augums un viņš ik dienu to vingrināja, izpildīdams vesela vingrojumu programmu. Paskatījies mazā, ieplaisājušā spogulītī, viņš apčamdīja kuplās ūsas, kas bija glīti apcirptas. Tās viņš bija sācis audzēt tūliņ pēc uzbrukuma La Mission spēkstacijai, kad bija tēlojis pestīšanas armijas virsnieku un pēc tam otrā dienā izlasījis avīzē, ka viens no apsardzes ļaudīm viņu aprakstījis kā gludi skūtu vīrieti, un tāpēc tagad cerēja, ka ūsas zināmā mērā sajauks priekšstatu, ja vispār līdz identifikācijai nonāks. Pestīšanas armijas virsnieka formas tērps jau sen bija iznīcināts.

Labā veiksme spēkstacijā Georgosu vēl tagad tā iepriecināja, ka viņš iegruģinājās.

Vienu viņš nekad nebija darījis — ne pirms, ne pēc La Mission akcijas: nebija sācis audzēt bārdu. Tā būtu īsta etiķete. Cilvēki bija pieraduši domāt, ka revolucionāram katrā ziņā jābūt ar bārdu un pinkainam. Georgoss visiem spēkiem centās radīt pavisam pretēju iespaidu. Ikreiz, kad viņš izgāja no šī mitekļa pilsētas austrumos, pēc izskata viņu varēja noturēt par biržas mākleri vai baņķieri. Tā izskatīties nenācās grūti, jo pēc dabas viņš bija izsmalcināts un arī labi ģērbās. To panākt palīdzēja nauda, ko Atēnu advokāts regulāri ieskaitīja viņa Čikāgas bankas kontā, taču summa vairs nebija tik liela kā senāk, un Brīvības draugu nākotnes plānu īstenošanai Georgosam vajadzēja daudz vairāk skaidras naudas. Par laimi, bija jau uzradusies zināma palīdzība no ārpuses ar apsveicamu jaunu naudas pieplūdi.

Bija tikai viens vienīgs faktors, kas nesaskanēja ar Georgosa izsmalcināti buržuāzisko veidolu, proti, viņa rokas. Kaut kad tanī laikā, kad sāka interesēties par ķīmiskiem eksperimentiem un spridzekļiem, viņš nepiedodamā kārtā bija strādājis bez aizsargcimdiem. Rezultātā rokas bija vienās rētās un nejauki dzeltenīgā krāsā. Tagad viņš rīkojās uzmanīgāk, bet nelaime jau bija notikusi. Viņš bija apsvēris ādas transplantācijas iespējas, tomēr risks likās pārāk liels. Labākais, ko darīt, atrodoties ārpus mājas, bija rokas pēc iespējas noslēpt un nerādīt.

No augšas pagrabtelpā ieplūda tīkami pusdienu garaiņi — smaržoja pēc pildītiem pipariem. Viņa sieviete Ivete bija laba virēja, zināja, kas Georgosam garšo, un centās iztapt. Ivete viņu apbrīnoja ari augstās izglītības dēļ, jo pati bija gaužām maz skolota.

Iveti Georgoss dalīja vēl ar trim Brīvības draugiem. Šie jaunekļi arī dzīvoja tai pašā mājā — Veids, zinātnieks, tāpat kā Georgoss, arī Marksa un Engelsa skolnieks; Jūts, Amerikas indiānis, kas zvēroja naidā par savas tautas nacionālās apziņas apspiešanu; un vispēdīgi Fēlikss, Detroitas iekšpilsētas geto produkts, kura vienīgā filozofija bija dedzināt, nokaut vai, vienalga, kā, iznīcināt visu, kas neatbilda viņa paša rūgtajai, kopš dzimšanas izbaudītajai pieredzei.

Lai arī bija jādalās ar pārējiem, Georgoss attiecībā pret Iveti juta tādas kā īpašnieka tiesības, kas gandrīz robežojās ar pieķērību. Šādos vājuma brīžos viņš nicināja pats sevi par neuzticību Revolucionāra bauslībai, ko bija sastādījuši deviņpadsmitā gadsimta krievu revolucionāri, tādi kā Bakuņins un Ņečajevs, un kas izvirzīja, starp citu, šādas prasības:

Revolucionārs atsakās no personiskās dzīves; viņam nav savu interešu, nav savu jūtu, nav personiskā īpašuma … Viņam piemīt viena vienīga interese, viena vienīga doma, viena vienīga kaislība — revolūcija.. .Viņš ir sarāvis visas saites ar parasto kārtību, ar izglītoto pasauli, ar jebkādiem likumiem, sabiedriskiem noteikumiem… un ar jebkādām šīs pasaules ētikas normām.

Viņam jānomāc sevī visas maigās, ģimeniskās jūtas, jānomāc draudzība, mīlestība, pateicība, pat gods… Dienu un nakti viņš kalpo vienai vienīgai domai, vienam vienīgam mērķim: iznīcināšanai bez žēlastības…

īsta revolucionāra raksturā nav vietas ne romantikai, ne jūtelībai, ne jūsmai, ne vilinājumiem… Visur un vienmēr viņam jābūt nevis tam, kas viņš pats vēlētos būt, bet gan tam, par ko būt liek revolūcijas galvenās intereses.

Georgoss aizvēra dienasgrāmatu, pats sev atgādinādams, ka kara pieteikums ar taisnīgajām prasībām vēl šai pašā dienā jānogādā vienā no pilsētas radiostacijām.

Tas, kā vienmēr, tiks nolikts drošā vietā, pēc tam pa telefonu šī vieta tiks paziņota radioļaudīm. Un tie radio stulbeņi, uz deguna krizdami, skries to paņemt.

Dziļā apmierinājumā Georgoss nodomāja, ka kara pieteikums kļūs par interesantu vielu vakara ziņās.

12.

—   Pirmkārt, — sacīja Laura Bo Kārmaikla, kad viņi bija pasūtījuši dzērienus —martini viņai, asiņaino mēriju Nimam, — man no sirds žēl, ka bojā aizgājis jāsu prezidents misters Fentons. Es pati viņu nepazinu, bet tas, kas ar viņu noticis, ir drausmīgi un traģiski. Ceru, ka vainīgie tiks atrasti un sodīti.

Sekvojas kluba priekšsēde bija slaida, gracioza sieviete, kam gados daudz netrūka no septiņdesmit, ar žirgtu izturēšanos un modrām, caururbjošām acīm. Viņa ģērbās vienkāršos, stingra piegriezuma tērpos, valkāja kurpes ar zemiem papēžiem un īsi apcirptus matus, it kā lai uzsvērtu savu nesievišķību. Varbūt, sprieda Nims, Laura Bo Kārmaikla tā rīkojas tāpēc, ka pagātnē viņai bija nācies izturēt skaudru konkurenci atomfizikas jomā — darbalaukā, ko tolaik galvenokārt pārvaldīja vīrieši.

Viņi sēdēja Fērhilas viesnīcas elegantajā Kungu istabā, kur Nims viņu bija uzaicinājis pusdienās. Tas notika pusotru nedēļu pēc tam, kad viņš sākotnēji bija nolēmis to darīt, bet juceklī, kas sekoja pēdējai spridzināšanai KS&A galvenajā mītnē, viņš bija pārāk aizņemts, lai par to domātu. Tika ieviesti jauni nopietni aizsardzības pasākumi, kuru plānošanā vajadzēja piedalīties. Daudz darba prasīja arī izmisīgi nepieciešamais tarifu paaugstināšanas risinājums un tā apspriešana Komunālo pakalpojumu komisijā.

Atsaukdamies uz piezīmi par Freizeru Fentonu, viņš piekrita:

—  Tas mums visiem bija smags šoks, turklāt tik drīz pēc nesenajiem nāves gadījumiem La Mission stacijā. Man šķiet, mēs visi vēl tagad esam noraustījušies.

Un klusībā nodomāja, ka tā patiesi ir. Apvienības augstākie vadītāji, sākot ar priekšsēdi un turpinot uz leju, visi uzstāja, ka nav pārāk jāplātās sabiedrībā. Neviens nevēlējās runāt pa radio vai uzstāties televīzijā, vai kā citādi pievērst sev teroristu uzmanību. Dž. Ēriks Hamfrijs bija izdevis rīkojumu nepieminēt viņa uzvārdu nekādos publiskos paziņojumos vai pārraidēs; turpmāk viņš nebūs sasniedzams arī presei, izņemot neoficiālas, netiešas pārrunas. Viņa mājas adrese tika izņemta no visām apvienības aktīm un pārvērtās par stingri glabātu noslēpumu, ja tas vispār bija iespējams. Vairums augstāko vadītāju bija likuši izņemt savus telefona numurus no publiskiem abonentu sarakstiem. Priekšsēdis un daži citi augstākie vadītāji pieprasīja miesassargus, lai tos apsargātu visos pasākumos, kur tie varētu kļūt teroristiem par mērķi, ieskaitot pat golfa spēli nedēļas nogalēs. Nimam bija jākļūst par izņēmumu.

Priekšsēdis bija skaidri un gaiši pateicis, ka viņa palīgs arī turpmāk būšot KS&A oficiālais pārstāvis, apvienības politikas paudējs un runasvīrs, kas nākotnē vēl biežāk uzstāsies publiski. Tādā veidā, Nims šķērmi nodomāja, viņš tieši un nepārprotami nokļūs ugunslīnijā. Šai gadījumā pareizāk būtu sacīt: spridzekļu līnijā.

Priekšsēdis bez lieka trokšņa bija pat palielinājis Nimam algu. Bīstamības piemaksa, Nims nodomāja, lai gan īstenībā šim pielikumam jau sen pienācis laiks.

—     Kaut gan Freizers bija mūsu prezidents, — Nims paskaidroja Laurai Bo, — viņš tomēr nebija augstākais vadītājs, vispār nebija galvenajā rīkotājkomandā. Pēc pieciem mēnešiem viņš būtu aizgājis pensijā.

—  Tas visu padara vēl skumjāku. Un kā klājas pārējiem?

—   Viena no ievainotajiem šorīt nomira. Tehniskā sekretāre.

Nims viņu bija pavirši pazinis. Viņa bija strādājusi finansu nodaļā, un viņai bija tiesības atplēst visas vēstules, pat tādas ar uzrakstu «privāti un konfidenciāli». Šīs tiesības bija maksājušas dzīvību un izglābušas dzīvību viņas priekšniecei Šārletai Andcrhilai. Divas no piecām eksplodējušajām bumbām bija ievainojušas vairākus tuvumā esošus cilvēkus; vienam astoņpadsmit gadus vecam kantoristam bija norautas abas plaukstas.

Viesmīlis atnesa dzērienus, un Laura Bo tam aizrādīja: — Lēses, lūdzu, rakstiet atsevišķi. Par pusdienām arī.

—   Neraizējieties, — Nims iesmiedamies sacīja. — Es negrasos jūs piekukuļot ar reprezentācijas naudu, ko man piešķir apvienība.

—  Tas jums neizdotos, pat ja jūs mēģinātu. Taču es principiāli nepieņemu nenieka ne no viena, kas iedomātos kaut kādā veidā ietekmēt Sekvojas klubu.

—   No manas puses visi ietekmēšanas mēģinājumi notiks atklāti. Es vienkārši nodomāju, ka maltītes laikā vieglāk un patīkamāk vedas sarunas.

—   Es labprāt jūs uzklausu katrā laikā, Nim, un man ļoti patīk te ieturēt pusdienas. Bet maksāt es par savējām tik un tā maksāšu pati.

Pirmoreiz viņi bija tikušies pirms daudziem gadiem, kad Nims Stenfordā bija pēdējā kursa students un Laura Bo ieradusies uz vieslekcijām. Viņai bija patikuši studenta asie, dziļdomīgie jautājumi, un viņam savukārt — lektores atklātās atbildes. Viņi arī vēlāk nezaudēja kontaktu un, kaut gan lāgiem sanāca asās pretešķībās, tomēr palika draugi.

Nims sīkiem malciņiem sūca savu asiņaino mēriju. — Galvenā runāšana būs par Tjunipu. Taču pieminēšu arī māsu plānus Velna Vārtos un Finkāslā.

—   Man likās, ka tā būs. Šķiet, ka mēs ietaupītu laiku, ja es jums uzreiz pateiktu, ka Sekvojas klubs nostāsies pret visiem trim plāniem.

Nims palocīja galvu. Šis paziņojums viņu nepārsteidza. Mirkli viņš padomāja un tad, rūpīgi apsvērdams katru vārdu, sacīja:

—    Tas, ko es gribētu lūgt jūs apdomāt, neskar vienīgi Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienību vai Sekvojas klubu, vai vides aizsardzību, tam ir daudz plašāks spektrs. Jūs varētu to nosaukt par «civilizācijas pamatvērtībām» vai par «dzīvi, ko dzīvojam», bet varbūt vēl precīzāk — par «minimālajām cerībām».

—   Ja gribat zināt, es par to visu domāju diezgan daudz.

—   Lielākais cilvēku vairums to dara, bet pēdējā laikā — nepietiekami daudz vai —nepietiekami reālistiski. Tāpēc, ka viss, ko es pieminēju, ir apdraudēts. Ne tikai daļēji, ne tikai pa druskai, bet gan viss. Visai mūsu sistēmai draud sadrupšana un sairšana.

—  Tas nav jauns arguments, Nim. Parasti man tas jānoklausās apmēram šādā variantā: «Ja šis konkrētais priekšlikums uzcelt šito vai to vides piesārņotāju netiks vēlākais rit akceptēts, mūs neglābjami un drīz piemeklēs posts un nelaime.»

Nims papurināja galvu. — Jūs spēlējat ar mani dialektikas spēlītes, Laura. Protams, tā, kā jūs nupat teicāt, lāgiem tiešām notiek. Bijušas reizes, kad ari mūsu apvienība ir vainojama. Bet tas, par ko es runāju tagad, aptver visu kopumā — tā nav poza, tā ir realitāte.

Viesmīlis no jauna pienāca pie galdiņa un ar cēlu žestu pasniedza viņiem greznas ēdienkartes. Laura Bo uz savējo pat nepaskatījās. — Man atnesiet avokado un greipfrūtu salātus un glāzi vājpiena.

Nims pasniedza viesmīlim atpakaļ savu ēdienkarti, to neatvēris, un noteica: — Man, lūdzu, to pašu.

Viesmīlis aizgāja, izskatīdamies vīlies.

—    Tā vien liekas, — Nims turpināja, — ka vairāk par saujiņu cilvēku nav spējīgi aptvert kopējo ainu, kas atklājas, ja saskaita kopā visas sagaidāmās pārmaiņas un nelaimes — tiklab dabiskās, kā politiskās — kas turklāt notiks vienlaikus.

—   Es ari sekoju visām ziņām, — Laura Bo smaidīdama noteica. — Vai es būtu kaut ko nepamanītu palaidusi garām?

—   Droši vien ne, tikai vai esat saskaitījusi visu kopā?

—   Šķiet, ka esmu. Bet labprāt paklausīšos jūsu versiju.

—   Labi. Pirmkārt, Ziemeļamerikā dabasgāze drīz beigsies. Jā, pagaidām vēl zināmi krājumi atrodami, un mums ir pievads no Kanādas, varbūt cik necik dabūsim ari no Meksikas, lai, teiksim, turpmākajos desmit gados piesegtu savu resursu izsīkumu. Bet tad, ievērojot mūsu neierobežoti plašo patēriņu, būsim nonākuši ceļa galā, ja vien nesāksim gazificēt savas ogļu atradnes. Bet Šo projektu Vašingtona stulbā kārtā ir nobremzējusi līdz gliemeža gaitai.

—  Protams. Un varu jums ari pateikt cēloni, kāpēc mūsu dabasgāzes resursi izsīkst. Tikai tāpēc, ka lielās komunālo pakalpojumu apvienības, tādas kā jūsējā un citas, domā par peļņu, nevis par taupību un saudzēšanu un ir izšķērdējušas tādus resursus, ar kādiem būtu pieticis vēl pusgadsimtam.

Nims novaikstījās. — Mēs apmierinājām pieprasījumu. Bet lai nu paliek, kā teicāt. Es piesaucu neapgāžamus faktus, un kā dabasgāzes krājumi ir iztērēti, tas pieder pagātnei. To vairs labot nav iespējams. — Viņš nolieca otru pirkstu, lai norādītu, ka nonācis pie «otrkārt». — Tātad — nafta. Mums vēl joprojām ir lieli neizmantoti naftas krājumi, bet, redzot, kā nafta tiek tempta, var droši sacīt, ka gadsimta beigās, kas nu nepavisam vairs nav tālu, visā pasaulē skrabinās naftas aku dibenus un smalstīs kopā pēdējās paliekas. Piedevām visas industriālās brīvās pasaules nācijas kļūst aizvien atkarīgākas no importētās naftas, kas savukārt nozīmē, ka vienā sasodītā dienā arābi mums no visa spēka iebelzīs pa pēcpusi un pakļaus mūs politiskai un ekonomiskai šantāžai.

Viņš pieklusa, ievilka elpu un tad piebilda: — Protams, mums vajadzētu pārvērst ogles šķidrumā, kā to darīja vācieši Otrajā pasaules karā. Bet Vašingtonas politiķi saprot, ka vēlēšanās var nozvejot vairāk balsu, ja rīko televīzijā publiskas tiesas, kurās nozākā naftas sabiedrības.

—   Jums piemīt visai ievērojamas pārliecināšanas spējas. Vai neesat kādreiz domājis par kandidēšanu kādā augstā amatā?

—   Varbūt izmēģināt un sākt ar Sekvojas klubu?

—   To labāk tomēr ne.

—   Nu tad lai paliek, — Nims noteica —Tik daudz būtu sakāms par dabasgāzi un naftu. Nākamā iespēja būtu pāreja uz strāvas ieguvi ar kodolspēkiem.

—   Vai patiesi mums par to jārunā?

Nims apklusa un ziņkārīgi vēroja sarunu biedri. Dzirdot kodolspēku pieminēšanu, Lauras seja sastinga. Tā notika ikreiz. Vienalga, vai runa bija par Kaliforniju vai citu apvidu, viņa bija kaisla cīnītāja pret atomspēkstaciju celtniecību, un viņas iebildumus respektēja, jo visnotaļ bija zināma viņas saistība ar Otrā pasaules kara Manhetenas projektu, pēc kura ražoja pirmās atombumbas.

Uz viņu tieši nepalūkojies, Nims sacīja: — Šis vārds vēl aizvien jums liekas kā dunča dūriens sirdī, vai ne?

Atnesa ēdienu, un viņa ar atbildi nogaidīja, līdz viesmīlis aizgāja.

—   Man šķiet, jūs mani pazīstat pietiekami ilgi, lai zinātu, ka tas sēnes mākonis man joprojām stāv acīs.

—    Jā, — Nims maigi atteica, — to es zinu, un man šķiet — arī saprotu.

—    Par to es šaubos. Jūs toreiz bijāt tik jauns, ka visu īstenību neatceraties. Turklāt jūs nebijāt ar to saistīts, bet es biju.

Kaut viņa runāja ļoti savaldīgi, taču pirms gadiem pārciestās sāpes vārdos ietrīcējās.

Laura Bo bija jauna zinātniece, kad iekļāvās darbā atombumbu projektā sešus mēnešus pirms Hirosimas. Tanī laikposmā viņa kaisli vēlējās kļūt par līdzdalībnieci vēstures tapšanā, bet, kad bija nomesta pirmā bumba ar koda nosaukumu Puisītis, viņa aiz drausmām kļuva gluži slima. Tomēr vissmagāk vainas apziņa viņu mocīja par to, ka viņa nebija protestējusi pēc Hirosimas, nebija pacēlusi balsi pret otras bumbas — ar koda nosaukumu Resnais vīrs — nomešanu uz Nagasaki. Tiesa, laika atstarpe starp abām bija tikai trīs dienas. Tāpat tiesa, ka nekāds protests nebūtu apturējis bumbas nomešanu uz Nagasaki un nebūtu izglābis astoņdesmit tūkstoš dvēseļu no nāves vai sakropļošanas vienīgi tādēļ, lai, kā daudzi domāja, apmierinātu militāristu un zinātnieku ziņkāri. Taču viņa nebija protestējusi, nebija pacēlusi balsi, un tāpēc vainas apziņa vēl joprojām nebija apdzisusi.

It kā balsī domādama, viņa sacīja: — Viņiem, zināt, nevajadzēja nomest to otru bumbu. Tas bija gluži nevajadzīgi. Japāņi pēc Hirosimas tik un tā būtu kapitulējuši. Bet Resnajam vīram bija citāda konstrukcija kā Puisītim, un tāpēc autori gribēja izmēģināt, vai bumbai būs vēlamais efekts. Bija.

—   Tas viss jau ir tik sen, — Nims sacīja. — Un tagad jautājums skan tā: vai tam, kas notika toreiz, jākļūst par liedzējfaktoru būvēt atomelektrostacijas mūsdienās?

Laura Bo atbildēja nelokāmā stingrībā: — Man abas šīs lietas ir nešķiramas.

97

Nims paraustīja plecus. Radās aizdomas, ka Sekvojas kluba priekšsēde nav vienīgā aģitatore, kas uzstājas pret atomelektrostaciju celtniecību, lai izpirktu kaut kādu personisku vai kolektīvu vainu. Un tam, vai šīs deklarācijas ir patiesas vai liekuļotas, pašreiz nebija nekādas nozīmes.

4-65

—   Bez tam, — Laura Bo piebilda, — nedrīkst aizmirst nelaimes gadījumu Trimailailendā. Es ticu, ka neesat to aizmirsis.

—  Nē, — Nims atteica, — to neviens nav aizmirsis ne jūsu pusē, ne mūsējā un arī neaizmirsīs. Bet gribu jums atgādināt, ka tā nelaime tika novērsta turpat uz vietas, ka vainas izlaboja un tur gūtā mācība ir izmantota citās atomspēkstacijās.

—    Sī, protams, bija tā miega dziesmiņa, ar kuru mēdza iežūžot prātus, pirms notika nelaime Trimailailendā.

Nims nopūtās. — Jums taisnība. Neviens saprātīgs cilvēks neņemsies to noliegt. Bet, — viņš turpināja, — jūs un jūsu ļaudis tanī kodolkarā jau bijāt uzvarējuši bez Trimailailendas katastrofas. Jūs uzvarējāt tāpēc, ka protestējāt un izmantojāt legālas kara viltības, lai novilcinātu projektu attīstību un aizkavētu jebkura veida praktiskus izmēģinājumus, saskrūvējāt celtniecībai paredzētos izdevumus tik fantastiski augstu un iztēlojāt jebkuras atomelektrostacijas darba rezultātus tik nenoteiktus un miglainus, ka daudzas organizācijas vispār vairs nespēj uzņemties to celtniecību. Tās nevar atļauties uz labu laimi gaidīt piecus līdz desmit gadus, ieguldot priekšdarbos desmitiem miljonus dolāru, un beigās saņemt noraidījumu.

Nims apklusa un tad pēc pauzes turpināja: — Tāpēc mums ikvienā plānojumā ir nepieciešams otrs blakus celiņš, droša alternatīva taka, pa kuru iet. Un šis risinājums ir ogles.

Laura Bo Kārmaikla bakstīja ar dakšiņu salātu šķīvī.

—   Ogles un gaisa piesārņojums ir vienā elpā izrunājami vārdi, — viņa sacīja. — Ikvienas ar oglēm darbināmas spēkstacijas celtniecība jāizraugās sevišķi rūpīgi.

: —Tāpēc mēs izraudzījāmies Tjunipu.

—   Ir vairāki ar ekoloģiju saistīti iemesli, kāpēc šī izvēle nav pieļaujama.

—   Vai jūs nevēlētos iemeslus man nosaukt?

—   Ir vairākas savvaļas augu un dzīvnieku sugas, kas nav sastopamas nekur citur kā vienīgi Tjunipas apvidū. Jūsu ieceres tās apdraudētu.

—   Vai viena no apdraudēto augu sugām nav aslapainās savvaļas lauvmutītes?

—   Jā, ir.

Nims nopūtās. Kaut kādas valodas par aslapainajām savvaļas lauvmutītēm bija jau sasniegušas arī KS&A apvienību. Šīs savvaļas puķes skaitījās jau gandrīz iznīkušas, tā ka varēja domāt, ka to vispār vairs nav. Un tad tika atrastas vietas, kur tās aug. Viena no šīm vietām bija Mena, un vides aizsargātāji sakarā ar šo atklājumu apturēja sešsimt miljonu dolāru vērtu hidroelektrostacijas projektu, kura celtniecības darbi jau bija sākušies.

—   Jums, protams, ir zināms, — Nims sacīja, — ka, pēc botāniķu domām, aslapainajām savvaļas lauvmutītēm nav nekādas ekoloģiskas vērtības, turklāt tās pat nav skaistas.

Laura Bo pasmaidīja. — Iespējams, ka mēs kādā publiskā diskusijā atradīsim botāniķi, kas ir pavisam pretējās domās. Bez tam ir vēl viens Tjunipas iedzīvotājs, par kura labklājību jāpadomā, proti, mikrodipodokss.

—   Ellē, kas tas tāds ir? — Nims noprasīja.

—  To pazīst arī kā ķengurpeli.

—   Ak Dievs Kungs žēlīgais! — Pirms Šīs tikšanās Nims bija apņēmies noturēties rāms un vēss, bet juta, ka nupat sāk slīdēt ārā no paredzētajiem ietvariem. — Un jūs būtu ar mieru ļaut pelei vai pelēm izniekot projektu, kas kalpotu miljoniem cilvēku labklājībai?

—   Man šķiet, — Laura Bo rimti atteica, — ka par šo relatīvo labklājību mēs turpmākajos mēnešos vēl krietni daudz runāsim.

—   Tur jums ir sasodīta taisnība, ka runāsim. Un droši vien jums tāda paša rakstura iebildumi būs arī pret Finkāslas ģeotermisko staciju un Velna Vārtu staciju ar ūdens rezervuāriem — kā viens, tā otrs lietošanā būs tīrākie ģeneratori, kādi vispār iespējami.

—     Jās tiešām nevarat gribēt, Nim, lai es jums atklāju visus iebildumus, kādus vērsīsim pret jūsu plāniem. Bet varu jums droši pateikt, ka mums ir ļoti pārliecinoši argumenti tiklab pret vienu, kā pret otru objektu.

4*

99

Nims nepacietīgi pasauca tuvējo viesmīli. — Man vēl vienu asiņaino mēriju, lūdzu. — Viņš zīmīgi paskatījās uz Lauras Bo tukšo martini glāzi, bet viņa papurināja galvu.

—   Atļaujiet man jums kaut ko pajautāt. — Nims apvaldīja balsi un dusmojās uz sevi, ka pirms brītiņa bija tā aizsvilies. — Kur jūs bāvētu kādu no šīm spēkstacijām?

—  Man par to tiešām nav galva jālauza. Tas jādara jums.

—   Bet vai jūs, precīzāk sakot, Sekvojas klubs nestātos mums ceļā un pretī jebkurā gadījumā, vienalga, kur mēs gribētu uzcelt jaunu spēkstaciju?

Laura Bo neatbildēja, bet saknieba lūpas.

—   Ir vēl viens faktors, ko neesmu pieminējis, — Nims sacīja. — Proti, laika apstākļi. Klimata iezīmes mainās visā pasaulē, stipri pasliktinot enerģijas — it īpaši elektroenerģijas ieguves perspektīvas. Meteorologi apgalvo, ka sagaidāmi apmēram divdesmit gadi ar aukstu laiku un reģionālu sausumu. Ieskaņu tiklab vienai, kā otrai parādībai mēs piedzīvojām jau septiņdesmito gadu vidū.

Iestājās klusums, ko vēl jo vairāk akcentēja restorāna trokšņi un klusā sarunu dudināšana pie citiem galdiņiem. Tad Laura Bo Kārmaikla sacīja:

—   Palīdziet man tikt skaidrībā par vienu. Kādēļ īsti jūs šodien mani ataicinājāt šurp?

—   Lai lūgtu jūs — un līdz ar to Sekvojas klubu — pamatīgi ielūkoties lielajā ainavā un pēc tam kļūt mērenākiem savā opozīcijā.

—  Vai neesat pamanījis, ka mēs katrs skatāmies citā lielā ainavā un ka tās ir divas ainavas?

—   Ja mēs to darām, tad tas nav labi un tā nevajadzētu, jo abi dzīvojam vienā un tai pašā pasaulē, — Nims atbildēja.

Un tūliņ pēc tam uzstājīgi turpināja: — Ļaujiet man atgriezties tai vietā, kur sākām. Ja mūs — Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienību — bloķē itin visās iecerēs, rezultāts neizbēgami būs katastrofa desmit tuvāko gadu laikā, iespējams, ka nepaies pat pilni desmit gadi. Par normu kļūs strāvas pārtraukumi ik dienu, turklāt ilgstoši. Tas, protams, radīs traucējumus rūpniecībā, un bezdarbs sakāps pat līdz piecdesmit procentiem. Pilsētās izcelsies haoss. Nav daudz to cilvēku, kas pilnā mērā apjēdz, cik ļoti mūsu dzīve ir atkarīga no elektrības, taču visi sāks to saprast tad, kad jutīs elektroenerģijas trūkumu katrā lietā un vietā. Uz laukiem cietīs raža, jo būs traucēta apūdeņošana, no tā savukārt radīsies pārtikas līdzekļu trūkums, bet cenas sakāps debesīs. Cilvēkiem pietrūks visvienkāršāko iztikas līdzekļu, varat man droši ticēt; sāksies bads, Amerikā valdīs lielāks sabrukums nekā Pilsoņu kara laikā. Salīdzinot ar to, kas gaidāms, trīsdesmito gadu depresija šķitīs kā pēcpusdienas tējas sarīkojums. Tā nav iedomu aina, Laura. Nemaz un nepavisam. Tie ir skarbi, salti fakti. Vai jums un jūsu ļaudīm tas nemaz nerūp?

Runādams Nims visu laiku iekampa pa malkam no jaunatnestā dzēriena.

—    Labi, — noteica Laura Bo. Balss viņai tagad skanēja skarbāk nekā viņu tikšanās sākumā, ne vairs tik draudzīgi. — Es pacietīgi nosēdēju un uzklausīju visu, ko jūs teicāt. Tagad pienākusi mana kārta, un jūs, lūdzu, ieklausieties pamatīgi. — Viņa atstūma nostāk šķīvi ar salātiem, no kuriem bija apēdusi tikai pusi.

—   Visa jūsu un jums līdzīgo ļaužu domu gaita ir gaužām īslaicīga, Nim. Vides aizsargātāji, to skaitā arī Sekvojas kluba biedri, raugās uz priekšu tālā nākotnē. Un tas, ko mēs esam iecerējuši panākt par katru cenu, ir vēl vismaz uz trim gadsimtiem paglābt šo planētu no sagruvuma.

Nims viņu pārtrauca: — Zināmā mērā jūs taču jau esat to panākuši.

—    Blēņas! Mēs varbūt esam pagriezuši riteni par viena sīka zobiņa tiesu, un pat šis mazumiņš, ko esam sasnieguši, aizies zudībā, ja padosimies lietderības aizstāvju saldajai balsij. Tādai kā jūsējā.

—   Es nelūdzu neko vairāk kā mazliet izprotošas iecietības.

—  Tas, ko jūs dēvējat par izprotošu iecietību, manās acīs ir solis atpakaļ, un spert šādu soli nenozīmē glābt apdzīvošanai piemērotu pasauli.

Necenzdamies vairs slēpt savas patiesās izjūtas, Nims nicīgi iesaucās: — Cik pievilcīga dzīvošanai, jūsuprāt, liktos pasaule, kādu es jums nule attēloju, laikā, kad elektrības kļūs aizvien mazāk un mazāk?

—    Varētu gadīties, ka mēs visi justos pārsteigti, ja tā liktos daudz pievilcīgāka, nekā spējam iedomāties, — Laura

Bo rāmi atbildēja. — Un vēl svarīgāk, par to būtu patiesība, ka mēs virzītos uz priekšu pa tādu ceļu, kāds pieklājas īstai civilizācijai — ne tik pārticīgi, ne tik nevaldāmi alkatīgi, zemākā sadzīves līmenī, un tas mums visiem ļoti nāktu par labu.

Viņa pieklusa, it kā izsvērdama vārdus, un tad turpināja:

— Pārāk ilgi mēs šeit esam dzīvojuši, uzskatot, ka ekspansija ir teicama, ka «jo lielāks, jo labāks», ka «vairāk» nozīmē «varenāk»; tā dzīvojot, cilvēkiem smadzenes atmiekšķējušās tiktāl, ka viņi notic tam visam kā svētai patiesībai, sāk dievināt Valsts nacionālo kopproduktu, «simtprocentīgo nodarbinātību» un pilnīgi pamet bez ievērības faktu, ka abi šie «brīnumi» mūs smacē nost un mūs saindē. Zemi, ko reiz dēvēja par «Skaisto Ameriku», mēs esam pārvērtuši par neglītu, netīru dzelzsbetona postažu, kas ar atraugām izgrūž pelnus un skābju dvingu kādreiz tik dzidrajā, tīrajā gaisā, vienlaikus iznīcinot cilvēku, dzīvnieku un augu valsts dzīvību. Saulē zibošas dzidras upes esam pārvērtuši par smirdošiem notekgrāvjiem, skaisti ezeri ir piesārņoti ar visādiem mēsliem un atkritumiem; kopā ar citiem esam saindējuši jūras ar ķimikālijām un naftu. Tas viss norisinās pa drusciņai vien. Un, kad nu viss ir konstatēts un aprādīts, tad ierodas jūsu sugas ļaudis un rosina būt iecietīgiem, jo apgalvo: «Šoreiz mēs nenogalināsim daudz zivju» vai «Mēs nesaindēsim lielus zemes gabalus», vai «Mēs tikai vēl drusciņ, mazdrusciņ papostīsim skaistumu.» Jāteic, ka daži no mums ir pārāk ilgi un bieži noraudzījusies, kā tas notiek, lai vēlreiz noticētu tādai tukšai salmu kulšanai. Tāpēc mēs esam nolēmuši ziedot visus spēkus, lai paglābtu kaut ko no tā, kas vēl atlicis. Tāpēc mēs domājam, ka šai pasaulē ir kaut kas nozīmīgāks par Valsts nacionālo kopproduktu un simtprocentīgu nodarbinātību, un viena no šīm sargājamām vērtībām ir tīrība un skaistums, un nepieciešamība saglabāt savu daļu dabas resursu tām paaudzēm, kas vēl nav dzimušas, nevis izšķērdēt visu jau tagad uz ātru roku. Tie ir iemesli, kādēļ Sekvojas klubs cīnīsies pret Tjunipas izmantošanu, pret ūdens rezervuāriem Velna Vārtos un ģeotermiski darbināmo spēkstaciju Finkāslā. Un pie viena pateikšu jums vēl ko — man šķiet, mēs uzvarēsim.

—   Šim tam jūsu teiktajā es piekritu, — Nims sacīja, — to jūs arī it labi zināt, jo esam jau agrāk par to runājuši. Jūsu kļūda ir tā, ka jūs bezjūtīgi bradājat pa virsu visam tam, kas nesakrīt ar jūsu uzskatiem, un nostādāt sevi tā, it kā jūs būtu Dievs Kungs, Jēzus, Muhameds un Buda vienā personā. Laura, jās esat daļiņa no nelielas grupas, kura tomēr skaidri zina, kas jādara vai nav jādara, lai visiem būtu vislabāk — vai arī iedomājas, ka to zina. Un tāpēc jūs esat gatavi ignorēt visas praktiskās vajadzības un nosodīt mūs pārējos, jo gribat par katru cenu panākt savu, gluži kā izlaisti, izlutināti bērni. Tādā veidā jūs galu galā iznīcināsiet mūs visus.

Laura Bo Kārmaikla dzedri noteica: — Liekas, ka vairāk mums nekas nav pārrunājams. — Viņa pamāja viesmīlim, to pieaicinādama. — Lūdzu, atnesiet mums abiem atsevišķās lēses.

13.

Ardaita Tolbota ieveda Nimu dzīvojamā istabā.

—   Es jau domāju, ka tu nekad vairs man nepiezvanīsi, — viņa sacīja. — Ja tu vēl pāris dienu nebūtu rādījies, es būtu meklējusi rokā tevi.

—  Mums atkal bija jauni uztraukumi, un tic man diemžēl atņēma ļoti daudz laika, — Nims taisnojās. — Jādomā, tu arī būsi par to dzirdējusi.

Tuvojās jau vakars. Nims bija iegriezies pie Ardaitas — «pa ceļam uz mājām», kā pats sev iestāstīja. Nomākts un sapīcis pēc tikšanās ar Lauru Bo Kārmaiklu un vainodams pats sevi par to, ka sarunas bija beigušās ar tādu disonansi, viņš, paklausīdams pēkšņam impulsam, piezvanīja Ardaitai. Kā jau varēja paredzēt, viņa bija sirsnīga un draudzīga.

—  Es jūtos gaužām vientuļa, — viņa atzinās, — un es ļoti labprāt tevi satiktu. Atbrauc pēc darba, varēsim kādu malku iedzert.

Taču, pirms dažām minūtēm ieradies, Nims uzreiz saprata, ka Ardaitai prātā ir daudz vairāk, nekā tikai iedzert. Apsveica tā viņu ar apskāvienu un skūpstu, kas neatstāja ne mazāko vietiņu šaubām par tās nodomiem. Nimam nebija iebildumu pret to, kas droši vien sekos, taču pagaidām viņi kādu bridi pavadīja, kopā iedzerot un sarunājoties.

—    Jā, esmu dzirdējusi, kas noticis, — Ardaita sacīja. — Vai visa pasaule pēkšņi sajukusi prātā?

—     Man šķiet, ka tā vienmēr bijusi traka. Bet, kad trakums pienāk tik tuvu klāt, tad to tūliņ sajūt skaidrāk.

Nims nodomāja, ka Ardaita šodien izskatās nesalīdzināmi labāk nekā tanī drūmajā vakarā gandrīz pirms mēneša, kad tikko bija uzzinājusi par Valtera nāvi. Tovakar un bēru dienā, pēdējoreiz, kad viņi bija tikušies, Nimam tā šķita sagrauzta un veca. Taču starplaikā Ardaitas vitalitāte bija ņēmusi virsroku, un pievilcīgais izskats atgriezies. Seja, rokas un lieli iedeguši brūni, un slaidais, smuidrais augums, ietērpts cieši pieguļošā rakstotā kleitā, Nimam jo dzīvi atgādināja satraukumu, kādu tie viens otrā bija pamodinājuši, kad viņš pēdējo reizi bija šai mājā. Nims neviļus atcerējās, ka pirms daudziem gadiem bija redzējis grāmatu «Slavinājums nobriedušām sievietēm». Vairāk par grāmatas nosaukumu viņš neko īsti neatcerējās, bet tagad saprata, ka tamlīdzīgu vērtējumu varētu izteikt par Ardaitu.

—  Valters vienmēr uzskatīja, ka visam, kas pasaulē notiek — kariem, bombardēšanām, vides piesārņošanai un visam citam ir jābūt, ka tas nepieciešams līdzsvaram dabā. Vai ar tevi viņš kādreiz tika par to runājis?

Nims papurināja galvu. Kaut arī viņš bija draugos ar nelaiķa galveno inženieri, runas allaž bija risinājušās par praktiskiem, ne filozofiskiem tematiem.

—   Parasti Valters šādas domas glabāja pats sevī, — Ardaita turpināja, — taču ar mani dažkārt par to ierunājās. Viņš mēdza teikt: «Cilvēki iedomājas, ka spēj valdīt pār tagadni un nākotni, bet tas nav tiesa.» Vai arī: «Cilvēka šķietamā brīvā griba ir ilūzija; arī visas cilvēku novirzes kalpo līdzsvaram dabā.» Valters ticēja, ka pat kariem un sērgām ir savs uzdevums — samazināt dabā iedzīvotāju pārmēru, ko planēta nespēj uzturēt. «Cilvēki,» viņš lāgiem teica, «ir līdzīgi lemingiem, kas savairojas pāri par mēru un tad no klintsradzes metas pašnāvībā. Tikai cilvēki to dara rafinētāk.»

Nims jutās iztrūcināts. Kaut arī Ardaitas valodā nebija Valtera platā skotu akcenta, Nims tomēr dzirdēja tur kaut kā pārdabiski ieskanamies Valtera valodas atbalsi, jo, dzīvs būdams, viņš allaž mēdza tā runāt — puslīdz apcerīgi, puslīdz sardoniski. Dīvaini likās arī tas, ka Valters būtu tik pilnīgi atkailinājis savas pārdomas sarunā ar Ardaitu, kuru Nims nekad nebija uzskatījis par dziļu domātāju. Bet vai tas tiesām būtu dīvaini? Varbūt, Nims prātoja, šinī brīdī viņam atklājas tāda divu precētu cilvēku gara intimitāte, kādu viņš savā laulībā nekad nebija iepazinis.

Viņam ienāca arī prātā — diezin, kā Laura Bo Kārmaikla reaģētu uz Valtera pārliecību, ka vides piesārņošana ir nepieciešama līdzsvara veidošanai dabā un ietilpst grūti aptveramā ģeniālā plānā. Tad, atcerēdamies pats savas pēdējā laika pārdomas un šaubas, viņš vaicāja Ardaitai: —Vai Valters šo līdzsvaru dabā kādreiz saistīja ar Dievu?

—  Nē. Viņš pastāvīgi apgalvoja, ka tas būtu pārāk viegls, pārāk elementārs risinājums. Viņš sacīja, ka Dievs esot «cilvēka radīts salmiņš, pie kā pieķerties vājām dvēselēm, kurām bail no tumsas…» — Ardaitai aiztrūka balss, un Nims redzēja, kā viņai pār vaigiem norit asaras.

Viņa tās noslaucīja. — Šādās vakara stundās man Valtera pietrūkst visvairāk. Šie bija mūsu pārrunu brīži.

Aizritēja dažas minūtes, kad viņu starpā valdīja neveikls klusums, tad Ardaita stingrā balsī noteica:

—  Nē, es vairs neļaušos tādām depresijām. — Viņa sēdēja blakus Nimam un tagad pievirzījās tuvāk. Nāsīs atkal iesitās tās pašas smaržas, ko viņš bija sajutis tovakar šajā mājā, un tās viņu satrauca tikpat stipri kā toreiz. Viņa pasmaidīja un liegi ierunājās:

—   Man šķiet, runāšana par dabu mani padarījusi nemierigu, — un, kad viņi sniedzās viens otram pretī… — Mīļo mani, Nim, man tevis vajag tik ļoti kā nekad!

Nima rokas ap viņu saslēdzās ciešāk, kad viņi sāka kaisli skūpstīties. Ardaitas lūpas bija valgas un atdevīgas, un viņa aizrautīgi nopūtās, kad rokas pētīdamas slīdēja vienam pār otra augumu, un abi atcerējās iepriekšējo reizi visos sīkumos. Nima paša alkas, kas nekad nebija tālu meklējamas, aizrāva tik spēcīgi, ka viņš pačukstēja: — Pierimsties! Pagaidi!

Viņa čukstēja pretī: — Uziesim augšā manā guļamistabā, tur būs labāk. — Viņš juta Ardaitu sakustamies un piecēlās arī pats.

Cieši kopā saglaudušies, viņi kāpa augšup pa trepēm. Izņemot viņu kustību radītās skaņas, mājā valdīja pilnīgs klusums. Ardaitas guļamistaba atradās neliela iegarena kāpņu laukumiņa galā, un durvis stāvēja vaļā. Nims redzēja, ka gulta jau atsegta. Ardaita acīmredzot visu jau bija izplānojusi pirms viņa ierašanās. Viņš atcerējās no kādas sen notikušas sarunas, ka Valteram un Ardaitai ir katram sava guļamistaba. Lai arī pagājušā mēneša tikšanās vairs nelikās nekāds lielais grēks, tomēr tagad viņš jutās atvieglots, ka neliksies Valtera gultā.

Viņš palīdzēja Ardaitai novilkt cieši pieguļošo kleitu, kas viņu bija sajūsminājusi, un ātri nometa arī pats savas drēbes. Abi kopā viņi noslīga gultā, kas bija mīksta un vēsa.

—   Tev taisnība, — viņš tīksmīgi nomurmināja, — te ir daudz labāk. — Tad viņus pārņēma nepacietība. Līksmi iekliegdamās, viņa izlieca augumu Nimam pretī.

Brīdi vēlāk, kad kaisle bija pārskrējusi, viņi apmierināti un apskāvušies gulēja līdzās. Nimam neviļus ienāca prātā: kaut kur viņš bija dzirdējis, ka daži vīrieši pēc seksa akta jūtoties kā iztukšoti, pat nomākti, neizpratnē, kāpēc uzņēmušies visus pūliņus pirms tam. Ar Nimu gan nekad tā nenotika. Arī tagad viņš, kā vienmēr, jutās pacilāts un atjaunots.

Ardaita klusām runāja: —Tu esi tik brīnišķīgs un maigs. Vai ir kāda iespēja, ka tu varētu palikt pie manis visu nakti?

Viņš papurināja galvu. — Šoreiz ne.

—   Laikam nevajadzēja vis tev to lūgt. — Viņa liegi vilka pirkstu tam pār seju, ap lūpām. — Apsolu, ka nebūšu alkatīga, Nim, nemākšos tev virsū. Tikai atbrauc kādreiz, kad vari.

Viņš apsolīja, ka atbraukšot, kaut gan pats nezināja, kā varēs to iekārtot milzīgajā aizņemtībā, sarežģījumos un juceklī, kas ar katru dienu auga augumā.

Kamēr viņi ģērbās, Ardaita sacīja: — Izskatīju visus Valtera papīrus, ko viņš sanesa mājās no darba. Tos vajadzētu nogādāt atpakaļ. Tur ir arī tādi, ko es labprāt gribētu nodot tavā ziņā.

—   Noteikti. Es tos paņemšu, — Nims piekrita.

Ardaita parādīja, kur papīri glabājas — tie bija sakrauti

trijās lielās kartona kastēs un nolikti Valtera darbistabā.

Nims atvēra divas kastes un atrada tur dažādus pārskatus, atskaites un vēstules. Dažās viņš ielūkojās, kamēr Ardaita virtuvē vārīja kafiju, jo no stiprākiem dzērieniem viņš bija atteicies.

Papīri lielākoties attiecās uz lietām, par kurām Valters Tolbots sevišķi bija interesējies. Daudzi bija jau vairākus gadus veci un būtiski zaudējuši nozīmi. Vesela sērija aktu vāku bija pilni ar Valtera personiskajiem ziņojumiem par zādzībām un sekojošā attiecīgā sarakste. Nims atcerējās, ka toreiz Valtera ziņojumi bija izraisījuši plašu interesi komunālo pakalpojumu uzņēmumu aprindās. Kā apkārtraksti tie izceļojās tālu pāri KS&A robežām. Valters kļuva par sava veida ekspertu šajā jomā. Valsts austrumos pat notika kāda tiesas prāva, kurā viņu uzaicināja kā lietpratīgu liecinieku; daļu viņa ziņojumu izmantoja pierādījumam. Vēlāk šī lieta nonāca augstākās tiesu instancēs, un Valtera ziņojums ceļoja tai līdzi. Nims vairs neatcerējās, kā toreiz viss bija beidzies. Turklāt tagad tam arī vairs nebija nekādas nozīmes.

Izskatījis vēl dažas vēstules, viņš salika papīrus atpakaļ kastēs, ko pēc tam iznesa hallē, lai vēlāk iekrautu mašīnā.

14.

Zeme vibrēja zem kājām. Piepeši vispārējo klusumu pārrāva neiedomājama dārdoņa, it kā vesela grupa reaktīvo lidmašīnu vienlaikus paceltos gaisā, un debesīs uzšāvās varens tvaika mutulis. Cilvēki, kas mazā pulciņā stāvēja kāda paugura galā, instinktīvi aizspieda ar plaukstām ausis. Daži izskatījās pa īstam nobijušies.

Terēza van Bāreņa, pirmā noņemdama rokas no ausīm, sāka plaši māt, vienlaikus pilnā balsī kliedzot un steidzinot stāvētājus atpakaļ uz čārterautobusu, ar kuru visi šie ļaudis bija atbraukuši. Viņas balsi, protams, neviens nedzirdēja, bet mājieni bija skaidri saprotami. Visi pārdesmit cilvēki, gan vīrieši, gan sievietes steidzīgi devās uz autobusu, kas stāvēja jardus piecdesmit atstatu.

Autobusā, kur darbojās gaisa kondicionēšanas ierīce un durvis bija cieši aizdarītas, āra trokšņi nebija tik graujoši.

—   Jēziņ, baltais, svētais! — apskaities iesaucās viens vīrietis. — Tas nu bija cūcīgi sadomāts numurs! Ja būšu zaudējis dzirdi, es to sasodīto apvienību iesūdzēšu.

—   Ko jūs sacījāt? — viņam jautāja Terēza van Bāreņa.

—   Es teicu, ja, velns parāvis, būšu kļuvis kurls…

—    Es zinu, — Terēza viņu pārtrauca, — es to dzirdēju jau pirmoreiz, gribēju vienīgi pārliecināties, ka neesat dzirdi zaudējis.

Daži klātesošie iesmējās.

—    Zvēru jums no visas tiesas, — sacīja KS&A saziņas līdzekļu direktore, — man nebija ne jausmas par to, kas šeit notiks. Mums ļoti palaimējās, ka tā iznāca. Proti, tas, ko jums, mīļie ļaudis, pagadījās gods un laime redzēt, bija jauns ģeotermiskās akas izvirdums.

To viņa pateica īstā naftas urbēja sajūsmā, tāpat laikam būtu iesaucies naftas meklētājs, uzurbis bagātu āderi Teksasā.

Pa autobusa logiem, kurš vēl aizvien nebija izkustējies no vietas, visi noraudzījās uz urbjtorni, ko bija vērojuši, kad notika neparedzētais izvirdums. Pēc izskata tas bija pilnīgi līdzīgs jebkuram naftas tornim, to pat varēja aizvest un pielāgot naftas urbšanai. Tāpat kā Terēza van Bāreņa, staroja arī tie, kas, ar aizsargķiverēm galvā, bija sapulcējušies ap urbja mehānismu.

Turpat netālu atradās vēl vairākas citas ģeotermiskās atveres, no kurām ar dabisku spiedienu pa izolētām resnām caurulēm cēlās augšup karstu tvaiku mutuļi. Šis cauruļu tīkls, ko droši varēja nosaukt par santehniķa murgu, bija sacelts vairāk kvadrātjūdžu platībā un novadīja tvaiku ģeneratoru turbīnās desmit vai divpadsmit atsevišķās celtnēs. Ģeneratoru kopējā jauda pašlaik bija vairāk nekā septiņsimttūkstoš kilovatu — tas pārsniedza elektrības daudzumu, kāds nepieciešams lielas pilsētas apgādei ar elektroenerģiju.

Autobusā van Bāreņa ievēroja, ka televīzijas operators maina filmu kasetes.

—   Vai jūs filmējāt izvirduma laikā?

—   Un kā vēl! — Atšķirībā no reportiera, kas sūkstījās par dzirdi un bija no kādas mazas avīželes, televīzijas puisis izskatījās varen apmierināts. Viņš bija filmu pārlicis. — Palūdziet šoferim, Tes, lai atver durvis.

Tikko viņš izkāpa, pa atvērtajām durvīm autobuss pieplūda ar sērūdeņraža smaku — oda pēc sapuvušām olām.

—    Ak mandieniņ, kā nu smird! — Nensija Molino no California Exameniner nepatikā sarauca savu glīto, smalko degunu.

—   Eiropas ārstniecības vietās tev būtu jāmaksā nauda, ja gribētu šiteno ieelpot, — viņu pamācīja pusmūža kolēģis no Los Angeles Times.

—   Un, ja jūs šitos vārdus iedrukāsiet savā avīzē, — van Būrena viņam nosolījās, — mēs tos iekaldināsim granītā un svinīgi sveiksim ik rītu.

Avīžnieki visi bija atbraukuši no pilsētas un tagad atradās Kalifornijas Seviljas apgabala kraujajos kalnos KS&A apvienības jau esošo ģeotermislo spēkstaciju teritorijā. Vēlāk bija paredzēts doties uz kaimiņos esošo Finkāslas ieleju, kur apvienība cerēja uzcelt jaunu ģeotermisko kompleksu. Nākamajā dienā šī pati grupa gribēja apmeklēt vēl vienu no hidroelektrostacijām un iecerēto vietu nākamajai.

Abi plānotie objekti drīzumā bija nolemti publiskai apspriešanai. Divu dienu ekskursija paredzēta preses priekšlaicīgai apskatei.

—  Par to smaku es varu jums kaut ko pastāstīt, —Terēza van Būrena turpināja. — Sērūdeņraža saturs tvaikos nav liels, tas ir pārāk mazs, lai būtu toksisks. Tomēr mēs saņemam daudz sūdzību, galvenokārt no gruntsgabalu īpašniekiem, kas vēlas pārdot savu zemi šajos kalnos, lai te varētu izvērst atpūtas vietu un vasarnīcu celtniecību. Taču smaka te vienmēr bijusi, jo izplūst no zemes un izplūda jau tad, kad te vēl nebija nevienas spēkstacijas. Vecie šejienes iedzīvotāji apgalvo, ka pēc spēkstacijas uzbūvēšanas smaka nav kļuvusi intensīvāka kā senāk.

—   Vai jūs to varat pierādīt? — apvaicājās San Jose Mercury korespondents.

Van Būrena papurināja galvu. — Diemžēl nevienam pirms būvdarbu uzsākšanas neienāca prātā apgādāties ar paraugiem. Tāpēc mēs nevaram salīdzināt «senāk» un «tagad» un mums jāsamierinās ar kritiku.

—    Kas droši vien ir pamatota, — San Jose Mercury pārstāvis dzēlīgi noteica. — Ikvienam taču zināms, ka tādi milzeņi kā KS&A lāgiem izloka patiesību pēc sava prāta.

—    Pieņemšu, ka tas bija joks, — atsaucās van Bāreņa. — Bet viena lieta gan nav apstrīdama: mēs gribējām izlīgt ar saviem kritizētājiem.

—   Kā jūs to darījāt? Pastāstiet kādu piemēru, — atskanēja cita skeptiska balss.

—    Kālab ne? Varu pastāstīt. Sakarā ar to pašu smaku. Nespēdami atklausīties sūdzībās, par kurām nupat jau minēju, divas jaunākās stacijas uzbūvējām augstu kalnu korēs, jo tur vairāk ķer vējš un izplūdušo smaku ātri izgaisina.

—   Nu — un kas tad notika?

—    Sākās vēl trakāka sūdzēšanās nekā pirms tam. Nu zūdījās vides aizsargātāji, apgalvodami, ka mēs esot izbojājuši apvārsni.

Atskanēja pieklājīgi smiekli, daži sāka kaut ko atzīmēt blokos.

—   Jāteic, ka mums gadījās vēl viena, turklāt stipri nejēdzīga neveiksme, — van Bāreņa turpināja stāstu. — KS&A uzņēma filmu par apvienības ģeotermisko elektrības ieguves sistēmu. Scenārijā ietilpa kadrs ar mednieku vārdā Viljams Eliots, kas 1847. gadā šo apgabalu atklājis. Aina bija tāda, ka viņš, tikko nošāvis grizli lāci, pacēlis skatienu no bises tēmēkļa un ieraudzījis, kā no zemes verd ārā tvaika mutuļi. Daži no savvaļas dzīvnieku aizstāvjiem izlasīja scenāriju un ieteica, ka nevajadzētu rādīt, ka grizli ir nošauts, jo tagad lāči Šai novadā ir saudzējami. Labi… mēs scenāriju pārstrādājām. Filmā mednieks kļūdās un netrāpa. Lācis aizčāpo.

—   Un kāda tur vaina? — apjautājās radiokorespondents, kas darbināja ierakstu magnetofonu.

—   Vaina tā, ka Viljama Eliota pēcnācēji draudēja mūs iesūdzēt tiesā. Viņi pastāvēja uz to, ka sencis bijis slavens mednieks, kas nemūžam nebūtu aizšāvis greizi, bet noteikti būtu lāci nošāvis. Tāpēc mūsu filma aizskarot tiklab senča, kā visas ģimenes godu.

—  To joku es atceros, — apstiprināja vīrietis no Los Angeles Times.

—  Tātad, — van Būrena secināja, — gribēju paskaidrot: lai mēs kā komunālo pakalpojumu uzņēmums darītu ko darīdami, varam būt droši, ka saņemsim belzienus no gluži pretējām pusēm, no vienas vai otras, bet dažkārt no abām.

—    Vai jūs mums ieteiktu sākt par to raudāt tūliņ vai vēlāk? — apvaicājās Nensija Molino.

Televīzijas operators no ārpuses pagrabinājās pie durvīm un tika ielaists autobusā.

—   Ja visi tiktāl gatavi, varam braukt pusdienās, — van Būrena ierosināja un padeva šoferim zīmi doties ceļā.

Aprakstu autors no žurnāla New West iejautājās:

—  Vai kāda lāsīte nepienāktos, Tes?

—    Varētu, ja visi apņemsies, ka to neietilpinās sarunu norisēs. — Viņa paraudzījās visapkārt, gaidīdama atbildi. Atskanēja saucieni: «Okei», «Nekas netiks pieminēts», «Norunāts».

Kādi divi vai trīs nočarkstēja. «Prozit!»

—   Lai tad iet — pa malkam pirms pusdienām.

Pirms diviem gadiem KS&A līdzīgā preses ekskursijā bija dāsni cienājusi žurnālistus ar ēdieniem un dzērieniem. Mediju pārstāvji bija no visa kā baudījuši pilnām mutēm, bet pēc tam savos rakstos nebija aizmirsuši pabrīnīties, cik plaši KS&A tērējas, cienājot presi laikā, kad maksa par elektroenerģiju kļūst aizvien augstāka. Pēc Šī notikuma cienasti šādās reizēs bija kļuvuši pieticīgi un dzērieni vispār vairs netika pasniegti, ja nu vienīgi pēc šādas stingras nozvērināšanas.

Tāda taktika līdzēja. Lai prese turpmāk kritizēja ko kritizēdama, neviens vairs ne pušplēsta vārdiņa nebilda par žurnālistu aprūpēšanu ar ēdieniem un dzērieniem.

Autobuss nokratījās kādu jūdzi pa nelīdzeniem, šauriem kalnu ceļiem ģeotermisko būvju teritorijā, līkumojot starp atvērtnēm un turbīnu ģeneratoriem kā pa šņācošu, mutuļojošu cauruļu labirintu. Tā kā pastāvīgi draudēja briesmas iekļūt verdošos garaiņos, tūristi teritorijā netika ielaisti, bet atsevišķos viesus uzraudzīja modri pavadoņi.

Vienā vietā autobuss pabrauca garām plašam, iežogotam transmisiju un transformatoru laukumam. No Šejienes augstsprieguma vadi aiznesa strāvu pāri kalniem uz divām apakšstacijām četrdesmit jādžu no šīs vietas, kur strāvu kā no piltuvēm iepludināja Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības galvenajā sistēmā.

Nelielā asfaltētā līdzenumā stāvēja vairāki dzīvojamie treileru vagoni, kas kalpoja gan par kantoru telpām, gan par mitekļiem stacijas apkalpojošajam personālam. Autobuss apstājās. Terēza van Bāreņa ieveda žurnālistus vienā no vagoniem, kur bija uzslieti saliekami dēļu galdi. Iegājusi viņa bilda baltā virsvalkā tērptam virtuves strādniekam: — Labi, taisiet vaļā tīģeru krātiņu. — Tas paklausīgi izņēma no kabatas atslēgu un atslēdza sienas skapi, kur atradās stiprie dzērieni, vīns, sula un toniks. Tūliņ tika ienests arī spainis ar sadauzītu ledu, un van Būrena aicināja žurnālistus:

—   Katrs lai sevi apkalpo pats.

Lielākā daļa ienācēju tukšoja otro glāzi, kad debesīs iedūcās lidaparāts, sākumā tikko dzirdami, tad skaņa pieņēmās spēkā. Daži, raudzīdamies ārā pa treilera logiem, redzēja nelielu helikopterīti baltā un oranžā krāsā ar KS&A emblēmu. Tas nosēdās turpat blakus vagonam. Rotori norima un apklusa. Atvērās durtiņas mašīnas priekšgalā. No helikoptera izrausās Nims Goldmens.

Jau pēc pāris mirkļiem Nims piebiedrojās pārējiem vagonā. Terēza van Būrena tūdaļ paziņoja:

—  Šķiet, ka jūs gandrīz visi pazīstat misteru Goldmenu. Viņš ir šeit, lai atbildētu uz jautājumiem.

—    Es uzdošu pirmo jautājumu, — jautri ieteicās kāds televīzijas korespondents. — Vai drīkstu jums kaut ko iejaukt glāzē?

Nims atsmaidīja pretī. — Paldies, vodku ar toniku, lūdzu.

—  Ak re nu, re! — ierunājās Nensija Molino. — Vai tikai jūs neesat no pašiem svarīgākajiem, ja jau atlidojāt ar helikopteru, kamēr mēs visi pārējie kratījāmies autobusā?

Nims piesardzīgā atturībā uzlūkoja daiļo, tumšādaino sievieti. Viņš atcerējās iepriekšējo tikšanos, kas bija izvērtusies diezgan asa; atcerējās arī, ka Terēza van Būrena uzskatīja mis Molino par izcilu žurnālisti. Nims pats gan vēl joprojām domāja, ka viņa ir maita.

—   Ja tas kādu interesē, — sacīja Nims, — varu pateikt, ka man šorīt bija citi darbi darāmi, tāpēc es nevarēju tikt šurp reizē ar jums un ierados tā, kā man bija iespējams.

Nensija Molino nebija iebiedējama. — Vai visi jūsu apvienības darbinieki sēžas helikopterā, kad ienāk prātā?

—   Nensij! — van Bāreņa asi uzsauca. — Jūs sasodīti labi zināt, ka tā vis nenotiek.

—   Mūsu apvienībai, — Nims no brīva prāta mierīgi paskaidroja, — pieder pusducis nelielu lidmašīnu, to skaitā divi helikopteri. Parasti tos izmanto patruļlidojumiem, pārbaudot līnijas vai sniega līmeni kalnos, steidzamai materiālu piegādei un citos ārkārtējas vajadzības gadījumos. Tikai dažos, pavisam retos gadījumos kāds no darbiniekiem sēžas helikopterā — patiešām tikai tad, ja iemesls ir svarīgs. Man sacīja, ka šī tikšanās tāda esot.

—   Vai tas būtu mājiens, ka nu jūs vairs neesat par to tik pārliecināts?

—    Hei, izbeidz, Nensij! — kāds uzsauca. — Citus tas neinteresē.

Mis Molino aši apsviedās apkārt un paskatījās uz pārējiem.

—  Varbūt. Bet mani gan. Man nav vienalga, kā tiek noplenderēta patērētāju nauda. Un, taisnību sakot, ari jums vajadzētu par to interesēties.

—   Šā izbrauciena nolūks, — van Būrena visiem paskaidroja, — ir parādīt māsu ģeotermiskās operācijas un runāt par…

—   Nē! — mis Molino viņu pārtrauca. — Tas ir jūsu nolūks. Prese pati izlemj savas vajadzības, kas var ietvert jūsējās, bet tikpat labi var gadīties, ka mēs redzam vai dzirdam ko tādu, ko paši uzskatām par pietiekami vērtīgu izmantošanai.

—   Viņai, protams, taisnība. — Šo piezīmi izteica lēnīga izskata vīrietis ar bezietvara brillēm uz acīm. Viņš pārstāvēja Sacramento Bee.

—   Tes, — Nims bilda van Būrenai, maziem malciņiem dzerdams no glāzes degvīnu ar toniku. — Es nupat nospriedu, ka mans darbs man patīk labāk nekā tavējais.

Daži, kas to dzirdēja, iesmējās, preses direktore paraustīja plecus.

•— Kad visi šitie mēsli būs pārcilāti, — sacīja Nensija Molino, — es labprāt gribēšu uzzināt, cik tas burvīgais olu kulstīklītis tur ārā maksā, ja to pērk, un cik sanāk par vienas stundas lidojumu.

—  To es noskaidrošu, — Terēza van Būrena atteica.

—    Un, ja skaitļi būs publiski izpaužami un mēs izšķirsimies tos izpaust, es to rīt paziņošu. No otras puses, ja mēs izlemsim, ka tā ir apvienības iekšēja lieta, kas uz jums neattiecas, pateikšu arī to.

—  Tādā gadījumā, — mis Molino mierīgi atteica, — es to uzzināšu citādā veidā.

Kamēr viņi sarunājās, galdā tika salikti ēdieni: lieli šķīvji ar ceptu gaļu un māla bļodas ar kartupeļu biezeni un cukini. Divās lielās porcelāna krūzēs kūpēja mērce.

—   Sēdieties nu klāt! — Terēza van Būrena aicināja.

—   Karalauka pusdienas, īsti piemērotas gardēžiem.

Kad visi sāka ēst, kļuva redzams, ka āra gaiss labvēlīgi iedarbojies uz ēstgribu, nupatējais nepatīkamais saspringums pagaisa. Kad ēdāji ar pirmo ēdienu bija tikuši galā, uz galda parādījās pusducis tikko izceptu ābolu plātsmaižu, vesels galons saldējuma un vairākas milzīgas krūzes ar stipru kafiju.

—   Es nu būtu pieēdies, — vispēdīgi noteica Los Angeles Times pārstāvis. Viņš atlaidās krēslā, nobraucīja vēderu un nopūtās.

—   Parunāsim nu par lietu, Tes, kamēr vēl nomodā.

Televīzijas korespondents, kas bija iejaucis Nimam dzērienu, tagad vaicāja: — Cik gadu šitādi geizeri var noderēt izmantošanai?

Nims, kas nebija aizrāvies ar ēšanu, tagad izdzēra pēdējo malku nesaldinātas kafijas un, atstumdams tasi nostāk, sacīja:

—   Uz jautājumu es atbildēšu, taču noskaidrosim vispirms kaut ko citu. Tie, kas atrodas dzīlēs zem mums, nav geizeri. No geizeriem virszemē izplūst karsts ūdens kopā ar tvaikiem. Šīs ir fumarolas, no kurām izplūst vienīgi tvaiks, kas turbīnu darbināšanai daudz vērtīgāks. Cik ilgi šīs izplūdes turpināsies, to nezina neviens. Varam vienīgi minēt.

—   Nu tad miniet! — sacīja Nensija Molino.

—   Vismaz trīsdesmit gadus. Varbūt divtik. Varbūt vairāk.

New West mudināja: — Pastāstiet jel, kas, ellē, tur tanī tējas katlā pazemē vārās.

Nims palocīja galvu. — Savulaik Zeme bija plūstoša masa — gāzes un šķidrums. Tai atdziestot, izveidojās garoza, un tāpēc mēs šeit un tagad esam dzīvi, nevis izcepušies. Taču tur apakšā, iekšienē, savu divdesmit jūdžu dziļumā vēl aizvien ir tikpat nešķīsti karsts, un no karstuma pārmēra augšup plūst tvaiks un izsitas cauri plānajai garozai — piemēram, šeit.

Sacramento Bee jautāja: — Cik plāna ir plānā garoza?

—   Patlaban šeit mēs atrodamies apmēram piecas jūdzes virs karstās masas. Tanīs piecās jūdzēs šur tur ir plaisas garozā, kur sakrājusies tvaiku masas lielākā daļa. Izdarot urbumus, mēs cenšamies šos krājumus uztrāpīt.

—   Cik un kādās vēl vietās pasaulē šādā veidā ražo elektrību?

—  Tikai nedaudzās. Visvecākā ģeotermiskā spēkstacija ir Itālijā netālu no Florences. Tad vēl viena Jaunzēlandē Veirekijā, dažas Japānā, Islandē, Krievijā. Neviena no tām nav tik liela kā Kalifornijā.

—   Taču vēl aizvien ir daudz neizmantota potenciāla, — piebilda van Bāreņa. — It īpaši šinī apvidū.

Nākamo jautājumu uzdeva Oakland Tribune: — Precīzi kur?

—   Visgarām Savienoto Valstu rietumos, — Nims atbildēja. — Sākot no Klinšu kalniem līdz pat Klusajam okeānam.

—    Šis ir vistīrāk iegūstamais elektroenerģijas veids, kas vismazāk piesārņo vidi un ir arī visdrošākais, — van Bāreņa papildināja. — Un, ņemot vērā pašreizējās izmaksas — arī vislētākais.

—   Jūs abi protat runāt, laivu nesašūpojot, — no jauna sarunā iesaistījās Nensija Molino. — Labi. Man ir divi jautājumi. Pirmais: Tesa minēja apzīmējumu «visdrošākais». Bet šeit tomēr ir piedzīvoti arī negadījumi. Vai es kļūdos?

Nu visi reportieri klausījās ļoti uzmanīgi, lielākā daļa dzirdēto pierakstīja vai ieskaņoja lentēs.

—   Nekļūdāties, — Niras neliedzās. — Šeit ir piedzīvoti divi nopietni nelaimes gadījumi ar triju gadu atstarpi. Abās reizēs tā bija eksplozija atvērtnē. Tas nozīmē, ka bija zudusi kontrole pār urbumiem. Vienu mums izdevās nosegt. Otru — to iedēvējuši par Veco Desperado — nav izdevies sakārtot vēl tagad. Lūk, tur pāri tas atrodas.

Nims aizgāja uz vagona otru malu pa logu parādīja uz iežogotu laukumu apmēram ceturtdaļjūdzes attālumā. Kādās desmit vietās ik pa brītiņam pašāvās augšup tvaiki, uzmutuļodami dubļus. Ārpusē pie iežogojuma lieli, sarkani plakāti brīdināja: APDRAUD DZĪVlBU — NETUVOTIES! Kad pārējie, kaklus staipīdami, bija norādīto vietu apskatījuši, visi atkal apsēdās.

—   Vecā Desperado izvirduma laikā, — Nims stāstīja,

—     apmēram jūdzi rādiusā no gaisa lija karsti dubļi, un akmeņi bira 'kā krusa. Tas sapostīja ļoti daudz. Vadi un transformatori apķepa ar dubļiem. Ražošana pārtrāka uz veselu nedēļu. Par laimi, tas notika naktī, kad darbā bija maz cilvēku; divi tika ievainoti, bet bojā neviens neaizgāja. Otrs minētais izvirdums bija mazāk nozīmīgs, neviens cilvēks necieta.

—   Vai būtu iespējams vēl kāds Vecā Desperado izvirdums? — apvaicājās mazpilsētu avīžu aprūpētājs.

—  Mēs domājam, ka ne. Taču, kā visās lietās, kas saistītas ar dabu, nekādas garantijas nav.

—   Galvenokārt nav noliedzams, — Nensija Molino uzstājīgi noteica, — ka nelaimes gadījumi tomēr notiek.

—  Nelaimes gadījumi notiek it visur, — skadri atteica Nims. — Tesa gluži pareizi norādīja, ka šeit negadījumu iespējas ir nenozīmīgas. Kāds ir jūsu otrs jautājums?

—  Otrs ir šāds. Pieņemot, ka viss ir patiešām tā, kā jūs abi apgalvojat, kālab tad ģeotermisko spēkstaciju ir tik maz?

—  Tas taču visiem skaidrs, — New West iespraucās vidū.

—   Vides sargātāji neparko neļautu tādu sistēmu izvērst.

Nims diezgan asi turpināja: — Aplam! Nenoliegšu — Kalifornijas Strāvas um Apgaismes apvienībai ir bijušas domstarpības ar vides aizsardzības ļaudīm un droši vien nākotnē būs vēl vairāk. Bet īstais iemesls, kāpēc ģeotermisko resursu izmantošana neattīstās straujāk, ir politiķi, precīzāk — Savienoto Valstu Kongress.

Van Bāreņa uzmeta Nimam brīdinošu skatienu, ko viņš izlikās nemanām.

—   Piestājiet mazliet! — iesaucās viens no televīzijas korespondentiem. — No šitā es kaut ko gribu noķert filmā. Vai tad, kad iziesim ārā, jūs teiksiet visu to pašu?

—  Jā, — Nims apstiprināja, — teikšu.

—  Jēziņ! — protestēja Oakland Tribune reportieris.

—   Mums, īstajiem žurnālistiem, te iekšā ir labāk. Neniekosimies. Runājiet vien tālāk.

Nims piekrītot palocīja galvu. — Lielākā daļa to apvidu, ko jau sen vajadzēja izpētīt, lai pārbaudītu ģeotermiskās iespējas, ir federālās valdības īpašums.

—   Kurās pavalstīs? — kāds iejautājās.

—   Oregonā, Aidaho, Montānā, Nevadā, Jātā, Kolorado, Arizonā, Ņūmeksikā. Un vēl daudzos apvidos tepat Kalifornijā.

Kāda cita balss mudināja: — Turpiniet! — Galvas bija noliekušās, lodīšzīmuļi zibēja vien.

—  Tātad, — Nims turpināja. — Ne vairāk, ne mazāk kā pilni desmit gadi aizritēja bezdarbībā, tukšā salmu kulšanā un politikas taisīšanā, līdz beidzot izdevās noslēgt nomas līgumus uz valsts zemes gabaliem. Pēc tam sekoja vēl trīs gadi, kamēr tika izstrādāti un uzrakstīti dabas aizsardzības standarti un noteikumi. Un arī tad izdevās saglābt tikai nedaudzus nomas līgumus, un deviņdesmit procenti ieceru nogrima birokrātijas staignājā..

Sarunā iejaucās Terēza van Bāreņa, stingri uzsaukdama:

—     Pietiks. Labāk parunāsim par Finkāslas ieleju. Tiklīdz būsim šeit galā, brauksim turp.

Nims plati pasmaidīja. — Tesa allaž pūlas mani paglābt no nepatikšanām, bet ne vienmēr viņai tas izdodas. Starp citu, tas helikopters drīz vien lidos atpakaļ; es palikšu kopā ar jums rīt visu dienu. Labi — ķeramies pie Finkāslas. — Viņš izvilka no portfeļa karti un piesprauda to pie ziņojumu dēļa.

—    Finkāsla, kā redzat kartē, sastāv no divām ielejām tālāk uz austrumiem. Tā ir neapdzīvota vieta un, kā skaidri zinām, drošs ģeotermisks apvidus. Ģeologi mums iegalvo, ka tur slēpjoties lielas iespējas un cerības izvērst strāvas ieguvi varbūt pat divreiz tik daudz, cik šeit. Droši vien drīz sāksies vispārējā apspriešana par māsu iecerēm Finkāslā.

—   Vai man būtu atļauts…? — van Būrena ierunājās.

Nims atkāpās nostāk un gaidīja.

—   Norunāsim visu skaidri un gaiši, — apvienības preses dienesta vadītāja uzrunāja sapulcējušos. — Gaidot publiskās apspriešanas un pārrunas, mēs necenšamies jūs pierunāt vai noniecināt opozīciju, vēlamies vienīgi, lai jūs saprastu, par ko ir runa un kur tas atrodas. Paldies, Nim.

—    Tagad mazliet būtiskas informācijas, — Nims atkal pārņēma vadību. — Proti, par Finkāslu un arī par Velna Vārtiem, ko apmeklēsim rīt. Kā viena, tā otra vieta nozīmē veselu arābu naftas Niagāru, ko Amerikai nevajadzēs importēt. Jau tagad mūsu ģeotermiskās spēkstacijas gadā ietaupa desmit miljonus barelu naftas, kas nav jāiepērk. So daudzumu mēs varēsim trīskāršot…

Pārrunas ar informāciju un jautājumu krustugunīm turpinājās, lāgiem tās atdzīvinot un mīkstinot ar kādu joku vai paķircināšanos.

15.

Uz blāvi zilās aploknes mašīnrakstā bija uzsista šāda adrese:

GODĀJAMAM NIM RODAM GOLDMENAM — PERSONISKI

Aploksnei bija piesprausta Nima sekretāres Vikijas Deivisas uzrakstīta zīmīte:

Misters Londons pats to pārbaudīja pasta istabas

metāldetektorā. Viņš saka, ka to Jūs drīkstot mierīgi plēst

vaļā.

Vikijas zīmīte Nimu apmierināja divējādā ziņā. Pirmkārt, ar to, ka vēstules ar atzīmi «personiski» (vai «privāti un konfidenciāli», kā bija rakstīts uz nesen izplatītajām bumbu aploksnēm) tiek vērīgi pārbaudītas un, otrkārt, ka nule uzstādītais detektors tiek praktiski izmantots.

Un vēl kaut ko Nims bija konstatējis: kopš tās nelaimīgās dienas, kad Harijs Londons tik nepārprotami bija izglābis dzīvību viņam un Vikijai Deivisai, likās, ka Londons uzņēmies pilnīgu viņa aizsardzību. Vikija, kas īpašuma aizsardzības nodaļas vadītāju kopš tās dienas uzskatīja dziļā godbijībā, sadarbojās ar to ik dienu, nosātot tam visu Nima pastu un sīki informējot par visām Nima paredzētajām gaitām un tikšanās norunām. Šo sazvērestību Nims bija uzzinājis nejauši un nesaprata — būt pateicīgam, dusmoties vai vienkārši par to uzjautrināties.

Lai nu būtu kā būdams, šeit viņš no Harija uzraudzības bija drošībā.

Nakti Nims, Terēza van Būrena un žurnālistu pulciņš bija pārlaiduši apvienības vistālākajā apmetnē — Velna Vārtu kompleksā, kas īstenībā bija Finkāslas turpinājums. Turp viņi bija braukuši četras stundas, turklāt visai lielu ceļa gabalu cauri neaprakstāmi skaistajam Plūmesas nacionālajam parkam.

Apmetne atradās trīsdesmit piecas jūdzes no tuvākās pilsētas, ieslēpusies robainā kalnu ieplakā. Tur bija uzcelts pusducis apvienībai piederošu dzīvojamo māju spēkstacijas inženieriem, brigadieriem un to ģimenēm, neliela skola, kas patlaban bija slēgta vasaras brīvdienās, un divi moteļi — viens apvienības personālam, otrs viesiem. Augstu virs galvām stiepās augstsprieguma līniju vadi, kas balstījās uz režģotiem tērauda torņiem; tie apmeklētājiem atgādināja ierašanās īsto iemeslu.

Preses ļaudis tika sadalīti pa dzimumiem un izvietoti pa četriem vienā istabā. Istabas bija vienkāršas, bet pietiekami ērtas. Zināma neapmierinātība bija jūtama par četru izguldīšanu vienā telpā, ļaujot noprast, ka mazliet lielāka nošķirtība dažam būtu lieti noderējusi.

Nimam bija ierādīta atsevišķa istaba darbinieku viesu mājā. Pēc vakariņām viņš vēl bija brīdi uzkavējies, iedzēris ar žurnālistiem, uz pāris stundām piebiedrojies pokera partijai, tad atvainojies un īsi pirms pusnakts aizgājis gulēt. No rīta bija atmodies atspirdzis un gaidīja brokastis, kurās aicinās pēc dažām min ātēm — pusastoņos.

Izgājis vaļējā verandā spirgtajā rita gaisā, viņš aplūkoja gaišzilo aploksni, grozīdams to pirkstos.

Vēstuli viņam bija atvedis apvienības kurjers, kas bija izbraucis naktī un apbraukājis ar pasta sūtījumiem Velna Vārtus un pārējās nomaļās spēkstacijas. Tā kā Nima vēstule nekāds lielais apgrūtinājums nebija, viņš bija paķēris līdzi ari to kopā ar pārējo izvadājamo pastu. Un tik un tā —ja Nensija Molino būtu pamanījusi, ka personiska rakstura vēstules tiek piegādātas šādā veidā, viņas nelietīgajam raksturam tā būtu bijusi jauna ēsma. Par laimi, viņa to nebija redzējusi.

To Molino švirkasti viņam pirms īsa brīža nepatīkamā kārtā bija atgādinājusi Terēza van Bāreņa, kad atnesa vēstuli. Arī viņai kurjers esot atvedis vēstuli — atbildi uz pieprasījumu par helikoptera izmaksām. Nims bija sašutis. Viņš nikni protestēja.

—   Vai tu tiešām gribi izpatikt tai draņķei, lai viņa varētu par mums ļaunprātīgi izbazūnēties pa visu pasauli?

—  Tas, ka tu viņu apsaukāsi visādos vārdos, situācijā neko nemainīs, — van Bāreņa pacietīgi atteica, piebilzdama: — Lāgiem jūs, augstie priekšnieki, nesaprotat, ko nozīmē prese.

—  Ja šis ir paraugs, lai pierādītu preses nozīmību, tad tev taisnība.

—     Paklau, Nim, mēs nespējam viņus visus noskaņot mūsu labā. Neliegšos, ka Nensija vakar mani pamatīgi nokaitināja, bet vēlāk padomājusi sapratu, ka par to helikopteru viņa rakstīs tā kā tā, vienalga, ko mēs darītu vai sacītu. Tāpēc —ja nedošu viņas rīcībā pareizos skaitļus, viņa meklēs tos nezin kur citur vai minēs uz labu laimi, un tie noteikti būs pārspīlēti. Vēl kas: es pret Nensiju izturos godīgi, un viņa to zina. Ja nākotnē kādreiz kas gadīsies, viņa man ticēs, un tai reizē tas varbūt mums būs daudz nozīmīgāk.

Nims sarkastiski atteica: — Es ar lielu nepacietību gaidīšu bridi, kad tā ierūgusī skābumķērne uzrakstīs kaut ko labvēlīgu.

—     Satiksimies brokastīs! — preses direktore uzsauca, iedama projām. — Un tev iesaku pašam sevis labad nomierināties.

Bet viņš to nespēja. Vēl joprojām iekšēji kūsādams, viņš atplēsa gaišzilo aploksni. Aploksnē bija tikai viena pati lapa no tāda paša gaišzila papīra. Augšējā stūrītī mašīnrakstā bija lasāms: No Karīnas Slounas.

Pēkšņi viņš atcerējās. Karīna bija sacījusi: «Lāgiem es rakstu dzeju. Vai jūs vēlētos, lai kaut ko jums aizsūtu?» Un viņš toreiz sacīja — jā.

Viss turpmākais bija glītā, tīrā mašīnrakstā:

Šodien es atradu draugu, Bet varbūt viņš atrada mani,

Bet varbūt tas liktenis bija, nejaušība vai gadījums akls,

Vai nolemtība varbūt, kā to lai zina?

Un, ja nu mēs esam divi zvaigznes,

Kam laika pirmsākumā nolemts bija,

ka pēc biljonu biljoniem gadu

Mūsu orbītām krustoties būs?

Nekad to nepateiks mums neviens.

Un nevajag arī! Sirdsbalss man saka,

Ka māsu draudzība, kopta un lolota,

Izaugs stipra un dziļa.

Cik ļoti man viņā patīk it viss: Balss, kas tik rāmi un sirsnīgi skan, Valoda jaukā un gudrais prāts, Godīgais vaigs, laipnīgās acis un smaids.

«Draugs» — nav viegli saprast uzreiz, kā tulkot šo vārdu, Zinu vien, ka ceru to satikt no jauna, Un zinu, ka skaitīšu dienas un stundas, Līdz atkal tas atnāks pie manis.

Ko vēl Karīna sacīja todien, kad viņš bija pie tās aizgājis? «Es varu rakstīt uz mašīnas. Man ir elektriskā rakstāmmašīna, un es rakstu, turēdama zobos irbulīti.»

Pēkšņā aizkustinājumā Nims iedomājās, kā viņa nopūlas, irbuli cieši zobos iekodusi, lēnām piesizdama burtu pa burtam, līdz iznācis tas, ko viņš nupat izlasīja; savu gaišmataino galvu — «galva ir mana vienīgā ķermeņa daļa, ko spēju kustināt» — pūtinādama ik pēc burta uzsišanas. Dievs vien zina, cik reižu Karinai nav bijis jāsāk no jauna, līdz vēstule tik nevainojamā izskatā varēja atceļot pie viņa.

Gluži negaidot, viņš atskārta, ka jātas pavisam citādi, īgnums izgaisis, tagad viņu pārņēma silta, gaiša pateicība.

Iedams piebiedroties preses ļaudīm brokastīs, Nims pārsteigts ieraudzīja Valteru Tolbotu jaunāko. Nims nebija Voliju saticis kopš vecākā Valtera bērēm. Pirmajā mirklī viņš apmulsa, atcerēdamies savu neseno apciemojumu pie Ardaitas, taču tad apsvēra, ka Volijs un māte dzīvo katrs savu neatkarīgu dzīvi.

Volijs priecīgi viņu sveicināja: — Sveiks, Nim! Kādā sakarā tu esi šurp atkūlies?

Nims viņam pastāstīja par divu dienu ekskursiju kopā ar preses ļaudīm un tad apvaicājās: — Un tu?

Volijs palūkojās augšup uz augstsprieguma vadiem virs galvām. — Mūsu helikoptera patruļa konstatēja, ka vienā transformācijas tornī sadauzīti izolatori — laikam būs kāds mednieks izmēģinājis roku šaušanā un izmantojis tos par mūrķi. Mani puiši saliks visu komplektu atpakaļ, neapturot strāvas padevi. Ceram līdz pēcpusdienai pabeigt.

Kamēr viņi runājās, pienāca vēl trešais vīrietis. Volijs stādīja viņu priekšā kā apvienības tehniķi Fredu Vilkinsu.

—   Priecājos iepazīties, mister Goldmen. Esmu par jums dzirdējis. Un daudzkārt jūs redzējis televīzijā. — Jaunpienācējs izskatījās tuvu trīsdesmitiem, viņam bija biezs rudu matu cekuls un veselīgi iedegusi seja.

—   Paskatoties uz Fredu, tu tūliņ nešaubīgi pateiksi, ka viņš dzīvo šeit, — sacīja Volijs.

—    Vai jums patīk dzīvot te apmetnē? — Nims jautāja. — Vai nav vientulīgi?

Vilkinss enerģiski papurināja galvu. — Nē, ser, vientulīgi nav ne man, ne sievai, un bērniem te ļoti patīk. — Viņš dziļi ievilka elpu. — Jau gaiss vien. Tādu jūs neieelposiet ne pašā brīnišķīgākajā pilsētā. Netrūkst ne saules, ne vislabāko makšķerēšanas vietu.

Nims iesmējās. — Vajadzēs izmantot atvaļinājumā.

—    Tētuk! — iesaucās pasmalka balstiņa. — Tēt, vai pastnieks jau bija?

Trīs pieaugušie, galvas pagriezuši, ieraudzīja skrējām puišeli. Tam bija jautrs, mūsains ģīmītis un arī tik koši ruds matu cekuls, ka paternitāte nebija apšaubāma.

—    Nekā, dēls, tikai apvienības kurjers, — tēvs atbildēja. — Pasts nebūs drīzāk kā pēc stundas. — Pārējiem viņš paskaidroja: — Denijs tik traki uztraucas tāpēc, ka viņam dzimšanas diena, un viņš cer, ka saņems kādus pasta sūtījumus.

—    Nu man ir astoņi gadi, — puikiņš no savas puses papildināja teikto; astoņos gados viņš izskatījās stingrs un spēcīgs. — Dažas dāvanas es jau dabūju. Bet varbūt gadīsies vēl kāda.

—    Daudz laimes dzimšanas dienā, Denij! — Nims un Volijs novēlēja vienā balsī.

Pēc maza brītiņa viņi šķīrās. Nims turpināja gaitu uz viesu moteli.

16.

Pazemes tunelī zem turbīnām valdīja pustumsa, bet virs galvām šalca un pērkonīgi dārdēja ūdeņi. Oakland Tribune vīrs kliedza:

—   Kad būšu pārcietis šitās divas dienas, tad lūgšu, lai ļauj man nedēļu mierīgi atpūsties pie nekrologiem.

Daži tuvāk stāvošie pasmaidīja, tomēr papurināja galvas, jo vārdus nevarēja sadzirdēt divu iemeslu dēļ — pirmkārt, ūdenskrituma troksnis bija neaprakstāms un, otrkārt, ausis visiem bija aizbāztas ar higroskopiskas vates vīkšķiem, kas cik necik noslāpēja troksni tunelī. Tos bija izsniegusi Terēza van Būrena, kad viņi bija norāpušies lejā pa stāvām klinšu kāpnēm, kur ģeneratoru darbināšanai izlietotais ūdens gāzās atpakaļ Painridžas upē divdesmit pēdu zemāk.

Kamēr viņi pirms ieiešanas tunelī murdzīja ausīs vates pikučus, viens iejautājās: — Hei, Tes, kāpēc tu ved mūs iekšā pa pakaļdurvīm?

—     Šī ir sētaspuses ieeja, — Tesa atteica. — Ko gan labāku esat pelnījuši… Turklāt jūs allaž činkstat, ka jūsu materiālam nepieciešama krāsa. Te nu jums tā būs.

—     Krāsa? Šiten tel — Los Angeles Times skeptiski pārprasīja, cītīgi blenzdams tumsā, kur vārgi spīgoja tikai dažas nespodras spuldzes. Tunelis lieca aptuvenu apli un bija izcirsts cietā klintī. Sienas palikušas neapdarinātas, kā savulaik skaldītas, spuldzes dega pie pašiem griestiem. Apmēram vidū starp tuneļa griestiem un brāzmaino ūdeni stiepās šaura eja, pa kuru varēja iet apmeklētāji. Šai kaķu laipai gar abām pusēm bija virves, pie kā gājējam pieturēties.

Pirmāk, tūliņ pēc brokastīm, Nims Goldmens bija paskaidrojis, ko ekskursanti dabūs redzēt — hidroelektrostaciju, kas atrodas pazemē, iekšā kalnā. — Vēlāk parunāsim par plānoto apakšzemes ūdeņu uzkrātuvi un šāda tipa hidroelektrostaciju. Arī tā atradīsies pazemē un nemaz nebūs redzama.

—  Sis tunelis, pa kuru iesim, — viņš turpināja, — īstenībā ir elektrības ražošanas procesa beigu gals. Bet tas jums tomēr radīs zināmu priekšstatu par tiem spēkiem, ar kuriem mēs savā darbā saskaramies. Ūdens, ko redzēsiet, ir izplūdis caur turbīnu lāpstām, darbinājis tās un plūst atpakaļ ārā milzu daudzumā.

Daži jau bija redzējuši vareno plūsmu, vēl tunelī nenokāpuši, stāvēdami uz metāla aizsargtilta un pāri treliņiem noraugoties lejup.

—   Die's pasarg, tur nu gan negribētos iekrist, — sacīja viens no Kalifornijas federālā radio. Viņš pajautāja van Būrenai: — Vai kāds jel reiz ir tur iekritis?

—   Cik mums zināms, vienreiz tā ir noticis. Tas bija kāds strādnieks, spēcīgs peldētājs. Vēlāk uzzinājām, ka viņam peldēšanā pat bijušas vairākas medaļas. Taču straume krācē bija tik stipra, ka parāva viņu zem ūdens. Līķi atradām tikai pēc trim nedēļām, kad tas uzpeldēja.

Tie, kas bija stāvējuši tuvāk treliņiem, instinktīvi pakāpās soli atpakaļ.

Nims viņiem bija izstāstījis vēl vienu brīnumstāstu par to, cik unikāls ir šis tunelis.

—  Tuneļa garums ir trešdaļa jūdzes, un tā visa ir horizontāli izcirsta kalna sānā.

Nensija Molino demonstratīvi apspieda žāvas. — Sūds! Nu labi — izurbāt kalnā caurumu, iemantojāt dziļu, platu alu. Vai tas būtu kāds jaunums?

—   Tam nav jābūt jaunumam. Šo divu dienu ekskursijas mērķis ir parādīt fonu, pamatu, — paskaidroja van Būrena. — Par to visi priekšlaikus bija informēti, arī jūsu redaktors.

—   Vai tikai tā pamatu rādīšana nav izdomāta, lai tīšām mūs pa šejieni izvazātu?

Daži iesmējās.

—   Kā nu bija, tā bija, — Nims noteica. — Man vairāk nekas nav stāstāms.

Minūtes divdesmit vēlāk viņš žurnālistus tiešām ieveda turbīnu tunelī.

Dzestrais aukstais gaiss, kas viņus apņēma pēc siltā, saulainā virszemes āra, nebija patīkams. Grupa lēnām, cilvēks aiz cilvēka virzījās uz priekšu tikai dažas pēdas virs krāces sakultajiem ūdeņiem, dienasgaisma aiz muguras saruka maza kā kniepadatas galviņa. Dažas nespodrās spuldzes tālu priekšā šķita aizstiepjamies līdz bezgalībai. Viens otrs šad tad uz mirkli apstājās, lai palūkotos lejup. Visi cieši turējās pie vad virvēm.

Beidzot, tikuši līdz tuneļa galam, viņi ieraudzīja vertikālas tērauda kāpnes. Nims norādīja ar roku augšup, pats sāka kāpt pirmais, pārējie sekoja cits aiz cita.

Pa atvērtu lūku viņi nokļuva ģeneratoru telpā, tad pa vītņu kāpnēm — divus stāvus augstākajā, spoži apgaismotajā kontroltelpā. Šeit, visiem par lielu atvieglojumu, troksnis vairs neplēsa ausis pušu, cauri izolētajām sienām izspiedās vienīgi klusa dūkšana.

Liela vitrīnstikla rūts pavēra skatu lejā uz diviem milzīgiem ģeneratoriem, kas darbojās. Lielajā kontrolzālē atradās tikai viens pats tehniķis; tas, uzmanīgi sekodams norisēm, krāsainajām uguntiņām un grafiskajiem ziņojumiem uz pultīm, kas nosedza veselu sienu, ierakstīja atzīmes dežūržurnālā. Izdzirdis tuvojamies nācējus, viņš pagriezās. Bet Nims jau pirms tam bija viņu atpazinis pēc ugunīgi rudā matu cekula.

—   Hallo, Fred Vilkins!

—    Sveiks, mister Goldmcn! — Ar īsu «labrīt» tehniķis sasveicinājās ar ienācējiem un turpināja rakstīt.

—   Šeit stāvēdami, — Nims informēja, —mēs atrodamies piecsimt pēdu pazemē. Šī spēkstacija ir būvēta, rokoties zemē — pēc raktuvju šahtu principa. No šejienes lifts ved gan augšup uz virszemi, gan arī uz citu šahtu, kur atrodas augstsprieguma transmisijas.

—   Daudz strādnieku te tuvumā neredz, — ieteicās Sacramento Bee korespondents. Viņš paraudzījās pa lielo logu ģeneratoru telpā, kur nemanīja neviena cilvēka.

Tehniķis aizvēra žurnālu un jautri uzsauca: — Tāliņ bās vēl mazāk.

—   Šī ir pilnīgi automatizēta spēkstacija, — Nims paskaidroja. — Misters Vilkinss, kā jās redzējāt, ierodas šeit vienīgi izdarīt kārtējo pārbaudi. — Viņš pagriezās pret tehniķi. — Cik bieži?

—   Tikai vienreiz dienā, ser.

—   Izņemot šo pārbaudi, — Nims turpināja, — visu pārējo laiku stacija stāv cieši noslēgta, bez apkalpes, darbinieki ierodas vienīgi tad, ja nepieciešama kāda aprāpe vai arī, ja kaut kas sabojājas.

—   Un kā notiek iedarbināšana un apturēšana? — painteresējās Los Angeles Times.

—   To dara kontrolcentrā simt piecdesmit jūdžu tālumā no šejienes. Šādā veidā ir modelēta lielākā daļa jauno spēkstaciju. Tas ir racionāli un ietaupa ļoti daudz līdzekļu.

—   Bet ja nu kaut kas saiet grīstē un izceļas panika? Ko tad? —jautāja New West reportieris.

—    Tiklīdz vienam vai abiem ģeneratoriem rodas kāds bojājums, kontrolcentrs saņem brīdinājuma signālu, stacijas darbība tūdaļ automātiski tiek apturēta, un ierodas remontbrigāde.

—   Tieši šāda veida spēkstacija būs plānotā Velna Vārtu 2 jaunceltne, — sarunā iejaucās Terēza van Būrena. — Virszemē tā nebūs saredzama, tātad nebojās ainavu, nedz arī piesārņos gaisu, turklāt būs ekonomiski ļoti izdevīga.

Pirmoreiz kopš nolaišanās pazemē ierunājās Nensija Molino:

—  Ir tikai viens nieka sīkumiņš, ko jās, Tes, tos brīnumus tēlodama, aizmirsāt pieminēt. Proti, to sasodīto milzu baseinu, to rezervuāru, kas būs jārada, appludinot lielu zemes platību.

—   Rezervuārs būs ezers kalnos, un šinī ainavā tas iekļausies tikpat dabiski kā sausie, izkaltušie brikšņi, — preses direktore aizsvilusies atbildēja, — turklāt nemaz nerunājot par plašajām zvejas iespējām …

Nims maigi viņu pārtrauca: — Atļaujiet man to izskaidrot, Tes. — Viņš bija stingri apņēmies šodien neļaut ne mis Nensijai Molino, nedz arī kādam citam izvest viņu no pacietības.

—  Molino jaunkundzei ir taisnība, — viņš vērsās pie grupas, — atgādinot, ka bās nepieciešams rezervuārs. Tas atradīsies jūdzi no šejienes un redzams būs vienīgi, lidojot tam pāri lidmašīnā, vai arī dabas mīļotājiem, kas nebīsies no gara, grāta kāpiena kalnos. Celtniecības procesā mēs piesardzīgi ievērosim visus vides saudzēšanas noteikumus…

—   Sekvojas klubs par to visu ir citādos ieskatos. Kāpēc?

Nims paraustīja plecus. — Nav ne jausmas. Jādomā, ka

to uzzināsim publiskajā apspriešanā.

—   Labs ir, — noteica televīzijas korespondents. — Dragājiet vien tālāk to savu propagandas plājienu.

Nimam jau bija uz mēles ass atcirtiens, bet viņš to apvaldīja. Viņš zināja, ka cīnīties ar masu saziņas līdzekļiem bija tikpat, kā velt pilnu mucu kalnā; nepārtraukti vajadzēja karot pret neuzticēšanos, vienalga, cik progresīva bija kāda ar rūpniecību saistīta iecere. Bez labojumiem un iebildumiem presē citēja vienīgi radikālu krusta karotāju izteikumus, lai cik tie aplami un nepamatoti.

Pacietīgi un saprotami viņš izskaidroja lielu ūdenskrātuvju izveidošanas priekšrocības elektrības ražošanā. — Tā ir vienīgā mums zināmā metode, kā sagādāt strāvu maksimāla pieprasījuma stundām. Velna Vārtus 2 varēs uzskatīt, ja jums tīk, par tādu kā milzīgu enerģijas bateriju.

Turpinājumā Nims pastāstīja, ka ūdenskrātuves būs divos līmeņos — jaunizveidotais rezervuārs un dziļi lejā Painridžas upe. Abus līmeņus savienos milzīgi metāla cauruļvadi — jeb slūžas un krāču tuneļi.

—   Ģeneratori atradīsies starp rezervuāru un upi, slūžas beigsies pie spēkstacijas, kur sāksies krāču tunelis. Kad spēkstacija ražos strāvu, ūdens no rezervuāra plūdīs lejup, darbinās turbīnas, bet pēc tam gāzīsies lejup uz upi un iekļūs upē zem upes ūdens līmeņa.

Taču citos laikos sistēma darbosies otrādi. Kad jūtami samazinās strāvas patēriņš, galvenokārt naktīs, Velna Vārtos 2 strāva rūpnieciski ražota netiks. Ūdens tiks uzsūknēts no upes atpakaļ uz rezervuāru — trīssimt miljonu galonu stundā, tā papildinot rezervuārā ūdens krājumus jaunam ražošanas ciklam.

—  Naktīmūsu apvienībai rodas lieli elektrības ietaupījumi. No tiem daļu mēs vienkārši izmantosim sūkņu darbināšanai.

New West korespondents iebilda: — Apvienība Con Edison Ņujorkā divdesmit gadu nopūlas, gribēdama izbūvēt šāda veida spēkstaciju. Nosauca to par Vētru Karali. Bet ekologi un vēl daudzi citi tam stipri pretojas.

—  Ir arī daudzi zinoši cilvēki, kas, uzņemoties pilnu atbildību, to atbalsta, — Nims sacīja. — Diemžēl neviens viņos neklausās.

Viņš atstāstīja gadījumu, kā Federālā strāvas pārziņas komisija pieprasījusi pierādījumu, ka Vētru Karalis nekaitēs zivju populācijai Hudzonas upē. Pēc dažus gadus ilgiem pētījumiem tika saņemta atbilde: pieaugušo zivju populācija reducētos tikai par četriem līdz septiņiem procentiem.

—   Un tomēr, tam visam par spīti, Con Edison joprojām nav saņēmis atļauju, un gan pienāks diena, kad ļaudis Ņujorkā atmodīsies, lai to nožēlotu.

—   Tas ir jūsu spriedums, — noteica Nensija Molino.

—  Tas, protams, ir mans spriedums. Vai jums nekad nav savu spriedumu, mis Molino?

Los Angeles Times sacīja: — Saprotams, ka nav. Vai jūs nezināt, ka žurnālisti kalpo patiesībai pilnīgi — bez aizspriedumiem?

Nims iesmējās. — To Šad tad esmu pamanījis.

Tumšādainajai žurnālistei seja saspringa, tomēr viņa neko neatbildēja.

Pirms mirkļa, kad sarunā tika pieminētas Hudzonas upes zivis, Nims bija jutis kārdinājumu atkārtot Con Edison priekšsēža Čārlza Lūsa vārdus, ko tas reiz, ļoti noskaities, bija teicis publiski: «Ir brīži, kad cilvēku izdzīvošanu derētu vērtēt

augstāk par zivju populācijas izdzīvošanu. Man šķiet, Ņujorkā šis brīdis ir pienācis.» Piesardzība tomēr ņēma virsroku. Lāsam šī piezīme bija sagādājusi smagas nepatikšanas, uzbrukumus un apvainojumus no ekologiem un daudziem citiem. Nebija vērts viņam piebiedroties.

Turklāt Nims nešaubījās, ka arī viņa sabiedriskais veidols vairs pārāk spoži nespīd, kaut vai tā nelaimīgā helikoptera dēļ. Šopēcpusdien tas atkal nosēdīsies Velna Vārtos, lai aizvestu viņu atpakaļ uz pilsētu, kur uz rakstāmgalda sakrājusies vesela kaudze steidzamu darbu. Tomēr viņš bija nodrošinājies, ka tas neatpukšķinās, iekams autobuss ar preses ekskursantiem nebās aizbraucis.

Pagaidām viņš ar nepatiku darīja savu darāmo, atbildēja uz jautājumiem, priecādamies, ka drīz tiks no tā vaļā.

Pulksten divos pēcpusdienā Velna Vārtu apmetnē pēdējie aizkavējušies žurnālisti rausās autobusā, kam jau bija iedarbināts motors, lai dotos mājupceļā. Žurnālisti bija ieturējuši pusdienas, un tagad viņus gaidīja četras stundas ilgs brauciens līdz pilsētai. Kādus piecdesmit jardus atstatu Terēza van Bāreņa arī gāja uz autobusu un, pa ceļam apstājusies, sacīja Nimam:

— Paldies par visu, ko paveici, kaut arī skaidri zinu, ka daudz kas no tā, ko teici, tev pašam negāja pie sirds.

Pasmaidīdams Nims atteica: — Par to man maksā naudu, ka dažkārt jādara šis vai tas, ko es tāpat vien no laba prāta nedarītu. Kā tev šķiet, vai esam kaut ko panākuši, vai varam…

Viņš piepeši aprāvās pusvārdā, pats nesaprazdams, kālab, juzdams vienīgi, ka kaut kas nav īsti kārtībā. Viņi stāvēja apmēram tai pašā vietā, kur viņš šorīt bija apstājies, iedams brokastīs. Laiks vēl joprojām bija jauks, saule debess vidū zeltojās cauri koku lapotnēm, ko šūpoja viegls vējiņš, kalnu gaiss tīkami smaržoja. Abi moteļi bija redzami; viena priekšā stāvēja autobuss, bet otrā uz balkona daži no darba brīvi stacijas darbinieki sauļojās.

129

Otrā pusē pie darbinieku dzīvojamām mājām rotaļājās bērnu pulciņš; vēl pirms pāris minūtēm Nims bija viņu vidū

5-65

skaidri saskatījis sarkanmataino puišeli Deniju, ar kuru no rita tika aprunājies. Zēns bija laidis gaisā pūķi, droši vien dzimšanas dienas dāvanu, taču nu vairs viņu neredzēja, pazudis bija arī pūķis. Tad Nima skatiens aizslīdēja līdz KS&A avārijas mašīnai un darba kombinezonos tērpušos cilvēku grupiņai, kas tur stāvēja. To vidū viņš uz mirkli pamanīja arī bārdaino Voliju Tolbotu. Acīmredzot Volijs tur stāvēja kopā ar savu darba brigādi, ko bija pieminējis no rīta. Pa ceļu apmetnē patlaban iebrauca neliela preču piegādes mašīna.

No autobusa kāds nepacietīgi sauca: — Tes, nekavējieties, lai varam braukt!

Van Bāreņa ziņkārīgi jautāja: — Kas tev ir, Nim?

—   Es vēl skaidri nezinu, man …

Gaisu plēstin pārplēsa piepešs, neprātīgs kliedziens, kas noslāpēja visas citas skaņas:

—   Denij! Denij! Nekusties! Paliec, kur esi!

Nima un Terēzas galvas reizē apsviedās uz kliedzēja pusi, meklējot cēloni.

Tūliņ sekoja nākamais kliedziens, nu jau gandrīz kā brēciens:

—   Denij! Vai tu mani dzirdi?

—   Tur — skaties! — Van Būrena norādīja krauju taku apmetnes ārmalā, ko daļēji aizsedza koki. Sarkanmatains vīrietis — tehniķis Freds Vilkinss — lēkšiem drāzās pa taku uz priekšu, nemitīgi kliegdams:

—   Denij! Klausies ko tev saku! Nekāp tālāk! Nekusties!

Bērni bija pārtraukuši rotaļu un iztrūkušies skatījās uz to

pusi, no kuras skanēja kliedzieni. Arī Nims paskatījās turp.

—  Denij, Denij, nelien augstāk! Es kāpšu tev pakaļ! Nekusti no vietas!

—   Žēlīgais Dievs! — Nimam aizrāvās balss.

Tagad viņš redzēja.

Augstu virs viņiem, vienā no torņiem, kas balstīja augstsprieguma vadus, augšup rāpās puišelis — mazais Denijs Vilkinss. Cieši turēdamies tērauda spraišļos, viņš jau bija ticis tornī augstāk par pusi un lēnām, bet neatlaidīgi rausās vēl augstāk. Kāpiena galamērķis bija redzams augstu virs galvas — pūķis, ko zēns bija palaidis gaisā, tagad ieķēries

elektrības vados torņa virsotnē. Spožajā saulē pazibēja tas, kas pirms dažiem mirkļiem bija paspīdējis Nimam acīs tik īsi, ka prāts nepaguva atskārst, ko tas nozīmē. Tagad viņš saprata — tur spīdēja tievs alumīnija stienītis ar saliektu galu. Puisēns to cieši žņaudza vienā rokā. Skaidrs, ka Denijs nolēmis ar āķi aizķert un atbrīvot pūķi. Pa gabalu zēniņš izskatījās milzīgi apņēmīgs, cītīgi rāpdamies aizvien augstāk. Tēva saucienus viņš vai nu nesadzirdēja, vai nelikās dzirdam.

Nims un vēl daži skrēja, ko spēja, uz transformatora torņa pusi, bezpalīdzībā izmisīgi noskatīdamies, ka puišelis raušas aizvien augstāk. Piecsimttūkstoš voltu.

Freds Vilkinss piespiedās skriet vēl ātrāk, sejā zvēroja izmisums.

Tagad sāka kliegt arī Nims: — Denij! Vados elektrība — neaiztiec! Nerāpies tālāk! Paliec uz vietas!

Nu zēns, liekas, mazliet ieklausījās, palika uz vietas, paraudzījās lejup. Taču tad no jauna paskatījās augšup uz pūķi un turpināja rāpties, tomēr lēnāk. Roka ar alumīnija stienīti viņš jau bija pastiepis uz priekšu. No tuvākā vada viņu šķīra vairs tikai pāris soļu.

Tad Nims ieraudzīja vēl kādu tuvojamies tornim. Šis skrējējs bija iesaistījies darbībā no tuvākas vietas, tāpēc arī tornim atradās vistuvāk. Volijs Tolbots. Viņš šāvās uz priekšu gariem soļiem, likās, ka kājas neskaras pie zemes. Tā skrien olimpiskie sprinteri.

Preses ļaudis vēlās ārā no autobusa.

Šo torni, tāpat kā visus pārējos, apjoza stiepļu pinuma žogs. Denijs, kā vēlāk izdevās noskaidrot, bija ticis tam pāri, uzkāpdams tuvējā kokā un no zemākajiem zariem otrā pusē nolecis. Volijs Tolbots, atspēries uz rokām, pārmetās žogam pāri. Varēja redzēt, ka rokas viņš saplēsis asiņainas. Bet viņš jau bija pie torņa un kāpa pa režģiem augšup.

5*

131

Lejā sapulcējās visi autobusa pasažieri un vēl citi un, elpu aizturējuši, vēroja. Pa to laiku pienāca trīs augstsprieguma montieri. Vienam bija atslēgas, viņš drīz atrada īsto un atslēdza žoga vārtiņus. Iekļuvuši aizžogojumā, arī viņi sāka kāpt tornī. Taču Volijs bija tālu priekšā un strauji samazināja atstatumu līdz mazajam rudmatim.

Freds Vilkinss, sasniedzis torņa pamatni, ari sāka kāpt, tomēr kādam izdevās viņu savākt, jo viņš drebēja pie visām miesām.

Visu skatieni bija kā piekalti pie abiem augumiem torņa augšgalā. Denijs Vilkinss bija vairs tikai pāris pēdu no augstsprieguma vadiem, un Volijs Tolbots viņam gandrīz jau klāt.

Tad tas notika. Tik neaprakstāmi ātri, ka skatītāji vēlāk atzinās: viņi neesot varējuši ievērot notikušā secību, pat ne īsti to, kas notika.

Šajā šķietami vienā mirklī Denijs, kā likās, bija nostājies pie viena izolatora, kas šķīra torni no transmisijas līnijas, un izstiepis roku ar alumīnija stienīti, droši vien, cerēdams sasniegt un atbrīvot pūķi. Tieši tai mirklī Volijs Tolbots zēnu sagrāba un turēja ciet. Jau nākamajā sirdspukstā abi paslīdēja. Zēns sāka slīdēt gar siju lejup, bet Volijs, zaudēdams līdzsvaru, instinktīvi tvēra gaisā un satvēra alumīnija stienīti, ko zēns bija izlaidis no rokas. Tai pašā mirklī izlēca liela oranža bumba ar spilgtu gaismu, metāls pazuda, bet Voliju apņēma caurspīdīgs liesmu mētelis. Tikpat pēkšņi kā iedegusies, liesma pazuda, un Volijs, vidū saliecies, nokrita pār kādu režģi un palika ļengani nekustīgs guļam. Pa to laiku Tolbota elektriķi bija uzkāpuši tornī. Divi nocēla viņu no režģa un kāpa lejup. Trešais turēja zēnu piespiestu pie sijas, kamēr pirmējie nokāpa. Bērnam acīmredzot nekas nebija noticis; viņš raudāja tā, ka elsas bija dzirdamas līdz pat lejai.

Tad kaut kur apmetnes otrā malā īsiem, asiem kaucieniem iegaudojās sirēna.

17.

Kokteiļbārā pianists sērīgi plinkšķināja motīvus no vecā mūzikla «Kam jānotiek, notiksies».

—   Ja viņš sāks spēlēt vēl citus vecos meldiņus, — sacīja Harijs Londons, — man nudien sāks asaras birt alū. Kā būs, vecīt, vēl vienu vodku?

—    Kāda vella pēc gan ne? Dubulto. — Nims arī bija klausījies mūzikā un tagad centās objektīvi ieklausīties pats sevī. Viņš pamanīja, ka mēle mazliet metas. Viņš jau bija krietni iesviķojis un pats to zināja, bet tas viņu neuztrauca. Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka no tās mašīnas atslēgas un nolika uz maza galdiņa ar melnu virsmu. — Paglabā šitās un paskaties pēcāk, ka sameklē man taksīti, lai tieku uz mājām.

Londons iebāza atslēgas kabatā. — Skaidrs. Bet vari arī pārnakšņot pie manis, ja vēlies.

—   Nē, Harij, paldies. — Drīz pēc tam, kad degvīns uztveri bija pietiekami notrulinājis, viņš iedomājās, ka vajadzētu braukt uz mājām, pat gribēja drīzāk tikt mājās. Viņš neraizējās par to, ka parādīsies piedzēries — vismaz šovakar ne. Lea un Bendžijs jau būs aizgājuši gulēt un nedabūs viņu tādu redzēt. Un Rute, labestīgā, līdzjūtīgā, piedos.

—    Pārbaudu, pārbaudu, — Nims noteica. To viņš bija sacījis, lai dzirdētu pats savu balsi, iekams runās tālāk. Tagad, dzirdējis, ka tā skan normāli, teica Harijam:

—   Vai zini, kā man liekas? Man liekas, ka būtu labāk, ja Volijs nomirtu.

Londons vispirms ievilka malku alus un tikai tad atbildēja:

—   Varbūt Volijam gluži tā neliktos. Viņam tātad smagi apdegumi un šitenais pavisam nost. Bet ir taču…

Nims pacēla balsi. — Dievs žēlīgais, Harij! Vai tu maz sajēdz, ko runā?

—   Nomierinies, — Londons viņu apsauca. Daži bāra apmeklētāji paskatījās uz viņu pusi. Tad klusu piebilda: — Saprotams, ka sajēdzu.

—  Ar laiku… — Nims paliecās pāri galdiņam uz priekšu un, balansēdams vārdus kā žonglieris šķīvjus, lai tie, stāvus uz maliņas sacelti, nesagāztos, sacīja: — Ar laiku apdeguma brūces aizdzīs, viņam izdarīs vajadzīgās ādas transplantācijas. Bet jaunu failu viņš pēc Sīrsa kataloga pasūtīt nevarēs.

—   Tev taisnība. Kā lai to noliedzu. — Londons skumji nogrozīja galvu. — Nabaga, nabaga velns.

Pianists spēlēja citu vecu šlāgeru sēriju, un Londons norausa asaru.

—   Divdesmit astoņi, — Nims sacīja. — Viņam ir divdesmit astoņi gadi. Die's atpestī! Divdesmit astoņi. Normālam vīrietim vēl viss māžs priekšā, lai…

Londons skadri viņu pārtrauca: — Man nekādas diagrammas nav vajadzīgas. — Viņš izdzēra alusglāzi līdz dibenam un ar pirkstu pieaicināja viesmīli, lai atnes jaunu. — Vienu lietu tev derētu atcerēties, Nim. Ne katrs ir tāds pasaules brātgāns kā tu. Ja tu bātu cietis tādu zaudējumu kā Volijs, tev tas patiešām nozīmētu pasaules un dzīves galu, vismaz tu tā iedomātos. — Pēkšņi viņš ziņkāri iejautājās: — Vai tu kādreiz esi pārskaitījis? Varbūt vari iekļūt Ginesa pasaules rekordu grāmatā.

—   Ir viens beļģu rakstnieks, — Nima domas uz mirkli novirzījās sāņus. — Žoržs Simenons, kas apgalvo, ka esot izmīlējies ar desmittūkstoš dažādām sievietēm. Man ne tuvu nesanāk tāds skaitlis.

—  Labi, liksim skaitļus mierā. Runa ir par to, ka Volijam tā manta varbūt nav bijusi tik augstā vērtē kā tev tavējā.

Nims papurināja galvu. — Šaubos. — Viņš atcerējās reizes, kad bija redzējis Voliju kopā ar sievu Mēriju. Nima asinātie instinkti bija teikuši, ka šiem abiem seksuālā ziņā ir laba saskaņa. Tagad viņš ar skumjām domāja, kā tālāk risināsies jauno Tolbotu laulība.

Tika atnests pasūtītais alus un dubultvodka. — Kad gadīsies nākt atpakaļ atnesiet vēlreiz to pašu, — Nims sacīja viesmīlim.

Bija agrs vakars. Bārs, kurā viņi atradās, bija mazs, patumšs, sentimentālais pianists patlaban iepeldēja «Mēness upē»; krodziņš atradās netālu no KS&A galvenās mītnes. Nims un Harijs Londons bija atnākuši uz šejieni pēc darba dienas beigām. Pēc trešās darba dienas.

Pēdējās trīs dienas bija izvērtušās par garāko triju dienu periodu visā Nima mūžā.

Pirmajā dienā, Velna Vārtos, tūliņ pēc traģiskā nelaimes gadījuma ar Voliju Tolbotu Nimu pārņēma pilnīgs truls apstulbums, kas ilga vairākas sekundes. Tad, kamēr Voliju vēl nesa lejā no torņa, pilnā sparā sāka darboties visas negadījumos paredzētās glābšanas procedūras.

Ikvienā lielā enerģētikas uzņēmumā, kaut arī reti, notiek fatāli nelaimes gadījumi ar strāvu. Tie ir neizbēgami un parasti atgadās pāris reižu gadā. Cēloņi ir vai nu acumirklīga neuzmanība vai stingru, bet dārgu aizsardzības pasākumu pārtraukšana, vai «vienīgais no tūkstoša» gadījumiem, kā tas, ko redzēja Nims un pārējie.

Ironiskā kārtā tieši Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā bija izstrādāta ļoti spēcīga programma, lai tiklab vecākus, kā bērnus brīdinātu no briesmām, kādas draud, ja lidina gaisa pūķus apkārtnē, kur ir augstsprieguma līniju vadi. Apvienība bija iztērējusi tūkstošiem dolāru par plakātiem un komiksiem, kas tika izplatīti skolās un citās sabiedriskās vietās.

Satriektais un Šausmu pārņemtais rudmatainais tehniķis Freds Vilkinss vēlāk atklāja, ka viņam šī programma bijusi zināma. Taču viņa sieva, Denija māte, par to neko nezināja. Asaras liedama, viņa vēlāk atzinās, ka varbūt kaut kad par to dzirdējusi, taču viņai tas nepavisam prātā nestāvējis, kad dzimšanas dienas rītā pienācis dāvanu sūtījums no vecvecākiem. Viņa pati palīdzējusi Denijam pūķi salikt. Par rāpšanos tornī pārējie bērni zināja teikt vienīgi to, ka Denijs esot ļoti apņēmīgs un tam ne no kā neesot bail. Āķīgo alumīnija stienīti viņš pazina it labi, jo tēvs to izmantoja kā žebērkli, un parasti tas glabājās rīku šķūnītī Denijam labi zināmā vietā.

Nekas no tā visa, protams, nebija zināms, kad, sirēnām kaucot, piebrauca ātrās palīdzības brigāde, lai palīdzētu Volijam Tolbotam. Viņš bija bez samaņas, smagi apdedzis, elpa apstājusies.

Ātrās palīdzības brigādi vadīja pieredzējusi medicīnas māsa, kas vienlaikus pārzināja arī mazītiņo apmetnes klīniku. Mediķi sāka Volijam masēt sirdi un elpināt, pūšot gaisu tam no mutes mutē. Nepārtraucot atdzīvināšanas pūliņus, Voliju ienesa klīnikā. Tur māsa, saņemdama pa radio instrukcijas no ārsta pilsētā, ar defibrilatora palīdzību pūlējās atjaunot normālu sirdsdarbību. Viņas pūliņiem bija panākumi. Tie izglāba Volijam dzīvību.

Pa to laiku apvienības helikopters — tas pats, kam vajadzēja uzņemt Nimu, bija ceļā uz Velna Vārtu apmetni. Tagad tas aizveda Voliju kopā ar medmāsu, lai pilsētas slimnīcā viņam sniegtu tālāku palīdzību.

Tikai nākamajā dienā varēja droši apgalvot, ka viņš izdzīvos. Tad arī paziņoja tuvāk par ievainojumiem.

Tai pašā nākamajā dienā visas avīzes bija pilnas ar notikuma aprakstu. Iespaidu, zināms, pastiprināja apstāklis, ka tik daudzi žurnālisti bija to paši savām acīm pieredzējuši.

Chronicle West rīta izdevums bija noklājis visu pirmo lappusi ar notikuma notēlojumu un lielu virsrakstu:

elektrības apdedzināts cilvēks kļūst par varoni

■Līdz pēcpusdienai aktualitāte jau bija mazliet atslābusi, California Examiner notikumam veltīja tikai puslappusi ar Nensijas Molino stāstījumu zem virsraksta:

Ziedo sevi, lai izglābtu bērnu

Rakstam bija pievienota Volija Tolbota un mazā Denija Vilkinsa fotogrāfija, kurā zēnam viens vaigs bija notīts, jo to viņš bija saskrambājis, lejup slīdēdams. Vairāk neviena ievainojuma nebija.

Televīzija un radio ziņojumus bija noraidījuši jau pirmajā vakarā un turpināja arī nākamajā dienā.

Dziļi cilvēciskā rakstura dēļ notikums ieguva plašu skanējumu ne tikai pavalstī, bet arī tālu aiz tās robežām.

Otras dienas pēcpusdienā dežurējošais ķirurgs Mountedenas slimnīcas gaitenī novadīja improvizētu preses konferenci. Nims, kas pirms brīža bija apmeklējis slimnīcu, patlaban grasījās iet projām, bet nu palika un no malas klausījās.

—   Mistera Tolbota stāvoklis ir vēl visai kritisks, tomēr stabils, dzīvībai briesmas vairs nedraud, — ziņoja jaunais ķirurgs, kas pēc izskata šķita kā augšāmcēlies Roberts Kenedijs. — Viņam ir apdegumi divdesmit piecu procentu ķermeņa virsmas apmērā, kā arī vēl daži citi ievainojumi.

—   Vai jūs nevarētu paskaidrot detalizētāk, doktor? — iejautājās kāds no vairāk nekā desmit reportieriem.

Ķirurgs paskatījās uz vecāko vīrieti, kas stāvēja blakus. Nims zināja, ka tas ir slimnīcas administrators.

—   Dāmas un kungi, — ierunājās administrators. — Normālos apstākļos pacientu privātās dzīves aizsargāšanas labad netiktu sniegta nekāda papildus informācija. Šai gadījumā tomēr, pēc apspriešanās ar cietušā ģimeni, tika nolemts izturēties pret presi atklāti, godīgi runāt par slimnieka stāvokli, lai nerastos nekādi pārspīlējumi vai minējumi. Tāpēc tiks atbildēts arī uzjāšu pēdējo jautājumu. Taču, pirms tas notiks, es jūs no visas sirds lūdzu — pacienta un viņa piederīgo dēļ — būt ļoti diskrētiem katrā savā uzrakstītā vai izrunātā vārdā. Pateicos. Lūdzu, doktor.

—  Elektriskās strāvas radīti apdegumi uz cilvēka ķermeni ir neprognozējami, — sacīja ķirurgs. — Bieži nāve iestājas, ja strāva, pirms noplūst zemē, izskrien cauri cilvēka iekšējiem orgāniem. Mistera Tolbota gadījumā tā nav noticis, tātad var sacīt, ka viņam laimējies. Strāva pārskrējusi pār viņa ķermeņa virsmu un tad tālāk aizplūdusi pa metāla torni līdz zemei caur viņa failu.

Varēja dzirdēt, kā dažiem aizrāvās elpa, tad iestājās pārbīļa pilns klusums, neviens necentās uzdot nākamo jautājumu. Beidzot viens gados pavecs reportieris ierunājās: — Un kāds stāvoklis, doktor, ir ar…

—  Iznīcināts. Sadedzis. Pilnīgi. Un nu, ja jūs mani atvainosiet …

Neparasti klusi un nomākti preses ļaudis izklīda.

Nims nebija gājis projām. Viņš nosauca savu vārdu un apvaicājās par Valtera Tolbota jaunākā ģimeni — par Ardaitu un Mēriju. Pēc nelaimes gadījuma viņš nebija redzējis nevienu no viņām, bet zināja, ka drīzumā vajadzēs satikties ar abām sievietēm.

Viņš uzzināja, ka Ardaitai iedotas miegazāles un viņa atrodas slimnīcā. — Viņai uznāca šoks, — administrators paskaidroja. —Jums droši vien zināms, ka pirms neilga laika viņa zaudēja vīru.

Nims palocīja galvu.

—   Jaunākā misis Tolbota atrodas pie vīra, taču neviens cits pacientu pagaidām apmeklēt nedrīkst.

Administrators pagaidīja, līdz Nims uzrakstīja zīmīti Mērijai, ka ir sasniedzams, kad vien viņai rodas kāda vajadzība, un katrā ziņā nākamajā dienā atkal ieradīsies slimnīcā.

Tāpat kā pirmajā, tā arī šai naktī viņš gulēja nemierīgi, ik pa brīdim mozdamies; Velna Vārtos redzētais visu laiku rēgojās acu priekšā kā nebeidzams murgs.

Trešās dienas rītā viņš vispirms sastapās ar Mēriju, tad ar

Ardaitu.

Mērija sagaidīja viņu ārpus palātas, kur Volijs atradās intensīvā aprūpē.

—   Volijs ir pie samaņas, — viņa sacīja, — tomēr vēl negrib nevienu redzēt. Pagaidām vēl ne. — Volija sieva izskatījās bāla un pārguruši, tomēr turējās parastajā lietišķajā manierē. — Ardaita gan vēlas ar tevi tikties. Viņa zina, ka tu solījies atnākt.

Nims sirsnīgi sacīja Mērijai: — Es zinu, ka no vārdiem nav nekāda labuma, Mērij. Tomēr tici, ka man ir gaužām žēl notikušā.

—   Mums visiem ir, — atteica Mērija. Tad atvēra durvis pāris soļu tālāk. — Nims atnācis, māt. — Nimam viņa piebilda: — Iešu atpakaļ pie Volija. Atstāšu jūs.

—   Nāc iekšā, Nim, — Ardaita aicināja. Viņa bija pilnīgi apģērbusies un sēdēja uz gultas, atspiedusies pret spilveniem. — Vai nav gatavā ērmība, ka arī es esmu nokļuvusi slimnīcā?

Nimam likās, ka viņš sadzird tās balsī histērisku pieskaņu, par to liecināja ari tvīkums vaigos un nedabiskais spīdums acīs. Viņš atcerējās, ko slimnīcas administrators bija sacījis par šoku un miegazālēm, tomēr pašreiz Ardaita neizskatījās sazāļota.

Vilcinādamies viņš ierunājās: — Man labprāt gribētos apjēgt, ko lai tev saku… — Apklusis viņš pieliecās, lai to noskūpstītu.

Viņš jutās pārsteigts, kad tā aizgrieza galvu un it kā sasala. Neveiksmīgais skūpsts beidzās ar Nima lūpu pieskārienu Ardaitas karstajam vaigam.

—  Nē, —Ardaita atvairījās. — Lūdzu… neskūpsti mani.

Bīdamies, vai nav viņu kaut kā aizvainojis, un nesaprazdams, kā reaģēt uz viņas noskaņojumu, Nims pievilka krēslu pie gultas un apsēdās.

Sākumā abi klusēja, tad Ardaita it kā nedroši, it kā apcerīgi ierunājās: — Viņi te saka, ka Volijs palikšot dzīvs. Vakar to neviens vēl neņēmās teikt, tātad šodien jau ir krietni labāk. Taču man liekas, ka tu zini, kā viņš dzīvos, tas ir, zini, kas ar viņu noticis.

—   Jā, — Nims sacīja, — zinu.

—   Vai esi par to padomājis tāpat, kā es esmu izprātojusies, Nim? Par cēloni, kāpēc tas notika?

—   Ardait, es biju tur, es visu redzēju …

—   Es nedomāju par to. Domāju — kāpēc.

Nims neizpratnē papurināja galvu.

—   Kopš vakardienas esmu ļoti daudz domājusi, Nim. Un beigās nospriedu, ka to, kas šķita kā nelaimes gadījums, īstenībā varbāt esam izraisījuši mēs — tu un es.

Vēl aizvien īsti nesaprazdams, viņš turējās pretī: — Lādzama. Tu esi pārmēru samocīta. Es saprotu, ka tas tev ir drausmīgs šoks, it īpaši tik drīz pēc Valtera.

—  Tieši par to es runāju. —Tiklab Ardaitas balss, kā seja bija saspringta. — Mēs abi — tu un es — grēkojām tik drīz pēc Valtera nāves. Man ir tāda sajūta, ka tieku sodīta un ka Volijam, Mērijai un bērniem nevainīgiem jācieš manis dēļ.

Vienu mirkli Nimam neiedomājamā pārsteigumā aizcirtās valoda, bet tad viņš kaismīgi iesaucās: — Dieva dēļ, Ardait, rimsties! Tas taču ir smieklīgi.

—    Vai tiešām? Kad paliksi vienatnē, pārdomā par to tā, kā pārdomāju es. Un vēl nupat tu teici «Dieva dēļ». Tu esi jūds, Nim. Vai tavā reliģijā mazum mācīts par Dieva dusmību un sodu?

—   Lai arī būtu. Es nekad neesmu bijis no ticīgajiem.

—   Es arī ne, — Ardaita skumji atzinās. — Bet tagad sāku pārdomāt.

—   Paklau, — Nims sacīja, izmisīgi pūlēdamies iegriezt viņas domas citā gultnē. — Vai neesi piedzīvojusi, ka dažkārt vienai ģimenei uzbrūk nelaime pēc nelaimes? It kā liktenis blieztu virsā no abiem stobriem uzreiz? Bet turpat blakus daudzas mūžu nodzīvo, bēdu neredzējušas. Tas nav ne loģiski, ne taisnīgi. Bet tā gadās. Es varu iedomāties daudzus piemērus. Un tu arī.

—   Un kā tu zini, ka arī pār tiem pārējiem piemēriem nav nācis Dieva sods?

—   Tāpēc, ka tas nav iespējams. Tāpēc, ka dzīvē visu nosaka gadījums — vai nu tas, ko izvēlamies — kļūdāmies vai tāpēc, ka nelaimējas, vai varbūt tāpēc, ka pagadāmies neīstā brīdī neīstā vietā. Tas ir izskaidrojums visam. Ardait, vainot, vienalga, kādā veidā pašai sevi par to, kas noticis ar Voliju, ir ārprāts.

Vienmuļā, neizteiksmīgā balsī viņa atbildēja: — Es gribu tev ticēt, bet nespēju. Un tagad ej projām, Nim. Šopēcpusdien šie mani atlaidīšot uz mājām.

Pieceldamies Nims sacīja: — Es drīzumā aizbraukšu pie tevis.

Viņa papurināja galvu. — Man liekas, ka labāk būs, ja nebrauksi. Bet piezvani gan.

Viņš pieliecās, lai to noskūpstītu uz vaiga, bet tad atcerējās viņas nevēlēšanos, izslējās un klusu izgāja ārā.

Prātā viss griezās juku jukām. Skaidrs, ka Ardaitai nepieciešama psihiatra palīdzība, bet, ja viņš par to ierunāsies Mērijai vai kādam citam, vajadzēs sīki un pamatīgi izskaidrot, kāpēc. Taču viņš saprata, ka nespētu to izdarīt, kaut vai pilnā mērā paļautos uz ārsta profesionālo klusēšanu. Vismaz pašlaik viņš to nespētu.

Visu dienu viņu nomocīja žēlums par Voliju, par Ardaitu un domas pašam par savu dilemmu, taču, lai kā viņš pūlējās, smagums nebija aizdzenams.

Un, it kā ar to vēl nepietiktu, California Examiner slejās viņš tika pienaglots pie kaunastaba.

Viņš bija icprātojies, ka sakarā ar to, ka atlidojušais helikopters aizveda Voliju no Velna Vārtu apmetnes uz pilsētu, Nensija Molino būs atmetusi savu nodomu aprakstīt helikoptera izmantošanu citām vajadzībām. Bet kas to deva.

Viņas raksts ietvarā gozējās redakcijas lappusē.

Virsaiši un karaļi … un misters Goldmens no KS&A

Vai esat kādreiz iedomājušies, kā jūs justos, ja jūsu rīcībā būtu personiskais helikopters, kas jūs aizvizinātu, kurp vien vēlaties, un jūs pa to laiku varētu tīksmīgi atpūsties?

Lielākajai daļai no mums gan laikam nekad nebūs novēlēts izbaudīt tik eksotiskus priekus.

Tic atvēlēti izredzētajiem, kas ieskaitāmi zināmās kategorijās — Savienoto Valstu prezidentam, Lielbritānijas Karaliskajai ģimenei, nelaiķa Hovardam Hjūzam, dažkārt ari pāvestam un — ak, jā! — zināmiem izciliem jāsu mīļotās Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības darbiniekiem. Piemēram, misteram Nimrodam Goldmenam.

— Jūs jautāsiet — kālab Goldmenam?

Laikam taču misters Goldmens, kurš ir KS&A viceprezidents, skaitās pārāk nozīmīga persona, lai būtu braucis pirms pāris dienām kopā ar mums autobusā, kas turklāt nemaz nebija parasts reisa autobuss, bet gan KS&A nolīgts čārtera busiņš, kur vēl bija daudz brīvu vietu. Viņš tomēr izvēlējās helikopteru.

Tamlīdzīgs notēlojums vēl turpinājās, un to ilustrēja KS&A helikoptera attēls un ļoti nelādzīga Nima fotogrāfija, kuru mis Molino, kā Nims nodomāja, laikam bija izrakuši no redakcijas arhīva.

Sevišķi indīga bija raksta pēdējā rindkopa:

Elektrības un gāzes patērētāji, kam plecus jau tā spiež augstā maksa un kas noteikti jau dzirdējuši, ka drīzumā tarifi atkal tiks vēl paaugstināti, varbūt sāks pārdomāt, kur viņu naudiņu palaiž KS&A, kas ir sabiedrisks uzņēmums. Kas zina — ja augstie vadītāji, kā, piemēram, Nimrods Goldmens, būtu ar mieru atteikties no lieliskajiem pārvietošanās līdzekļiem un brauktu busos tāpat, kā to dara pārējie, tad šādi tērētas naudas ietaupījums un vēl citi taupības pasākumi, iespējams, varētu paglābt no nemitīgās tarifu paaugstināšanas.

Pēcpusdienas vidū Nims avīzi ar īpaši izlocītu minēto rakstu aiznesa un iedeva Dž. Ērika Hamfrija sekretārei, piebilzdams: — Tā kā, manuprāt, priekšsēdis tik un tā rakstu izlasīs, tad lai labāk uzreiz to saņem no manis.

Jau pēc dažām minūtēm Hamfrijs iebrāzās Nima darbistabā un nosvieda tam priekšā avīzi. Viņš izskatījās niknāks, neka Nims jebkad bija redzējis, un paceltā balsī, kas viņam nemaz nebija raksturīgi, kliedza:

—   Kā jums vispār, Die's pasarg, varēja ienākt prātā iejaukt mūs tādā draņķībā? Vai jums gadījumā nebūtu zināms, ka tieši pašreiz Komunālo pakalpojumu komisija apspriež mūsu pieteikumu par nepieciešamību paaugstināt tarifus? Šitais raksts ir pats īstākais, lai sakacinātu neapmierinātos tiktāl, ka tie klups mums pie rīkles.

Nims maķenīt izgāza arī savu niknumu. — Protams, es to zinu. — Viņš pamāja ar roku uz avīzi. — Mani tas satrauc ne mazāk kā jūs. Bet tā nešķīstā žurnāliste staigā pa pasauli, tēlaini izsakoties, ar dunci zobos. Ja viņai nebūtu pagadījies tas helikopters, viņa būtu meklējusi un atradusi ko citu.

—  Tas nekur nav teikts. Ja nebūtu bijis, ko atrast, nebūtu atradusi. Bet tik nepiedienīgi izmantodams helikopteru, jūs pats viņai iespēju iemetāt klēpī.

Pēdējā mirklī Nims novaldījās, neatcirtis ko niknu pretī. Klusējot paciest nepatiesus apvainojumus laikam jāpieskaita pie priekšsēža palīga dienesta pienākumiem. Vēl tikko pirms divām nedēļām priekšsēdis neoficiālā sanāksmē saviem tuvākajiem līdzstrādniekiem bija sacījis: «Ja varat ietaupīt pusi ceļā pavadāmās dienas un tādā veidā labāk un ātrāk paveikt darbu, izmantojiet apvienības helikopteru, galu galā tā iznāk lētāk. Pamatā mazie lidaparāti mums, protams, vajadzīgi steidzamai izlidošanai uz augstsprieguma objektiem, taču, ja tie tādā veidā nav nodarbināti, lietojiet tos. Esmu noskaidrojis, ka lidojumos tie izmaksā tikai nedaudz dārgāk, nekā uz zemes turēti.»

Bez tam Ēriks Hamfrijs laikam bija aizmirsis, ka, komandēdams Nimu piedalīties divu dienu sarunās ar presi, vienlaikus bija uzdevis tam reprezentēt priekšsēdi svarīgā Tirdzniecības Palātas sēdē pirmās preses dienas priekšpusdienā. Neizmantojot helikopteru, Nims nekādā ziņā nebūtu varējis izpildīt abus uzdevumus. Taču pamatā Hamfrijs bija godīgs cilvēks, gan jau vēlāk pats atcerēsies. Pat ja ne, nekāda lielā nozīme tam vairs nebija.

Tomēr pēdējo triju dienu neprātīgi savirknējušies notikumi bija Nimu ļoti nogurdinājuši un padarījuši grūtsirdīgu. Tāpēc, kad uzradās Harijs Londons, kas zināja —ja ne visus, tad tomēr galvenos — Nima depresijas cēloņus un uzaicināja viņu pēc darba aiziet un kādu krietnāku lāsi iedzert, viņš nekavēdamies piekrita.

Nu viņš juta degvīna iedarbību, un, ja ari tas nepadarīja laimīgāku, tomēr trulums, kas pamazām pārņēma prātu, kaut kā nomierināja. Taču kādā apziņas nostūrī joprojām saglabājās skaidrība, Nims nicināja pats sevi par to, ko dara, un vājumu, uz ko tas norāda. Tad viņš lūkoja sevi attaisnot, ka tas nenotiek bieži, un nevarēja pat atcerēties pēdējo reizi, kad bija pār mēru iedzēris; varbūt pa retam kādreiz pasūtīt visus un visu uz elli nemaz nenāk par ļaunu.

—   Gribu tev kaut ko pajautāt, Harij, — Nims ar pastīvu mēli sacīja. — Kā tev sastāv ar reliģiju? Vai tu tici Dievam?

Harijs no jauna ievilka pamatīgu malku alus, tad ar mutautu noslaucīja putas no lūpām. — Vispirms man tev jāsaka — nē. Taču, no otras puses, varētu sacīt arī tā: nekad neesmu bijis krass neticīgais.

—    Ko tu domā par personisku vainas apziņu? Vai tu staigā apkārt ar smagu vainas nastu plecos? — Nims atcerējās Ardaitu, kas bija viņam jautājusi: «Vai tava reliģija tev nav mācījusi ticēt Dieva dusmībai un sodam?» Sākumā viņš jautājumu bija palaidis garām bez ievērības. Taču tagad, pats sev par nepatiku, atcerējās to allaž no jauna.

—   Man šķiet, ikvienam ir iznākusi kāda saskaršanās ar vainas apziņu. — Likās, ka Londons gatavojas turpināt domas risinājumu, taču tad pārlika citādi, piebilzdams: — Reizēm es domāju par diviem puišiem Korejā — abi bija mani draugi. Bijām norīkoti izlūkgājienā netālu no Jalu upes, Šie abi atradās gabalu mums pārējiem priekšā, kad pēkšņi ienaidnieka uguns mās piespieda pie zemes. Abiem puišiem, lai nokļūtu atpakaļ, bija nepieciešama palīdzība. Es tanī grupā biju vecākais un man vajadzēja vadīt pārējos, vajadzēja riskēt un nokļūt pie abiem priekšējiem. Kamēr es vēl mīņājos, nevarēdams izšķirties, ko darīt, dzeltenie bija viņus pamanījuši; ar vienu granātu abus sašķaidīja lupatās. Tā, raugi, ir vainas nasta, ko staipu sev visur līdzi. Tā un vēl dažas.

Viņš atkal iedzēra, tad sacīja: — Vai tu zini, ko tu nupat dari, vecīt? Tu gribi mūs abus … izspiest no mums, nu, ko?^

—   Žūpu asaras… — Nims gandrīz vai nošļupstēja.

—  Trāpīji gan… žūpu asaras.

Harijs Londons palocīja galvu, kad kokteiļbāra pianists sāka plinkšķināt vēl vienu vecu meldiņu.

OTRĀ DAĻA

1.

Deivijs Bērdsongs, apstaigājis un apskatījis Sekvojas kluba galveno mītni, bezkaunīgi apjautājās:

—   Un kur atrodas priekšsēdes personiskā sauna? Un pēc tam es labprāt apskatītu arī jūsu tualetes podu no tīra zelta.

—   Mums nav ne viena, ne otra, — Laura Bo Kārmaikla diezgan pastīvi atteica. Viņa jutās mazliet neveikli druknā, bārdainā Bērdsonga sabiedrībā, kurš visu laiku centās jokot. Kaut arī viņš jau daudzus gadus bija naturalizēts amerikānis, tomēr vēl aizvien nebija aizmirsis dzimtās Austrālijas visai vaļīgās, parupjās manieres. Laura Bo, kas Bērdsongu līdz šim bija dažas reizes sastapusi vairākos publiskos saietos, pielīdzināja to Jautrajam Klaidonim lugā Dejojošā Matilde.

Tas, protams, bija smieklīgi, un viņa to zināja. Lai gan likās, ka Deivijs Bērdsongs tīšām uzsver savu nevīžīgo apģērbu — piemēram, šai dienā viņš bija ģērbies apvazātās, diezgan notrieptās džīnās un sporta čībās, kam kurpju saišu vietā bija ievērtas vienkāršas aukliņas —, Sekvojas kluba priekšsēde zināja, ka viņš ir nopietns zinātnieks ar maģistra grādu socioloģijā un lektors ar nepilnu slodzi Kalifornijas Universitātē Bērklijā. Viņš bija savācis koalīciju no patērētāju, baznīcas un kreisā spārna politiķu grupām ar pašizraudzītu nosaukumu s&gt, kas atšifrējumā nozīmēja: «strāvu un gaismu tautai». (Necilā rakstība ar mazajiem burtiem Bērdsonga tulkojumā skanēja: «Lai uzsvērtu, ka mēs neesam kapitālisti.»)

Organizācijas deklarētais mērķis bija: «visās frontēs cīnīties pret alkatīgo, peļņas kāro monstru KS&A». Līdz šim s&gt bija dažādās konfrontācijās oponējusi elektrības un gāzes patēriņa maksas paaugstināšanai, cīnījusies pret kodolspēkstaciju būves licenzēšanu un apstrīdējusi KS&A aktivitātes masu saziņas līdzekļos. «Bezatbildīga propaganda, par kuru pret savu gribu maksā patērētāji» — šādiem vārdiem to raksturoja Bērdsongs un pieprasīja, lai municipalitātes piespiedu kārtā pārņem enerģētikas avotu savā pārziņā. Pašlaik Bērdsonga kustība meklēja iespējas, kā apvienot darbību ar Sekvojas klubu, lai kopīgiem spēkiem pretotos KS&A jaunākajiem ekspansijas plāniem. So piedāvājumu bija nolemts apspriest kluba augstāko vadītāju sanāksmē, kurai tūliņ vajadzēja sākties.

—   Jā nu jā, Laurīt, cālīt, — Bērdsongs runāja, ļaudams skatienam vēl joprojām slīdēt pa impozanto, panelēto konferenču telpu, kur viņi atradās. — Jādomā, ka šitāda apkārtne iedvesmo dvēseli, te jau izskatās kā Ričā. Ja jūs redzētu manu ūķi… Salīdzinājumā ar šiten to manējš ir saulesbrāļa murgu sapnis.

Priekšsēde atbildēja: — Šo mūsu galvenās mītnes ēku mēs pirms daudziem gadiem saņēmām kā dāvinājumu jeb novēlējumu. Tas bija saistīts ar noteikumu, ka nams pilnā mērā jāapdzīvo, citādi klubs nesaņems pastāvīgo ienākumu, kas tika novēlēts kopā ar māju.

Zināmos brīžos — un šis bija viens no tiem — Laura Bo Kārmaikla visai grezno savrupmāju Keiblhilā izjuta kā apgrūtinājumu. Tā bija reiz piederējusi kādam miljonāram un vēl šobaltdien jau pa gabalu liecināja par bagātību. Viņa daudz labprātāk būtu ar klubu mitinājusies vienkāršākās telpās. Taču pamest šo namu nozīmētu nepārprotamu finansiālu vājprātu. Pie paskaidrojuma viņa vēl piebilda: — Un es vēlētos, ka jūs mani neuzrunātu par «Laurīt, cālīt».

—  Pierakstīšu, lai neaizmirstos, — Bērdsongs smiedamies noteica, izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu, piespieda lodīšraksteklim atsperīti un kaut ko pierakstīja.

Nolicis grāmatiņu un rakstāmo malā, viņš apcerīgi uzlūkoja slaido, smalko misis Kārmaiklu un domīgi sacīja:

—    Tātad dāvinājumi un novēlējumi, vai tā? No bagātiem donoriem, kas jau viņā saulē, un no daudzajiem vēl dzīvajiem bagātajiem donoriem krājas Sekvojas lielā bagātība.

—    Bagātība ir relatīvs jēdziens, — Laura Bo Kārmaikla noteica, vēlēdamās, kaut jel pārējie trīs valdes locekli, kam arī jāpiedalās sanāksmē, ierastos drīzāk. — Tiesa, mūsu organizācijai ir laimējies iemantot nacionālu atbalstu, bet mums ir arī lieli izdevumi.

Lielais bārdainis ieirgojās.

—  Tomēr ne tik lieli, lai nevarētu maizes riecienu pasniegt arī dažām citām grupām, kas kalpo tiem pašiem mērķiem un kam palīdzība nepieciešama.

—   Jāpaskatās. Bet, — misis Kārmaikla stingrā tonī turpināja, — lūdzu, neiedomājieties, ka esam tik naivi, lai jūs varētu te ierasties trūcīga radinieka izskatā, jo mēs zinām, kā ir īstenībā. — Viņa paskatījās dažās piezīmēs, ko bija nolēmusi celt gaismā vēlāk, pagaidām tās vēl neizmantojot.

—    Mēs, piemēram, zinām, ka jūsu s&gt apvieno aptuveni divdesmit piecus tūkstošus biedru, no kuriem katrs gadā maksā trīs dolārus, ko ievāc speciāli aģitatori, apstaigādami biedrus. No tā sanāk 75 000 dolāru gadā. Šo naudu tērē jūsu algai — divdesmit tūkstošus gadā — un dažādiem citiem nezināmiem izdevumiem.

—   Katram no kaut kā jādzīvo.

—   Turklāt ne trūcīgi, gribētos piebilst. — To pateikusi, Laura Bo turpināja nolasīt no piezīmēm: — Piedevām jāpieskaita jūsu alga universitātē, alga par aktīvistu grupas apmācīšanu un honorāri, ko saņemat par saviem publicētajiem rakstiem, tā ka kopumā jūsu personiskie ienākumi būtu lēšami uz 60 000 dolāriem gadā.

Bērdsonga smaids pletās aizvien platāks, kamēr viņš klausījās, ne mazākā mērā nesamulsdams. — Tas nu reiz ir viens pamatīgs pētniecības stiķis.

Tagad bija pienākusi kārta pasmaidīt arī Sekvojas kluba priekšsēdei. — Mums ir pašiem sava teicama pētniecības nodaļa. — Viņa salocīja piezīmju lapu un nolika to malā.

—   No Šā materiāla, no kura nolasīju datus, protams, nekas nav paredzēts lietošanai ārpus kluba ietvariem. Informācija domāta vienīgi tam, lai jūs zinātu, ka mēs esam informēti, cik labi situēti ir profesionālie protestētāji — tādi kājās. Savstarpējā informācija vienam par otru lieti noderēs, kad uzsāksim lietišķas sarunas.

Durvis klusu atvērās, un sēžu istabā ienāca solīda izskata pavecs vīrietis ar bezietvara brillēm uz acīm un pelēksirmiem matiem.

Laura Bo sacīja: — Mister Bērdsong, man šķiet, jūs esat pazīstams ar mūsu valdes sekretāru misteru Pričitu.

Deivijs Bērdsongs izstiepa lielu, gaļīgu roku. — Kā tad — pāris reižu esam satikušies kaujas laukos. Heijā, Pričij!

Kad jaunpienācēja roka bija spiesta un pamatīgi izkratīta, tas itin sausi noteica: — Es vides aizsardzības saietus gan nekad neesmu uzskatījis par kaujas laukiem, taču varbūt iespējams tos iztēloties arī tā.

—   Un kā vēl, PriČij! Kad es metos kaujā, it īpaši ar tautas ienaidnieku — Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienību, tad dodu vaļā no visiem lielgabaliem un ne mirkli nepārtraucu apšaudi. «Jo niknāk, jo labāk» — tāda ir mana recepte. Nē, nē, es nekādā ziņā nesaku, ka cīņā nav vietas arī tādai opozīcijai kā jūsējā. Un kā vēl ir! Tādi ļaudis kājās piešķir tai lietai klasi. Tomēr avīzēs tie lielie virsraksti rodas manis dēļ. Televīzijas ziņām krāsu piešķiru es. Starp citu, vai jūs, mīlīši, televīzijā redzējāt mani un to knaru Goldmenu no KS&A?

—   «Labā vakara raidījumā»? — valdes sekretārs drošības labad pārvaicāja. —Jā, redzēju. Jūs tiešām bijāt visai spilgts, kaut gan —ja gribu palikt objektīvs — Goldmens gudri atsita jūsu uzbrukumus un nepiekodās izmestajai ēsmai. — Pričits noņēma brilles un sāka tās spodrināt. —Var jau būt, ka ir, kā jūs sakāt — ka opozīcijā pret KS&A ir vieta arī tāda veida oponentiem kā jūsu grupa. Iespējams pat, ka mēs viens otram esam vajadzīgi.

—   Malacis, Pričij!

—    Pareizi manu uzvārdu izrunā Pričits vai — ja jums labāk patīk, varat uzrunāt mani par Roderiku.

—   Tūliņ pierakstīšu, Rodij, vecīt. — Līdz ausīm atieztā smaidā paraudzījies uz Lauru Bo, Bērdsongs vēlreiz atkārtoja manipulāciju ar piezīmju grāmatiņu.

Kamēr viņi sarunājās, apspriežu istabā bija ienākuši vēl divi sanāksmes dalībnieki. Laura Bo Kārmaikla iepazīstināja — tie bija pārējie divi Sekvojas kluba valdes izpildkomitejas locekļi: Ervins Saunderss un misis Priscilla Kvinna. Saunderss bija gandrīz plikpauris un runāja čerkstošā balsī. Viņš bija advokāts, kas specializējās slavenību laulību šķiršanā un bieži bija redzams televīzijā. Misis Kvinna, pievilcīga, eleganti ģērbusies sieviete, kam daudz vairs netrāka no piecdesmit, bija bagāta baņķiera sieva, par kuras raksturīgākajām iezīmēm varēja minēt pilsonisko godīgumu un prasmi ierobežot draugu loku tā, lai tas nepārsniegtu bagātu baņķieru aprindas. Deivija Bērdsonga pretī pastieptajā rokā viņa savējo ielika ar nepārprotamu nepatiku, pašu Bērdsongu vērojot gan ziņkārīgi, gan ar riebumu.

Kluba priekšsēde aicināja: — Man šķiet, ka tagad varam sēsties pie galda un ķerties pie darba.

Visi pieci sasēda garā mahagonija galda vienā galā; galvgalā vietu ieņēma Laura Bo.

—   Mēs visi esam noraizējušies, — viņa iesāka, — sakarā ar Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības nesenajiem izbāves projektiem, par kuru kaitīgumu videi Sekvojas klubs ir stingri pārliecināts. Mēs katrā ziņā protestēsim pret tiem visās turpmākajās publiskajās diskusijās.

Bērdsongs no visa spēka uzgāza ar dūri pa galdu. — Un es varu uzsaukt vienīgi trīskārtīgu: «Lai dzīvo Sekvojas banda!»

Ervins Saunderss izskatījās uzjautrināts, misis Kvinna sarauca uzacis.

—    Misters Bērdsongs sakarā ar šo opozīciju, — priekšsēde turpināja, — iesaka nodibināt zināmus kontaktus starp mūsu un viņa organizāciju. Lūgšu viņu paskaidrot savus nodomus tuvāk.

Uzmanība pievērsās Deivijam Bērdsongam. Viņš draudzīgi noskatīja visus četrus pēc kārtas un tad dedzīgi sāka runāt.

—   Tas opozīcijas veids, par ko visi runājam, ir karš, un mūsu ienaidnieks ir KS&A. Skatīties uz to no cita viedokļa nozīmētu padoties sakāvei. Tāpēc, gluži kā jebkurā karā, uzbrukums jāizvērš vairākās frontēs.

Bija skaidri redzams, ka Bērdsongs atmetis klauniskos izlēcienus un atteicies no vulgārās valodas. Viņš turpināja: — Lai virzītu kara gaitu tālāk uz priekšu, kā arī izstrādātu plaši izvērstu taktiku, jāizmanto ikviena iespēja trāpīt KS&A katrā vārīgā vietā, kādu vien izdodas atklāt.

—   Klausieties, — iejaucās misis Kvinna, — sākumā jūs runājāt par kontaktu nodibināšanu, bet tagad — šīs runas par karu skan pretīgi. Galu galā…

Advokāts Saunderss pastiepa roku un pieskārās viņas elkonim. — Priscilla — kālab negribat ļaut viņam izteikt visu līdz galam?

Viņa paraustīja plecus. — Labi, lai runā.

—   Sakāve, misis Kvinn, daudzkārt jāpiedzīvo tieši pārliecīgas mīkstsirdības dēļ un aiz nevēlēšanās skatīties acīs skarbai patiesībai, — Bērdsongs paskaidroja.

Saunderss palocīja galvu. — Veselīga pieeja.

—    Paraudzīsimies tiešāk, — mudināja valdes sekretārs Pričits. — Jūs, mister Bērdsong, minējāt vairākas frontes. Precizējiet, kādas tās ir.

—   Katrā ziņā. — Bērdsongs atkal kļuva lietišķs. — Pirmā, otrā un trešā fronte — publiskās diskusijas sakarā ar pieteiktajiem būvplāniem Tjunipā, Finkāslas ielejā un Velna Vārtos. Jūsu klubs protestēs pret visiem trim plāniem, un tieši to pašu darīs mana drosmīgā s&gt.

—   Intereses labad — pastāstiet, uz kādiem pamatiem jūsējie protestēs.

—  Pagaidām vēl nav īsti skaidrs. Bet neraizējieties. No šī brīža līdz tam laikam es kaut ko izdomāšu.

Misis Kvinna izskatījās satriekta. Saunderss vīpsnāja.

—  Tālāk seko viņu nodomi paaugstināt tarifus. Tā ir ceturtā fronte. Ikreiz, tiklīdz tiks ierosināts palielināt patēriņa maksu, s&gt sacelsies pret to tikpat dedzīgi kā pagājušajā reizē. Un ar labiem panākumiem, ja atceraties.

—  Par kādiem panākumiem jūs runājat? — vaicāja Roderiks Pričits. — Cik man zināms, nekāds lēmums nav publicēts.

—    Jums taisnība, tiešām nav publicēts. — Bērdsongs zinoši pasmaidīja. — Bet man Komunālo pakalpojumu komisijā ir draugi, un tāpēc es zinu, kas tuvākajās divās vai trīs dienās tiks paziņots, proti, vēsts, kas KS&A apvienībai būs īsts spēriens cirksnī.

—     Un vai apvienība to jau zina? — PriČits ziņkārīgi noprasīja.

—   Šaubos.

Laura Bo Kārmaikla skubināja: — Turpināsim.

—   Piektā fronte, — Bērdsongs sacīja, — turklāt ļoti nozīmīga, bās Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības gadskārtējā akcionāru sapulce, kas, skaitot no šīs dienas, notiks pēc divarpus nedēļām. Man ir daža laba iecere šai sakarā, tomēr es būtu jums pateicīgs, ja jūs mani pārāk par to patlaban neiztaujātu.

—   No jūsu vārdiem gandrīz var noprast, — ieteicās Saunderss, — ka būtu labāk, ja mēs to nezinātu.

—   Tieši tā es domāju, advokāta kungs.

—   Kāda tad vispār ir jēga runāt par kaut kādiem kontaktēšanās plāniem? —jautāja Laura Bo.

Bērdsongs pasmaidiya pār visu ģīmi un nozīmīgi saberzēja īkšķi ar diviem nākamajiem pirkstiem. — Par šādu kontaktēšanos. Naudu.

—   Tā jau domāju, ka līdz tam nonāksim, — Pričits noteica.

—    Man vēl būtu kaut kas sakāms par mūsu kopdarbību, — Bērdsongs informēja Sekvojas grupu. — Būtu labi, ja atklātībai tā nekļūtu zināma. Tai vajadzētu palikt konfidenciālai — entre nous.

—    Bet kā gan tādā gadījumā tā varētu kaut kādā ziņā nākt par labu Sekvojas klubam? — jautāja misis Kvinna.

Ervins Saunderss sacīja: — To es varu paskaidrot. Patiesība, Priscilla, ir tāda, ka itin viss, kas met ēnu uz KS&A jebkurā jomā, mazina tās spēku un panākumus ikvienā citā jomā. — Viņš pasmaidīja. —Tā ir taktika, ko parasti izmanto advokāti.

—   Kādam nolūkam jums vajadzīga nauda? — Pričits jautāja Bērdsongam. — Un par kādu summu mums vajadzētu runāt?

—   Nauda mums vajadzīga tāpēc, ka s&gt viena pati nespēj veikt visus sagatavošanas darbus un savākt cilvēkus, kas būs nepieciešami kombinētajai opozīcijai. Zināmi resursi mums pašiem ir, taču ne tuvu tik lieli, lai pietiktu tāda formāta projektam. —Viņš pārlaida skatienu galda biedriem. — Summa, ko es vēlētos saņemt kā ieguldījumu no Sekvojas kluba, ir piecdesmit tūkstoši dolāru divos maksājumos.

Valdes sekretārs noņēma brilles un pārbaudīja, vai tās ir pietiekami dzidras. — Sīkās vienībās jūs tiešām nedomājat.

—   Nē, un arī jums neklātos to darīt, ja padomāsiet par likmi —jūsu gadījumā par milzīgo ietekmes pieaugumu vides aizsardzībā.

—   Man vislielākās bažas sagādā tas, — prātīgi ierunājās misis Kvinna, — ka dažas pazīmes norāda uz ielu kautiņiem, kas var izcelties, un tie nu man vienreiz nepatīk.

Laura Bo Kārmaikla palocīja galvu. — Mani nomoka uz mata tāda pati sajūta.

Atkal aizstāvībai vārdu ņēma advokāts Saunderss, teikdams:

—   Mēs dzīvē dažkārt sastopamies ar faktiem, kas ir neizbēgami. Apstrīdot Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības pēdējos jaunākos projektus — Tjunipu, Finkāslu um Velna Vārtus, Sekvojas klubs izvirzīs, kā mums visiem zināms, saprātīgus argumentus. Tomēr, ievērojot pašreizējo sabiedrisko klimatu un nejēdzīgi sakāpināto pieprasījumu pēc elektroenerģijas, nekur nav teikts, ka saprāts un pamatoti argumenti ilgstoši paturēs virsroku. Tātad — ko mēs darām? Es saku, ka mums jāmeklē kāds cits, papildu elements — sabiedrotais, kas ir agresīvāks, dedzīgāks, vairāk virzīts uz to, lai piesaistītu sabiedrības uzmanību, kura savukārt ietekmēs politiķus, kas sākotnēji varbūt domājuši citādi. Es uzskatu, ka misters Bērdsongs un viņa grupa, kā nu to sauc…

—  Strāvu un gaismu tautai, — Bērdsongs aši iestarpināja.

Saunderss atmeta ar roku, it kā tādi sīkumi viņu patiesi

neinteresētu. —< Tiklab kā gatavojoties tai pilnsapulcei, kā ari pašā tās gaitā, viņš rūpēsies tieši par to elementu, kura mums trūkst.

—  TV un prese mani mīl, — Bērdsongs sacīja. — Es viņiem sagādāju izrādi, ar ko iekrāsot un iedzīvināt viņu materiālus. Un tāpēc ik vārds, ko saku, tiek vai nu avīzē vai iziet ēterā.

—   Taisnība gan, — apstiprināja valdes sekretārs. — Pat daži šokējoši apgalvojumi, kas nākuši no viņa mutes, masu medijiem šķiet pieņemami, turpretī mūsu, tāpat ari KS&A komentāri paliek bez ievērības.

Priekšsēde jautāja Pričitam: — Vai man jāsaprot, ka jūs viņa priekšlikumu atbalstāt?

—   Jā, atbalstu, — Pričits atteica. — Gribu no mistera Bērdsonga tikai vienu garantiju, proti, vienalga, ko un kā rīkosies jūsu grupa, nedrīkst notikt ne varmācība, nedz arī iebiedēšana.

Konferenču istabas garais galds nodimdēja un sadrebēja no Bērdsonga rokas uzbelziena. — Absolūta garantija. Mana grupa nicina jebkāda veida vardarbību. Mums pat ir sastādīti apliecinājumi tam.

—    Priecājos, to dzirdot, — Pričits atsaucās, — un Sekvojas klubs noteikti ir ar mani vienisprātis. Starp citu, jās taču visi droši vien būsiet šāsdienas Chronicle West izlasījuši, ka KS&A apvienībā atkal sprāgušas bumbas.

Pārējie piekrītot palocīja galvas. Avīzes ziņojumā bija lasāms, ka naktī vienā KS&A smago mašīnu garāžā ar degbumbu izraisīts ugunsgrēks sabojājis vai iznīcinājis vairāk nekā divus dučus automašīnu. Vēl dažas dienas agrāk bumba sprāgusi kādā apakšstacijā, tomēr nopietnus bojājumus nav nodarījusi. Abos gadījumos atbildību uzņēmusies pagrīdes grupa, kas dēvējas par Brīvības draugiem.

—   Vai vēl kāds grib misteram Bērdsongam kaut ko jautāt? — Laura Bo Kārmaikla noprasīja.

Daži jautājumi vēl tika uzdoti. Tie attiecās uz taktiku, kāda būtu lietojama attieksmē pret KS&A, un Bērdsongs to formulēja kā «ilgstošu, nepārtrauktu tērpināšanu plašā frontē», ari tur daļēji būtu liekama lietā no Sekvojas kluba iegūtā nauda.

Pričits ieprātojās vēl par kaut ko un izteica to arī vārdos:

—   Šaubos, ka mums būs kāds labums pieprasīt sīku atskaiti, tomēr mums, protams, jāprasa pierādījums tam, ka mūsu nauda tiks izmantota lietderīgi.

—  Pierādījumam jums būs rezultāti, — Bērdsongs noteica.

Tika panākta piekāpšanās, ka dažos jautājumos paļausies

uz doto vārdu bez pierādījumiem, vienkārši uzticoties.

Beidzot Laura Bo Kārmaikla paziņoja: — Tagad, mister Bērdsong, man jālūdz, lai jūs mūs atstājat, un mēs četratā varētu apspriest jūsu priekšlikumu. Vienalga, kāds būs rezultāts, mēs ar jums drīzumā sazināsimies.

Deivijs Bērdsongs starodams piecēlās, viņa lielais augums izslējās citiem pāri kā tornis. — Labs ir, draugi! Man tas bija gods un prieks. Uz redzi! — Tikko izgājis ārā, viņš gluži brīnumainā kārtā, it kā apmetis mēteli ap pleciem, slidu ieslīdēja atpakaļ ierastajā pūļa valdzinātāja lomā.

Kad apspriežu istabas durvis aiz Bērdsonga bija aizvērušās, misis Kvinna pirmā stingrā balsī ierunājās:

—    Man šinī lietā nekas nepatīk. Man nepatīk arī tas cilvēks, visi mani instinkti saka, ka viņam nedrīkst uzticēties. Es kategoriski iebilstu pret jebkādu saistīšanos ar šo grupu.

—   Man ir skumji to dzirdēt, — teica Ervins Saunderss, — jo viņu kaujinieciskā taktika ir tieši tas, kas mums nepieciešams, lai satriektu KS&A jaunos ierosinājumus, un tas ir pats svarīgākais.

—   Man jāteic, misis Kvinn, — piebilda Pričits, — ka cs pilnā mērā atbalstu Ervina nostāju.

Priscilla Kvinna enerģiski papurināja galvu. — Jūs abi varat runāt, ko gribat, manas domas tas negrozīs ne par mata tiesu.

Advokāts nopūtās. — Jūs, Priscilla, gan esat pārāk pareiza un taisna.

—   Varbūt jums taisnība. — Misis Kvinna pietvīka gluži sarkana. — Bet man piemīt daži principi, turpretī tam ļoti nepatīkamajam tipam, šķiet, nav neviena.

Laura Bo asi ieteicās: — Lūdzami, nesāksim dzalkstīties savā starpā.

Pričits lēnīgi lūkoja nemieru nolīdzināt: — Vai drīkstu atgādināt, ka ikvienam šīs komitejas loceklim ir saistošas lēmējtiesības, tātad arī tiesības izlemt jautājumu par naudas piešķiršanu vai nepiešķiršanu minētajā apmērā.

—   Priekšsēdes kundze, — sacīja Saunderss, — pēc mana skaita, balsojot pašreiz ir divi par un viens pret, tātad iznākumu noteiksiet jūs.

—  Jā, — Laura Bo piekrita, — to es saprotu, un, jāatzīstas, ka pagaidām vēl svārstos.

—   Tādā gadījumā, — Saunderss sacīja, — atļaujiet man minēt dažus pamatojumus, kāpēc es domāju, ka jums vajadzētu atzīt manu un Roderika viedokli.

—    Un, kad jās bāsiet beidzis, — Priscilla Kvinna sacīja, — es minēšu pavisam pretējus pamatojumus.

Tā viņi spriedelēja šurp un turp vēl minūtes divdesmit.

Laura Bo Kārmaikla uzmanīgi klausījās un lāgiem izteica pa kādai piezīmei, vienlaikus prātā apsvērdama, kā viņai būtu pareizāk balsot. Ja viņa nepiekristu sadarbībai ar Bērdsongu, tad balsošanas rezultāts būtu neizšķirts — divi pret divi, kas nenozīmētu neko citu kā atteikumu. Ja viņa balsotu «par», trīs pret vienu būtu nepārprotams iznākums ar vajadzīgo pārsvaru.

Iekšķīgi viņa tiecās uz atbildi «nē». Lai arī viņa redzēja zināmu vērtību Saundersa un Pričita pragmātismā, tomēr viņas instinktīvā izjūta pret Bērdsongu bija ļoti līdzīga Priscillas Kvinnas uzskatam. Priscilla Kvinna — neapšaubāms snobs, labdarības dāma, pastāvīgi pieminēta un cildināta smalko aprindu slejā, precējusies ar Kalifornijas vecbagātnieku atvasi, pārstāvēja ļoti daudz ko tādu, no kā Laura Bo ar riebumu novērsās.

Vēl kas viņai stāvēja prātā: ja viņa turēsies kopā ar Priscillu pret abiem pārējiem valdes locekļiem, tad aina būs pārlieku skaidra: sievietes pret vīriešiem. Pati Laura Bo to nemūžam tā neuztvertu, viņa pilnā mērā bija spējīga lemt un spriest par visu neatkarīgi no sava dzimuma, tomēr izskatītos tā. Viņa gauži labi varēja iztēloties, kā Ervins Saunderss, īsts vīriešu šovinists, nodomātu: skat, draņķa sievieši — uz vienu roku. Ja arī neko neteiktu, skaidrs, ka nodomātu. Saunderss neatbalstīja arī Lauras Bo kandidatūru Sekvojas kluba priekšsēža vēlēšanās; viņš bija izredzējis par kandidātu vīrieti. Tagad Laura Bo, pirmā sieviete kluba augstākajā amatā, gribēja parādīt, ka viņa šai postenī ir tikpat laba un objektīva, varbūt pat krietni labāka un objektīvāka nekā jebkurš vīrietis.

Un tomēr… instinkts joprojām nedeva mieru, urdīdams, ka saistīšanās ar Bērdsongu būs aplama.

—  Mēs riņķojam apkārt vien, — Saunderss sacīja. — Nobalsosim, un cauri.

Priscilla Kvinna nekavējās ne mirkli: — Mana balss joprojām ir «nē».

Saunderss dobji nočerkstēja: — Manējā — apņēmīgs «jā».

—     Piedodiet man, misis Kvinn, — Pričits atvainojās. — Es balsoju «jā».

Visu triju acis pievērsās Laurai Bo. Viņa vilcinājās, vēl joprojām nespēdama īsti tikt galā ar savām šaubām. Tomēr tad apņēmīgi noteica: — Es saku «jā».

—   Tad jau viss kārtībā, — uzsauca Ervins Saunderss. Viņš saberzēja rokas. — Nu, Priscilla, esiet cēla zaudētāja. Piebiedrojieties mums, un iznāks «vienbalsīgi».

Cieši sakniebusi lūpas, misis Kvinna papurināja galvu, tad pavēra muti un noteica:

—   Man šķiet, šo balsošanu jūs visi rūgti nožēlosiet. Es vēlos, lai mans noraidījums tiktu ieprotokolēts.

2.

Kamēr Sekvojas kluba komiteja, viņam klāt neesot, strīdējās un sprieda, Deivijs Bērdsongs devās projām no kluba galvenās mītnes, jautri dungodams. Par rezultātu viņš ne mirkli nešaubījās. Viņš zināja, ka Kvinniene balsos pret viņu; toties jutās jo drošāks, ka pārējie trīs — katrs savu apsvērumu dēļ — turēsies kopā ar viņu. Tie piecdesmit tūkstoši jau skanēja viņam kabatā.

Viņš aizgāja pie savas mašīnas — veca, sabuktēta ševroleta, ko bija atstājis stāvvietā netālu no kluba, un izbrauca vispirms cauri pilsētas centram, tad labu gabalu dienvidrītu virzienā. Mašīnu viņš apturēja neizskatīgā ielā, kur savu māžu nebija iegriezies, taču šī bija tāda vieta, kur braucamo droši varēja atstāt uz vairākām stundām, nepiesaistot uzmanību. Bērdsongs aizslēdza mašīnu, iegaumēja ielas nosaukumu un tad aizgāja dažus kvartālus tālāk, kur valdīja dzīvāka satiksme, un viņš bija ievērojis, ka kursē arī autobusi. Viņš iekāpa pirmajā busā, kas devās rietumu virzienā.

Pa ceļam viņam galvā bija uzgadījusies platmale, kādu viņš nekad nevalkāja, un uz acīm brilles raga ietvaros, kas viņam nepavisam nebija vajadzīgas. Abi šie papildinājumi tik apbrīnojami pārvērta izskatu, ka neviens, kas viņu bieži redzējis televīzijas ekrānā vai kur citur, viņu nekādā ziņā neatpazītu tagad.

Minūtes desmit pabraucis autobusā, Bērdsongs izkāpa, pasauca garām braucošu taksometru un lika doties ziemeļu virzienā. Viņš vairākkārt paraudzījās ārā pa aizmugures stiklu, noskatīdams satiksmes līdzekļus, kas sekoja. Šķita, ka vērojums viņu apmierinājis: lika šoferim apturēt un samaksāja par braucienu. Jau pāris minūšu vēlāk viņš atkal iekāpa autobusā, Šoreiz tādā, kas devās uz austrumu pusi. Pēc izkāpšanas no mašīnas viņš turpmākajos klejojumos bija apbraucis apmēram kvadrātveida laukumu.

Izkāpis no otra busa, Bērdsongs vērīgi noskatīja visus pārējos pasažierus, kas kāpa ārā, tad ašiem soļiem devās projām, apliekdams ap vairākiem stūriem un allaž drošības labad palūkojies atpakaļ. Minūtes piecas tā nosoļojis, viņš apstājās pie nelielas mājeles citu tādu pašu mājeļu rindā, uzkāpa kādus sešus pakāpienus līdz ieejai. Nospiedis zvana pogu, viņš nostājās tā, lai būtu labi saredzams pa mazo vienvirziena «actiņu». Durvis gandrīz tai pašā mirklī atvērās, un viņš veikli iegāja iekšā.

Brīvības draugu slēpņa mazajā, tumšajā priekšnamiņā Georgoss Aršambo jautāja: — Vai tu, šurp nākdams, biji pietiekami piesardzīgs?

—   Protams, ka biju piesardzīgs, — Bērdsongs noņurdēja. — Es vienmēr tāds esmu. — Un tūliņ bargi piebilda: — Kā jūs nopūdelējāt to apakšstacijas būšanu?

—  Tur bija savi iemesli, — Georgoss atteica. — Nokāpsim lejā.

Viņš novadīja Bērdsongu lejup pa cementa kāpnēm uz pagrabstāva darbnīcu, kas bija, kā parasts, piekrauta ar spridzināmām vielām un visiem nepieciešamajiem palīglīdzekļiem.

Uz sagrabējušas tahtas pie vienas sienas izstiepusies gulēja meitene. Viņai nevarēja būt daudz vairāk par divdesmit gadiem. Mazais, apaļais ģīmītis, kas citos apstākļos, iespējams, būtu itin glīts, bija vaska bālumā. Lēkšķaini gaiši mati, kas šķita noilgojušies pēc sukas, izplūduši pār nepievilcīgu spilvenu. Meitenes labā roka bija biezi nosaitēta; apsaitējums vietumis izraibināts ar tumšiem traipiem, kur cauri izspiedušās asinis, kas pēcāk sakaltušas.

—   Kāpēc viņa te atrodas? — Bērdsongs eksplodēja.

—   To es nupat gribēju paskaidrot, — Georgoss sacīja. — Viņa man palīdzēja apakšstacijā, un viena spridzekļa galviņa nelaikā eksplodēja; viņai norāva divus pirkstus, un viņa asiņoja kā kaujama cūka. Bija tumšs, un es nezināju, vai kāds nav mūs sadzirdējis. Pārējais viss bija jānodara trakā steigā.

—   Un bumbu tu stulbā kārtā noliki tādā vietā, kur no tās nekāda labuma nebija, — Bērdsongs paļāja. — Jebkura petarde būtu izdarījusi tikpat daudz.

Georgoss pietvīka. Iekams viņš paguva atbildēt, ierunājās meitene: — Man vajadzētu tikt slimnīcā.

—  Tu nevari un netiksi. — Bērdsonga balsī nebija ne miņas no draudzīgās intonācijas, ko viņš parasti mēdza demonstrēt kā sev raksturīgu izturēšanos. Tad viņš dusmīgi pievērsās Georgosam. — Tu taču zini mūsu norunu. Aizvāc viņu no šejienes.

Georgoss pamāja meitenei ar galvu, viņa ļoti negribīgi piecēlās no guļvietas un devās augšup. Georgoss zināja, ka pieļāvis jaunu kļūdu, atvēlēdams meitenei uzturēties darbnīcā. Bērdsonga pieminētā noruna — nepieciešams piesardzības solis — skanēja, ka vaigu vaigā tiksies tikai viņš un Georgoss; pārējiem pagrīdniekiem — Brīvības draugiem — saskarsme ar Deiviju Bērdsongu netika atklāta. Kad gaidīja ierodamies grupas sakarnieku ar ārpasauli — Bērdsongu, pārējie trīs — Veids, Jāts un Fēlikss — vai nu bija izgājuši vai vismaz nerādījās acīs. Visnelāgākais bija tas, ka Georgoss kļuvis mīkstsirdīgs attiecībā uz šo pašu sievišķi — Iveti, tas tiešām nebija labi. Tāpat kā tonakt, kad sprāga spridzekļa galviņa; tai brīdī Georgoss bija vairāk noraizējies par Ivetes ievainojumu, nekā domāja par darāmo darbu; vēlēšanās tikt drīzāk projām bija patiesais iemesls, kālab viņš steidzās un — nopūdelēja.

Kad meitene bija aizgājusi, Bērdsongs klusā balsī piekodināja. — Skaties, lai nebūtu nekādas slimnīcas un nekādu ārstu. Citādi sāksies visādas taujāšanas un prašņāšanas, un viņa zina pārāk daudz. Ja savādāk nevari, tiec no viņas vaļā. To nebūtu grūti izdarīt.

— Ar viņu viss būs kārtībā. Turklāt viņa ir noderīga. — Georgosu Bērdsonga sīkumainība nepatīkami mulsināja, tāpēc viņš uzņēma citu tematu. — Ar to kravas mašīnu depo viņnakt viss izdevās uz goda. Vai tu aprakstus izlasīji?

Lielais tēvainis nīgri palocīja galvu. — Visam vajadzētu izdoties tikpat labi. Nav ne laika, ne naudas, lai bezjēdzīgi ķēpātos.

Pārmetumu Georgoss pieņēma klusēdams, lai gan viņam nebūtu vajadzējis to pieciest. Brīvības draugu vadonis bija viņš. Deivijam Bērdsongam bija piešķirta sekundāra loma — būt par sakarnieku ar ārpasauli, galvenokārt ar tiem revolūcijas atbalstītājiem — «salonmarksistiem» —, kas gan atbalstīja aktīvu anarhiju, tomēr paši riskēt nevēlējās. Taču Bērdsongam patika spēlēt pirmo vijoli, un dažkārt Georgoss to arī neliedza, jo viņš bija noderīgs, un vēl svarīgāka bija viņa sagādātā nauda.

Un tieši patlaban vairāk nekā jebkad nauda liedza uzsākt jelkādu strīdu; Georgosam tagad vajadzēja krietni vairāk naudas, jo līdzšinējie ienākuma avoti piepeši bija aizbiruši. Tai maitai, viņa mātei, grieķu kinoaktrisei, kas divdesmit gadus bija viņu apgādājusi ar līdzekļiem, laikam pašai bija sākušās sūras dienas; neviens vairs nepiešķīra lielas lomas, jo nekādi smiņķi nespēja noslēpt, ka viņai ir piecdesmit gadu un jaunības dievišķais daiļums pazudis uz mūžu. Šai ziņā Georgoss nespēja nopriecāties vien un no visas sirds cerēja, ka mātei klāsies aizvien ļaunāk. Ja tā mirtu badā, viņš savā prātā bija noņēmies, ka nepasniegtu tai ne sakaltušu garozu. Tomēr paziņojums no Atēnu advokātiem — bezpersonisks, kā parasti, ka Čikāgas bankā viņa kontā vairs nekas iemaksāts netiks —, bija pienācis ļoti nelaikā.

Georgosa naudas trūkums saistījās arī ar nākotnes plāniem. Viens no viņa projektiem bija izgatavot mazu atombumbiņu un uzspridzināt to vai nu pašā Kalifornijas Strāvas un Apgaismes galvenajā mītnē vai pie tās. Tāda bumba, Georgoss lēsa, vienā rāvienā iznīcinātu gan celtni, gan visus ekspluatatorus un to pakalpiņus, kas tanī atrastos, turklāt vēl labu tiesu visapkārt — tā būtu varen veselīga mācība kapitālistiem, nešķīstajiem tautas apspiedējiem. Tai pašā laikā Brīvības draugi kļūtu par vēl biedējošāku spēku nekā pašreiz, un visi viņus bītos un respektētu.

Doma izgatavot atombumbu bija ambicioza un varbūt nerealizējama, bet varbūt arī ne… Galu galā kāds divdesmit vienu gadu vecs Prinstonas students vārdā Džons Filips vēlāk visai plaši publicētā kursa darbā rakstījis, ka vajadzīgās detaļas, ja vien pietiek pacietības, ir iespējams savākt, jo visas ir dabūjamas, tāpat kā visas nepieciešamās ziņas sameklējamas bibliotēkās. Georgoss Venslovs Aršambo, kas tik pamatīgi pārzināja fiziku un ķīmiju, bija apkopojis visu pieejamo informāciju par Filipa pētījumiem un labu tiesu savācis arī pats, pamatodamies uz bibliotēkās iegūstamiem datiem. Viens ziņu avots, kas nebija iegūts bibliotēkā, bija desmit lappušu apjoma instrukcija, ko izdevusi Kalifornijas policija saviem darbiniekiem, norādot, kā rīkoties atombumbu draudu apstākļos dažādos neparedzētos gadījumos. Arī tā bija noderīga informācija. Georgoss bija pārliecināts, ka drīz vien varēs izstrādāt detalizētu darba rasējumu. Tomēr praktiskai bumbas izgatavošanai būs nepieciešami zagti materiāli, un tas maksās bargu naudu, piedevām arī prasīs precīzu organizāciju un zināmu veiksmi. Bet iespējams tas būtu; galu galā ir notikuši vēl lielāki brīnumi.

Bērdsongam viņš sacīja: — Tā kā tu pats ierunājies par laiku un naudu, tad teikšu, ka tieši patlaban mums trakoti vajadzēs lielu naudu.

— Neraizējies. Tu to dabūsi. — Un pirmoreiz kopš ienākšanas viņš sev atvēlēja platu smaidu. — Dabūsi, un daudz. Es atradu vienu koku, uz kura aug nauda.

3.

Nims patlaban skuvās. Bija ceturtdienas rīts augustā, un pulkstenis rādīja septiņi.

Rute jau agrāk bija nokāpusi lejā pagatavot brokastis. Lea un Bendžijs vēl gulēja. Pašlaik Rute atgriezās un parādī

jās vannasistabas durvīs, turēdama rokā Chronicle West rīta izdevumu.

—   Man ļoti nepatīk sabojāt tev omu no paša rīta, — viņa sacīja, — tomēr es zinu, ka to tu gribēsi izlasīt.

—   Paldies. — Viņš nolika skuvekli un slapjā rokā paņēma avīzi, ātri pārlaizdams skatienu pirmajai lappusei. Tieši zem locījuma vietas rēgojās virsraksts vienas slejas platumā:

KS&A

pieprasītais tarifa paaugstinājums noraidīts

Tātad maksa par elektrību un gāzi netiks paaugstināta.

Tas tātad bija izlemts vakar pēcpusdienā Kalifornijas Komunālo pakalpojumu komisijas sēdē un paziņots, ka tiek noraidīts Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības iesniegums par nepieciešamību paaugstināt elektrības un gāzes patēriņa maksu par trīspadsmit procentiem, kas bātu apvienībai ienesis 580 miljonu dolāru ienākumu gadā.

«Mēs neredzam nepieciešamību paaugstināt tarifus pašreizējā laikposmā,» komisija paskaidroja savu lēmumu, kas bija pieņemts ar 2 vai 3 balsu vairākumu.

Publiskajā diskusijā par šo tematu KS&A bija skaidrojusi, ka maksas paaugstinājums apvienībai nepieciešams, lai segtu pieaugošos inflācijas izdevumus, kā arī iegātu kapitālu celtniecības programmu īstenošanai.

Apvienības augstākās amatpersonas apspriešanā nebija uzstājušās, tomēr oficiālais pārstāvis bija izteicis savu nožēlu, kā arī bažas par enerģētikas turpmāko likteni Kalifornijā. Taču Deivijs Bērdsongs, kādas patērētāju grupas — «Strāvu un gaismu tautai» — pārstāvis apsveicis pieņemto lēmumu kā…

161

Nims nolika avīzi blakus uz tualetes ūdens tvertnes un pabeidza skūšanos; lēmuma saturu viņš bija uzzinājis jau iepriekšējās dienas pievakarē, tā ka avīzes raksts vienīgi to apstiprināja. Kad viņš nokāpa lejā, Rute bija sagatavojusi brokastis — jēra nieres un olu kulteni — un, kamēr viņš ēda, sēdēja viņam pretī pie galda un dzēra kafiju.

6-65

—  Ko tāds komisijas lēmums īsteni nozīmē dzīvē? — viņa apvaicājās.

Nims saviebās. —Tas nozīmē, ka trīs cilvēki, kam amatu piešķīruši politiķi, ir tiesīgi noteikt, kas jādara un kā jārīkojas tādām milzīgām organizācijām kā KS&A vai Telefona kompānijai, un viņi savas tiesības izmanto.

—   Vai tas arī tevi skars?

—   Turklāt diezgan nejēdzīgi. Man tagad vajadzēs stiķēt un lāpīt celtniecības programmu; mēs būsim spiesti pilnīgi apturēt vai samazināt vairākus projektus; tas nozīmē, ka uz laiku vajadzēs atlaist no darba daļu strādnieku. Taču arī tas radīs zināmas naudas grūtības. Šorīt ieraudzīšu daudz garu ģīmju. Visgarākais bās Ērikam. — Nims nogrieza nieres kumosiņu un uzdūra uz dakšiņas. — Ir gan garšīgas. Tev iznāk gardākas, nekā jebkur citur esmu ēdis.

Mazliet vilcinājusies, Rute pajautāja: — Kā tev šķiet, vai tu kādu laiciņu varētu iztikt ar paštaisītām brokastīm?

Nims satrūkās. — Zināms, bet kāpēc?

—   Redzi, es varbūt aizbraukšu, — viņa sacīja, bet tūliņ savā parastajā rāmajā manierē pārlaboja: — Tas ir: es aizbraukšu. Varbūt uz nedēļu vai ilgāk.

Viņš nolika nazi un dakšiņu un neizpratnē blenza uz sievu. — Kāpēc? Uz kurieni?

—   Lea un Bendžijs varēs palikt pie manas mātes, un šeit misis Bleira turpinās visu sakopt, kā radusi. Tev tas nenozīmēs neko citu, kā vienīgi paēst vakariņas ārpus mājas. Un tā taču tu noteikti varēsi iekārtoties.

Nims izlikās dzēlienu nepamanījis. Balsi pacēlis, viņš turpināja izprašņāšanu: — Tu vēl joprojām neesi atbildējusi uz manu jautājumu. Kurp tu dodies un kādēļ?

—     Nevienam no mums nav nekādas vajadzības klaigāt. — Zem Rutes rimtās savaldības viņš juta sievai pavisam neraksturīgu nelokāmu skadrumu. — Es dzirdēju tavu jautājumu, bet tādos apstākļos, kādi izveidojušies mūsu starpā, man nešķiet, ka katrā ziņā būtu uz to jāatbild. Vai tev tā neliekas?

Nims klusēja, ļoti skaidri saprazdams, ko Rute grib pateikt. Vai viņu attiecībās nepieciešams divējs standarts? Ja

Nims ir izvēlējies dzīves stilu, kurā var neievērot laulības likumus, ļauties dēkām citai pēc citas, nezin cik vakaru kavēties ārpus mājas, kālab lai arī Rute nebaudītu tādas pašas brīvības, neko nepaskaidrojot?

Uz šāda pamata viņas deklarācija par vienlīdzību — un nekas cits tas nebija — šķita ļoti saprātīga. Un tomēr Nims juta greizsirdības dzēlienu, jo nu bija skaidrs, ka Rutei ir sakars ar citu vīrieti. Sākumā nekas tamlīdzīgs nebija ienācis pat prātā, bet nu viņš bija pārliecināts un, kaut arī zināja, ka dažās ģimenēs šāda savstarpēja pieļāvība pastāv, viņam bija gaužām grūti iedomāties to savējā.

—   Mēs abi zinām, — Rute ierunājās, pārtraukdama viņa domu, — ka jau krietni ilgu laiku mūsu kopdzīve sastāv tikai no oficiālas laulības saistībām. Mēs nekad neesam par to runājuši, bet man šķiet, ka derētu parunāt. — Šoreiz, par spīti centīgai apņēmībai noturēties stingri, Rutes balss mazliet iedrebējās.

Viņš jautāja: — Vai gribi runāt tagad tūliņ?

Rute papurināja galvu. — Varbūt tad, kad atgriezīšos. — Un piebilda: — Tiklīdz būšu vēl šo to nokārtojusi, darīšu tev zināmu, kad došos projām.

—   Labi, — Nims truli noteica.

—   Tu nepaēdi brokastis.

Viņš atstūma šķīvi. — Man vairs negribas ēst.

Lai gan pa ceļam Nima domas aizņēma pēkšņā un satriecošā saruna ar Ruti, tomēr, nonākot KS&A galvenajā mītnē, visas personiskās domas pilnīgi izslēdzās.

Prioritāte piederēja komisijas lēmumam, citas lietas šobrīd nevienam prātā nestāvēja.

6*

163

Priekšsēža darba telpās iekšā un ārā visu rītu procesijā kursēja apvienības finansiālo un juridisko nodaļu amatpersonas nopietnām, raižpilnām sejām. Viņu iešana un nākšana iezīmēja citu citai sekojošās konferences — visas par vienu vienīgo būtisko jautājumu: kā lai KS&A īsteno nepieciešamos celtniecības plānus, ja netiks iegūti līdzekļi no tarifu paaugstināšanas, kā lai vispār noturas līdzsvarā. Secinājums: tas gluži vienkārši nebūs iespējams, ja nekavējoties neķersies

pie radikāliem taupības un izdevumu samazināšanas pasākumiem.

Dž. Ēriks Hamfrijs vienu brīdi, nervozi drasēdams pa paklāju aiz sava rakstāmgalda šurp un turp, uzdeva retorisku jautājumu:

—    Kālab gan tad, kad inflācijas dēļ tiek paaugstināta maizes, tāpat arī gaļas cena, kad dārgākas kļūst ieejas biļetes uz sporta spēlēm vai kinoteātros, neviens nepaceļ balsi, visi cenu paaugstinājumus uzņem bez protesta? Bet, kad mēs godīgi un tiešām pamatoti izskaidrojam, ka nespējam par līdzšinējo samaksu ražot elektrību, jo arī mums par visu jāmaksā dārgāk, tad neviens pats negrib mums ticēt?

Oskars O'Braiens, apvienības ģenerālpadomnieks, aizkūpinādams vienu no saviem cigāriem, no kuriem nekad nešķīrās, atbildēja: — Viņi mums netic tāpēc, ka viņiem ir iestāstīts neticēt — galvenokārt to izdarījuši politiķi, kas, balsis zvejodami, meklē izdevīgu, vieglu mērķi. Sadzīves pakalpojumi par tādu mērķi vienmēr labi noderējuši.

—   Politiķi, — priekšsēdis nošņācās. — Kā man tie riebjas! Tie taču izgudroja inflāciju, radīja to, izaudzēja, uztur to spēkā, uzpūzdami sabiedrisko parādu, lai tikai varētu uzpirkt balsis un noturēties amatos. Turklāt šie paši šarlatāni, patiesības saduļķotāji, inflācijā vaino visu un visus pēc kārtas — arodbiedrības, uzņēmumus un uzņēmējus, jebko, tikai ne paši sevi. Ja nebūtu šo politikāņu, mēs nelūgtu, lai mums atļauj paaugstināt tarifu, jo pēc tā nebūtu nekādas vajadzības.

Sārleta Anderhila, viceprezidente finansu jomā un ceturtā persona priekšsēža kabinetā, nomurmināja: — Amen. — Misis Anderhila, slaida brunete pāri četrdesmit gadiem, parasti ļoti mierīga, šai rītā bija stipri satraukta. Nims nodomāja, ka tas ir pilnīgi saprotams. Vienalga, pie kādiem finansiāliem pasākumiem apvienība jaunā lēmuma rezultātā ķersies, vissāpīgāk tie skars Šārletu Anderhilu.

Ēriks Hamfrijs, pierimis drasēt, jautāja: — Vai jel vienam no jums ir kāda teorija par to, kāpēc itin viss, ko meklējām un ierosinājām, ticis noraidīts? Vai mēs nepratām saskatīt pareizās pamatnostādnes? Vai mūsu stratēģija ir bijusi aplama?

—   Man neliekas, ka mūsu stratēģija būtu bijusi aplama. Un nostādnes mēs esam izstudējuši sasodīti stingri un saskaņā ar tām rīkojušies.

Aiz šā jautājuma un atbildes slēpās parasta komunālo pakalpojumu apvienības prakse, bet vienlaikus arī cieši glabāts noslēpums.

Ikreiz, kad tika iecelts kāds Komunālo pakalpojumu komisijas pilnvarotais, apvienības, kuru intereses varētu tikt šo personu darbībā un lēmumos skartas, sāka slepeni pētīt šā cilvēka individuālās īpašības, ieskaitot psihiatrisku profilējumu. Iegūto informāciju sīki jo sīki izpētīja pieredzējuši psihologi, kas meklēja principiālus aizspriedumus, no kuriem jāuzmanās, vai vājības, ko jācenšas izmantot.

Vēlāk uzņēmuma amatpersona, kas šķiet vispiemērotākā, lūko nodibināt draudzīgas attiecības; pilnvarotais tiek ielūgts un tīkami uzņemts minētās amatpersonas namā, uzaicināts uzspēlēt golfu, kopā ar amatpersonu noskatīties sporta sacensības, uz kurām gandrīz nav iespējams dabūt biļetes, vai aizvests pamakšķerēt foreles tādā vietā, kur sevišķi labi ķeras. Izklaide allaž bija patīkama, intīma, diskrēta, taču nekad pārspīlēti grezna. Šādās tikšanās reizēs risinājās nepiespiestas, diezgan virspusējas sarunas, kurās tika pieminētas arī uzņēmuma intereses, taču nekad netika lūgta jelkāda īpaša labvēlības izrādīšana; ietekmēšana norisa daudz smalkāk. Dažkārt šāda taktika attiecīgajam uzņēmumam tiešām nāca par labu. Dažkārt — ne.

—   Mēs zinājām, ka divi pilnvarotie katrā ziņā balsos pret mums, — sacīja apvienības jurists. — Taču droši zinājām arī, ka no atlikušajiem trim divi droši bija mūsu pusē. Un tā Si Reids palika vienīgais neprognozējamais svārsteklis balsošanā. Bijām pietiekoši iedarbojušies uz Reidu, lai domātu, ka viņš būs mūsu pusē, tomēr esam maldījušies.

Nims diezgan daudz zināja par pilnvaroto Sirilu Reidu. Tas bija filozofijas doktors, ekonomists, savulaik lasījis lekcijas universitātē, taču no praktiskās biznesa darbības nejēdza nenieka. Bet Reids divus vēlēšanu periodus bija nostrādājis cieši kopā ar pašreizējo gubernatoru, un zinātāji domāja, ka, gubernatoram pārceļoties no Sakramento uz Balto namu, kā pats gubernators cerēja, Si Reids dosies viņam līdzi par personālšefu.

Kādā konfidenciālā dosjē, ko Nimam bija pagadījies izlasīt, viņš uzzināja, ka savulaik Reids bijis kvēls Keinza ekonomikas piekritējs, taču vēlāk no šīs ticības atteicies, atzīdams, ka Džona Meinarda Keinza doktrīnas izraisījušas daudz nelaimes un posta visā pasaulē. Vienā no nesenajiem ziņojumiem KS&A vecīgais viceprezidents Stjuarts Ino bija deklarējis, ka pilnvarotais esot «izpratis uzņēmumu, to vidū arī komunālo pakalpojumu apvienību, iesniegto ieņēmumu ziņu realitāti un bilances lapas». Bet varbūt, Nims nodomāja, politikānis Si Reids visu laiku smējies par viņiem un tagad darīja to atklāti.

Priekšsēdis neatlaidās. — Kamēr jautājums vēl nebija izlemts, taču noteikti risinājās dažādas kuluāru sarunas ar Komisijas locekļiem? Vai tajās netika sasniegti nekādi kompromisi?

Misis Anderhila atbildēja: — Tiklab uz vienu, kā uz otru jautājumu varu atbildēt ar «jā».

— Ja tika sasniegti kompromisi — kas ar tiem notika?

Misis Anderhila paraustīja plecus: — Aizkulisēs runātajam nekad nepiemīt likuma spēks. Trīs pilnvarotie, Reidu ieskaitot, gluži vienkārši ignorēja jebkādus ieteikumus.

Kaut kas, par ko gandrīz neviens neko nezināja, Nims nodomāja, bija slepenās sarunas, kas norisinājās publisko diskusiju laikā vai tūliņ pēc tām.

Tādi uzņēmumi kā, piemēram, KS&A, cenzdamies palielināt ienākumus, paaugstinot tarifus, bieži vien prasīja vairāk, nekā tiešām bija nepieciešams un cik tie cerēja iegūt. Sekoja rituāla riņķa deja ar Komunālo pakalpojumu komisijas piedalīšanos. Pilnvarotie nošņāpa kādu daļu no prasītā, tādējādi izrādīdami modru attieksmi pret saviem sabiedriskajiem pienākumiem. Attiecīgais uzņēmums savukārt, kaut šķietami netika apmierināts, tomēr ieguva tik daudz vai apmēram tik daudz, cik bija vēlējies.

Viss būtiskais tika pārrunāts aiz kulisēm, sarunās piedalījās tiklab attiecīgās kompānijas, kā ari Komunālās komisijas pārstāvji, sarunas netika nekur fiksētas. Reiz Nims bija tādās pārrunās piedalījies. Tās notika nelielā, slēgtā telpā, kur Nims dzirdēja komisijas pārstāvi jautājam: «Cik lielu paaugstinājumu tad jums īstenībā vajag? Nedomājiet par visu to, kas tika samuldēts oficiālajā diskusijā. Vienkārši pasakiet mums, cik vajag, un mēs pateiksim jums, cik tālu varam piekāpties.» Godīga valoda tiklab no viena, kā no otra, viss savā starpā draudzīgi nokārtots daudz īsākā laikā, nekā tika notērēts lielajās, atklātajās diskusijās.

Parasti šī sistēma bija visprātīgākais risinājums un darbojās, kā nākas. Šoreiz acīmredzot nebija darbojusies.

Redzēdams, ka priekšsēdis vēl joprojām putojas, Nims piesardzīgi ierunājās: — Man liekas, ka izziņu ievākšana pašreiz nekādu labumu nedos.

Hamfrijs nopūtās. — Jums taisnība. — Viņš uzrunāja finansu viceprezidenti: — Šārlet, kā mēs, finansu valodā runājot, izkulsimies nākamgad?

— Izvēle nav plaša, — misis Anderhila atteica, — bet es tūdaļ visu pateikšu un parādīšu. — Viņa izpleta uz galda vairākas komplekso kalkulāciju lapas.

Diskusijas turpinājās gandrīz visu dienu, un aizvien vairāk darbinieku nāca uz priekšsēža kabinetu meklēt padomu. Taču beigu beigās kļuva nepārprotami skaidrs, ka ir tikai divas izejas. Viena būtu apturēt visus plānotos būvdarbus, samazināt ekspluatācijas izdevumus un sašaurināt patērētājiem sniegto pakalpojumu loku. Otra — pārtraukt dividendu izmaksu akcionāriem. Tika nospriests, ka pirmais variants ir neiedomājams, bet otrais arī nozīmēja galēju postu: akciju kursa krišanos un nopietnas briesmas apvienības nākotnei. Tomēr visi vienojās, ka nekādas citas izvēles nav.

Vēlā pēcpusdienā Dž. Ēriks Hamfrijs, acīm redzami noguris un sanīcis, paziņoja spriedumu, ko nelielais augstāko darbinieku pulciņš bez teikšanas bija zinājis kā neizbēgamu jau no paša sākuma. — Apvienības vadība ieteiks direktoru padomei nekavējoties un konsekventi apturēt apvienības akciju dividendu izmaksu.

Tas bija vēsturisks lēmums.

Kopš Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības nodibināšanas pirms trim gadsimta ceturkšņiem apvienība pastāvīgi un nemainīgi tika uzskatīta par taisnīguma un godīguma paraugu. Visā pastāvēšanas laikā tā nekad nebija atteikusies pildīt savas saistības vai izmaksāt akciju dividendes. Tālab gan lielie, gan sīkie investori KS&A pazina ar iesauku «Vecā godīgā», un tā tika dēvēta arī par «atraitņu un bāriņu labo draugu». Kalifornijas un arī citurienes pensionāri, droši uzticēdamies, ieguldīja savus mūža ietaupījumus KS&A akcijās, izmantodami regulārās dividendu izmaksas vecumdienu atbalstam. Daudzu piesardzīgu cilvēku juridiskās uzticības personas ar šo cilvēku naudu darīja to pašu. Tātad izmaksu pārtraukšanai būs smagas sekas, turklāt tas izpaudīsies ne tikai zaudētajos ienākumos, bet arī kapitāla sarukšanā, kad sāks kristies akciju vērtība, un tas noteikti notiks.

īsi pirms priekšsēža sāpīgā paziņojuma kabinetā no jauna bija sapulcējies parastais rīta sanāksmju četrinieks — Ēriks Hamfrijs, Oskars O'Braiens, Šārleta Anderhila un Nims, viņiem vēl piebiedrojās Terēza van Bāreņa. Preses dienesta vadītāja tika pieaicināta gaidāmās saviļņošanās dēļ, kādu presē drīz vien sacels vēsturiskais lēmums.

Kārtējā direktoru padomes sanāksme bija noteikta uz nākamās pirmdienas rītu pulksten 10, un pusstundu pirms tam paredzēta direktoru finansu komitejas sapulce. Domājams, ka abās sanāksmēs apstiprinās valdes lēmumu un pēc tam nekavējoties to paziņos publiski.

Pagaidām bija nepieciešams ievērot stingru piesardzību, lai nenotiktu informācijas noplūde, kas varētu izraisīt nevēlamu spekulāciju ar apvienības akcijām.

— Ārpus šīs istabas pirms oficiālā paziņojuma nedrīkst sākties kaut kāda sačukstēšanās par to, kas nolemts, — brīdināja Šārleta Anderhila. — Bez tam kā finansu profila darbiniecei man jābrīdina ikviens, ka, balstoties uz neoficiālo informāciju, kāda ir mums pieciem, jebkāda personiska tirgošanās ar apvienības akcijām pirms paziņojuma pirmdienas rītā tiks traktēta kā kriminālnoziegums, par ko paredzēts sods saskaņā ar likumu.

Gribēdams kaut mazliet nomest smagumu, Nims ieteicās: — Norunāts, Šārlet, tad mēs abi arī, izmantodami situāciju, savējās nepārdosim un nekļūsim bagāti. — Bet neviens nepasmējās.

—  Pieņemu, — piebilda Terēza van Būrena, — ka neviens nav aizmirsis: pēc divām nedēļām būs akcionāru gadskārtējā pilnsapulce. Tur mums būs jāsastopas ar sadusmotiem akcionāriem.

—   Sadusmotiem! — O'Braiens noducināja; viņš no jauna pielaida uguni apdzisušajam cigāram. — Tie trakos, putas šķiezdami, un sapulces savaldīšanai vajadzēs izsaukt policijas vienību.

—   Savaldīšana būs mans darbs, —sacīja Dž. Ēriks Hamfrijs; un tad priekšsēdis pirmoreiz pēc garām stundām pasmaidīja. — Es tikai nezinu, vai man tomēr nevajadzēs uzvilkt ložu necaurlaidīgu vesti.

4.

Pēc Karīnas Slounas vēstules saņemšanas Velna Vārtu apmetnē, Nims divreiz bija parunājis ar viņu pa telefonu. Viņš apsolīja aizbraukt ciemos, tiklīdz varēs.

Vēstuli viņš saņēma tai dienā, kad traģiskais nelaimes gadījums ar Voliju Tolbotu visu sagrieza vērpetē, pēc tam cits pēc cita sanāca dažādi notikumi, un Nimam vajadzēja ieplānoto apciemojumu allaž no jauna atlikt. Vēl joprojām viņš nebija solījumu izpildījis. Tad Karīna viņam to atgādināja — ar jaunu vēstuli.

Patlaban viņš, notvēris mierīgu brīdi, to lasīja, sēdēdams savā darbistabā.

Elegantās gaišzilās vēstuļpapīra lapas augšmalā Karīna bija uzsitusi ar lielajiem burtiem:

BIJU BĒDĪGA, KAD JŪS MAN PASTĀSTĪJĀT PAR NELAIMI, KAS NOTIKUSI AR JUSU DRAUGU, UN KAD VĒLĀK IZLASĪJU AVĪZĒ PAR VIŅA IEVAINOJUMIEM.

Lejāk sekoja vēstules turpinājums nevainojamā rakstā ar zobos turētu irbulīti:

Pastāsti viņam no kādas, kas zina,

Ka sveces galiņš visplīvākais,

Kam liesmiņa tiktikko dzīva,

Ir spožāks, daudz spožāks Par pilnīgu tumsu, Jo dzīvība,

Lai būtu tā kāda vien būdama, Par nebūtību Pārāka ir.

Jā gan! Tie «ja vien» nekad nelaižas vaļā, Tie pielīp kā rēgi, kā apnikušas vēlmes, Kā izpūtes gāze tie smacē. «Ja vien» šitais vai tas Šodien un todien

Būtu citādi noticis, kaut par pirksta platumu citādi,

Ne gluži tanī, bet citā stundā,

Ja nebūtu darīts kas nevajadzīgs

Vai kaut kas vajadzīgs nedarīts palicis!

Tad «varbūt» būtu viss citādi bijis,

Un vēl citādi, un vēl… līdz pat bezgalībai.

Jo «varbūt» un «ja vien» ir tuvi kā brāļi,

Un iznīdējami mūsu prātā tie nebūs nekad.

Pieņemiet tos! Un arī vēl visu citu.

Laikam ilgi Nims nosēdēja pavisam rāms un kluss, lasīdams un pārlasīdams Karīnas vārdus. Pēdīgi viņš atjēdzās, ka zvana telefons, turklāt jau kādu trešo lāgu.

Kad viņš pacēla klausuli, atskanēja sekretāres možā balss:

—   Vai es jūs pamodināju?

—   Zināmā mērā — jā.

—     Misters Londons vēlas jūs satikt, — Vikija sacīja. — Ja esat brīvs, viņš varot ierasties tūliņ.

—   Sakiet, lai tik nāk šurp.

Zilo vēstuļpapīra lapu Nims ielika rakstāmgalda atvilktnē, kur glabāja dažādus personiskos papīrus. Kad pienāks īstais brīdis, viņš to parādīs Volijam Tolbotam. Šī doma viņam atgādināja, ka nav ticies un runājis ar Ardaitu kopš diezgan nepatīkamās saredzēšanās slimnīcā, taču viņš tūdaļ nolēma šo problēmu pagaidām nolikt plauktā.

Nima darbistabas durvis atvērās. — Atnācis misters Londons, — Vikija paziņoja.

—     Nāc iekšā, Harij. — Nims manīja, ka pēdējā laikā Īpašuma aizsardzības nodaļas vadītājs visai bieži ierodas pie viņa, dažkārt kādā ar darbu saistītā jautājumā, tomēr biežāk tāpat vien. Nimam nebija pret to iebildumu. Viņam patika jaunā draudzība, kas veidojās, patika apmainīties domām un uzskatiem.

—  Nupat izlasīju par to dividendu nemaksāšanu, — Londons sacīja apsēzdamies. — Un tad man ienāca prātā, ka tev varbūt patiktu pārmaiņas labad paklausīties kādu labu ziņu.

Paziņojums par dividendu aizturēšanu, ko direktoru padome uzņēma gaužām negribīgi, bija iepriekšējā un arī vēl šai dienā lielākā preses sensācija. Finansiālā pasaule nespēja tam noticēt, un akcionāru protesti vēlās virsū kā viļņi. Ņujorkas un Klusā okeāna piekrastes biržās pēc četru stundu aiztures akciju pārdošanas panikā KS&A akcijas bija nospiestas līdz deviņiem dolāriem gabalā, tātad trīskārt zemāk par vērtību, kāda tām bija pirms paziņojuma.

—   Kas tās par labām vēstīm? — Nims jautāja.

—   Vai atceries operāciju Brāksaidā?

—   Protams.

—   Nupat četrus nodevām tiesai.

Nims atsauca atmiņā notikumus ar skaitītāju munsturēšanu, kuros pats bija todien bijis klāt. — Kurus īsti?

—  To čali, kam tā uzpildes stacija ar mašīnu mazgātavu. Tas bija pirmais un būtu ticis itin viegli cauri, bet viņa advokāts izdarīja muļķību — nolika viņu par liecinieku. Tikko šo sāka pamatīgāk pratināt, tā šis vismaz piecas vai sešas reizes salaida visu grīstē. Nākamais bija tas skunstnieks ar gudrajām ierīcēm, atceries?

—  Jā. — Nims atcerējās nelielo tipveida mājiņu, kur tobrīd neviena nebija mājās, bet kur Londons atstāja slepenus novērotājus. Kā pārbaudītāji bija cerējuši, kaimiņi patiesi viņam pastāstīja par enerģētiķu apciemojumu, un blēdis tika pieķerts brīdī, kad ritināja nost viltus vadu.

—    Vēl bija divi, ko tu netiki redzējis. Tiem piesprieda naudas sodu — piecsimt dolāru katram.

—  Nu, un kā ar dakteri, to, kam aiz skaitītāja vadi stiepās kārtu kārtām?

—  Tam ar uzpātīgo sievu un suni?

—   Nūjā.

—  Mēs līdz tiesai netikām. Tā sievišķe sacīja, ka šiem esot svarīgi draugi, un bija arī. Daži pat no šitās pašas mājas. Un dakteris izraustīja visas aukliņas, arī šeit. Ja arī mēs būtu viņu nodevuši tiesai, mūsu juristi apgalvoja, ka nevarētu pierādīt daktera līdzzināšanu tanī blēdībā. Vismaz man tā pasacīja.

Nims skeptiski piebilda: —Izklausās kā tas vecum vecais stāsts — ir divas taisnības; atkarībā no tā, kas tu esi, un no tā, ko tu pazīsti.

—    Tā mēdz notikt, — Londons piekrita. — To esmu diezgan izredzējies tajos laikos, kad strādāju policijā. Tomēr dakteris nomaksāja visus parādus līdz pēdējam, un mēs ievācām arī krietnu ražu no tiem, kur pierādījumi bija neapgāžami. — Un tad piebilda: — Man ir arī vēl dažas citas jaunas ziņas.

—   Piemēram?

—   Es no laika gala esmu sacījis, ka daudzos zagšanas gadījumos mēs sastopamies ar profesionāļiem, ar cilvēkiem, kas prot labi strādāt un pēc tam noslēpt pēdas tā, ka mūsu apvienības puišiem krietni jānomokās, lai nodarījumu atklātu. Bez tam es nešķīros no domas, ka profesionāļi varbūt strādā grupās, varbūt pat ir apvienoti vienā lielā grupā. Vai tu atceries?

Nims palocīja galvu, pūlēdamies nezaudēt pacietību un ļaudams Harijam Londonam nonākt līdz lietas būtībai viņam raksturīgajā didaktiskajā veidā.

—  Nu, un tagad mums pavērās lodziņš. Mans palīgs Arts Romeo saņēma signālu, ka vienā lielā kantoru celtnē pilsētas centrā notikušas manipulācijas ar strāvas transformatoriem un gāzes sistēmu, kas apsilda visu celtni. Nelikumības notiekot ļoti plašā apmērā. Viņš informāciju pārbaudīja un konstatēja, ka viss atbilst patiesībai. Arts nolīga sētnieku, kas to būšanu uzmana, mēs tam, protams, maksājam. Es tev saku,

Nim — tas notiek milzu apmērā, un nostrādāts ir tik viltīgi, kā vēl nekad nebiju redzējis. Ja nebūtu tā slepenā mājiena, ko Arts saņēma, mēs nemūžam nebūtu tikuši tai lietai uz pēdām.

—   Un kas viņam šo ziņu padeva? — Nims bija ticies ar Artu Romeo. Tas bija kustīgs mazs vīrelis, kas īstenībā pats izskatījās pēc zagļa.

—    Teikšu tev vienu, — Harijs Londons sacīja. — Lūdzams, nekad neuzdod policistiem šādu jautājumu — ne policistam, ne īpašuma aizsardzības darbiniekam. Reizēm tādam slepenam ziņotājam ir zobs uz kādu, reizēm viņš to dara par naudu, taču tiklab vienā, kā otrā gadījumā viņš jāaizsargā. Un aizsargāt nevar, ja viņa vārdu izreklamē. Es Artam nejautāju.

—    Skaidrs, — Nims piekrita. — Bet, ja jums tagad tā nelegālā instalācija ir zināma, kāpēc tad mēs šos vienkārši neņemam ciet?

—   Tāpēc, ka tad mēs gan aizzīmogotu vienu žurku alu, bet vienlaikus noslēgtu sev pieeju nākamajām. Ļauj, lai pastāstu tev, ko esam uzzinājuši.

—   Cerēju, ka to tu darīsi, — Nims sausi noteica.

—   Firmu, kam tas kantoru komplekss pieder, sauc par Zako īpašumiem, — Londons stāstīja. — Firmai pieder arī citi celtņu kompleksi — dzīvokļu mājas, kantori un veikalu telpas, ko tie izīrē lielveikaliem. Un mums šķiet, ka to, ko viņi dara vienā vietā, mēģinās ierīkot vai ir jau ierīkojuši arī pārējās. Tieši ar šo citu vietu izzināšanu patlaban nodarbojas Arts Romeo. Esmu viņu atbrīvojis no visiem citiem pienākumiem.

—   Tu minēji, ka jūs maksājat sētniekam pirmajā kompleksā, lai viņš uzmanītu. Par kojās īsti maksājat?

—   Ja noris tik liela apjoma operācija — ari tad, ja runa ir par zagšanu, allaž gadās vajadzība šo to pārbaudīt vai pielabot.

—   Citiem vārdiem sakot, — Nims pārprasīja, — tas nozīmē: ka tam, kas visu to bāšanu ierīkojis, kādreiz atkal jāparādās?

—    Gluži pareizi. Un, tiklīdz kāds ieradīsies, mūsu sētnieks paziņos. Viņš ir pieredzējis vīrs un redz gandrīz visu, kas notiek. Viņš jau daudz ko ir pastāstījis; viņam nepatīk tie Jaudis, pie kuriem strādā, liekas, tie viņam kaut kā sariebuši. Viņš apgalvo, ka darbu galveno daļu paveikuši četri vīri, kam viss labi noorganizēts; trijos gadījumos tie ieradušies ar divām labi aprīkotām kravas mašīnām. Man tagad nepieciešami šo mašīnu numuri un tuvāks pašu darboņu apraksts.

Nims nodomāja, ka šis pats sētnieks, bez šaubām, ir arī īstais ziņotājs, taču savas aizdomas neizteica. Tikai pajautāja:

—   Pieņemsim, ka tu savāksi visas vajadzīgās liecības un pierādījumus. Un ko tad?

—   Nodosim lietu prokuratūrā un pilsētas policijā. Es tiklab vienā, kā otrā vietā zinu, ar ko jākontaktējas un kas pratīs pietiekami ātri rīkoties. Taču vēl ne. Jo mazāk cilvēku zina, ko esam atklājuši, jo labāk.

—   Nūjā, — Nims piekrita. — Tas izklausās visai cerīgi, taču neaizmirsti divas lietas. Pirmā, brīdini savu Romeo, lai viņš gauži uzmanās. Ja operācija ir tik liela, kā tu saki, tā noteikti var kļūt bīstama. Otra lieta — lūdzu, informē mani par visu, kas tālāk notiks.

īpašuma aizsardzības nodaļas vadītājs plati un jautri pasmaidīja. — Tieši tā, ser!

Nimam jau sāka likties, ka Harijs Londons teju teju nostiepsies taisns militāram salūtam.

5.

Pēc tradīcijas Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības gadskārtējā akcionāru pilnsapulce bija mierīgs, varētu pat sacīt, garlaicīgs notikums. No apvienības vairāk nekā 540 000 akcionāriem parasti sapulcējās apmēram divsimt cilvēku. Lielā masa par sapulci neinteresējās. Šiem vienaldzīgajiem, šķiet, bija tikai viena rūpe — regulāri reizi gada ceturksnī saņemt savas dividendes; un tas līdz šim bija norisējis tikpat nemainīgi, kā četri gadalaiki sekoja cits citam.

Bet nu vairs ne.

Pulksten 12 dienā, divas stundas pirms paredzētā sapulces sākuma, sāka plūst akcionāru straumīte, kas devās uz Sent-

Čārlza viesnīcas balles zāli, kur, paredzot lielāku pieplūdumu, bija sagatavotas aptuveni divtūkstoš sēdvietas. Ceturksni uz vieniem sīkā straumīte izvērtās par platu straumi. Pulksten pusvienos jau varēja runāt par paliem.

Vairāk nekā puse nācēju bija vecāka gadagājuma ļaudis, daži balstījās uz spieķīša, daži uz kruķiem, kāds pusducis ieradās invalīdu ratiņos. Daudzi bija paņēmuši līdzi kafiju termosos, apgādājušies ar sviestmaizēm un gaidīdami ieturēja pusdienas.

Atnācēju noskaņojums bija skaidri saredzams un viegli tulkojams; tas svārstījās starp īgnumu un dusmām. Daļa izturējās pietiekami pieklājīgi pret KS&A darbiniekiem, kas pie ieejas pārbaudīja viņu personību pirms ielaišanas zālē. Citi turpretī, šinī procesā ilgāk aizkavēti, kļuva visai kareivīgi.

Pulksten vienos, tātad stundu pirms sapulces sākuma, visas divtūkstoš sēdvietas bija aizņemtas, atlikušas vairs tikai stāvvietas, bet cilvēku plūsma pat vēl pieauga. Balles zāle bija izvērtusies par īstu Bābeli, skanēja neskaitāmas sarunas un apspriešanās pulciņos, turklāt bieži vien paceltās balsīs. Šad tad atsevišķi vārdi vai teikumu daļas pārskanēja pāri citām balsīm.

—   … iestāstīja, ka tās esot drošas akcijas, tāpēc jau mēs ieguldījām savus ietaupījumus un…

—   … stulba vadība, nejēdz neko…

—… jums jau labi, kas tad jums, es teicu tam puisim, kas nāk nolasīt skaitītāju, bet kā gan lai es dzīvoju, no gaisa, vai?…

—… rēķini ir pietiekami lieli, tad kālabad nemaksāt dividendes tiem, kas…

—   … trekni runči sasēduši valdē, kas šiem par mums…

—   … es tik domāju tā —ja mēs noņemsimies un sēdēsim te, un neiesim projām, kamēr…

—  Ņemtu jel tos nešķīstos pa vienam pakārt, tad redzētu gan, cik drīz šie sāktu pārdomāt…

Dažādības netrūka, variāciju bija pārpārēm, tomēr galvenā tēma skanēja cauri visam: ienaidnieks bija KS&A vadība.

Presei paredzētais galds zāles priekšgalā bija jau pa daļai aizņemts, un divi reportieri apstaigāja publiku, meklēdami saviem materiāliem interesantas vinjetes. Patlaban tika intervēta sirma sieviete gaišzaļā bikšukostīmā. Viņa bija četras dienas ceļojusi no Floridas, braukdama autobusā, «jo ar autobusu iznāk vislētāk, un man vairs nav necik naudas, it īpaši tagad». Viņa stāstīja, kā pirms pieciem gadiem beigusi strādāt par pārdevēju, pārcēlusies uz pensionāru mītni un par pieticīgajiem ietaupījumiem iegādājusies KS&A akcijas. «Man teica, ka tas esot tikpat droši kā bankā. Nu es vairs ienākumu nesaņemu, un man vajadzēs izvākties no pansionāta, taču nezinu, kurp lai eju.» Par braucienu uz Kaliforniju viņa sacīja: «Es nevarēju atļauties braukt šurp, bet nevarēju arī atļauties nebraukt. Man taču vajadzēja uzzināt, kāpēc šitie ļaudis man tā dara pāri.» Kamēr viņa satraukta bēra vārdus, kāds ziņu aģentūras fotogrāfs cītīgi uzņēma izmisumu tuvplānā, lai varētu attēlus rīt izsūtīt pa visu valsti.

Sapulces zālē tika ielaisti vienīgi fotoreportieri, divi televīzijas operatori toties bija ieņēmuši pozīcijas viesnīcas vestibilā un Terēzai van Būrenai sūdzējušies par izraidījumu. Viņa tiem atbildēja:

— Tika nospriests: ja ielaidīsim zālē televīzijas operatorus, gada pilnsapulce tiks pārvērsta par cirku.

Viens no televīzijas operatoriem nomurdēja: — Izskatās gan, ka te cirks jau sācies.

Van Bāreņa pirmā sacēla trauksmi, kad pulksten 12.30 kļuva redzams, ka zālē nepietiek sēdvietu. Steigšus tika sasaukta KS&A un viesnīcas vadības apspriede. Norunāja atvērt vēl vienu zāli, kurā varētu ielaist apmēram pusotra tūkstoša apmeklētāju, bet galvenajā vestibilā iekārtot skaņu translācijas sistēmu. Drīz vien viesnīcas kalpotāju grupa nogādāja krēslus uz jauno zāli.

Taču jaunpienācēji drīz vien sāka protestēt. — Kas vēl nebūs! Man prātā nenāk sēdēt kaut kādā otršķirīgā blakustelpā! — bļaustīgi šķendējās kāda resna sieva ar sarkanu ģīmi. — Esmu akcionāre, man ir tiesības piedalīties gadskārtējā sapulcē, un es tur piedalīšos! — Ar vienu masīvo roku viņa pastūma sāņus pavecu, neliela auguma apsargu, ar otru atāķēja virvi, kas nodalīja pieeju uz galveno zāli, un iesoļoja pārpildītajā balles zālē. Vēl pāris citu paspiedās līdz ar viņu garām apsargam. Sargs nevarīgi paraustīja plecus, tad aizkabināja virvi no jauna un virzīja atkal cilvēkus uz otru zāli.

Kārns vīrietis ar izkāmējušu ģīmi vērsās pie Terēzas van Būrenas. — Tas tak ir smieklīgi. Esmu atlidojis no Ņujorkas, un man ir sapulcei uzdodami jautājumi.

—    Otrā zālē būs mikrofoni, — Terēza viņu mierināja,

—   un visi jautājumi un atbildes būs dzirdami abās zālēs.

Vīrietis nīgri nolūkojās uz baru, kas brieda aizvien lielāks.

—   Tie visi droši vien ir sīkmaņi ar pāris akcijām. Man pieder desmittūkstoš akciju.

Ierunājās kāda balss viņam aiz muguras. — Man, mister, ir divdesmit, un manas tiesības ir akurāt tādas pašas kā jūsējās.

Beidzot izdevās abus pārliecināt, lai iet uz mazāko zāli.

—   Šim bija taisnība par sīkajiem akcionāriem, — van Būrena sacīja Šārletai Anderhilai, kas uz mirkli bija tai piebiedrojusies vestibilā.

Finansu viceprezidente palocīja galvu. — Daudziem, kas te atnākuši, pieder kādas desmit akcijas vai vēl mazāk. Nav daudz tādu, kam būtu vairāk par simtu.

Nupatējo starpgadījumu bija novērojusi arī Nensija Molino no California Examiner. Viņa stāvēja turpat blakus abām runātājām.

—   Vai jās to dzirdējāt? — van Būrena jautāja. — Tas atspēko valodas, ka mēs esam milzīga, monolīta apvienība. Šie paši cilvēki, ko jūs te redzat, ir īstenie saimnieki.

—   Ir jau nu gan jums ari daudzi lieli, ļoti bagāti akcionāri, — mis Molino skeptiski noteica.

—   Ne tik daudz, cik jums šķiet, — piebilda Šārleta Anderhila. — Vairāk nekā piecdesmit procentu māsu akcionāru ir sīki investori ar simt vai vēl mazāk akcijām. Mūsu vislielākais akcionārs ir kāds trests, kas iegādājies akcijas saviem darbiniekiem. Tam pieder astoņi procenti no visām akcijām. Un tā ir gandrīz visos lielajos komunālo pakalpojumu uzņēmumos.

Šķita, ka paskaidrojums žurnālisti nav pārsteidzis vai ietekmējis.

—  Neesmu jūs redzējusi, Nensij, — sacīja Terēza van Bāreņa, — kopš tās reizes, kad uzrakstījāt to pretīgo,

negodīgo rakstu par Nimu Goldmenu. Vai jums tiesām to vajadzēja darīt? Nims ir iāga puisis un nopietns darba darītājs.

Nensija Molino viegli pasmaidīja un šķietami pārsteigta noteica: — Ak jums nepatika? Manam redaktoram traki patika. — Pārlaidusi skatienu viesnīcas vestibilam, viņa nesatricināmā mierā piebilda: — Liekas, ka Kalifornijas Strāvai un Apgaismei nav pa spēkam jelko izdarīt pareizi. Šeit ir daudz cilvēku, kas ir tikpat nelaimīgi par savām elektrības patēriņa lēsēm, kā par dividendēm.

Van Bāreņa sekoja žurnālistes skatienam, kas kavējās pie neliela cilvēku pulciņa; tie drāzmējās ap galdu, pie kura varēja kārtot maksājumus. Zinot, ka daudzi akcionāri ir arī KS&A klienti, gadskārtējā sapulcē allaž tika noorganizēti šādi pakalpojumu galdi, lai uz vietas varētu nokārtot maksu par elektrību un gāzi. Pie galda trīs kantoristi pūlējās nomierināt tos, kas sūdzējās. Visu laiku pie galda stāvēja gara rinda. Kāda sievietes balss ķildīgi sauca: — Man vienalga, ko jūs stāstāt, šitais rēķins nevar būt pareizs. Es dzīvoju viena pati un netērēju šogad vairāk eleķtrības kā pirms diviem gadiem, bet te ierakstīts divtik daudz. — Darbinieks pārbaudīja rēķinu kompjūterā un izskaidroja klientei aprēķinu visos sīkumos. Taču sievieti tas nepārliecināja.

—  Dažkārt, — van Bāreņa sacīja Nensijai Molino, — cilvēki vienlaikus vēlas zemāku maksu par patēriņu un lielākas dividendes. Gaužām grūti tiem ieskaidrot, ka abus dabūt nav iespējams.

Žurnāliste, neko neatbildējusi, aizgāja.

Pulksten 1.40, tātad divdesmit minūtes pirms sapulces sākuma, arī otrā zālē bija vairs vienīgi stāvvietas, bet ļaudis vēl aizvien nāca klāt.

—   Es esmu baigi uztraucies, — Harijs Londons atzinās Nimam Goldmenam. Viņi abi stāvēja vidū starp abām zālēm, un troksnis bija tāds, ka gandrīz nebija iespējams vienam otru sadzirdēt.

Londons un daži viņa darbinieki bija pieaicināti, ja ievajadzētos papildināt KS&A regulāro apsardzi. Nimu tikai pirms maza brītiņa Ēriks Hamfrijs bija atsūtījis šurp, lai tas pavēro un novērtē stāvokli un pasaka savas domas.

Priekšsēdim, kas parasti pirms gada sapulces sākuma mēdza brīvi rosīties akcionāru vidū, apsardzes priekšnieks bija devis padomu šodien labāk to nedarīt, jo vispārējais noskaņojums bija diezgan naidīgs. Patlaban Ilamfrijs kopā ar direktoriem un citiem svarīgākajiem vadošajiem darbiniekiem atradās slēgtā telpā aiz kulisēm un tikai pulksten divos, sapulcei sākoties, gatavojās iziet uz balles zāles estrādes.

— Es uztraucos un raizējos tāpēc, — Londons atkārtoja, — ka domāju — nepagūsim novadīt sapulci līdz galam, kad sāksies varmācības. Vai esi izgājis ārā paskatīties?

Nims papurināja galvu, bet tad, kad Londons pamāja, izgāja tam līdzi viesnīcas ārējā foajē un pēc tam uz ielas. Viņi izgāja pa sāndurvīm un apgāja līdz ēkas galvenajai ieejai.

Sentčārlza viesnīcai bija plaša piebrauktuve, kas normālos apstākļos labi kalpoja ar viesnīcu saistītajai satiksmei — taksometriem, privātām mašīnām un autobusiem. Taču tagad jebkāda satiksme bija nosprostota — brīvajā laukumā pulcējās pāris simt demonstrantu, kas klaigādami vēcināja plakātus un lozungus. Pilsētas policijas kārtībnieki turēja brīvu šauru eju kājāmgājējiem, kā arī atturēja demonstrantus no tālākas izlaušanās uz priekšu.

Televīzijas operatori un reportieri, kam bija liegta tieša piedalīšanās akcionāru sapulcē, bija iznākuši laukā, lai nofilmētu akciju uz ielas.

Augstāk paceltajos plakātos bija lasāms:

Strāvu un gaismu

nodot

tautai *

Tauta pieprasa zemāku maksu

par elektrību un gāzi *

Nāvi kapitālistu monstram

KS&A *

Peļņa pienākas tautai

KS&A akcionāri vēl joprojām plāda uz viesnīcu, gāja cauri šaurajam policijas kordonam un niknām acīm lasīja lozungus. Viens sīks, vienkārši ģērbts vīriņš ar dzirdes pastiprinātāju ausīs apstājās un sirdīgi uzbrēca demonstrantiem. — Es esmu «tauta» tāpat kā jās un esmu sūri grūti strādājis visu mūžu, lai nopirktu akcijas…

Bāls, briļļains jauneklis Stenfordas universitātes sporta kreklā ķērca: — Vācies ratā, negausīgais kapitālisti

Kāda cita akcionāre šaurajā ejā — jauna, izskatīga sieviete — atsaucās: — Varbūt ja kāds no jums cītīgāk pastrādātu un kādu nieku iekrātu…

Viņu pārkliedza koris: — Pie velna visus peļņas kārotājus! — un: — Elektrība pieder tautai!

Sieviete pagriezās pret bļāvējiem un pacēla dūri. — Paklausieties, plenči! Es neesmu peļņas kārotāja. Esmu strādniece, strādāju arodbiedrībā, un…

—     Spekulante! — … — Kapitāliste, asinssūcēja… — Viens plakāts novējoja pavisam tuvu sievietei virs galvas. Policijas seržants piegāja um atvirzīja to nostāk, bet sievieti un večuku ar dzirdes aparātu ausīs stumšus iestūma viesnīcā. Pūlis tos pavadīja ar lamām un ķērcieniem. Demonstranti vēl lauzās uz priekšu, taču policists tos novaldīja.

Televīzijas ļaudīm tagad ārā bija pievienojušies arī citu saziņas līdzekļu reportieri, viņu vidū Nims redzēja arī Nensiju Molino. Taču viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos ar to sastapties.

—   Vai redzi, — Harijs Londons klusām norādīja, — tur pāri pretī savu draugu Deiviju Bērdsongu, kas visu šito diriģē?

—   Draugs viņš man nav, — Nims atteica, — bet redzēt es viņu redzu gan.

Lielais, druknais Deivija Bērdsonga augums un bārdainais ģīmis ar parasto plato smaidu rēgojās demonstrantu pūļa viņgalā ar portatīvu radioraidītāju rokā. Patlaban viņš to pacēla pie mutes.

—   Jādomā, ka viņš sarunājas ar kādu, kas atrodas viesnīcā, — Londons sacīja. — Viņš jau divreiz bija tur iegājis. Es pārbaudīju, ka viņam pieder viena akcija.

—   Ar vienu akciju pietiek, — Nims noteica, — tā dod tiesības piedalīties gadskārtējā sapulcē.

—   Zinu. Un droši vien vairākiem citiem no viņa bara arī ir pa kādai akcijai. Viņi, jādomā, ir kaut ko izplānojuši. Esmu gandrīz pārliecināts, ka tā ir.

Nims un Londons neviena nemanīti atgriezās atpakaļ viesnīcā. Arā demonstranti sāka trokšņot aizvien skaļāk.

Nelielā privātā sanāksmju istabā labu gabala pa gaiteni aiz balles zāles nemierīgi šurp un turp soļoja Dž. Ēriks Hamfrijs, atkārtodams runu, ko ļoti drīz vajadzēs teikt sapulcē. Pēdējās trijās dienās vairāk nekā desmit uzmetumi bija uz mašīnas rakstīti un pārrakstīti; pēdējo variantu viņš bija saņēmis vēl tikai pirms stundas. Pat tagad, staigādams un klusām veidodams vārdus un pāršķirdams lapas, viņš šad tad apstājās un ar zīmuli kaut ko palaboja.

Aiz cieņas pret priekšsēža dziļo koncentrāciju pārējie klātesošie — Šārleta Anderhila, Oskars O'Braiens, Stjuarts īno, Rejs Paulsens un kāds pusducis direktoru — bija pārtraukuši jebkādas sarunas, pāris direktoru portatīvā bārā jauca dzērienus.

Kad pavērās durvis no gaiteņa, visu galvas pagriezās uz to pusi. Tur parādījās apsargs un tam aiz muguras Nims, kas ienāca un aizvēra durvis.

Hamfrijs nolika lapas ar runu uz galda. — Nu, kā?

—    Arā plosās mežonīgs pālis. — Nims īsi un precīzi aprakstīja savus novērojumus balles zālē, papildtelpā un ārpusē pie viesnīcas.

Viens no direktoriem nervozi iejautājās: — Vai nebūtu kāda iespēja sapulci atlikt?

Oskars O'Braiens enerģiski papurināja galvu. — Par to nevar būt ne runas.-Sapulce ir likumīgi pieteikta. Tai jānotiek.

—   Turklāt, — Nims piebilda, —ja mēs pieļautu kaut ko tādu, tad izceltos īsts dumpis.

—Tas varbūt izcelsies tik un tā, — tas pats direktors noteica.

Priekšsēdis aizgāja pāri istabai pie bāra un ielēja sev glāzē gāzēto ūdeni, vēlēdamies, kaut varētu piešaut klāt viskiju, bet juta pienākumu ievērot pats savus noteikumus, ka darba laikā alkohols nav lietojams.

—   Mēs taču jau priekšlaikus zinājām, ka tas sagaidāms, tāpēc nav jēgas runāt par kaut kādu atlikšanu vai novilcināšanu. Mums gluži vienkārši jāmēģina rīkoties tik labi, cik iespējams. — Maziem malciņiem dzerdams dzirkstošo ūdeni, viņš turpināja: — Tiem cilvēkiem, kas zālē gaida, ir tiesības dusmoties uz mums — tiklab uz mums, kā par savām dividendēm. Ko gan jūs varat sacīt cilvēkiem, kas ieguldījuši savu naudu uzņēmumā, ko uzskatīja par drošu, bet tagad jūt, ka tas nepavisam nav drošs?

—    Jūs varat mēģināt viņiem teikt patiesību, — Šārleta Anderhila iekrita vidū, satraukumā pietvīkusi. — Patiesību, ka šinī valstī nav nevienas vietas, kur taupīgs darba cilvēks var ieguldīt savu sūri nopelnīto naudu un justies drošs, ka tā nezaudēs vērtību. Nekādā ziņā ne tādos uzņēmumos, kāds ir mūsējais, nedz arī vērtspapīros vai ķīlu zīmēs, kur procenti nespēj turēties solī ar valdības izprovocēto inflāciju. Nekas nav drošs, kopš tie šarlatāni un blēži Vašingtonā ir devalvējuši dolāru un vēl joprojām turpina to darīt, ar idiotisku ņirgu ģīmī dzīdami mūs postā. Mūsu nevērtīgajai valūtai nav cita seguma kā vienīgi politikāņu tukšie solījumi. Mūsu finansu institūcijas grūst. Banku nodrošinājumi ir tikai fasāde. Sociālā apdrošināšana — nekas vairāk kā bankrotējis māns; ja tas būtu privāts uzņēmums, visus tā uzņēmējus sabāztu cietumā. Un labas, godīgas apvienības kā mūsējā tiek piespiestas pie sienas, varmācīgi tām liekot darīt to, ko mēs tagad darām, pārvēršot mūs par vainīgiem bez vainas.

Atskanēja piekrītoša murdoņa, daži aplaudēja, un priekšsēdis sausi noteica: — Šārlet, varbūt to runu manā vietā varētu teikt jūs. — Taču tūliņ domīgi piebilda: — Protams, ik vārds, ko jūs teicāt, ir patiesība. Tikai diemžēl vairums pilsoņu nav izauguši, lai uzklausītu un pieņemtu patiesību, vēl nav izauguši.

—   Intereses labad, Šārlet, — iejautājās Rejs Paulsens. — Kur jūs glabājat savus ietaupījumus?

—   Šveicē, — finansu viceprezidente atcirta, — vienā no tām nedaudzajām valstīm, kur vēl saglabājies normāls finansu stāvoklis, un Bahamu salās — zelta monētās un Šveices frankos, vienīgajā godīgajā valūtā, kāda pasaulē sastopama. Ja vēl neesat to izdarījis, tad iesaku nekavēties.

Nims palūkojās rokaspulkstenī, tad piegāja un atvēra durvis. — Atlikusi vairs tikai minūte līdz sākumam. Jāiet.

—Tagad es zinu, — sacīja Ēriks Ilamfrijs, iedams visiem pa priekšu ārā, — kā jutās kristieši, kad arēnā satikās ar lauvām.

Augstākās amatpersonas un direktori aši sadalījās pa estrādi. Priekšsēdis tādaļ devās uz runātāja katedru, pārējie — uz krēslu rindu skatuves labajā pusē. Kamēr viņi iekārtojās, balsu murdoņa balles zālē uz īsu brītiņu pieklusa. Tad kaut kur pirmajās rindās vairākas balsis dažādās vietās iesaucās: «Bā!» Šo saucienu tādaļ pārtvēra visa zāle, un sākās tāda kakofonija, ka ausis krita ciet. Dž. Ēriks Hamfrijs pacietīgi stāvēja tribīnē un gaidīja, līdz protesta koris aprims. Kad tas cik necik pieklusa, viņš paliecās tuvāk mikrofonam.

—    Dāmas un kungi, mana uzruna, sapulci atklājot, būs īsa. Es zinu, ka daudzi no jums vēlēsies uzdot jautājumus…

Viņa turpmākie vārdi noslāpa rēkoņā, kas sacēlās no jauna. Varēja dzirdēt atsevišķus saucienus: «Pareizi trāpīts!» … «Mēs jautāsim tūliņ!» … «Nav ko ķēpāties ar tukšu muldēšanu» … «Labāk sāc uzreiz ar dividendēm!»

Kad Hamfrija balss atkal pārspēja apkārtējo troksni, viņš mēģināja pārņemt vadību. — Es, protams, runāšu par dividendēm, taču pirms tam vēl ir daži apspriežami jautājumi…

—  Priekšsēža kungs, priekšsēža kungs — man ir procedūras jautājums!

Atskaņošanas sistēmā atkal iebaurojās nezināma, nenotverama balss. Taču vienlaikus uz priekšsēža katedras iedegās sarkana gaismiņa, kas liecināja, ka tiek lietots mikrofons blakuszālē.

Hamfrijs skaļi ierunājās savā mikrofonā: — Ko jūs vēlaties jautāt par procedūru?

—  Es protestēju, priekšsēža kungs, pret tādu izturēšanos…

Hamfrijs viņu pārtrauca: — Vispirms, lūdzu, nosauciet

savu vārdu.

—   Mans vārds ir Homērs F. Ingersols. Esmu advokāts. Man pieder trīssimt, manam klientam — divsimt akciju.

—   Un kāds būtu jūsu procedūras jautājums, mister Ingersol?

—     Es jau sāku par to runāt, priekšsēža kungs. Es iebilstu pret to, ka šī sapulce sagatavota nevīžīgi, neievērojot vienlīdzības principu, jo tiklab es, kā daudzi citi sapulces dalībnieki ir pazemoti tiesībās, kā otrās šķiras pilsoņi atstumti palīgtelpā, tā ka nevaram piedienīgi piedalīties…

—   Bet jūs taču piedalāties, mister Ingersol. Man ļoti žēl, ka negaidīti lielais dalībnieku pieplūdums šodien…

—   Esmu pieskāries procedūras jautājumam, priekšsēža kungs, un vēl neesmu pabeidzis.

Kad atkal sāka uzdarboties «bū!» saucējs, Hamfrijs rezignēti noteica: — Labi, pabeidziet, kas jums sakāms par procedūru, tikai, lūdzu, ātri.

—  Jums tas, priekšsēža kungs, varbūt nav zināms, bet arī šī otrā zāle ir bāztin piebāzta, un ārā vēl stāv daudzi akcionāri, kas netiek iekšā ne vienā, ne otrā zālē. Es runāju viņu vārdā, jo viņiem tiek laupītas likumīgās tiesības.

—  Nē, — Hamfrijs atzinās. — Tas man nav zināms. Man tā visa no sirds žēl, un es atzīstu, ka neesam pietiekami labi sapulcei sagatavojušies.

Balles zālē kāda sieviete pielēca kājās un sauca. — Jums visiem jāiet no šitā darba projām! Jūs taču pat nejēdzat noorganizēt kārtējo gada pilnsapulci.

Citas balsis tūdaļ atsaucās: — Jā — prom! Vairāk nekā — prom!

Ēriks Hamfrijs saknieba lūpas; vienu mirkli izskatījās, ka viņš kļūst nervozs, kas viņam nepavisam nebija raksturīgi. Bet tad, kaut ar skaidri saredzamām grūtībām, viņš apvaldījās un mēģināja vēlreiz: — Mūsu šāsdienas tikšanās, kā daudzi no jums zina, ir tāda, kurai nav precedenta.

Griezīga balss viņu pārtrauca: — Tāpat kā mūsu dividendu nolaupīšanai!

—   Varu vienīgi jums pateikt — gribēju par to runāt vēlāk, bet sacīšu tūliņ — šoreizējā dividendu izmaksas aizture bija lēmums, ko tiklab es, kā arī pārējie direktori pieņēma ar dziļu nepatiku …

Atkal tā pati balss: — Vai tu pats no savas treknās algas arī kādu daļu nošņāpi?

—   … turklāt skaidri apzinoties, — Hamfrijs neatlaidīgi turējās, — tās neērtības, pareizāk teikt, tos smagumus, kas…

Vienlaikus norisa vairāki notikumi.

Liels, mīksts tomāts, nemaldīgi tēmēts, trāpīja priekšsēdim tieši sejā. Tas sašķīda un slapjā juceklī tecēja pār seju un krekla krātežu.

Tas bija it kā signāls, jo tūdaļ uz skatuvi un runātāja podiju aizlidoja vēl vairāki tomāti un olas. Daudzi balles zālē sēdošie pietrūkās kājās; pagadījās pa kādam smējējam, tomēr vairums, raudzīdamies apkārt, šķita iztrūcināti un likās notiekošo nosodām. Tai pašā laikā ārpusē aiz durvīm sākās jauns tracis, balsis kļuva aizvien skaļākas.

Nims stāvēja apmēram balles zāles vidū, uz kurieni bija devies, kad vadošo darbinieku grupa sakāpa uz skatuves. Viņš lūkojās apkārt, meklēdams «apšaudes» izcelsmes vietu un sagatavojies iejaukties, ja to atradīs. Jau pašos pirmajos mirkļos viņš pamanīja Deiviju Bērdsongu. Gluži tāpat kā pirmāk, tam rokā bija mazā raidstacija, un viņš runāja; Nims domāja, ka Bērdsongs izdala rīkojumus. Lai kā Nims pūlējās izlauzties līdz Bērdsongam, tas nebija iespējams. Pa šo laiku visa balles zāle bija pārvērtusies pilnīgā ņudzeklī.

Gluži negaidot Nims piepeši atradās vaigu vaigā ar Nensiju Molino. Vienu mirkli pat likās, ka viņa apmulst.

Nims bija pārskaities līdz baltkvēlei. — Jums šitais, liekas, patīk, nu jūs atkal varēsiet izrakstīties savā indīgajā manierē, cik tīk.

—   Es turos vienīgi pie faktiem, Goldmen, — misis Molino, atguvusi pašapziņu, smaidot atteica. — Es rakstu ar iztirzājumu, kur man tas šķiet vajadzīgs.

—  Diezgan vienpusīgā iztirzājumā! — Viņš impulsīvi norādīja pāri zālei uz Deiviju Bērdsongu un radio, ko tas turēja rokā. — Kālab negribat iztirzāt viņu?

—   Miniet man vienu saprātīgu pamatojumu, kādēļ man tas būtu jādara.

—   Man šķiet, ka viņš ir tas, kas šeit ceļ nemieru.

—   Vai jūs zināt, ka tā ir?

—   Nē, — Nims atzinās.

—  Nu tad paklausieties, ko es teikšu jums. Neatkarīgi no tā, vai viņš piepalīdz vai ne, šie nemieri notiek tāpēc, ka ļoti daudz cilvēku ir pārliecināti par Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības nepareizo vadīšanas stilu. Tā netiek vadīta tā, kā vajadzētu. Vai tiešām jūs nekad nespēsiet paskatīties acīs īstenībai?

Uzmetusi Nimam nicinošu skatienu, Nensija Molino aizgāja.

Troksnis āra aizvien pieņēmās spēkā, un jucekli balles zālē vēl pakuplināja jaunpienācēji, kas spiedās iekšā. Tiem aiz muguras drūzmējās vēl vairāk cilvēku, dažiem rokās plakāti ar saukļiem pret KS&A.

Tikai vēlāk noskaidrojās, kas bija noticis, proti, daži no tiem akcionāriem, kas nebija iekļuvuši nevienā no zālēm, bija sakūdījuši citus piebiedroties un ielauzties balles zālē ar varu. Kopā sametušies, tie nostūma malā ne pārāk nocietinātos šķēršļus un ar savu masu pārmāca apsardzes ļaudis un pārējos KS&A darbiniekus.

Precīzi tai pašā laikā demonstrantu pūlis viesnīcas priekšā bija meties policistu ķēdē un šoreiz to pārrāvis. Demonstranti gāzās iekšā viesnīcā, devās taisnā ceļā uz balles zāli, izveidojot palīgspēkus kaujinieciskajiem akcionāriem.

Kā jau Nimam bija licies, kaut arī trūka pierādījuma, Deivijs Bērdsongs tiešām bija «diriģējis» visus notikumus, sākot ar pirmo tomātu un turpinot ar rīkojumiem pa radio. Tāpat kā sarīkojot demonstrāciju viesnīcas priekšā, s&gt iefiltrējās akcionāru sapulcē: vienkārši un likumīgi, kāds ducis kustības dalībnieku, ieskaitot Bērdsongu, bija jau pirms vairākiem mēnešiem nopirkuši pa kādai KS&A akcijai.

Turpmākajā troksnī tikai pavisam nedaudzi klātesošie dzirdēja Dž. Ērika Ilamfrija paziņojumu pa mikrofonu: — Sapulce tiek pārtraukta. Darbu atjaunos apmēram pēc pusstundas.

6.

Karīna savā dzīvojamā istabā apveltīja Nimu ar to pašu starojošo smaidu, kādu viņš atcerējās no iepriekšējās tikšanās. Tad viņa līdzjūtīgi sacīja:

— Zinu, ka šī nedēļa jums bija grūta. Lasīju par jūsu apvienības pilnsapulci un kādu daļu no tās redzēju arī televīzijā.

Nims instinktīvi saviebās. Televīzijas materiāls balstījās galvenokārt uz sadursmju ainām, ignorējot oficiāli pieslēgtās piecas darba stundas ar jautājumiem, diskusijām un pieņemto rezolūciju, īsi sakot, ar visu, kas sekoja pēc pusstundu ilgā pārtraukuma. (Spriežot pavisam godīgi, Nims atzina, ka telekamerām bija iespēja visu uzfilmēt vienīgi pēc notikuma. Viņaprāt, būtu bijis labāk televīziju ielaist zālē.) Pusstundu ilgajā pārtraukumā kārtība tika atjaunota, pēc tam mierīgi turpinājās lietišķas sapulces gaita. Beigās nekas nebija mainījies, vienīgi visi sapulces dalībnieki bija noguruši, tomēr atklāti bija pateikts daudz kas tāds, ko vajadzēja pateikt. Nimam par lielu pārsteigumu, nākamajā dienā vissaprātīgākais un nosvērtākais notikuma vērtējums bija lasāms California Examiner Nensijas Molino slejā.

—  Ja jums nav iebildumu, — Nims sacīja Karīnai, — man uz brīdi gribētos mūsu gadskārtējo cirku pilnīgi izdzēst no prāta.

—   Uzskatiet to par izdzēstu, Nimrod. Kas tā par pilnsapulci? Neesmu nekā par tādu dzirdējusi.

Viņš pasmējās un tad sacīja: — Man ļoti patika jūsu dzeja. Vai esat kaut ko publicējusi?

Viņa papurināja galvu, un tas Nimam atgādināja, redzot viņu sēžam braucamkrēslā, ka galva ir vienīgā ķermeņa daļa, ko viņa spēj pakustināt.

Šodien viņš bija ieradies daļēji tādēļ, ka vēlējās kaut uz brīdi atbrīvoties no trakās jezgas, kas norisa apvienībā. Taču viņš arī ļoti vēlējās sastapt Karīnu Slounu, un tagad Karīnas burvība un izcilais daiļums viņu savaldzināja no jauna. Viss bija gluži tā, kā saglabājies atmiņā: mirdzošie gaišie mati līdz pleciem, ideāli samērīgā seja un tīrā, vizmojošā āda.

Pēkšņi Nimu pārņēma dīvaina nojausma, vai tikai viņš nesāk iemīlēties. Ja tā, tad viss notiktu savādāk nekā citkārt, viņš nodomāja. Cik daudz reižu viņš bija baudījis seksu bez mīlestības. Bet ar Karīnu būtu otrādi — tā būtu mīlestība bez seksa.

—  Es tos dzejoļus rakstu tīrā prieka pēc, — Karīna atteica. — Pirms jūsu ienākšanas es darbojos ar runu.

Nims jau bija ievērojis rakstāmmašīnu viņai aiz muguras. Mašīnā bija pusaprakstīta lapa. Blakus uz galda viņš redzēja vēl dažas lapas.

—   Ap runu? Kas to runu teiks?

—   Tā domāta juristu sanāksmei. Pavalsts juristu grupa patlaban izstrādā ziņojumu par likumiem, kas skar nespējniekus, tiklab dažādās māsu pavalstīs, kā arī citās zemēs. Daži likumi ir lietderīgi, daži ne. Es patlaban tos pētu.

—   Jūs gribat mācīt juristiem likumus?

—   Kālab ne? Juristi parasti iekūņojas teorijā. Tiem vajadzīgs kāds, kas pasaka, kā viņu likumi un noteikumi praktiski darbojas dzīvē. Tāpēc viņi ir palāguši manu palīdzību. Esmu to darījusi arī agrāk. Galvenokārt es runāju par daļēji vai pilnīgi paralizētiem cilvēkiem; palīdzu noskaidrot pārpratumus.

—   Piemēram, kādus pārpratumus?

Kamēr viņi sarunājās, otrā telpā bija dzirdami dažādi virtuves darba trokšņi. Kad Nims no rīta bija piezvanījis, Karīna viņu ielādza pusdienās. Tagad Džosija, tā pati izpalīdze, ko Nims bija saticis pirmoreiz, darbojās, sagatavodama maltīti.

—   Pirms atbildu uz jāsu jautājumu, man jāteic, ka nogurusi labā kāja, — Karīna sacīja. — Vai jās man to noliksiet ērtāk?

Nims piecēlās un nedroši tuvojās braucamkrēslam. Karīnas labā kāja bija pārlikta pār kreiso.

—   Lādzu, tikai pārcelict tās otrādi. Kreiso pāri labajai, — Karīna lietišķi izrīkoja; Nims pieliecās un negaidīti atklāja, ka neilona zeķēs ietērptās kājas ir slaidas un glītas. Turklāt tās bija siltas un pieskārienam tīkamas.

—    Paldies, — Karīna noteica. — Jums ir maigas rokas. — Ieraudzījusi Nima pārsteigumu, viņa noteica: — Šis, piemēram, ir viens no pārpratumiem.

—   Kā tā?

—    Pieņēmums, ka visiem paralizētiem cilvēkiem laupīta jušanas spēja. Ir taisnība, ka daži tiešām vairs neko nesajūt, bet tie, kas pārcietuši poliomielītu, kā, piemēram, es, ir saglabājuši spēju sajust fizisku iedarbību. Tātad — kaut arī nespēju locekļus kustināt, man tomēr piemīt spēja fiziski sajust visu to, ko sajūt vesels cilvēks. Tāpēc man rodas, piemēram, nepatīkama sajūta kājā — kāja «notirpst», un tādēļ jāpamaina tās stāvoklis — ar cita — kā pašreiz — jāsu palīdzību.

—    Jums taisnība, — Nims piekrita. — Man šķiet, es neapzināti kaut ko tamlīdzīgu iedomājos.

—    Zinu. — Viņa draiski pasmaidīja. — Bet es patiesi sajutu jūsu rokas pie kājas, un, ja vēlaties zināt, man tas ļoti patika.

Nimam piepeši iešāvās prātā visai satriecoša doma, ko viņš tūdaļ padzina un sacīja: — Pastāstiet man par citiem pārpratumiem.

—    Nu, piemēram, ka kvadriplegus nevajagot uzaicināt runāt par sevi un savu nelaimi. Jūs pabrīnītos, ja uzzinātu, cik daudzi cilvēki apmulst, nonākot kontaktā ar mums, daži pat no visas tiesas nobīstas.

—   Vai tā gadās bieži?

—  Pastāvīgi. Pagājušajā nedēļā māsa Sintija mani aizveda uz restorānu pusdienās. Pienāca viesmīlis, pierakstīja Sintijas pasūtījumu un tad, uz mani nepaskatījies, jautāja: «Un ko atnest viņai7» Sintija, mīļā dvēsele, atjautāja: «Kālab jūs nepavaicājat viņai pašai?» Taču arī tad, kad es nodevu savu pasūtījumu, viesmīlis uz mani tieši nepaskatījās.

Nims brītiņu klusēja, tad pasniedzās, saņēma Karīnas roku un paturēja to savējā. — Man ir kauns mūsu visu labad.

—  Nekaunieties. Jūs, Nimrod, viens pats izpērkat daudzu citu ļaužu vainu.

Atlaizdams vaļā tās roku, viņš sacīja: — Kad viņreiz te biju, jūs nedaudz ierunājāties par saviem tuviniekiem.

—    Šodien man nevajadzēs to darīt, jo jūs tos satiksiet, vismaz manus vecākus. Ceru, ka jums tas nebūs nepatīkami, bet viņi tūdaļ pēc pusdienām ieradīsies. Mātei šodien brīvdiena, bet tēvs strādā tepat netālu savā sanitārtehniķa darbnīcā.

Karīna paskaidroja, ka vecāki pamatā esot austrieši un pusaudžu vecumā trīsdesmitajos gados atvesti uz Savienotajām Valstīm, jo Eiropā sākuši sabiezēt drūmi mākoņi. Kalifornijā viņi bija iepazinušies un apprecējušies. Viņiem piedzimušas divas meitas — Sintija un Karīna. Tēva dzimtais uzvārds bija Slonhauzers, kas naturalizējoties angliskots par Slounu. Karīna un Sintija neko nezināja par savu austriešu cilmi, bet tika audzinātas kā visi amerikāņu bērni.

—   Sintija tātad ir vecāka par jums?

—   Trīs gadus vecāka un ļoti skaista. Mana lielā māsa. Man gribētos drīzumā jās ar viņu iepazīstināt.

Trokšņi virtuvē apklusa, un parādījās Džosija, kas ieripināja istabā apkrautus tējas ratiņus. Viņa veikli uzstatīja Nimam priekšā mazu saliekamu galdiņu un iestiprināja plātni Karīnas braucamkrēslā. Pēc tam salika viņam priekšā ēdienu no tējas ratiņiem — aukstu lasi un salātus, siltu frančumaizi. Džosija piepildīja arī vīna glāzes — ar vēsinātu Lois Mārtiņi Pinot Chardonnay.

—   Katru dienu es vīnu nevaru atļauties, — Karīna sacīja. — Bet Šī ir īpaša diena, jo jūs esat atgriezies.

Džosija viņai jautāja: — Vai man tevi pabarot vai varbūt to izdarīs misters Goldmens?

—   Nimrod, — Karīna jautāja, — vai jūs būtu ar mieru?

—   Jā, — viņš atbildēja, — bet, tiklīdz es darīšu kaut ko aplam, aizrādiet man to.

—   Īstenībā tur nekā sarežģīta nav. Kad es atvēršu muti, sastumiet tur iekšā kaut ko ēdamu. Jums būs divreiz vairāk darba, nekā pašam ēdot.

Uzmetusi Karīnai skatienu un zinoši pavīpsnājusi, Džosija aizgāja atpakaļ uz virtuvi.

—   Nu redzat, — Karīna sacīja, kamēr maltīte turpinājās un viņa iebaudīja mazu malciņu vīna. — Jums izdodas ļoti labi. Vai jūs, lūdzu, nenoslaucītu man lūpas? — Tā pastiepa viņam pretī seju, un viņš salvetē noslaucīja tai lūpas.

Turpinādams barot Karīnu, viņš nodomāja, ka Šī kopējā darbošanās rada tādu tuvības sajūtu, kādu viņš nekad nebija pārdzīvojis. Tai piemita gandrīz kaut kas erotisks.

Kad maltīte tuvojās beigām un kopības sajūtu piedevām bija pastiprinājis vīns, Karīna sacīja:

—  Esmu jums tik daudz stāstījusi par sevi. Tagad pastāstiet jās kaut ko par savu dzīvi.

Viņš sāka visai nevērīgi, pastāstīdams šo to par saviem vecākiem, zēna gadiem, par apprecēšanos ar Ruti, par saviem bērniem — Leu un Bendžiju. Tad, Karīnas jautājumu uzjundīts, viņš ieminējās par šaubām, kas pēdējā laikā nomāca — par savu reliģisko mantojumu, apcerēja, vai bērni to turpinās, par savas dzīves tālākajiem mērķiem, par savas laulības nākotni — ja tāda vispār paredzama.

—    Tā — pietiek, — viņš pēdīgi noteica. — Neesmu atnācis šurp, lai jūs garlaikotu.

Karīna smaidīdama papurināja galvu. — Nedomāju, ka tas jums kādreiz varētu izdoties, Nimrod. Jūs esat sarežģīts cilvēks, un sarežģītie cilvēki ir visinteresantākie. Bez tam jūs man patīkat vairāk, nekā man sen kāds cilvēks paticis.

—    Man ir tieši tāda pati sajūta attiecībā pret jums, — Nims atteica.

Karīnai sejā iesitās viegls sārtums. — Nimrod, vai jūs vēlētos mani noskūpstīt?

Piecēlies un paspēris pāris soļu, kas viņus šķīra, viņš klusu atbildēja: — Man ļoti to gribētos.

Viņas lāpas bija siltas un kairas. Skūpsts ieilga. Ne vienam, ne otram negribējās to pārtraukt. Nims pastiepa rokas, lai pievilktu Karīnu tuvāk klāt, kad spalgi ieskanējās zvans, varēja dzirdēt atveramies ārdurvis, ieskanējās balsis — Džosijas un vēl divas citas. Viņš pakāpās atpakaļ.

Karīna klusu pačukstēja: — Sasodīts! Cik traki nelaikā! — Tad uzsauca: — Nāciet iekšā! — Un jau minūti vēlāk bilda: — Nimrod, iepazīstieties ar maniem vecākiem.

Pavecs, cienīga izskata vīrs kupliem, cirtainiem, sirmojošiem matiem un vēja ārdētu seju pastiepa Nimam pretī roku. Runājot viņa balsij bija dobja guturāla pieskaņa, kas nodeva austriešu cilmi.

—   Es esmu Luters Slouns, mister Goldmen. Un šī ir mana sieva Henrieta. Karīna mums ir stāstījusi par jums, un paši esam redzējuši jūs televīzijā. — Roka, ko Nims satvēra, bija fiziska darba strādnieka roka, cieta un asa, taču izskatījās tāda, kas bieži tiek berzta, lai būtu tīra; arī nagi bija rūpīgi iztīrīti. Lai gan Luters Slouns bija ģērbies tai pašā kombinezonā, kādā tikko strādājis, tomēr ietērps liecināja par rūpīgu kopšanu un vairākās vietās bija kārtīgi salāpīts.

Karīnas māte sarokojās ar Nimu. — Tas ir gaužām labi, mister Goldmen, ka lāgiem apciemojat mūsu meitu. Es zinu, ka viņai tas sagādā prieku. Un līdz ar to ari mums.— Viņa bija neliela auguma, glīti sakopta sieviete, vienkārši ģērbusies, pakausi mezglā savītiem matiem; likās, ka viņa ir vecāka par vīru. Nims nodomāja, ka savulaik viņa bijusi skaista, ar ko arī izskaidrojama Karīnas pievilcība, bet tagad sejā jau iezīmējās vecums un gurdenums. Nimam likās, ka tiklab viens, kā otrs tur jau sen atraduši mājvietu.

—   Mana klātbūtne šeit izskaidrojama pagalam vienkārši, — Nims centās pārliecināt māti. — Man patīk būt Karīnas tuvumā.

Kad Nims atgriezās savā krēslā un Slounu pāris arī bija apsēdušies, Džosija ienesa istabā pamatīgu kafijkannu un četras tases. Misis Slouna salēja kafiju tasēs un palīdzēja Karīnai.

—  Tētiņ, — Karīna ierunājās. — Kā tev ar darbiem?

—   Ne tik labi, cik varētu būt, — Luters Slouns nopūzdamies atteica. — Materiāli ir tik dārgi un ik dienu kļūst dārgāki; jums, mister Goldmen, pašam tas gluži labi zināms. Un tā nu, kad saskaitu kopā visu, cik esmu maksājis, un klāt pieskaitu vēl savu darbu, tad cilvēki domā, ka es tos šmaucu.

—   Zinu, — Nims atteica. — Mūs apvienībā apsūdz par to pašu un ari to pašu iemeslu dēļ.

—  Nūjā, bet jūsējā apvienībā ir liela ar varenu aizmuguri. Mans uzņēmums ir sīks un niecīgs, nodarbinu tikai trīs cilvēkus un pats visu laiku strādāju līdzi, un daždien, mister Goldmen, ticiet vai ne, īstenībā pūliņi vispār nav atmaksājušies. Bez visa tā vēl nāk klāt tie valdības papīri, kad es jums saku — nenorakstīties, un vismaz puse tāda, ka ne saprast, priekš kā tie vajadzīgi. Augiem vakariem un nedēļas nogalēs sēžu, aizpildīdams anketas, un par to man neviens nemaksā.

Ilenrieta Slouna atgādināja vīram: — Luter, nav taču visai pasaulei jānoklausās mūsu problēmās.

Viņš paraustīja plecus. — Man jautāja, kā klājas darbā. Es atbildēju.

—   Neatkarīgi no tā visa, Karin, — Henrieta sacīja, — nekas no tā visa neskar tavu dzīvi, kā arī to, ka tu savu pikapu dabūsi. Esam sagrabinājuši jau gandrīz visu iemaksai vajadzīgo naudu, atlikumu aizņemsimies.

—   Māt, — Karīna pretojās, — es jau pirmāk sacīju, ka nav jāsteidzas. Es gluži labi arī tāpat tieku ārā. Džosija par mani parūpējas.

—   Tas tomēr nenotiek tik bieži, cik varētu notikt vai cik bieži tu to vēlētos. — Mātes seja kļuva ļoti apņēmīga. — Tas pikaps būs. To es tev apsolu, mīļā. Un būs drīz.

—  Arī es esmu par to domājis, — sarunā iesaistījās Nims.

—    Kad es pēdējoreiz biju šeit, Karīna ieminējās, ka vēlētos mikroautobusu, kurā var ievietot braucamkrēslu. Busiņu vadītu Džosija.

—   Vai jūs tagad visi nevarētu beigt par to raizēties, — stingri noteica Karīna. — Lūdzu!

—    Es neraizējos. Es tikai atcerējos, ka mūsu apvienība KS&A dažkārt izpārdod gadu vai divus lietotus mikroautobusus, lai aizstātu tos ar jauniem. Daudzas no šīm mašīnām ir labā stāvoklī. Ja jūs gribētu, es labprāt palūgtu kādu no mūsu speciālistiem izraudzīties piemērotu mašīnu, par kuru varētu salīgt.

Luters Slouns atplauka. — Tā būtu ļoti liela palīdzība. Protams, lai cik labs būtu šāds mikroautobuss, tas tomēr jāpārveido tā, lai varētu uzņemt braucamkrēslu.

—   Varbūt, ka mēs varēsim izlīdzēt arī šai ziņā, — Nims sacīja. — Droši nemāku teikt, taču ievākšu ziņas.

—  Mēs jums iedosim savu telefona numuru, — Henrieta sacīja. — Tad varēsiet piezvanīt, ja jums būs kādas jaunas ziņas.

—   Nimrod, — Karīna piebilda, — Jūs patiešām esat mīļš un pavisam brīnišķīgs.

Viņi turpināja tērzēt, līdz Nims paskatījās rokaspulkstenī un iztrūkās, redzēdams, cik ilgi jau ciemojies. Viņš paziņoja:

—   Man nu jāiet.

—    Ari mums jāiet, — Luters Slouns sarosījās. — Es atjaunoju gāzes vadu kādā vecā ēkā tepat tuvumā — jūsu gāzei, mister Goldmen, un darbs šodien jāpabeidz.

—   Un, ja gadījumā jūs domājat, ka man nav darba, — ieteicās Karīna, — tad atgādināšu, ka arī man jāpabeidz iesāktā runa.

7-«

193

Vecāki sirsnīgi atvadījās. Nims viņiem sekoja. Taču pirms aiziešanas viņi īsu brītiņu palika divatā, un Nims noskūpstīja Karīnu otrreiz, nolēmis noskūpstīt to uz vaiga, taču tā pagrieza galvu tā, ka viņu lāpas sastapās. Mulsinoši smaidīdama, viņa pačukstēja: — Atnāc drīz atkal.

Slouni un Nims liftā, lejup braucot, bija vieni paši; kādu mirkli viņi, katrs savām domām nodevies, klusēja, Tad Henrieta monotonā balsī ierunājās: — Mēs cenšamies darīt Karīnas labā visu, ko spējam. Dažkārt vēlamies, kaut spētu vairāk. — Grūtums un nogurums, ko Nims bija ievērojis jau pašā sākumā — izteiksme, kas drīzāk atgādināja zaudētas cīņas bezcerību — atkal pavīdēja acīs.

Viņš klusu atsaucās: — Man neliekas, ka Karīna to izjustu tādā veidā. No tā, cik viņa man ir teikusi, liekas, ka viņa augstu novērtē visu, ko viņas labā darāt.

Henrieta strauji papurināja galvu, tā ka matu mezgls pakausī sašāpojās. — Lai mēs darītu ko viņas labā darīdami, tas ir tikai pats mazākais, ko varam. Viss, viss ir tikai nožēlojams mēģinājums vērst par labu to, ko esam nodarījuši Karīnai — pirms daudziem gadiem.

Luters maigi pieskārās sievas rokai. — Liebchen, mēs esam tik neskaitāmas reizes to pārrunājuši. Nesāpini sevi lieki. No tā, ka tu dari sev pāri, nevienam nav nekāda labuma.

Viņa strauji apsviedās pret vīru. — Tu taču nokaujies ar tām pašām domām, pats labi zini, ka tā ir.

Luters nopūtās, tad spēji noprasīja Nimam: — Vai Karīna jums ir teikusi, ka viņa izslimojusi poliomielītu?

Nims palocīja galvu. — Jā.

—   Vai viņa jums ir teikusi, kā? Un kāpēc?

—   Nē. Neko tiešu.

—   Viņa parasti to nedara, — Henrieta piebilda.

Viņi bija nobraukuši lejā, izkāpa no lifta un palika kavējamies tukšajā gaitenī, kamēr Henrieta Slouna turpināja:

—  Karīnai bija piecpadsmit gadu, viņa vēl mācījās vidusskolā. Bija izcilniece. Aktīvi sportoja. Viss likās ļoti labi.

—   Tas, ko mana sieva īstenībā grib pateikt, — Luters sacīja, — ir, ka tovasar mēs abi gatavojāmies aizbraukt uz Eiropu. Bija iecerēts brauciens grupā kopā ar citiem tautiešiem — gribējām apmeklēt dažas svētvietas. Bijām noorganizējuši, ka mūsu prombūtnes laikā Karīna dzīvos vasaras nometnē. Mēs nospriedām, ka laukos pavadīta vasara viņai nāktu vienīgi par labu. Mūsu vecākā meita Sintija pirms diviem gadiem arī bija uzturējusies tanī nometnē.

—  īstā patiesība tomēr ir tā, ka mēs par sevi domājām vairāk nekā par Karīnu, — Henrieta iespraucās vidū.

Viņas vīrs turpināja tā, it kā nebūtu pārtraukts. — Taču Karīna negribēja braukt uz nometni. Viņa tolaik satikās ar vienu zēnu, un tas nekur projām no pilsētas nebrauca. Karīna vēlējās vasaru pavadīt mājās, lai būtu kopā ar savu draugu. Bet Sintija tad jau vairs nebija pie mums. Tātad Karīna būtu palikusi viena.

—  Karīna nelikās mierā un strīdējās ar mums vienā gabalā, — stāstu atkal pārņēma Henrieta. — Viņa sacīja, ka it labi iztikšot viena pati, un, kas attiecoties uz to zēnu, mēs varot viņai uzticēties. Viņa pat ierunājās par kaut kādu priekšnojautu — ja viņa darīšot tā, kā vēlamies mēs, notikšot kaut kas ļauns. To es nekad neesmu spējusi aizmirst. Nekad neaizmirsīšu.

Domādams pats par savu dzīvi, Nims iztēlojās aprakstīto ainu: Slouni, samērā jauni vecāki, Karīna, tikko izvīstījusies no bērnības, katram sava cieša griba — tik atšķirīga no visa tā, kas izveidojās vēlāk.

Valodu vēlreiz pārņēma Luters, runādams ātri, it kā gribētu drīzāk pabeigt, lai sakāmais būtu pateikts. — Iznāca tiešām asa ģimenes ķilda —mēs abi uz vienu roku, Karīna pret mums. Mēs uzstājām, ka viņai jābrauc uz nometni, un galu galā viņa arī aizbrauca. Kamēr viņa bija tur, bet mēs Eiropā, izcēlās straujš poliomielīta uzliesmojums. Karīna bija viens no upuriem.

—  Ja vien viņa būtu palikusi mājās, kā pati vēlējās… — Henrieta iesāka.

—   Pietiek! — vīrs uzsauca. — Esmu pārliecināts, ka misters Goldmcns saprata, kā viss norisa.

—   Jā, — Nims klusu atteica. — Liekas, ka sapratu. — Viņš atcerējās, ko Karīna bija viņam rakstījusi pēc tam, kad notika nelaime ar Voliju Tolbotu.

«Ja vien» šitais vai tas

Šodien vai todien

Būtu citādi noticis, kaut par pirksta platumu citādi…

Ja nebūtu darīts kas nevajadzīgs

7*

195

Vai kaut kas vajadzīgs nedarīts palicis!

Tagad viņš visu saprata labāk. Tad, saprazdams, ka vajadzētu kaut ko sacīt, bet īsti nezinādams, ko, lūkoja izlāpīties: — Man šķiet, jums nevajadzētu vainot sevi par nelaimīgu apstākļu sakritību…

Viens Lutera skatiens un īss: — Lūdzu, mister Goldmen, — viņu apklusināja. Nims tagad atskārta to, ko būtu vajadzējis instinktīvi sajust. Šeit vairs nekas nebija sakāms; visi argumenti jau agrāk bija iztirzāti un pārcilāti, visi bija dedzīgi noraidīti. Nav nekādas iespējas, nekad nav bijis iespējas kaut par elpas tiesu atvieglot šo divu cilvēku nastu, viņiem tā jānes līdz mūža galam.

—   Henrietai taisnība, — Luters sacīja, — es visu laiku domāju to pašu, ko domā viņa. Mums sava vaina jāpaņem līdzi kapā.

Sieva piebilda: — Tagad jūs redzat, kas man prātā, kad saku — lai mēs darītu ko darīdami, strādātu kā strādādami, cenzdamies sakrāt naudu Karīnas busiņam, īstenībā tas viss nav itin nekas.

—   Nesakiet, ka nekas, — teica Nims. — Visam, ko jūs darāt, ir nozīme, tas ir daudz daudz vairāk nekā nekas.

Viņi izgāja no gaiteņa ārā uz ielas. Nima mašīna bija novietota tikai dažus jardus atstatu.

—   Pateicos, ka jūs man to visu izstāstījāt, — viņš sacīja. — Lūkošu, cik vien drīz iespējams, kaut ko darīt tā mikroautobusa lietā.

Kā Nims jau bija pieradis gaidīt, pēc divām dienām arī sagaidīja Karīnas nākamās vārsmas:

Vai bērnībā

Tu kādreiz cilpoji pa ietvi,

Aizrāvies pats savā sagudrotā spēlē:

Ka nedrīkst kāju spert uz ieplīsuma bruģī?

Un vēlāk — liels un pieaudzis —

Vai prātā divkosīgi vairījies

No smalkiem plīsumiem,

Vai, cienīgi uz virves balansējot,

No kritiena gan bijies,

Tomēr kārē slepena Nelaimi klāt tīši vilināji?

Vai teicu «nelaimi»?

Kāds aplams, nomaldījies vārds!

Ne katrs kritiens nāvi nes,

Ne katastrofu baigu.

Viss staro spožumā un laimē,

Ja gadās iekrist mīlā

Kā dūnu spilvenā.

Vai viedais prāts tad atgādina: Kritiens paliek kritiens? Pēc tam jau sāpēs, sūrstēs, Kaulus lauzīs tik un tā. Bet ne tūliņ, vien vēlāk — To prātā liec! Tiš! Skic!

Prom, viedais prāts!

Lai dzīvo smalkie plīsumi

Un virves bīstamās!

Kālab prātam klausīt,

Kālab viedam būt? Kurš gan to grib?

Es ne.

Un tu?

7.

Temats bija Tjunipa.

—     Runāt ar šās pavalsts gubernatoru — vienalgaL par ko, — savā strupajā bostonieša manierē noskaldīja Dž. Ēriks Hamfrijs, — ir gluži tas pats, kā iebāzt roku ūdens spainī. Tiklīdz izņemat roku ārā, ūdens ir pilnīgi tāds pats, kā bijis. It kā tā roka tur nekad nebūtu bijusi iemērkta.

—    Izņemot to, ka jūsu roka gan būtu slapja, — papildināja Rejs Paulsens.

—   Samirkusi, — priekšsēdis pārlaboja.

—   Es jūs brīdināju, — sacīja Terēza van Bāreņa. — Brīdināju tūliņ pēc strāvas padeves pārtraukuma pirms diviem mēnešiem, teicu jums, ka cilvēkiem ir īsa atmiņa — arī politiķiem, un ka tiklab grūtības ar elektrību, kā ari cēloņi, kas tās izraisa — viss būs ļoti drīz aizmirsts.

—   Atmiņa nav gubernatora smagākā problēma, — Oskars O'Braiens viņai atgādināja. Ģenerālapspriede ar Ēriku Hamfriju bija notikusi nesenajās sēdēs pavalsts galvaspilsētā, kurās tika apspriesti ierosinājumi jaunu spēkstaciju celtniecībai, ieskaitot arī Tjunipas projektu. O'Braiens turpināja: — Māsu gubernatoram ir tikai viena vaina. Viņam gribas kļūt par Savienoto Valstu prezidentu. Tik briesmīgi gribas, ka acīs cērtas.

—   Kas zina, — ieteicās Nims Goldmens, — varbūt no viņa iznāktu labs prezidents.

—  Var jau būt, — O'Braiens nepretojās. — Bet atlikušajā laikā, kamēr tas vēl nav noticis, Kalifornija ir kā kuģis bez stūres, ar pavalsts galvu, kam nav savas stājas un kas negrib neko nozīmīgu izlemt. Negrib pieņemt nevienu lēmumu, kas varētu aizvainot kaut vienu vienīgu vēlētāju.

—   Mazliet pārspīlēti, — sacīja Ēriks Hamfrijs, — tomēr tā ir mūsu problēmas būtība.

—    Līdz ar to, — O'Braiens piebilda, izpūzdams cigāra dūmus, — tieši tas pats — tikai atšķirīgu iemeslu dēļ — ir attiecināms uz jebkuru sabiedrisko darboni Sakramento.

Visi pieci spriedēji neformālā sarunā bija sasēduši Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības galvenajā mītnē priekšsēža darba telpu mājīgajā priekšistabā.

Pēc nepilnām divām nedēļām bija paredzēts sākums atklātajām diskusijām par plānotās, ar oglēm darbināmās elektrostacijas projektu Tjunipā. Un, lai gan projekts bija Kalifornijai vitāli svarīgs — kā to privāti atzina ari gubernators, viņa palīgi un juridiskie padomnieki, tomēr politisku apsvērumu dēļ neviens neatbalstīja Tjunipas plānu. Elektrības ražotājiem šis ceļš bija «jāiet vieniem pašiem», lai cik spēcīga bija opozīcija.

Gubernators bija noraidījis vēl vienu KS&A lūgumu, proti, lai visas tās instances, kas būs iesaistītas Tjunipas projekta licenzēšanā, iesniegumu un paskaidrojumus apvienotu vienā kopējā diskusijā, tādējādi procesu paātrinātu, kas tiešām bija nepieciešams. Nekā — visām procedūrām jānotiek noteiktajā kārtībā. Tas nozīmēja garas, nogurdinošas, gandrīz vai bezgalīgas spriedelēšanas un argumentus četrās atsevišķās valdības institūcijās, kas it kā sprieda katra no sava aspekta, tomēr ļoti bieži dublējās vai pat trīskārši uzgula cita citai.

Terēza van Būrena jautāja: — Varbūt gubernators vai kāds cits tomēr būs ar mieru mainīt iepriekšējos uzskatus?

—   Vienīgi tad, kad tie nekrietneļi pamanīs kaut ko pašiem noderīgu, — Rejs Paulsens norūca. — Neko viņi negrozīs un nedarīs. — Paulsens bija neganti apskaities un sarūgtināts par bezjēdzīgi ieilgušo celtniecības plānu apstiprināšanas procesu. Tā kā viņa pārziņā bija strāvas sagāde, tad nākotnē viņu gaidīja gaužām nepatīkamais pienākums noteikt strāvas piegādes pārtraukumus, kas bās nepieciešams.

—   Rejam taisnība, — O'Braiens apstiprināja. —Mēs labi zinām, kā tā Sakramento banda uzvēla mums visu vainu par kodolstacijām: kuluāros nešaubīgi piekrita, cik atomelektrostacijas nepieciešamas, bet pateikt balsī un atklāti — to viņiem iekšas neturēja.

—   Tā nu ir, — Hamfrijs nīgri noteica, — vai mums tas patīk vai nepatīk, viss atkārtojas no jauna. Tagad parunāsim par Tjunipas publiskajām diskusijām. Gribu dalīties domās ar jums. Mums šinīs diskusijās jāpiedalās ar visplašāko vērienu. Māsu prezentācijai jābalstās uz faktiem, tai jābūt pamatotai, rimtai, ar pašcieņu. Jautājumu krustugunīs visu mūsu darbinieku atbildēm jābūt pieklājīgām un pacietīgām. Opozīcija turēsies pie savas taktikas, mēģinās mūs izprovocēt. Provokācija mums jāatspēko, un es vēlos, lai visi mūsu cilvēki būtu par to instruēti.

—  Tas tiks izdarīts, — noteica O'Braiens.

Rejs Paulsens uzmeta drūmu skatienu Nimam. — Neaizmirstiet, ka tas attiecas uz jums.

Nims saviebās. — Es jau praktizējos savaldībā, Rej, arī šobrīd.

Ne viens, ne otrs nebija aizmirsuši savu sadursmi tanī vadības apspriedē, kurā Nims un van Būrena aizstāvēja stingro līniju, runājot publiskas uzstāšanās reizēs par elektrības problēmām, bet Paulsens un vairākums pārējo aizstāvēja pretēju taktiku. Spriežot pēc priekšsēža nupat izteiktajām instrukcijām, spēkā paliks «mērenā līnija».

— Vai jums, Oskar, vēl joprojām liekas, ka tajās diskusijās bātu nepieciešams piedalīties man personiski? — Ēriks Hamfrijs jautāja.

O'Braiens palocīja galvu. — Pilnīgi noteikti.

Aiz nule uzdotā jautājuma slēpās Hamfrija nevēlēšanās piesaistīt sev plašas sabiedrības uzmanību. Pēdējās desmit dienās vēl divas reizes bija eksplodējušas bumbas KS&A teritorijās, tomēr nenodarot nekādu ievērojamu postu, vienīgi atgādinot, ka apvienība un tās personāls joprojām ir apdraudēti. Nupat iepriekšējā dienā kādā radiostacijā pa telefonu bija atskanējis brīdinājums, paziņojot, ka «visā drīzumā vēl citi noziedznieki no Kalifornijas Saslauku un Atkritumu apvienības vadības tiks saukti pie atbildības par viņu nekrietnajiem darbiem».

O'Braiens mierinādams piebilda: — Apsolu, Ērik, ka tā jums būs tikai īsa uznākšana, bet jums diskusijā katrā ziņā jāuzstājas, tas mums ir nepieciešams.

Priekšsēdis nopātās. — Nu, labi.

Nims ar šķērmu humoru nodomāja, ka viņam pašam, kā parasts, nebūs lemts tikt lēti cauri. Gaidāmajā nopratināšanas diskusijā viņš būs galvenais liecinieks, jo pārējie vadošie speciālisti liecinās tikai par tehniskiem jautājumiem. Tieši viņš atklās klausītājiem Tjunipas projekta plašo vērienu. Oskars O'Braiens vadīs liecinieku nopratināšanu.

Nims un O'Braiens jau bija pāris reižu izmēģinājuši šādu pratināšanu: mēģinājumos bija piedalījies arī Rejs Paulsens.

Strādājot Šajā laukā kopā ar O'Braienu, Paulsens un Nims bija apspieduši savstarpējās pretišķības un dažubrīd gandrīz sadraudzējušies.

Izmantojot labvēlīgo momentu, Nims bija ierunājies Paulsenam par kādu lietotu mikroautobusu Karīnas Slounas vajadzībām, jo transporta bāze bija viena no Paulsena pārvaldītajām apakšvienībām.

Nims jutās nedaudz pārsteigts, ka Paulsens bija izrādījis interesi un gatavību palīdzēt. Jau četrdesmit astoņas stundas pēc sarunas viņš bija sameklējis piemērotu busiņu, kas drīzumā nāks pārdošanā. Pat vairāk — Rejs Paulsens pats izgatavoja rasējumu furgona pārveidošanai, piemērojot to tā, lai invalīda krēsls, iebraukts mašīnu, tiktu tur nostiprināts. Karīna piezvanīja Nimam un pateica, ka KS&A mehāniķis bijis pie viņas, izmērījis braucamkrēslu un pārbaudījis visus elektrības kontaktus.

—   Gandrīz vai vislabākais, kas man jebkad dzīvē atgadījies, bija tas, Nimrod, ka tu ieraudzīji kartē to sarkano aplīti un pēc tam atnāci pie manis. Runājot par to, Nimrod, gribu jautāt — kad tu akai atnāksi? Ceru, ka drīz. — Viņš apsolīja, ka tiešām drīz. Vēlāk Nims bija piezvanījis Karīnas vecākam Luteram un Henrietai, kas bija patiesi sajūsmināti par mikroautobusu un solījās tūdaļ nokārtot aizņēmumu bankā, lai segtu izdevumu lielāko daļu.

Oskara O'Braiena balss atsauca Nimu atpakaļ īstenībā.

—   Pieņemu, ka jūs visi saprotat, cik ilgi draud ievilkties visa šī Tjunipas projekta jezga.

Paulsens drūmi nodūca: — Sasodīti ilgi.

—  Kāds ir jūsu cerīgākais variants, Oskar? —jautāja van Būrena.

—   Pieņemot, ka mums labi veiksies visos diskusiju setos, un pieļaujot iespēju, ka izdosies iztikt bez tiesu darbiem, pēc kuriem tieksies opozīcija, es teiktu, ka jārēķinās ar sešiem vai septiņiem gadiem. — Ģenerālpadomnieks pašķirstīja papīrus.

—   Jūs droši vien interesē arī izdevumi. Mani dati liecina, ka mūsu izdevumi par atļauju uzsākt celtniecību būs — neatkarīgi no tā, vai uzvarēsim vai zaudēsim — piecarpus miljoni dolāru. Vides izpēte izmaksās vēl pāris miljonu, turklāt mēs nebūsim apvērsuši ne lāpstas tiesu zemes līdz brīdim, kad saņemsim licenci celtniecībai.

—  Lūdzu, Tes, — Ēriks Hamfrijs sacīja preses direktorei,

—   nodrošiniet, lai šī informācija tiktu jo plaši izplatīta.

—   Centīšos, — van Būrena atteica, — kaut gan neuzņemos garantēt, ka sevišķi daudzi ārpusnieki par to interesēsies vai raizēsies.

—  Gan sāks raizēties, kad tiem mājās apdzisīs gaisma, — Hamfrijs atcirta. — Bez tam es gribu, lai no jauna tiktu atgādināts par abiem mūsu pārējiem projektiem — Velna Vārtu spēkstaciju ādeni un Finkāslas ielejas ģeotermisko staciju.

— Ja vien viss izdosies labi, — O'Braiens sacīja. Viņš ziņoja, ka pagaidām vēl nav sasniegts nekas vairāk kā pirmie mēģinājumi izlauzties cauri birokrātijas džungļiem. Visas lielās grūtības vēl priekšā, un to esot bez skaita. Tai pašā laikā veidojas milzīga opozīcija pret Velna Vārtiem un Finkāslu…

Nims klausījās un juta ceļamies spīvas dusmas par smagnējo, neiedarbīgo sistēmu un apvienības gļēvo bezspēcību ķerties pie asākiem uzbrukumiem. Nims zināja, ka diskusijās par Tjunipu viņu gaida nepatikšanas un grūtības: pūles savaldīties un saglabāt mieru, apvaldīt asos vārdus, kas paustu patiesību par īsteno stāvokli.

8.

Dž. Ēriks Hamfrijs ar sarkani pietvīkušu seju, neveikli juzdamies, sēdēja paaugstinātajā liecinieku krēslā ar cieto, taisno atzveltni. Viņš tur atradās jau pusdienu — vairākas stundas ilgāk par Oskara O'Braiena solīto «īso uznākšanu».

Trīs soļu attālumā no viņa tiesas zālei līdzīgajā telpā, lieciniekā cieši raudzīdamies, ar lielo augumu tam gandrīz pāri pārliekdamies, stāvēja Deivijs Bērdsongs, viegli šūpodams un zvārodams smagsvara augumu no kāju pirkstgaliem uz papēžiem un atpakaļ.

— Tā kā jums, šķiet, nav īsti lāgā ar dzirdi, es savu jautājumu atkārtošu. Cik jūs ik gadu saņemat algā?

Ilamfrijs, kas, jautājumam pirmoreiz izskanot, bija vilcinājies, tagad paskatījās uz O'Braienu, kurš sēdēja pie diskusijas pilnvaroto galda. Juriskonsults tikko manāmi paraustīja plecus.

Lūpas stīvi atiezis, KS&A priekšsēdis atbildēja: — Divsimt četrdesmit piecus tūkstošus dolāru.

Bērdsongs nebēdnīgi atmeta ar roku. — Ko nu, mīlīt, jūs esat mani pārpratis. Es nejautāju par Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības kopējo kapitalizāciju. Es tikai gribēju jautāt, cik jūs gadā nopelnāt.

Hamfrijs nīgri atteica: — Es jums minēju pareizo skaitli.

—   Nē, tam nu gan es nespēju ticēt! — Bērdsongs teatrāli iesita sev pa pieri. — Es nudien nespēju noticēt, ka ir cilvēks, kas viens pats nopelna tādu naudu. — Viņš gari un nozīmīgi nosvilpās. — Vāāā!

No publikas karstajā, pārpildītajā diskusijas zālē kā atbalss ieskanējās tādi paši svilpieni un tādi paši «Vāāā». Kāds iesaucās: — Un mums, patērētājiem, par to jāmaksā! Kas par daudz, tas par daudz! — Asprātīgo iztaujātāju sveica aplausi un grīdas dimdināšana.

Pie paaugstinātā tiesnešu galda saieta vadītājs pasniedzās pēc āmuriņa. Ar to viņš viegli uzsita pa galdu un atgādināja: — Kārtību! — Pilnvarotais saieta vadītājs bija gadus trīsdesmit piecus gadus vecs, sārtu, zēnisku seju, un šajā amatā iecelts, kad gadu bija nokalpojis valdošajā partijā. Pēc profesijas viņš bija grāmatvedis, un klīda valodas, ka viņš esot gubernatora radinieks.

Kad vadošais pilnvarotais ierunājās, O'Braiens piecēlās kājās un jautāja: — Priekšsēža kungs, vai ir nepieciešams tā vārdzināt manu liecinieku?

Pilnvarotais noskatīja Bērdsongu, kas atkal bija ieģērbies savā «formas tērpā» — apdilušajās džīnās, koši rātotā kreklā ar neaizpogātu apkaklīti, tenisa čībām kājās. Hamfrijs bija viņam krass pretstats savā Ņujorkā pie de Lisi pirktajā uzvalkā ar vesti un visādā ziņā nevainojamu izskatu.

—  Jās uzdevāt jautājumu un saņēmāt atbildi, mister Bērdsong, — pilnvarotais sacīja. — Teātra uzvedums mums te nav nepieciešams. Lūdzu, turpiniet.

—   Noteikti, priekšsēža kungs, — Bērdsongs no jauna piešūpojās pie Ērika Hamfrija. — Jūs tātad sacījāt — divsimt četrdesmit piecus tūkstošus dolāru?

—  Jā, sacīju.

—   Vai vēl kādas kompensācijas nāk kopā ar to lielo siera rituli… — (Smiekli publikā) — Atvainojiet, ar apvienības priekšsēža algu? Varbūt personisks limuzīns?

—   Jā.

—   Ar visu šoferi klāt?

—  Jā.

—   Plus vēl trekna reprezentācijas nauda?

—   Negribētos to nosaukt par treknu, — Hamfrijs īgni noteica.

—   Vai būtu jāsaka — milzīga?

Atkal smiekli.

Dž. Ērika Hamfrija dziļā nepatika pamazām kļuva redzama. Būdams augsta līmeņa administrators, nepieradis pie rupjām vārdu kaujām, viņš nebija pietiekami apbruņots pretinieks Bērdsonga afektētajai izrādei. Viņš salti atbildēja:

—   Mani pienākumi dažkārt ir saistīti ar zināmiem izdevumiem, ko sedz apvienība.

—  Par to es nešaubos.

O'Braiens atkal paslējās kājās. Vadošais pilnvarotais ar mājienu uzaicināja to apsēsties un aizrādīja: — Aprobežojieties ar jautājumiem, mister Bērdsong.

Bārdainis plati pasmaidīja: — Klausos, ser!

Nims, sēdēdams publikas daļā, aiz dusmām smaka vai nost. Kāpēc Hamfrijs neatbild tieši, agresīvi, kā varētu un kā vajadzētu? Piemēram: mana alga, mister Bērdsong, nav nekāds noslēpums, jo ir oficiāli pieteikta finansu iestādēs, un informāciju par to var iegūt bez pūlēm. Esmu pārliecināts, ka jums tas bija zināms jau pirms uzdevāt man jautājumu; tas jūsu izrādi pārvērta par lētu un muļķīgu farsu. Bez tam šāda alga nepārsniedz algas apmērus un līmeni, kas paredzēti vienas no nācijas lielāko korporāciju vadītājam; īstenībā tā ir zemāka nekā vairumam līdzīga apjoma uzņēmumu vadītājien. Viens no manas algas augstā līmeņa cēloņiem ir tas, ka tik lielas organizācijas kā KS&A apzinās nepieciešamību konkurencē pārspēt citas jaunu, talantīgu darbinieku piesaistīšanā. Specifiski runājot par sevi, varu sacīt, ka ar savu pieredzi un kvalifikāciju es arī jebkur citur varētu nopelnīt tikpat augstu vai augstāku algu. Ļoti iespējams, ka jums šāda sistēma nepatīk, mister Bērdsong, bet, kamēr mūsu sabiedrībā valda brīvās uzņēmējdarbības principi, tāda kārtība pastāv. Runājot par mašīnu un šoferi, kas ir manā rīcībā, šī ērtība man tika piedāvāta kopā ar algu, kad iestājos darbā, turklāt balstoties uz aprēķinu, ka šādā veidā ietaupīts vadoša darbinieka laiks un enerģija ir vērtīgāks guvums par to, cik izmaksā mašīnas uzturēšana un šofera algošana. Vēl par mašīnu: tāpat kā citi man līdzīgi darbinieki, esmu paradis strādāt arī braucot no vienas vietas uz otru. Atpūsties man šādos braucienos gandrīz nekad neiznāk. Un visbeidzot — ja apvienības direktori un akcionāri nav apmierināti ar darbu, ko veicu, atpelnīdams savu algu, tie ir pilnīgi tiesīgi mani jebkurā brīdī atlaist…

Bet nekā! Nims drūmi vērpa savu domu tālāk: maigā pieeja, bailes kaut kā aptumšot savu publisko veidolu, klusītiņā iešana uz pirkstgaliem, negribēšana slieties pretī tādiem Bērdsongiem, zēvelēt viņiem virsū ar tādiem pašiem lādiņiem kā viņējie — tas viss iederējās šās dienas darba kārtībā. Šās un visu nākamo dienu.

Šī bija otrā diskusiju diena, kad pirmajā, sākotnējā stadijā tika apspriesta licence spēkstacijas celšanai Tjunipā. Pirmā diena bija pagājusi, kārtojot formalitātes, ieskaitot KS&A iesniegtā 300 lappušu biezā «ķieģeļa» «Plāna pieteikums» izskatīšanu (rakstudarbs bija pavairots 350 eksemplāros). Sakarā ar to O'Braiens bija visai kodīgi piezīmējis: — Līdz tam laikam, kamēr tiksim pie gala iznākuma, būsim vainīgi vesela meža nociršanā, lai sagādātu visu mums nepieciešamo papīru, un ar visiem rakstiem, kad tie būs kopā salikti, varēs vai nu piepildīt vienu bibliotēku vai nogremdēt pārlādētu kuģi.

Šodien Dž. Ēriks Hamfrijs bija pretendentu puses pirmais liecinieks.

O'Braiens ātri bija pārstāstījis diskusiju pilnvaroto priekšsēdim par nepieciešamību celt Tjunipā spēkstaciju un par labumu, kas no tā būs gūstams, tā likdams pamatu apsolītajam «īsās parādīšanās» brītiņam. Pēc tam pilnvarotie labu brīdi uzdeva jautājumus no savas puses, tad sekoja Sekvojas kluba valdes sekretāra Pričita uzstāšanās. Abas iztaujas, aizņemdama katra mazliet vairāk par stundu, bija konstruktīvas un norisēja mierīgā garā. Taču Deivijs Bērdsongs, kas pārstāvēja grupu s&gt, jau no paša sākuma piešķīra norisei straujāku norisi, tā sajūsminādams savus piekritējus.

— Tātad, mister Hamfrij, — viņš turpināja, — man šķiet, jūs ik rītu pamostoties tūliņ sākat prātot, ka jums kaut kas jādara, lai attaisnotu savu milzīgo algu. Vai es pareizi esmu sapratis?

O'Braiens strauji iesaucās: — Protestēju!

—   Protests atbalstīts, — paziņoja pilnvarotais.

Bērdsongs nebija iebiedējams. — Nu tad pagriezīšu jautājumu citādi. Vai par sava darba galveno uzdevumu, Ērik, bērniņ, tu neuzskati vajadzību sagudrot vai izsapņot tādus plānus kā, piemēram, šito Tjunipas brīnumu, kas jūsu apvienībai nestu milzīgu peļņu?

—   Protestēju!

Bērdsongs mešus apmetās pret KS&A juriskonsultu.

—   Kālab jās neesat ieskaņojis lenti? Tad varētu šito uzsaukt, muti nepavēris.

Ieskanējās smiekli un pašķidri aplausi. Jaunais pilnvarotais tai pašā laikā paliecās uz priekšu, lai apspriestos ar otru pilnvaroto, kas sēdēja blakus; tas bija gados pavecs tiesnesis ar lielu pieredzi darba konfliktu jautājumos un arī šādās diskusijās. Kamēr pilnvarotais klusu runāja, visi redzēja, ka vecākais vīrietis papurina galvu.

—   Protests noraidīts, — pilnvarotais paziņoja. — Šādās diskusijās mēs pieļaujam plašāku iztirzājumu, mister Bērdsong, bet jūs, lūdzu uzrunājiet liecinieku pieklājīgi, pareizā vārdā, nevis, — viņš pūlējās novaldīt smaidu, kas viņam neizdevās, — «mīlīt» vai «Ērik, bērniņ». Un vēl kas: mēs gribam no jums dzirdēt vienīgi lietišķus jautājumus.

—  Ak — tas ir lietišķs! Tas tiešām ir lietišķs jautājums, — Bērdsongs dedzīgi atsaucās. Tad, strauji mainīdams noskaņu, viņš pēkšņi pārvērtās par lūdzēju. — Bet, lūdzams, priekšsēža kungs, es esmu vienkāršs cilvēks un pārstāvu tādus pašus sīkus, vienkāršus cilvēkus, neesmu tāds skolots advokāts kā, šeku, gudrais vecītis Oskars. — Viņš norādīja uz O'Braienu.

—   Tāpēc man brīžam nošķiebjas greizi, uzrunāju kādu pārāk draudzīgi…

Pilnvarotais nopūtās. — Turpiniet. Lūdzu.

—    Jā, ser. Ar prieku, ser. — Bērdsongs atkal apsviedās apkārt pret Hamfriju. — Vai jūs dzirdējāt, ko viņš teica? Jūs velti tērējat pilnvarotā laiku. Beidziet ķēmoties un atbildiet uz jautājumu.

O'Braiens atkal iejaucās: — Uz kādu jautājumu? Lai mani nelabais, es to neatceros. Un liecinieks noteikti arī ne.

—    Jautājumu atkārtoti nolasīs no pieraksta, — sacīja pilnvarotais.

Pratināšanu pārtrauca. Publika, kas sēdēja uz cietajiem krēsliem, ierīkojās ērtāk, kamēr stenogrāfists pagrieza atpakaļ lenti, meklēdams attiecīgo pierakstu. Zāles viņgalā pienāca klāt daži klausītāji, citi savukārt aizgāja. Pastāvīgie dalībnieki zināja, ka šoreiz, tāpat kā vēl daudzās šādās sanāksmēs nākotnē, tādas ainas atkārtosies bez gala, iekams tiks sagaidīti kādi lēmumi un panākumi.

Ar ozolkoka dēlīšiem panelētā diskusiju zāle atradās divpadsmit stāvu ēkā gandrīz pašā pilsētas centrā un piederēja Kalifornijas Enerģētikas komisijai, kas vadīja arī pašreizējo diskusiju sēriju. Tieši pretī otrpus ielai atradās Kalifornijas Komunālo pakalpojumu komisija, kas turpmāk vadīs pati savu publisko diskusiju Tjunipas jautājumā, kura lielā mērā atkārtos pašreizējo. Abu komisiju starpā valdīja spēcīga sāncensība un greizsirdība, kas lāgiem sāka līdzināties ainām no «Alises Brīnumzemē».

Drīzumā norisēs iesaistīsies vēl divas valsts institūcijas, kas rīkos savas diskusijas, proti, Kalifornijas Ūdens kvalitātes padome un Gaisa aizsardzības padome. Katra no šīm četrām valdības iestādēm saņems visus pārējo triju ziņojumus un citus dokumentus, no kuriem daudzos pat neielūkosies.

Pēc tam nedaudz zemākā līmenī būs jāapmierina kāda Gaisa piesārņošanas aizsardzības padome, kas varbūt izvirzīs vēl smagākas prasības un liegumus nekā minētās valsts iestādes.

O'Braiens neoficiālā vidē reiz pateica: — Neviens cilvēks, kas nav tieši iejaukts, nemūžam nenoticētu, ka iespējama tik neizmērojama dublēšana un veltīga niekošanās. Mums, kas piedalāmies, un tiem, kas to dullo sistēmu izgudrojuši, vajadzētu izsniegt apliecības, ka esam neglābjami vājprātīgi. Sabiedrības naudasmakam iznāktu lētāk un visai pasaulei labāk, ja mūs iespundētu trakomājā.

Stenogrāfists bija atradis un nolasīja: — «… tādus plānus, kā, piemēram, šito Tjunipas brīnumu, kas jūsu apvienībai nestu milzīgu peļņu.»

—   Tjunipas mērķis, — Hamfrijs atbildēja, — ir kalpot mūsu klientiem un sabiedrībai vispār, kā mēs to vienmēr esam darījuši, kad rodas aizvien lielāks pieprasījums pēc elektroenerģijas. Peļņa ir sekundārs mērķis.

—   Bet peļņa būs, — Bērdsongs neatlaidās.

—   Dabiski, ka būs. Mēs esam akciju sabiedrība, un mums ir pienākumi pret investoriem…

—   Milzīga peļņa? Miljonos?

—   Tā kā pašam pasākumam ir milzu apmēri, arī investīcijas ir milzīgas, būs akcijas un vērtspapīri, ko nevarēs pārdot investoriem, ja vien…

Bērdsongs skaidri viņu pārtrauca: — Atbildiet — jā vai nē. Vai būs peļņa miljonos?

KS&A priekšsēdis pietvīka. — Droši vien, ka būs.

Viņa spīdzinātājs vēlreiz sašūpojās no pirkstgaliem uz papēžiem.

—   Tātad mums, mister Hamfrij, ir vienīgi jūsu vārds atbildei uz to, kas būs primārais mērķis — peļņa vai pakalpojums; mums ir vienīgi tā cilvēka vārds, kurš, ja izdosies sabiedrībai iesmērēt šo Tjunipas monstru, būs pirmais un galvenais peļņas ieguvējs.

—   Protestēju, — O'Braiens vienaldzīgā balsī noteica.

—    Tas vispār nav jautājums. Tas ir aizspriedumains, musinošs, neobjektīvs apgalvojums.

—  Tik daudz dižu vārdu! Labi, es atsaucu jautājumu, — Bērdsongs paziņoja, iekams pilnvarotais paguva iejaukties.

—   Liekas, ka mans godaprāts uz mirkli bija ņēmis virsroku pār citiem apsvērumiem. — Viņš ņirdza pār visu ģīmi.

Likās, ka O'Braiens no jauna grib izteikt protestu, tomēr apdomājās un neteica neko.

Tiklab Bērdsongs, kā visi citi saprata, ka Bērdsonga pēdējais izteikums būs ieskaņots neatkarīgi no atsaukuma. Arī reportieri pie preses galda, galvas noliekuši, kaut ko pierakstīja, ko līdz tam brīdim nebija darījuši.

Vēl joprojām vērodams notikumus no savas vietas skatītāju zālē, Nims nodomāja: Deivija Bērdsonga komentāri, bez šaubām, iekļūs rītdienas presē, jo s&gt līderis ir pietiekami kolorīta figūra, lai avīzes numuru padarītu interesantu.

Preses grupā Nims ieraudzīja arī tumšādaino žurnālisti Nensiju Molino. Viņa bija intensīvi vērojusi Bērdsongu, neko nerakstīdama, bet sēdēdama, taisni izslējusies un nekustīga; poza izcēla cilnos vaigukaulus, glīto, kaut arī skarbo seju, slaido, vijīgo augumu. Sejas izteiksme domīga. Nims nodomāja, ka arī viņa Bērdsonga izrādi novērtē atzinīgi.

Pirms pārrunu sākuma mis Molino un Nims bija garāmejot satikušies. Kad viņš nelaipni palocīja galvu, tā sacēla vienu uzaci un zobgalīgi viņam uzsmaidīja.

Bērdsongs beidza iztaujāšanu. — Sakiet man, Erik, veco zēn… oioi, mister Hamfrij, vai esat kādreiz dzirdējis kaut ko par dabas aizsardzību?

—   Protams.

—   Vai jums ir zināms plaši izplatītais pieņēmums, ka tādi projekti kā Tjunipa nebūtu vajadzīgi un nevarētu rasties, ja jūs un jums līdzīgie par dabas aizsardzību padomātu nopietni? Es gribu sacīt — nevis parotaļātos ar vārdiem, bet to pārdotu — tirgotos par to ar tādu spīvumu, ar kādu patlaban pūlaties iegūt atļauju jaunu spēkstaciju celšanai, lai tiktu pie aizvien treknākas peļņas.

O'Braiens jau atkal bija gandrīz kājās, kad Hamfrijs sacīja: — Es atbildēšu. — Juriskonsults piekāpās.

—    Vispirmām kārtām — mēs Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā necenšamies pārdot vairāk elektrības; agrāk mēs to kādreiz darījām, bet nu jau sen vairs ne. Tieši otrādi, mēs rūpējamies par dabas aizsardzību, turklāt ļoti nopietni, bet dabas aizsardzība nekādā ziņā nemazinās aizvien pieaugošo elektrības patēriņu. Un tāpēc mums ir nepieciešama Tjunipa.

—   Un tas tiešām ir jūsu uzskats? — Bērsongs tūliņ uz karstām pēdām noprasīja.

—   Protams, tas ir mans uzskats.

—   Tāds pats kā tas, kad prasījāt, lai mēs noticam, ka jums ir gluži vienaldzīgi, vai Tjunipa dos peļņu vai nedos.

O'Braiens protestēja. —Tas ir tīši nepareizs iztulkojums. Liecinieks nepavisam neapgalvoja, ka viņam tas būtu vienaldzīgs.

—   Esmu ar mieru piekāpties. — Bērdsongs ātri pagriezās aci pret aci ar O'Braienu. Likās, ka viņa augums izslējās vēl lielāks, kad viņš, balsi pacēlis, sauca: — Mēs zinām, ka jūs savā apvienībā visi kārojat peļņu — lielu, treknu, nesamērīgi augstu peļņu uz mazo ļaužu, uz godīgo darba darītāju rēķina, kuri cītīgi maksā lēses un kuriem būs jāmaksā arī par Tjunipas būvēm, ja…

Turpmākie vārdi noslīka piekrišanas saucienos, aplausos un kāju dimdināšanā. Lielajam troksnim pa vidu pilnvarotais dauzīja āmuriņu, saukdams: — Kārtību! Kārtību!

Vīrietis, kas aizrautīgi piedalījās kliegšanā un aplausos un sēdēja blakus Nimam, ievēroja, ka tas sēž kluss un nekustīgs. Jāsmotājs itin strīdīgi noprasīja: — Hei, brāl, vai tev tas nemaz nerūp?

—   Rūp gan, — atteica Nims.

Nims saprata: ja tā būtu norise īstā tiesā, Bērdsongam jau sen būtu aizrādīts par nepiedienīgu izturēšanos. Bet šeit tas nenotiks ne tagad, ne citreiz, jo šis it kā tiesas sēdes inscenējums bija vistīrākā butaforija. Sāda veida diskusijās tīšām tika atļautas visai plašas brīvības un pieciestas dažas nekārtības. Vienā no iepriekšējām instruktāžas apspriedēm Oskars O'Braiens bija izskaidrojis, kādēļ tā notiek.

—  Sabiedriskās komitejas ir līdz nāvei nobijušās, ka —ja vien neļaus katram un visiem izrunāties pēc sirds patikšanas, tad pēcāk tiks sauktas tiesas priekšā par to, ka apspiedušas svarīgu faktu un pierādījumu atklāšanu. Ja tā notiktu, tas varētu sagraut nopietnus lēmumus, izputināt daudzu krietna darba gadu augļus tāpēc vien, ka reiz kādam muļķim nebija atļauts savas muļķības izklāstīt. To nevienam negribētos piedzīvot, arī mums ne. Tādēļ, pēc vispārējas vienošanās, demagogiem un pusķertajiem tiek dota iespēja izplosīties, cik tīk. Tas, protams, pastiepj diskusijas krietni vien garumā, tomēr beigu beigās iznāk īsāk.

Nims saprata, kāpēc pieredzējušais vecākais pilnvarotais pirms dažiem mirkļiem bija papurinājis galvu, ieteikdams jaunajam sēdes vadītājam neliegt Bērdsongam uzdot provokatoriskos jautājumus.

Bez tam O'Braiens vēl bija izskaidrojis, ka juriskonsulti, kā, piemēram, viņš pats, kas saistīti ar pretendentiem, šādās diskusijās protestē retāk, nekā protestētu īstā tiesas sēdē. — Ar to mēs viņus pasargājam, lai netiktu izteikts kaut kas lāds, kas vēlāk grūti labojams, jo_būs ierakstīts lentē. —Nimam bija aizdomas, ka šoreiz — Dž. Ērika Hamfrija nopratināšanā jautājumu krustugunīs, O'Braiens vispār bija pacēlis balsi protestam vienīgi tādēļ, lai pārāk nesadusmotu savu priekšnieku Hamfriju, kurš tik ļoti nebija gribējis publiski uzstāties.

Nims bija pārliecināts, ka tad, kad viņam nāksies sēsties liecinieka krēslā un atbildēt uz jautājumiem, O'Braiens mierīgi ļaus viņam ķepuroties pašam.

—    Atgriezīsimies vēlreiz pie lielās peļņas, par kuru runājām, — turpināja Bērdsongs. — Piemēram, elektrības patērētāju ikmēneša maksas…

Vēl pusstundu s&gt vadonis turpināja iztaujāšanu. Galvenokārt viņš visu laiku mala un pārmala ar faktiem nepamatotus jautājumus, brīžiem ļaudamies muļķīgai klaunādei, nemitīgi uzsvērdams kā galveno to, cik pārspīlēti milzīgu peļņu dotu Tjunipas jaunā spēkstacija. Nims prātā apsvēra: lai gan pati apsūdzība bija nepamatota, tomēr nemitīgie atkārtojumi Gebelsa stilā bija visai efektīgi. Tie neapšaubāmi radīs atbalsi saziņas līdzekļos, un droši vien dažs labs tiem arī noticēs, kas nepārprotami bija viens no Bērdsonga mērķiem.

—  Pateicos jums, mister Hamfrij, — sacīja pilnvarotais, kad KS&A priekšsēdis piecēlās no liecinieka krēsla. Ēriks Hamfrijs palocīja galvu un tad, acīm redzami atvieglots, aizgāja.

Viņam sekoja vēl divi KS&A liecinieki, tie abi bija inženieri, tehniskie speciālisti. Viņu liecības īpašus notikumus neizraisīja, tomēr bija aizņēmušas divas dienas. Pēc tam diskusijas tika pārtrauktas līdz nākamās nedējas pirmdienai, kad, liecinieku pratināšanu no jauna atsākot, bās Nima kārta uzņemties KS&A aizstāvības smago nastu.

9.

Kad Rute Goldmenc pirms trim nedēļām iztrūcināja Nimu ar paziņojumu, ka nolēmusi uz laiku aiziet no mājām, viņš sākumā nodomāja, ka gan jau sieva vēl pārdomās. Taču Rute savu lēmumu nemainīja. Un tagad, piektdienas vakarā, kad Tjunipas diskusijas uz nedēļas nogales dienām bija pārtrauktas, atgriezies mājās, Nims konstatēja, ka tur neviena nav. Abus bērnus Rute bija aizvedusi pie vecvecākiem pilsētas otrā malā, un pēc tam aizgājusi pati. Saskaņā ar norunu bērni paliks pie Neibergeriem, kamēr Rute atgriezīsies, vienalga, pēc cik ilga laika.

Par atgriešanās laiku Rutes atbilde bija tikpat nenoteikta kā par to, kurp viņa dodas vai ar ko kopā aizceļo.

Pirms dažām dienām viņa bija Nimam ieminējusies: — Jādomā, ka būšu projām nedēļas divas, taču varbūt arī vairāk vai mazāk.

Toties attieksmē pret Nimu Rutes uzvedībā nenoteiktības nebija; viņa izturējās dzedri un oficiāli. Bija tā, viņš nodomāja, it kā Rute sevī jau visu būtu izlēmusi un atlika vienīgi saskaņā ar to rīkoties. Kādi ir šie lēmumi un kā tie izpaudīsies attiecībā pret viņu — par to Nimam nebija ne jausmas. Sākumā viņš lūkoja sev iestāstīt, ka viņam vajadzētu to sāpīgi pārdzīvot, tomēr tad visai skumji konstatēja, ka sāpes nejūt. Vismaz ne stipras. Tāpēc viņš arī nebija pretojies, kad Rute paziņoja, ka savus plānus realizējusi un aizbrauks nedēļas beigās.

Nims beidzot atskārta, ka izturas pavisam neatbilstoši savam raksturam, vienkārši nelikties ne zinis un ļaut notikumiem iet savu gaitu. Parasti viņš mēdza visu izlemt stingri un plānot uz priekšu; darbā viņam šī īpašība bija lieti noderējusi, ar to viņš bija izpelnījies atzinību un guvis panākumus. Taču tagad, kad runa bija par laulību, nezin kāpēc viņu pārņēma dīvaina nevēlēšanās kaut ko uzsākt, varbūt tā bija nepatika raudzīties acīs īstenībai. Viņš visu atstāja Rutes ziņā. Ja Rute izlems aiziet uz visiem laikiem un vēlāk pieprasīt šķiršanos, kas šķita dabisks turpinājums, viņš droši vien nevēlēsies cīnīties un sievu atrunāt. Tomēr pats viņš tādu soli nespers. Pagaidām vēl ne.

Vēl tikai vakar viņš bija jautājis Rutei, vai viņa būtu ar mieru parunāt par viņu abu dzīvi, atcerēdamies viņas vārdus: «… mēs abi zinām, ka jau krietni ilgu laiku mūsu kopdzīve sastāv tikai no oficiālām laulības saistībām. Mēs nekad neesam par to runājuši, bet man šķiet, ka derētu parunāt… Varbūt tad, kad atgriezīšos.»

Kāpēc gaidīt? Nims toreiz bija uzstājis. Bet viņa lietišķi bija atteikusi: — Nē. Es pati tev pateikšu, kad būšu tiktāl sagatavojusies. — Un ar to viss bija izbeigts.

Apsverot šķiršanās iespēju, Nima prātā neizbēgami pavīdēja Lea un Bendžijs. Viņš zināja, ka abus bērnus tāda varbūtība satrieks, un viņam kļuva bēdīgi ap sirdi, iedomājoties, ka būs jānodara bērniem sāpes. Taču īstenībā bērni diezgan viegli pārcieš vecāku šķiršanos, un Nims bija redzējis ģimenes, kur bērni šķiršanos uztver kā vienkāršu dzīves parādību. Nebūs arī nekādu sarežģījumu satikties un kopā pavadīt laiku. Varbūt, ka tad viņš bērnus redzēs pat biežāk nekā tagad. Tā ir noticis ne ar vienu vien atsvešinājušos tēvu.

Bet ar to visu jānogaida, līdz Rute atgriezīsies, viņš nodomāja, klīzdams piektdienas vakarā pa tukšo māju.

Pirms pusstundas viņš bija piezvanījis Leai un Bendžijam, pārciczdams Arona Neibergera nepatiku, kurš ļoti negribēja, ka sabatā nododas sarunām pa telefonu un vispār zvana, ja nav ārkārtēja nepieciešamība. Nims bija ļāvis telefonam skanēt un skanēt, līdz sievastēvs nocēla klausuli.

—   Gribu parunāt ar saviem bērniem, — viņš klaji pateica, — un man nudien neliekas svarīgi, vai tā ir Mikimausu otrdiena vai kāda cita diena.

Kad Lea dažas minūtes vēlāk pienāca pie telefona, viņa maigi pārmeta tēvam: — Tu satrauci vectēvu, tētiņ.

Nimam labprāt būtu gribējies atcirst: Kas par to? Taču ar gudru ziņu viņš savaldījās, un viņi parunāja par skolu, par meitas panākumiem peldēšanā un baleta klasē. Ne vārda par Ruti. Nimam likās, ka Lea šo to noprot, jūt, ka kaut kas nav kārtībā, un tālab neko nejautā.

Saruna tūliņ pēc tam ar Bendžiju no jauna uzjundīja Nimā dusmas pret sievas vecākiem.

—   Tēt, — Bendžijs tūliņ pajautāja. — Vai man būs bar micva mācības? Vectēvs saka, ka vajagot. Un vecmamma ari teica —ja ne, tad es nekad nebūšot īstens jūdu vīrietis.

Ka viņus nelabais, abus vecos Neibergerus, kas jaucas citu darīšanās! Vai viņi tiešām nevarētu būt mīļi un labi vecvecāki, kas uz pāris nedēļām palolo mazbērnus, nevis nekautrīgi izmanto izdevību savai propagandai? Īstenībā tas bija pat nelietīgi mesties virsū ar tādu steigu, necienot viņa un Rutes vecāku tiesības. Nims bija nolēmis, kad pienāks laiks, pats ar Bendžiju par to aprunāties — mierīgi, saprātīgi, kā vīrs ar vīru, nevis uzkrist zēnam nesagatavotam un nezinošam. Bet tad kāda iekšēja balss iejautājās: Nu, kālab tad tu to neesi darījis? Laika tev bija diezgan. Ja tu būtu iedomājies to izdarīt, tad tagad nevajadzētu prātot, kā atbildēsi uz Bendžija jautājumiem.

Zēnam Nims asi atteica: — Nevienam obligāti nav nepieciešamas bar micva mācības. Es, piemēram, esmu izticis bez tām. Un vecmamma tev sarunājusi niekus.

—    Vectēvs gan saka, ka man bāšot daudz kas jāiemācās. — Bendžija balsī skanēja šaubas. — Viņš saka, ka man jau sen būtu vajadzējis sākt mācīties.

Vai zēna sīkajā, pedantiskajā balstiņā neskanēja apsūdzība? Tas nebūtu izslēgts, drīzāk jādomā, ka tas tiešām iespējams, Nims prātoja. Likās, ka Bendžijs savos desmit gados saprot šo to daudz vairāk, nekā viņa vecākiem var nākt prātā. Tāpēc Bendžija jautājumi Nimam neviļus atgādināja viņa paša kādreizējos instinktīvos pašapliecināšanās meklējumus pēctecībā no senčiem. Viņš gan bija tos apspiedis um atvairījis, bet vai pilnīgi? Tsti drošs viņš par to nejutās. Tas tomēr nemazināja īgnumu, kaut gan viņš saprata, ka vēl viena tāda pati asa atbilde kā pirmā var nodarīt lielu ļaunumu.

—   Paklau, dēls, tā nav, kā tu nupat sacīji. Ja mēs nolemsim, ka tev jāiet bar micva mācībā, tad vēl ir ļoti daudz laika, lai to izpildītu. Tev jāsaprot, ka taviem vecvecākiem ir vairāki tādi uzskati, kuriem mēs abi ar māti nepiekrītam. — īsti droši Nims to apgalvot par Ruti neuzņēmās, bet viņas patlaban nebija klāt, lai to apstrīdētu. Viņš turpināja: — Tiklīdz māte atgriezīsies un arī tu atkal bāsi mājās, mēs visu prātīgi pārspriedīsim. Norunāts?

Bendžijs bija gan atteicis: — Norunāts, — tomēr mazliet tā kā negribīgi, un Nims tai brīdī saprata, ka dotais vārds būs jātur, citādi varētu zaudēt dēla uzticēšanos. Viņš iedomājās, vai nevajadzētu palāgt savu tēvu, lai atlido no Ņujorkas un padzīvo kādu laiciņu pie viņiem, tas ietekmētu Bendžiju gluži pretējā virzienā — līdzsvara labad. Vecais īzaks Goldmens, kaut ari jau diezgan drebelīgs un pāri astoņdesmitiem, vēl aizvien bija saglabājis asu, dzēlīgu attieksmi pret jūdaismu un ar prieku katrā izdevīgā brīdī apkaroja ortodoksālos ebrejiskos argumentus. Taču nē, Nims nosprieda, tāda rīcība būtu tikpat negodīga kā Neibergeru pašreizējā izturēšanās pret viņu.

Pēc šīs telefona sarunas Nims, jaukdams glāzē viskiju ar ūdeni, paraudzījās Rutes ģīmetnē — eļļas gleznā, kas bija darināta pirms dažiem gadiem. Gleznotājs apbrīnojami iejūtīgi bija uztvēris Rutes smalko skaistumu un dziļo nopietnību. Nims pāri istabai piegāja pie gleznas un iedziļinājās tās aplūkošanā. Seja, it sevišķi pelēkās acis ar silti sirsnīgo skatienu bija lieliski izdevušās; arī mati — mirdzoši melni, skaisti sakārtoti. Pozēšanai viņa bija izraudzījusies vakartērpu bez plecu lencītēm; glāsmainie, daiļie pleci vizmoja apbrīnojami reāli. Uz viena pleca pat bija redzama tumšā dzimumzīmīte, ko Rute drīz pēc ģīmetnes uzgleznošanas bija likusi izoperēt.

Nims domās atgriezās pie Rutes nopietnās izteiksmes, kas gleznā bija uzsvērta vairāk par visu pārējo. Pašreiz man labāk par visu noderētu šāda nopietnība, Nims nodomāja, vēlēdamies, kaut varētu šai brīdī aprunāties ar Ruti par Bendžiju un bar mieva. Nolādēts! Uz kurieni viņa, ellē, varēja aiztriekties, lai pavadītu veselas divas nedēļas, un kas ir tas vīrietis? Nims nešaubījās, ka Neibergeri kaut ko par to zina. Vismaz noteikti zina, kā ar Ruti kontaktēties; pārāk labi Nims pazina savu sievu, lai noticētu, ka viņa spētu tik ilgi neko nedzirdēt par bērniem. Taču tikpat drošs viņš jutās par ko citu: Rutes vecāki par norunu klusēs kā mēmi. Šī doma no jauna iekvēlināja dusmas pret sievas vecākiem.

Pacienājies vēl ar vienu viskija porciju un vēlreiz pārstaigājis māju, Nims atgriezās pie telefona un uzspaidīja Harija Londona telefona numuru mājās. Veselu nedēļu viņi nebija aprunājušies, un tas likās visai neparasti.

Kad Londons atsaucās, Nims pajautāja: — Vai negribi atbraukt pie manis un mazliet iešņabot?

— Cik žēl, Nim. Es labprāt to vēlētos, bet nevaru. Esmu ielūgts vakariņās. Grasījos jau doties ceļā. Vai esi ko dzirdējis par jaunāko sprādzienu?

—   Nē. Kad tas notika?

—   Pirms stundas.

—   Vai kāds ievainots?

—   Šoreiz ne. Vienīgais labums tanī notikumā.

Divas jaudīgas bumbas noliktas KS&A kādā priekšpilsētas apakšstacijā, Harijs Londons stāstīja. Rezultātā tai rajonā vairāk nekā seštūkstoš dzīvojamās mājas palikušas tumsā. Turp nogādāti mobilie transformatori uz kravas mašīnu platformām, taču maz ticams, ka izdosies pirms rītdienas atjaunot apgaismošanu pilnā apmērā.

—     Šitie trakie kļūst nekaunīgi pārdroši, — Londons sūkstījās. — Viņi pamazām sāk izzināt mūsu vārīgākās vietas, kur, ievietojot savas sprāgstošās konfektes, nodarīt vislielāko postu.

—   Vai mēs zinām, ka tā ir tā pati grupa?

—   Kā tad — Brīvības draugi. Šie piezvanījuši uz radio piekto kanālu, uz ziņu redakciju un pateikuši, kur tas notiks. Tomēr pārāk vēlu, lai mēs būtu varējuši kaut ko saglābt. Tātad — kopā ar šīm — divos mēnešos vienpadsmit bumbu. Es saskaitīju.

Zinot, ka Londonam, kaut arī viņš nebija tieši iesaistīts izmeklēšanā, bija savi informācijas avoti, Nims pajautāja:

—   Vai policija vai FIB ir kaut ko uzzinājušas?

—  Itin neko. Kā jau teicu — šitie brāļi kļūst varen droši. Skaidrs ir viens: pirms trieciena viņi izpēta uzbrukuma vietu un mērķi, tad pārbauda, kur varētu ātri tikt iekšā un ārā un, neviena nepamanīti, nodarīt maksimālu ļaunumu. Šitenā Brīvības draugu banda zina tikpat labi kā mēs, ka mums būtu vajadzīga vesela apsardzes armija, lai nosargātu visas vietas.

—   Un nav arī iegūti nekādi norādījumi?

—   Atkal it nekādi. Vai atceries, ko es reiz jau teicu. Ja policijai izdosies šos noķert, tad vienīgi tāpēc, ka no viņiem kāds kļūs bezrūpīgs un līdz ar to neuzmanīgs. Tā, lūk, Nim, — nekas nenotiek tā kā televīzijā vai kriminālromānos, kur visi noziegumi beigās tiek atklāti. īstajā policijas darbā tie bieži vien paliek neatklāti.

—   To es zinu, — Nims atteica, mazliet apskaities, ka Londons atkal uzsāk savas pamācības.

—   Viena tāda lietiņa tomēr ir, — īpašuma aizsardzības šefs domīgi ieminējās.

—  Kas tas būtu?

—  Kādu laiku spridzināšana tā kā pierima. Un nu pēkšņi šie kļuvuši tik darbīgi, ka gandrīz sāk likties, vai tikai nav iemantojuši jaunus sprāgstvielu papildinājumus vai arī naudu, bet varbūt gan vienu, gan otru.

Nims mirkli apsvēra dzirdēto, bet tad ierunājās par citu tematu:

—  Kas jauns strāvas zagļu tvarstīšanā?

—    Gandrīz nekas, kā par sodību. Protams, mēs darām, ko spējam, un nelaižam vaļā pat galīgus sīkmaņus. Sakrājies vēl pāris desmit skaitītāju meistarošanas gadījumu, un mēs vainīgos vilksim tiesas priekšā. Bet tas ir tikpat kā aizbāzt simt sūces, ja paliek vēl tūkstotis neaizbāztu, jo vienkārši pietrūkst laika tās sameklēt.

—  Kā ir ar to kantoru kompleksu? To, ko jās sākāt uzraudzīt?

—  Zako īpašumi? Mēs vēl aizvien tos uzraugām. Līdz šim nekas nav atgadījies. Man liekas, tā būs ilga padarīšana. — Tas skanēja tā, it kā Harijs Londons, pavisam neatbilstīgi savam raksturam, justos nomākts. Varbūt šāds noskaņojums ir lipīgs, Nims nodomāja, un viņš ar savu nelāgo omu aplipinājis arī draugu. Viņš ātri novēlēja labunakti un nolika klausuli.

Nekur viņš nespēja atrast mieru, klīzdams pa tukšo māju. Nez, kam vēl varētu piezvanīt?

Ienāca prātā Ardaita, taču šo domu viņš tūliņ atmeta. Nē, vēl viņš nebija gatavs — ja vispār kādreiz būs — tikties ar nule reliģijai pievērsušos Ardaitu Tolbotu. Taču, iedomājies par Ardaitu, viņš neviļus atcerējās Voliju, kuru nesen pa divi lāgi bija apciemojis slimnīcā. Volija dzīvībai briesmas vairs nedraudēja, viņš vairs neatradās intensīvās terapijas nodaļā, kaut gan nākotnē viņu gaidīja mēnešiem, varbūt pat gadiem ilga, ar sāpīgām operācijām saistīta ārstēšana. Volija smagā depresija nevienu nepārsteidza. Viņi abi bija pārrunājuši Volija seksuālo nevarību.

Atcerēdamies Voliju, Nims jutās mazliet vainīgs, ka viņa paša seksuālā potence bija neskarta un teicama. Vai piezvanīt kādai draudzenei? Vairākas viņš jau mēnešiem nebija redzējis, taču droši vien tās bātu viegli pierunājamas sekot uzaicinājumam iedzert, ieturēt vēlas vakariņas un turpināt, kā parasts. Ja papūlētos šai virzienā, tad nakti nevajadzētu pavadīt vienam.

Taču nezin kāpēc negribējās papūlēties.

Piezvanīt Karīnai Slounai? Nē. Lai cik labi viņam patika tās sabiedrība, taču šovakar nebija tāds noskaņojums.

Varbūt pastrādāt? KS&A galvenajā mītnē darbistabā uz rakstāmgalda darbs gulēja grēdām. Ja tagad aizbrauktu turp, tad tā nebūtu pirmā reize, kad viņš līdz vēlai naktij ierakās darbā, izbaudīdams klusumu un mieru, kāda nebija dienā. Itin laba doma. Diskusijas par Tjunipu jau tagad aizņēma Nimam daudz laika un aizņems vēl vairāk, tā ka normālā darba slodze būs jāiestarpina kaut kur pa vidu.

Taču — nē, pašreizējā omā darbs pie rakstāmgalda nemaz nevilināja. Ko citu varētu izdomāt prāta nodarbināšanai?

Ko varētu izdomāt, lai sagatavotos debijai liecinieku krēslā pirmdienas rītā? Viņš bija pietiekami instruēts. Bet vienmēr der sagatavoties vēl labāk — negaidītajam.

Pēkšņi viņam lēkšus ielēca prātā kāda ideja — no nekurienes, gluži kā maizes riciņa no automātiskā tostera.

Ogles!

Tjunipa — tās ir ogles. Bez oglēm, ko piegādātu no Jātas uz Kaliforniju, elektrostacija Tjunipā nebija iedomājama. Un, kaut gan Nimam bija liela tehniskā pieredze par oglēm, praktiskās zināšanas sevišķi plašas nebija. Izskaidrojums pavisam vienkāršs. Līdz šim Kalifornijā vēl nedarbojās neviena ar oglēm barojama spēkstacija. Tjunipa šejienes elektroapgādes vēsturē būtu pirmā.

Noteikti… viņš domāja… kaut kad starp šo brīdi un pirmdienas ritu viņam jādodas tādā kā svētceļojumā uz elektrostaciju, kur par degvielu izmanto ogles. No turienes viņš atgriezīsies, visā pilnībā izjuzdams ogles — ar redzi, dzirdi, garšu un ožu; tieši to, kas vajadzīgs diskusijā par Tjunipas spēkstaciju. Instinkts teica priekšā, ka, tā sagatavojies, viņš būs daudz spēcīgāks liecinieks.

Piedevām līdz ar to būtu atrisināta nemiera urdītā vientuļā nedēļas nogale.

Bet kur atrast tādu ogļu elektrostaciju?

Atbilde nebija tālu jāmeklē. Iejaucis glāzē vēl vienu viskija devu ar ūdeni un nolicis to sev blakus, viņš piezvanīja uz Denveru Kolorādo pavalstī.

10.

United Airlines 460. reiss precīzi noteiktajā laikā 7.15 pacēlās no Rietumkrasta lidostas. Celdamies stāvus gaisā, boings 727-200 ietraucās saulainajās debesīs. Ainava lejā iemirdzējās maigā sārtā zeltainumā. Visa pasaule šķita dzidra un tīra. Nimam ienāca prātā, ka ap saullēktu vienmēr tā liekas — ilūzija, kas ik dienu ilgst pusstundu.

Kamēr lidmašīna izlīdzināja gaitu virzienā uz austrumiem, Nims ērti atlaidās pirmās klases sēdeklī. Viņš nebija vilcinājies doties šai lidojumā uz apvienības rēķina, jo viss, ko viņš no rīta, braukdams uz lidostu, vēlreiz bija pārdomājis un apsvēris, viss, kas iepriekšējā vakarā bija ienācis prātā, apstiprināja, ka doma ir laba un derīga. Lidojums līdz Denverai ilgs divas stundas un divdesmit minūtes. Denverā viņu sagaidīs sens draugs Tērstons Džonss.

Jautra, pievilcīga jauna stjuarte — no tās sugas, kādas United vienmēr prata atrast, — pasniedza viņam brokastīs omleti un ieteica pie tās Kalifornijas vīnu, kaut arī vēl tik agra stunda. — Nebaidieties! Ticiet man, — viņa mudināja, redzēdama, ka Nims vilcinās. — Jūs esat nometis un atstājis lejā smago zemes nastu, atslābinieties! Priecājieties par dzīvi! — Un viņš priecādamies dzēra Mirrassou Riesling, ne pārāk vecu, bet labu, un līdz Denverai bija atpūties un atspirdzis, un daudz možāks nekā iepriekšējā vakarā.

Denverā, Steipltona starptautiskajā lidostā, Tērstons Džonss sirsnīgi paspieda Nimam roku un taisnā ceļā aizveda pie savas mašīnas, jo Nima vienīgā bagāža bija neliela soma, un to viņš nesa rokā.

Tērstons un Nims bija kopā studējuši Stenfordas universitātē, turklāt dzīvojuši vienā istabā un bijuši tuvi draugi. Tajos laikos viņi bija dalījušies visā, pat sievietēs, ar kurām draudzējās, un zinājuši viens par otru gandrīz visu. Draudzību viņi bija saglabājuši, kaut arī satikās reti un vēl retāk apmainījās vēstulēm.

Izskatā un uzvedībā viņi allaž un arī tagad bija bijuši atšķirīgi. Tērstons bija rāms, mācībām nodevies, izcils students, glīts, zēniska izskata. Viņš nekad neuzsvēra savu personību, tomēr vajadzīgā brīdī prata bāt autoritatīvs. Viņam bija jautra daba un lieliska humora izjūta. Kaut kā dīvaini bija sagadījies, ka viņu karjera izveidojās gaužām līdzīga, jo arī viņš bija plānošanas viceprezidents Kolorādo Komunālo pakalpojumu apvienībā — vienā no visas valsts labākajām elektronerģijas un dabasgāzes ražotājapvienībām. Tērstonam bija arī tas, kā Nimam trūka — plaša praktiskā pieredze elektroenerģijas ražošanā, par degvielu izmantojot ogles.

—   Kā tev klājas pa māju? — Nims apvaicājās pa ceļam uz lidostas automobiļu stāvvietu. Viņa vecais draugs pirms apmēram astoņiem gadiem bija apprecējis jautru, dzirkstīgu angļu meiteni Ursulu un dzīvoja laimīgi. Nims Ursulu pazina, un tā viņam patika.

—   Koši. Ceru, ka tev klājas tāpat.

—   Ne gluži.

Nims cerēja, ka, nekļādams nelaipns, ir draugam ļāvis noprast nevēlēšanos apspriest Rutes problēmu. Acīmredzot viņam tas bija izdevies, jo Tērstons vairs neko par to nebilda, tikai pateica: — Ursula tevi gaida. Tu, protams, paliksi pie mums.

Nims nomurmināja pateicības vārdus, un viņi iekāpa Tērstona mašīnā, Forda Pinto modelī. Nims zināja, ka draugam, tāpat kā viņam pašam, nepatīk mašīnas, kas negausīgi rij benzīnu.

Diena bija dzidra, sausa, saulaina. Braucot uz Denveru, viņus rietumu pusē sveica dzidrajā gaisā skaidri saredzamās Klinšu kalnu sniegotās virsotnes.

Tērstons mazliet bikli ieteicās: — Labi gan redzēt tevi te pēc tik ilga laika; man ir patiess prieks, kaut arī zinu, ka tevi šurp atvilinājušas vienīgi ogles.

—   Vai tas izklausās dulni, Tērs?

Iepriekšējā vakarā Nims pa telefonu bija atzinies savās pēkšņajās ilgās apmeklēt ar oglēm darbināmu spēkstaciju un atklāt tās noslēpumus.

—    Kas gan ņemsies šajos laikos pateikt, kurš ir dulns, kurš nav? Tās bezgalīgās sabiedriskās diskusijas ir gatavais vājprāts. Ne jau pašas diskusijas, bet gan veids, kādā tās noris. Šeit, Kolorādo, mums klājas gluži tāpat kā jums Kalifornijā. Neviens negrib atļaut jaunu spēkstaciju būvi, bet, kad pēc gadiem pieciem vai sešiem sāksies strāvas padeves pārtraukumi, tad vainos mūs par to, ka neesam laikus parūpējušies, lai krīzi novērstu.

—   Un jaunās spēkstacijas, ko gribat celt — vai tās visas būs darbināmas ar oglēm?

—  Tikai un vienīgi! Kad Dievs dalīja dabas bagātības, tad bija labestīgs pret Kolorādo. Šo pavalsti Viņš piestūķēja ar oglēm tikpat dāsni, kā arābus ar naftu. Turklāt tās nepavisam nav šādas tādas atbiras, bet ļoti labas kvalitātes ogles ar zemu sēra saturu, labu degamību, atrodamas gandrīz vai zemes virspusē, ļoti seklās raktuvēs. Bet tas jau tev viss ir zināms.

Nims palocīja galvu, jo tiešām to visu zināja, un tad domīgi sacīja: — Rietumos no Misisipi ir pietiekami daudz ogļu, lai apmierinātu visas valsts vajadzības trīsarpus gadsimtus. Ja vien tiks atļauts tās izmantot.

Tērstons vadīja mazo mašīnu cauri sestdienas rīta satiksmes plūsmai, bet tas nebija grūti. — Dosimies tagad tieši uz Čerokejas spēkstaciju pilsētas ziemeļos, — viņš teica draugam. — Tā ir mūsu lielākā. Rij ogles kā izbadējies brontozaurs.

—     Mēs šeit ik dienu sadedzinām septiņarpus tūkstoš tonnu ogļu, — Čerokejas spēkstacijas pārvaldnieks iekliedza Nimam ausī, aurodams, cik spēka, lai viņa vārdi trakajā ogļu maltuvju, ventilatoru un sūkņu saceltajā troksnī būtu sadzirdami. Tas bija apsviedīgs jauns vīrietis pelēcīgi gaišiem matiem, un viņa uzvārds — Foldžers — bija izlasāms uz sarkanās aizsargķiveres. Nimam tika iedota aizsargķivere baltā krāsā ar uzrakstu «Apmeklētājs». Tērstons Džonss bija paņēmis līdzi pats savu ķiveri.

Viņi stāvēja uz tērauda grīdas plātnes netālu no milzu boilera, kurā ar gaisa strūklu tika iepūsti milzīgi daudzumi samaltu ogļu putekļu. Boilerā tie tūdaļ aizdegās un sasniedza baltkvēles karstumu; daļu šā procesa varēja novērot pa caurspīdīgu inspekcijas rūti, kas likās kā lodziņš uz elli. Karstums nokļuva ar ūdeni pildītu cauruļu sistēmā, kur ūdens vienā mirklī pārvērtās par augstspiediena tvaiku, un karstums iespiedās nošķirtā superkarsēšanas sekcijā, kur sasniedza tūkstoš grādu pēc Fārenheita skalas. Tvaiki savukārt rotēja turbīnģeneratorā, kas kopā ar vēl citiem boileriem un turbīnām Cerokejas spēkstacijā sagādāja gandrīz trīsceturtdaļmiljona kilovatu pēc elektroenerģijas izsalkušajai Denverai un tās apkārtnei.

No ierobežotās telpas, kur visi trīs vīri stāvēja, bija redzama tikai boilera viena daļa, viss milzīgais korpuss kopumā sasniedza normālas ēkas piecpadsmit stāvu augstumu.

No visām pusēm viņus ietvēra ogles, ko varēja saredzēt, sadzirdēt, saost un sajust. Zem kājām mīksti ņirkstēja ogļu putekļi. Nims tos jau sajuta arī starp zobiem un nāsīs.

— Mēs tīrām, cik vien bieži spējam, — sacīja pārvaldnieks Foldžers. — Bet ogles nu reiz ir netīras.

Tērstons smaidīdams kliedzot piebilda: — Krietni netīrākas par naftu vai ūdeni. Vai tiešām jūs tur Kalifornijā gribat ar tām nokūpināties?

Nims palocīja galvu, izrādīdams piekrišanu, nolēmis necensties pārkliegt gaisa pūtēju un konveijeru radīto rēkoņu. Taču beigu beigās viņš tomēr atkliedza: — Pievienosimies melno baram. Mums nav izvēles.

Jau šai brīdī viņš priecājās, ka atlidojis šurp. Bija tiešām nepieciešams fiziski iepazīt ogles, izjust, kā ar tām varēs strādāt Tjunipā, lai to visu nākamnedēļ spētu publiski apliecināt.

Viņas augstība Ogle! Nesen Nims bija kaur kur izlasījis, ka «Vecā Karaliene Ogle laužas atpakaļ uz savu troni». Tā tam būs jānotiek; alternatīvas nav. Pēdējās dažās desmitgadēs Amerika uzgriezusi muguru oglēm, kas savulaik sagādāja lētu elektroenerģiju tad, kad Savienotās Valstis vēl bija jaunas, audzējot Ameriku lielu un pārtikušu. Vēlāk citi strāvas ražotājavoti — nafta un gāze — bija nostūmušas ogles nomaļus, jo bija tīrāki, vieglāk lietojami, ērti iegūstami un kādu laiku arī lētāki. Bet nu gan vairs ne!

Par spīti ogļu apstrādes trūkumiem — un no tiem nekādi nebija iespējams izvairīties — tomēr milzīgie melnie pazemes krājumi varēja kļūt par Amerikas glābiņu, par tās pēdējo un gaužām nozīmīgo dabas bagātību, par pēdējo lielo trumpi.

Viņš atjēdzās no domām, kad ieraudzīja Tērstonu pamājam, ka jāiet tālāk.

Vēl veselu stundu viņi pētīja Čerokejas trokšņainās gudrās ierīces. Ilgāka uzkavēšanās iznāca pie milzīgajiem elektrostatiskajiem putekļu savācējiem — tie bija ierīkoti saskaņā ar vides aizsardzības likumu prasībām, un to uzdevums bija savākt karstos lidojošos pelnus, kas citādi šautos ārā pa dūmeņiem un piesārņotu gaisu.

Katedrālēm līdzīgās ģeneratoru zāles ar labi pazīstamo rēkoņu, no kuras ausis krita ciet, atgādināja, ka neatkarīgi no degvielas šīs vietas uzdevums bija ražot elektrību milzīgos daudzumos.

Beidzot trijotne — Nims, Tērstons un Foldžers — iznira no spēkstacijas iekšienes svaigā gaisā — augstā āra galerijā pašā ēkas augšgalā, divsimt pēdu augstumā no zemes. Sī galerija veda lejup uz veselu labirintu citu galeriju un pēdīgi līdz stāvām tērauda trepēm, caur kuru pakāpienu starpām un režģiem varēja lejā itin visu redzēt. Strādnieki, kas kustējās zemākajās galerijās, neizskatījās lielāki par mušām. Nims nervozi paraudzījās uz savām kājām, tad uz spraugām starp pakāpieniem, tomēr pēc maza brītiņa pierada. Foldžers izskaidroja klajo, vaļējo kāpņu jēgu, proti, ziemā ledus un sniegs izbirst pa spraugām.

Pat šeit visi trokšņi bija sadzirdami. Ūdens garaiņu mākoņi cēlās no stacijas dzesinātavu torņiem un, vējpāsmā mainīdami virzienu, mutuļoja ap galeriju. Vienu mirkli Nims manīja, ka palicis nošķirts no abiem pārējiem, ietīts tvaika mutulī. Tad garaiņi izklīda, un tālu lejā skatienam pavērās Dcnveras priekšpilsētas un tālumā pilsētas centrs ar augstceltnēm. Lai gan diena bija saulaina, asais vējš tomēr koda kaulā, un Nims nodrebinājās. Šai apkārtnē neviļus uzmācās vientulības, atšķirtības un briesmu izjūta.

— Šāda tad nu izskatās Apsolītā zeme, —Tērstons sacīja. — Ja jums izdosies izcīnīt savus nodomus, tad šī ir aina, kādu jūs redzēsiet Tjunipā. — Viņš norādīja uz skatu tieši pretī, apmēram piecpadsmit akru lielu laukumu, uz kura visā platībā pacēlās milzīga ogļu grēda.

—    Tur jūs redzat degvielas krājumu spēkstacijas četru mēnešu patēriņam — gandrīz miljonu tonnu, — Foldžers paskaidroja.

—   Un zem tās kaudzes reiz atradās burvīga pļava, — Tērstons papildināja. — Neviens neņemsies apstrīdēt, ka skats uz to ogJu kaudzi ir nejēdzīgs. Bet mums tā ir vajadzīga. Tur, redzi, tas āķis.

Kamēr viņi stāvēja un skatījās, dīzeļlokomotīve pa sliedēm vilka garu preču vagonu sastāvu, kas veda klāt vēl vairāk ogļu. Vagoni cits pēc cita, neatkabināti, iebrauca rotējošā pašizkrāvējā, un ogles izbira uz masīviem režģiem. Zem tiem bija konveijeri, kas ogles veda tālāk uz spēkstaciju.

—   Šitais nekad neapstājas, — Tērstons sacīja. — Nekad.

Nims jau tagad zināja, ka būs smagi iebildumi, ja gribēs

Tjunipas neskarto pirmatnību pārvērst šādā ainavā. Nedomājot par elektrību, viņš saprata un atbalstīja protestētājus. Bet saprata^ arī nepieciešamību izmantot Tjunipu elektrostacijas būvei. Šā mērķa labad dabai būs jācieš.

Viņi pameta savu augsto skatu torni, pa ārējām metāla trepēm nokāpa mazliet zemāk un atkal apstājās. Nu viņi atradās aizvējā, kur dzēlīgais vēsums netika klāt. Toties troksnis visapkārt bija lielāks.

—   Strādājot ar oglēm, jūs sadursieties ar vēl vienu īpašu apstākli, — pārvaldnieks ieminējās. — Proti, būs vairāk negadījumu, kuros cietīs cilvēki, nekā strādājot ar naftu un gāzi, vai ar kodolenerģiju. Mums gan ir izstrādāta negadījumu novēršanas programma, bet tas ne vienmēr līdz…

Nims neklausījās.

Pilnīgi neticami… sagadīšanās, kādu spēj radīt vienīgi īstā dzīve, nevis izdoma.,. kamēr viņš stāvēja un skatījās, nolika negadījums.

Kādas piecdesmit pēdas Nimam acu priekšā un abiem pārējiem, kas stāvēja Nimam pretī, aizmugurē, patlaban darbojās ogļu konveijera lente. No tērauda un gumijas veidotā lente slidināja ogles uz drupinātāju, kas tās sasmalcināja

nelielos gabaliņos. Tos vēlāk sadedzināšanai samals putekļos. Pašlaik vairāki stipri lieli ogles gabali uz konveijera lentes radīja sastrēgumu. Lente slīdēja vien uz priekšu. Ogles krājās kaudzē. Virs slīdošās lentes uz viena no augstākajiem režģiem bija uztupies strādnieks, cenzdamies ar tērauda stieni sastrēgušās ogles izlīdzināt.

Vēlāk Nims uzzinās, ka šāda operācija ir aizliegta. Drošības noteikumi prasīja, lai lente tiktu apturēta, pirms sāk izlīdzināt sastrēgumu. Taču strādnieki, apzinādamies, cik svarīgi ir noturēt ogļu padevi pareizā ritmā, lāgiem šo noteikumu tik stingri neievēroja.

īsajā brītiņā — dažās sekundēs, kamēr Nims norisi vēroja, strādnieks paslīdēja, pieķērās gan pie režģiem, taču paslīdēja vēlreiz un nokrita uz lentes. Nims redzēja, ka strādniekam mute vaļā un tas kliedz, bet lielajā troksnī to neviens nedzirdēja. Nabaga cilvēks laikam bija nokritis visai smagi, redzams, ka sasities. Konveijera lente nesa viņu uz priekšu, augstāk, tuvāk mašīnai, kas drupina ogles; kastei līdzīgā ietvarā iejumtā mašīna samals viņu gabalos.

Vairāk tuvumā neviena nebija. Vienīgi Nims, kas redzēja notiekošo.

Nims nepatapa neko citu, kā vienīgi skriet uz priekšu un skrienot iekliegties: — Apturiet lenti!

Kad Nims iedrāzās starp Tērstonu un Foldžeru, tie, nesaprazdami, kas notiek, apsviedās apkārt. Tad ātri aptvēra situāciju un joņoja Nimam pakaļ. Bet tas jau bija labu gabalu priekšā.

Tai vietā, kur konveijera lente pieslīdēja galerijai vistuvāk, tā bija pāris pēdu augstāk ar slīpu ieliekumu. Nokļūt uz tās pārāk viegli nebija. Nims riskēja un lēca. Nokrizdams četrrāpus uz lentes, viņš pret ogles gabala aso šķautni sagrieza kreiso roku. Nelikdamies par to ne zinis, viņš rāpās uz priekšu pāri šā tā sabirušajām oglēm, tuvodamies strādniekam, kas bija pilnīgi apjucis un vārgi pūlējās paķepuroties augstāk uz lentes. Taču nu viņš bija vairs tikai kādas trīs pēdas no nāvējošās mašīnas un slīdēja tai aizvien tuvāk.

8-65

225

Viss, kas tagad sekoja, norisa tik ātri, ka atsevišķas kustības gandrīz nebija atšķiramas.

Nims pastiepa roku un sagrāba strādnieku, pūlēdamies atvilkt to atpakaļ. Likās jau, ka tas izdevies, taču tad viņš dzirdēja nošvirkstam plīstošu drēbi un sajuta pretestību. Strādnieka apģērbs kaut kur kaut kā bija ieķēries lentē. Nims vilka atkal, taču bez panākumiem. Klaudzošā mašīna bija vairs tikai pēdas atstatumā. Nims cīnījās izmisīgi, saprazdams, ka šī ir vispēdējā iespēja. Taču nekas nenotika. Strādnieka labā, uz priekšu izstieptā roka jau tika mašīnas zobos, nokrakšķēja kauli, pašķīda asinis. Lente turpināja slīdēt. Tad Nims neiedomājamās šausmās juta, ka ari viņa drēbes aizķērušās. Viņš vairs nespēja izglābties arī pats.

Tai mirklī lente apstājās.

īsu mirkli konveijers paslīdēja atpakaļ līdz tai vietai, kur Nims bija nolēcis, un tad atkal apstājās.

Foldžers bija paguvis pieskriet pie kontrolkastes un piespiest sarkano pogu. Vispirms viņš konveijeru apstādināja, tad padeva atpakaļ un atkal apstādināja.

Nimam pastiepās pretī rokas, palīdzot uzrausties atpakaļ uz galerijas. Atskanēja saucieni, cilvēki pieskrēja palīgā, pacēla strādnieku, kas bija pusnemaņā un smagi asiņoja. Kaut kur atskanēja trauksmes zvans. Foldžers nometās blakus strādniekam, noraisīja savu vidusjostu un aplika žņaugu. Tērstons Džonss bija atvēris kādu metāla kastīti ar telefonu, zvanīja un rīkoja. Nims dzirdēja viņu uzsaucam. — Atrās palīdzības mašīnu un ārstu — ātri!

11.

— Es varbūt neesmu tik spožs varonis kā tu, —Tērstons jautri pavēstīja, — bet kaut ko es šajā pilsētā tomēr spēju pabīdīt uz vienu vai otru pusi. — No kādas citas istabas savā mājā, kur bija zvanījis pa telefonu, viņš atgriezās dzīvojamā istabā pie Nima; tam kreisā roka bija apsaitēta, mugurā drauga aizdots peldmētelis, bet ar labo roku viņš glāzē jauca viskiju ar ūdeni. —Tavs uzvalks tiks iztīrīts. Nedomā, ka bija viegli to panākt sestdienas pēcpusdienā. Bet gatavs būs, vēlāk to atsūtīs.

—   Paldies.

Tērstonam līdzi bija ienākusi viņa sieva Ursula un tās jaunākā māsa Dafne, kas kopā ar savu mazo puisīti bija atbraukusi ciemos no Anglijas. Abas māsas bija ļoti līdzīgas, to Nims bija uzreiz ievērojis. Ne viena, ne otra nebija konvencionāli daiļas; abas gara auguma, spēcīgiem kauliem, augstu pieri, platu muti, mazliet par platu, lai to sauktu par skaistu. Taču dzīvā, straujā, atklātā daba padarīja viņas ļoti tīkamas. Ar Dafni Nims bija iepazinies pirms pusstundas, un tā viņam uzreiz bija iepatikusies.

—    Esmu uzzinājis vēl šo to jaunu, — Tērstons stāstīja Nimam. — Tam puisim, ko tu izglābi, nebūs jāšķiras no rokas. Ķirurgi saka, ka varēšot roku salāpīt, un, ja tā arī vairs nebūšot pietiekami spēcīga darbam ogļu krautuvē, tai tomēr pietikšot spēka apskaut sievu un savus trīs bērņukus. Ak tā — un tad vēl vēsts no viņa sievas. Tā kopā ar bērniem šodien pat aiziešot uz baznīcu un pateicībā aizlūgšot no attiecīgā svētā visu labu kādam N. Goldmena kungam, un aizdedzināšot viņa labā sveces. To es pastāstu gadījumam, ja tu tādām būšanām tici.

—   Jel pierimsties, Tērs, — Ursula lūdza, — es, nudien, tūliņ apraudāšos.

—    Ja gribi zināt patiesību, — Tērstons atzinās, — man pašam maķenīt aizžņaudzas rīkle.

Nims atkal no jauna sāka protestēt, kā jau pirmāk bija darījis. — Es patiešām tur neko lielu neizdarīju, ja vispār ko… Tas tavējais Foldžers taču apturēja konveijeru un…

—    Stāvi rāms, — Tērstons viņu pārtrauca. — To, kas notiek, tu ieraudzīji pats pirmais, kamēr neviens vēl neko nemanīja, tu rīkojies ātri, un tās pāris pēdas, ko tu viņu parāvi atpakaļ, bija pats galvenais. Bez tam — pasaulei varoņi ir vajadzīgi. Kālab pretoties?

8*

227

Kopš dramatiskajām minūtēm augstajā galerijā no rīta visi turpmākie notikumi bija risinājušies ļoti strauji. Ievainotais strādnieks, kura vārdu Nims vēl joprojām nezināja, bija saņēmis pirmo ātro palīdzību, tad saudzīgi noguldīts uz nestuvēm, um divi biedri viņu aiznesa uz galeriju. Kaut likās, ka tikai pāris minūtes pagājušas, kopš Tērstons izsauca

ambulances mašīnu, kad no pilsētas centra puses jau atskanēja tāli sirēnas kaucieni un augstajā galerijā stāvošie ieraudzīja sarkanās signālugunis, kamēr mašīna vēl bija vairākas jādzes no spēkstacijas.

Kad ātrās palīdzības mašīna sasniedza Čerokejas staciju, nestuves jau bija ar bagāžas liftu nogādātas lejā; ievainoto steigšus aizveda uz slimnīcu. Sakarā ar spēcīgo asiņošanu un smago šoku sākumā pastāvēja briesmas, ka ievainotais nomirs. Tāpēc nupat saņemtās ziņas |āva atviegloti uzelpot, jo izkliedēja bailes.

Tikai tad, kad smagi ievainotais bija sakopts un ambulance aizbraukusi, tika apskatīta arī Nima ievainotā roka. Delnā pie īkšķa pamatnes bija dziļš iegriezums. Tērstons aizveda Nimu uz tuvējo priekšpilsētas slimnīcu, kur brūcei uzlika dažas šuves.

Nima seja, rokas un drēbes, protams, bija pamatīgi nojauktas ar ogļu putekļiem un gluži melnas. Tad Tērstons aizveda Nimu uz mājām, kur viņš novilka netīro uzvalku — vienīgo, kas viņam bija līdzi —, un nomazgājās karstā vannā. Pēc tam kad viņš jau bija ieģērbies Tērstona peldmētelī, viņu iepazīstināja ar Dafni, kas tūdaļ ķērās klāt un no jauna pārsēja ievainoto roku. Nims uzzināja, ka Dafne ir medicīnas māsa un nesen šķīrusies no vīra. Tieši šis pēdējais notikums bija viņu mudinājis pamest visu pagājušo aiz sevis un atbraukt ciemos pie māsas.

Ursula mutautiņa stūrī izslaucīja acis un tad ļoti lietišķi noteica: — Tā, kad mēs nu zinām, cik laimīgi viss beidzies, tad drīkstam justies atviegloti un priecīgi. — Pārgājusi pāri istabai, viņa impulsīvi apskāva un noskūpstīja Nimu. — Tas tev no manis to sveču vietā, ko es tevis labā neiedegšu.

—  Hei! — Dafne iesaucās. — Vai visiem atļauts darīt to pašu?

—   Un kā vēl! — Nims priecīgi attrauca.

Dafne nekavējās viņu noskūpstīt. Viņai bija pilnīgas, siltas lūpas; Nimam tās sagādāja tīksmu sajātu, tāpat arī vieglā smarža, kas uzdvesmoja un tūdaļ izgaisa.

—  Re nu, — Dafne paziņoja. — Tas jāsaņem katram, kas ir tik baigs varonis — vai nu patīk vai nepatīk.

—   Es teiktu, ka patīk, — Nims atsaucās.

—   Mums visiem pašreiz ir nepieciešama liela iztrakošanās, — sacīja Ursula un pievērsās vīram. — Tērs, kas mums šim vakaram ieplānots?

Tērstons staroja. — Cik jauki, ka tu pajautāji. Mēs šovakar iesim vakariņās un dejot. Es ģeniālā priekšnojautā rezervēju mums četriem galdiņu San Marko zālē Braunpalasā.

—   Tas izklausās brīnišķīgi, — Dafne nopriecājās. — Vai mēs sadabūsim Kītam auklīti?

—   Neraizējies. To es nokārtošu, — Ursula solījās.

—  Un es iešu dejot, — Nims apņēmīgi sacīja, — vienalga, vai man būs uzvalks vai nebūs.

Mūzika, ko atskaņoja jaunu, talantīgu mūziķu ansamblis, piedevām vīns un lieliskās vakariņas viņus visus pamatīgi iesildīja. Pirms tam bija atsūtīts Nima uzvalks, kurā vairs nebija nekādu pēdu, kas liecinātu par notikumu uz ogļu konveijera, bez tam bija ieradies reportieris un fotogrāfs no Denver Post, kuri vēlējās Nimu intervēt un nofotografēt. Mazliet pastīvējies, viņš tomēr ļāvās.

Drīz pēc tam Nims un Dafne tika iespiesti Tērstona mašīnā. Dafne paspieda Nima delmu. — Man šķiet, tu esi īsti superīgs vīrietis, — Dafne čukstēja. — Man patīk, kā tu visu dari, kā proti iznesties. Un cik jauki, ka ar visu to tu esi tik vienkāršs un pieticīgs.

Nesaprazdams, ko atbildēt, Nims saņēma viņas roku un nelaida vaļā, sākdams jau domāt par to, ko šis vakars vēlāk viņiem atnesīs.

Vakariņas bija paēstas. Nims un Dafne jau bija vairākkārt dejojuši, ik ar deju sakļaudamies ciešāk, turklāt Dafne nebūt neslēpa, ka viņai tas ir patīkami.

Kādā brīdī, kad Tērstons un Ursula bija aizgājuši dejot, bet Nims ar Dafni sēdēja pie galdiņa, Nims apjautājās, kāpēc sairusi viņas laulība.

Atklātajā godīgumā, kāds abām māsām likās vienādi stipri raksturīgs, viņa atbildēja:

—   Mans vīrs bija krietni vecāks par mani un gauži vienaldzīgs seksa jautājumos, viņam gandrīz nekad nekas nesanāca. Bija vēl arī citas nesaskaņas, šī tomēr bija galvenā.

—   Tev, šķiet, tā tomēr nav bijusi problēma.

Viņa atlieca galvu un iesmējās: — Kāpēc tev tā liekas?

—   Tev taču ir bērns.

—  Jā. Tā bija viena no tām reizēm, kad sanāca. Gandrīz varu sacīt — vienīgā. Bet lai nu kā — es ļoti priecājos par to, ka man ir Kīts. Viņam drīz bās divi gadi, un es viņu gauži mīlu. Starp citu, mums abiem ar Kītu ir atsevišķa istaba, un viņam ir ciešs miegs.

—   Lai būtu kā būdams, — Nims atteica. — Viņa istabā es neiešu.

—   Godīgi teikts. Atstāj tikai savas durvis pusviru. Tava istaba ir pa gaiteni mazliet tālāk uz priekšu nekā manējā.

Kad vēlāk Nims pārmaiņas labad dejoja ar Ursulu, tā sacīja:

—  Es ļoti priecājos, ka Dafne ir pie mums. Mēs vienmēr labi satikām. Vienīgais, par ko es viņu apskaužu, ir Kīts.

—  Vai jūs ar Tērstonu negribējāt bērnus? — Nims jautāja.

—  Mēs abi gribējām. Un gribam vēl joprojām. Bet mums nav. — Ursulas balss skanēja paskarbi, it kā viņa nožēlotu, ka vispār par to ierunājusies, un Nims tāpēc arī vairāk neko nejautāja.

Taču vēlāk, kad māsas atvainojās un uz brīdi izgāja no zāles, Tērstons sacīja: — Cik noprotu, Ursula tev pateica, ka mums nevar būt bērni.

—  Jā.

—  Vai viņa tev pateica arī, kāpēc?

Nims papurināja galvu.

—   Pie vainas esmu es, nevis Ursula. Mēs abi esam pie ārstiem pārbaudījušies nezin cik reižu. Izrādās, ka mana pistole šauj un blīkšķina, cik uziet, bet pilno patronu man nav. Tik vien der kā salūtam. Tā dakteri man saka.

—   Cik žēl.

Tērstons paraustīja plecus. — Cilvēks nevar būt apveltīts ar visu, un mums ar Ursulu netrūkst jaukuma dzīvē. — Tad viņš piebilda: — Esam domājuši par bērna adoptēšanu, tomēr ne viens, ne otrs īsti nespējam saņemties.

Kad sievietes atgriezās, viņi iebaudīja vēl vīnu un padejoja. Dejojot Dafne iečukstēja Nimam ausī: — Vai es tev jau pateicu, ka tu man ļoti patīc?

Nims ieskāva viņu ciešāk rokās. Un cerēja, ka nebūs vairs ilgi jāgaida, pirms viņi atgriezīsies mājās.

Pirms pusotras stundas viņi bija atgriezušies. Tērstons bija aizvedis auklīti uz mājām, pēc tam visi pasēdēja virtuvē, Ursula gatavoja tēju, Dafne palīdzēja. Tad visi novēlēja cits citam arlabunakti un aizgāja gulēt. Nims jau gandrīz laidās miegā.

Viņu pamodināja kāda skaņa — viegla iečīkstēšanās, atverot istabas durvis, neapšaubāmi atverot līdz galam, kaut gan viņš, paklausīdams Dafnes padomam, bija tās atstājis pusviru. Vēl viena iečīkstēšanās, tad klikšķis, kas ļāva noprast, ka durvis tiek aizdarītas. Nims pacēla galvu un pūlējās tumsā kaut ko saskatīt, bet nekas nebija saredzams.

Viņš dzirdēja klusu pēdu dipoņu un drānas iešalkšanos, likās, ka apģērbs tiek nomests. Tad pacēlās sega un viņam blakus ieslīdēja silts, kails augums. Pretī pasniedzās rokas. Satrauktas, aicinošas lūpas tumsā atrada viņējās. Skūpsts bija ilgs un kļuva kaislīgs. Kad locekļi sakļāvās, Nima asinis iešalkojās tvīksmē. Maigām rokām glāstīdams neredzamo augumu, viņš nopūtās — saldkaislē un dziļā apmierinājumā.

Viņš čukstēja: — Dafne, mīļā, visu dienu es gaidīju šo brīdi.

Ieskanējās klusi, gulgojuši smiekli, pastiepās pirksts un šķērsu aizspieda viņam lūpas. — Ciet klusu, muļķi! — klusa balss brīdināja. — Nekāda Dafne. Es esmu Ursula.

Nims pārbijies atkrita atpakaļ. Spējā impulsā viņš gribēja izlēkt no gultas. Sievietes roka viņu aizturēja.

—    Uzklausi mani! — Ursula klusu un trauksmaini runāja. — Es gribu bērniņu. Un Tērss man nevar bērnu iedot — un es zinu, ka viņš par to runāja ar tevi — un ka es varētu to dabūt no tevis labāk nekā no jebkura cita.

Viņš turējās pretī.

—  To es nevaru, Ursula, nevaru to nodarīt Tērsam.

—  Vari gan, vari, jo Tērss zina, ka esmu šeit un kāpēc.

—   Un Tērss tev neliedz? — Nims jautāja balsī, kas liecināja, ka viņš nespēj tam ticēt.

—    Zvēru tev, ka ne. Mēs abi gribam bērnu. Un abi nospriedām, ka šādi būs vislabāk. — Atkal klusie smiekli.

—   Dafne gan ņems ļaunā. Viņa uz mani nikna kā zvērs. Viņa pati tevi gribēja.

Nimā uzjundīja ļoti pretrunīgas jūtas. Taču tad visu pārmāca situācijas jocīgums, un viņš iesmējās.

—  Tas jau ir labāk, — Ursula noteica. Viņa pievilka Nimu sev klāt, un, kad viņi no jauna apskāvās, Nims beidza pretoties.

—   Man ir pats īstais laiks, — Ursula čukstēja. — Es zinu, ka tagad var izdoties. Ai Nim, mīļais, palīdzi man tikt pie bērniņa! Es tik ļoti to vēlos.

Viņš nesaprata, ko gan ir nodarījis, ka ar viņu notiek šādi ekscentriski trakumi.

—    Lai notiek, — viņš atčukstēja, — es darīšu visu iespējamo. — Kad viņi skūpstījās un no jauna iekarsa, viņš draiskulīgi ievaicājās: — Vai būs pienācīgi, ja es to izbaudīšu ar prieku?

Viņa neatbildēja, tikai satvēra to ciešāk.

Viņi mīlējās atkārtoti un aizrautīgi, un Nims juta, ka apsaitētā kreisā roka viņam nekādas rūpes nesagādā. Beidzot viņš aizmiga. Kad viņš pamodās, svīda jau gaismiņa, un Ursula bija aizgājusi.

Viņš nolēma vēl brīdi pagulēt. Taču tad istabas durvis vēlreiz atvērās un pa tām ieslīdēja blāvi rozā rītasvārkā tērpusies figūra.

—   Lai tur vai kas! — Dafne sacīja, nomezdama negližē.

—   To nu gan es nepieļaušu, ka mani tik briesmīgi pamet novārtā. Pavirzies tālāk, Nim, un es ceru, ka būsi vēl kādu spēka palieciņu saglabājis.

Viņi abi kopā līksmi atklāja, ka viņam spēka vēl gana.

Atpakaļ uz Rietumkrastu Nims lidoja vēlā pēcpusdienā, un atkal ar United. Tērstons veda viņu uz lidostu; Ursula, Dafne un Dafnes mazais Kīts brauca līdzi pavadīt. Draudzīgajā, raitajā sarunā, kas turpinājās visu brauciena laiku, tomēr ne vārds netika pārmīts par notikumiem aizvadītajā naktī. Pie mašīnas atvadoties, Nims noskūpstīja abas māsas. Tās palika gaidām, kamēr Tērss pavadīs draugu.

Pie pasažieru kontroles punkta viņi apstājāsa un sarokojās.

Nims sacīja: — Viss iznāca ļoti labi, Tērs.

—   Tiešām labi. Un novēlu, lai tev veicas tanīs diskusijās rīt un visās pārējās dienās.

—   Paldies. Veiksme mums tiešām ļoti vajadzīga.

Vēl aizvien turēdams Nima roku, Tērstons šķita it kā vilcināmies, tad sacīja: — Ja tu gadījumā par kaut ko brīnies, tad gribu tev pateikt, ka ir lietas, ko cilvēks dara tāpēc, ka tā jādara, un tāpēc, ka tas ir pats labākais apstākļos, kad nav dota liela izvēle. Un vēl ko: ir draugi un ir izcili draugi. Tevi es pieskaitu otrai kategorijai. Tāds tu man būsi vienmēr, un tāpēc nekad nezaudēsim saskari.

Pagriezies un dodamies uz lidmašīnas trapu, Nims juta, ka acīs viņam sakāpis miklums.

Kad viņš dažas minūtes vēlāk bija ērti atlaidies pirmās klases sēdeklī, laipna stjuarte viņam vaicāja:

—   Ko jūs vēlēsieties iedzert, ser, kad pacelsimies gaisā?

—   Šampanieti, — viņš smaidīdams atteica. Un bija pārliecināts, nekas cits nespētu tik labi vainagot šo veiksmīgo nedēļas nogali.

12.

Jaunais prezidējošais pilnvarotais viegli pieklaudzināja ar āmuriņu.

—    Iekams sākam liecinieku iztaujāt, man šķiet, pieklātos izteikt viņam atzinību par operatīvo rīcību un drosmi, izglābjot dzīvību komunālās sistēmas strādniekam citā pavalstī.

Klausītāju zālē atskanēja šķidri aplausi.

Nims teikto uzklausīja visai mulsi. — Pateicos, ser.

Līdz pat šim rītam viņš bija cerējis, ka avīžziņas par drāmu uz konveijera lentes tālāk par Denveru neaizskanēs. Tāpēc bija juties pārsteigts, ka notikuma atstāsts atradis vietu Associated Press aģentūras telegrammā, no kurienes to pārņēmis un, tā teikt, ar žestu publicējis Chronicle West pirmdienas rīta izdevumā. Viņam šis atstāsts bija nepatīkams, jo pievērsa uzmanību braucienam uz spēkstaciju, kas darbināma ar oglēm. Nims sāka prātot, vai un kā to savā labā varētu izmantot opozīcija.

Tāpat kā iepriekšējās diskusijas dienās, ar ozolkoka dēlīšiem panelēto zāli atkal piepildīja komisiju locekļi, dažādo dalībnieku konsultanti, savu kārtu gaidošie liecinieki, ieinteresēto grupu darbinieki, preses pārstāvji, kā arī visai plašs publikas kontingents, kas galvenokārt sastāvēja no opozīcijas atbalstītājiem.

Pie tiesneši galda atkal sēdēja tas pats jaunais pilnvarotais un viņam blakus vecīgais civiltiesnesis.

Zālē Nims saskatīja paziņu vidā Lauru Bo Kārmaiklu un Roderiku Pričitu, kas abi pārstāvēja Sekvojas klubu; Deiviju Bērdsongu no s&gt; kā parasts, tā nesamērīgi lielais augums ietērpts noplukušās džīnās un kreklā ar neaizpogātu apkakli; un pie preses galda Nensiju Molino — eleganti ģērbtu un savrupu.

Nims jau bija nozvērināts, piekritis «runāt patiesību, tīru patiesību un vienīgi patiesību». Apvienības druknais ģcnerālkonsultants Oskars O'Braiens tūliņ piecelsies, pagriezīsies pret tiesnešu galdu un sāks viņu pratināt.

—   Mister Goldmen, — O'Braiens iesāka vārds vārdā tā, kā viņi bija samēģinājuši. — Lūdzu, izstāstiet apstākļus un apsvērumus, kas jūs mudināja ticēt, ka Šai komisijai izskatīšanai iesniegtais ierosinājums ir nepieciešams un realizējams sabiedrības interesēs un labā.

Nims apsēdās liecinieku krēslā, zinādams, ka viņa uzstāšanās būs ilga un grūta.

—   Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības pētījumi un apsvērumi, kurus papildinājuši ari valdības iestāžu apsvērumi, rāda, ka ap nākamās desmitgades vidu tiklab Kalifornijas iedzīvotāju skaits, kā arī rūpniecības attīstība pārsniegs vidējos izaugsmes rādītājus valstī. Sīkāk to iztirzāšu vēlāk. Vienlaikus ar šo izaugsmi strauji palielināsies pieprasījums pēc elektroenerģijas — pieprasījums, kas tālu pārsniedz pašreizējās ražošanas jaudas. Un, lai apmierinātu šo pieprasījumu…

Nims centās izvairīties no specifiskiem terminiem un runāt populāri, lai klausītāji nezaudētu interesi. Visi fakti un novērojumi, ko viņš minēs, ir jau pirms vairākām nedēļām fiksēti un iztirzāti ziņojumos komisijām, tomēr pastāvēja uzskats, ka dzīvais vārds ir svarīgāks. Var jau bāt, ka atradīsies kāds vai kādi, kas reiz izlasīs tos papīru kalnus, kuri diendienā aug augumā.

O'Braiens raiti norunāja savus pantiņus tik pārliecinoši kā aktieris ilgi spēlētas lugas tekstu.

—   Lūdzu, izskaidrojiet dabas aizsardzības sakarā…

—  Vai jūs varat konkrēti minēt ogļu piegādes daudzumu, kas…

—   Savas runas sākumā jūs, mister Goldmen, minējāt, ka flora un fauna ievērojamus zaudējumus necietīs. Man šķiet, komisija labprāt dzirdētu apstiprinājumu…

—   Lūdzu, pastāstiet plašāk par…

—   Vai gribat sacīt, ka…

—   Tagad aplūkosim …

Nevajadzēja vairāk par septiņām stundām, kas tika ietilpinātas pusotras dienas ietvaros, lai pateiktu visu, kas varētu klausītājus interesēt. Beigās viņš zināja, ka pilnā mērā ir apskaidrojis visu, kas saistīts ar KS&A ierosinājumu un vajadzībām. Tomēr viņš zināja arī, ka īstās mocības vēl priekšā — kad sāksies jautājumu krustugunis.

Diskusijas otrās dienas pēcpusdienā Oskars O'Braiens pievērsās tiesnešu galdam. — Pateicos jums, priekšsēža kungs. Ar šo es beidzu pašreizējā liecinieka iztaujāšanu.

Priekšsēdis palocīja galvu. — Man šķiet, misters Goldmens ir pelnījis starpbrīdi, kas nenāktu par ļaunu arī mums pārējiem. — Viņš piedauzīja ar āmuriņu. — Diskusija pārtraukta līdz pulksten desmitiem rītrītā.

Nākamajā rītā jautājumu krustuguns sēde sākās rimti un viegli, kā automobiļa brauciens lēnā gaitā pa gludu ceļu. Pirmais uzstājās Komisijas padomnieks, izkāmējis pusmūža tiesnesis uzvārdā Holjoks.

—  Mister Goldmen, ir daudz punktu, kuros komisija vēlētos dzirdēt paskaidrojumus… — Uzrunas turpinājums rādīja, ka Holjoks savos jautājumos nav ne draudzīgs, ne naidīgs. Nims atbildēja tieši tādā pašā noskaņā, turklāt kompetenti.

Holjoks iztaujāšanu turpināja vienu stundu. Pēc tam kārta pienāca Sekvojas kluba valdes sekretāram Roderikam Pričitam, un iztaujas temps kļuva dzīvāks.

Pričits, kalsns, pedantisks, pārsmalcināts, tērpies konservatīvā uzvalkā ar vesti. Tēraudsirmie mati kārtīgi pāršķirti, matiņš pie matiņa ideālā kārtībā; ik pa brīdim viņš it kā nejauši pacēla roku, lai pārliecinātos, vai tiešām uz galvas valda nevainojama kārtība. Kad Pričits piecēlās un tuvojās liecinieka krēslam, viņa acis aiz bezictvara brillēm šķita iezibamies. īsi pirms iztaujas sākuma viņš bija intensīvi visu pārrunājis ar Lauru Bo Kārmaiklu, kas sēdēja viņam blakus pie viena no trim konsultējošo liecinieku galdiem.

—  Mister Goldmen, — iesāka Pričits. — Man te ir viena fotogrāfija. — Viņš pasniedzās atpakaļ uz konsultantu galdu un paņēma astoņreiz desmit collu lielu fotoattēlu. — Gribu palūgt, lai jūs to aplūkojat un pēc tam pasakāt man, vai redzētais jums šķiet pazīstams.

Nims paņēma fotogrāfiju. Kamēr viņš to aplūkoja, kāds Sekvojas kluba kalpotājs pasniedza tādus pašus fotoattēlus Komisijas priekšsēdim un tā blakussēdētājam, Oskaram O'Braienam, Deivijam Bērdsongam un presei. Daži eksemplāri nokļuva arī publikā un gāja tālāk no rokas rokā.

Nims apjuka. Gandrīz viss attēls bija melns, taču tajā viedās kaut kas pazīstams…

Sekvojas kluba valdes sekretārs pavīpsnāja. — Nesteidzieties, mister Goldmen.

Nims papurināja galvu. — Es tiešām netieku īsti gudrs.

—  Varbūt varu jums piepalīdzēt, — Pričits ierunājās tādā balsī, kas neviļus mudināja uz domām par kaķa spēlēšanos ar peli. — Ņemot vērā to, ko esmu izlasījis avīzēs, atgādināšu, ka šo ainu esat pats savām acīm skatījis nupat aizvadītajā nedēļas nogalē.

Tad Nims uzreiz atskārta. Fotogrāfijā bija attēlots milzīgais ogļu kalns Čerokejas spēkstacijā Denverā. Melnais blīvums attēlā nu bija radis izskaidrojumu. Klusībā Nims nolādēja sava nedēļas nogales ceļojuma publiskās atskaņas.

—  Tiešām, — viņš sacīja. — Liekas, ka attēlā redzamas ogles.

—  Lūdzu, izsakieties tuvāk, mister Goldmen. Kas tās par oglēm un kur tās atrodas.

Nims negribīgi paskaidroja: — Tas ir ogļu krājums Kolorādo Sabiedriskās komunālo pakalpojumu apvienīb vajadzībām Denverā.

—  Tieši tā. — Pričits noņēma brilles, mazliet tās paspodrināja, tad uzlika atpakaļ uz acīm. — Ja gribat zināt, šis attēls uzņemts vakardien, bet šorīt ar lidmašīnu atgādāts šurp. Nav skaists paskats, vai ne?

—   Nav.

—   Vai jūs piekristu, ka tas ir neglīts?

—   Domāju, ka jūs varētu tā sacīt, bet īstenībā…

—    Īstenībā, — Pričits viņu pārtrauca, — jūs uz manu jautājumu jau esat atbildējis; «domāju, ka jūs varētu tā sacīt» — tie bija jūsu vārdi, kas nozīmēja jūsu piekrišanu tam, ka attēls ir neglīts. Tas ir viss, ko vēlējos uzzināt. Pateicos.

Nims sāka pretoties. — Taču jāsaka arī…

Pričits pamācīgi pakustināja rādītājpirkstu. — Pietiek, mister Goldmen! Lūdzu, atcerieties, ka jautājumus uzdodu es. Man ir vēl otrs fotoattēls, ko vēlos parādīt jums un Komisijas pilnvarotajiem.

Kamēr Nims iekšēji virda dusmās, Pričits piegāja atpakaļ pie konsultantu galda un šoreiz izraudzījās krāsainu fotogrāfiju. To viņš pasniedza Nimam. Tāpat kā pirms brītiņa, kalpotājs izdalīja kopijas pārējiem interesentiem.

Lai arī Nims nespēja noteikt, kur redzamā ainava tieši atrodas dabā, viņam nebija šaubu par to, kur attēls uzņemts. Tā bija Tjunipas ainava, turklāt netālu no spēkstacijas būvei paredzētās vietas. Tāpat nebija apšaubāms arī tas, ka fotogrāfs bijis augstas klases profesionālis.

Virs nelīdzenās, neskartās, aizraujoši skaistās Kalifornijas pirmatnības pletās dzidras, zilas debesis. Augstas klinšu smailes slējās pāri majestātisku priežu audzēm. Lejāk kalnu pakājē pletās lapukoku mežs, bet priekšplānā putoja strauja upe. Tuvējā krastā acis priecēja krāšņum krāšņas savvaļas puķes, bet tālāk, koku ēnā, galvu bija pacēlis jauns briedis, varbāt fotogrāfa iztrūcināts.

Šoreiz Pričits neļāva ilgi domāt. — Skaista ainava, vai ne, mister Goldmen?

—   Jā, skaista.

—   Vai varat aptuveni iedomāties, kur šī aina uzņemta?

—   Pieņemu, ka tas ir Tjunipā. — Nims nosprieda, ka nav jēgas ielaisties muļķīgās spēlēs vai noliegt iebildumus, kādus mazliet agrāk vai vēlāk minēs Pričits.

—   Jūsu pieņēmums ir pareizs, ser. Tagad uzdošu nākamo jautājumu.— Pričita tonis kļuva skadrāks, balss skaļāka. — Vai jūsu sirdsapziņa samierinās ar to, ka jūsu un jūsu apvienības ierosinājums paredz Tjunipu pārvērst tādā drausmīgā izskatā, — viņš paplivināja gaisā fotoattēlu ar ogļu kalnu, — aprakt zem tā šo brīnumaino, starojošo skaistumu, — un viņš pacēla parādīšanai skaisto krāsu foto, — aprakt vienu no vēl atlikušajām dabas svētvietām mūsu pavalstī un visā valstī?

Dramatiski izceltais retoriskais jautājums izpelnījās atzinīgu murdoņu klausītājos. Viens vai divi pat aplaudēja.

Nims mierīgi atbildēja: — Protams, ka tas mani satrauc. Bet es to redzu kā nepieciešamību, kā kompromisu. Turklāt attiecībā pret visu lielo Tjunipas novadu…

—  Ar to pietiek, mister Goldmen. Nav nepieciešams teikt runu. Pieraksts apliecinās, ka jūsu atbilde bija «jā».

Pēc īsas pauzītes Pričits no jauna metās uzbrukumā.

—    Nav izslēgts, ka jūsu lidojumam uz Kolorādo nupat pēdējā nedēļas nogalē pamatā bija tas, ka sirdsapziņa nedeva jums mieru, tas, ka jūs gribējāt pats savām acīm redzēt to nejaukumu, kādā skaistu ainavu pārvērš šādi milzīgi ogļu daudzumi, tikpat milzīgi, kādi būtu nepieciešami Tjunipā?

Oskars O'Braiens pielēca kājās. — Protestēju!

Pričits strauji pievērsās viņam: — Uz kāda pamata?

Nelikdamies Pričitu dzirdam, O'Braiens vērsās tieši pie pilnvarotajiem: — Jautājums izkropļo liecinieka vārdus. Bez tam jautājums rada iespaidu par noskaņojumu, kāds lieciniekam nav bijis.

Prezidējošais pilnvarotais nevilcinādamies atteica: — Protests noraidīts. — O'Braiens, niknumā zvērodams, apsēdās.

—   Nē, — Nims atbildēja Pričitam. — Jūsu versija neatbilst mana brauciena īstajam pamatojumam. Es devos turp tāpēc, ka vēlējos, gatavojoties šīm diskusijām, atsvaidzināt atmiņā dažus tehniskus aspektus darbam spēkstacijā, kas darbināma ar oglēm. — Pat Nimam pašam šī atbilde nelikās pārliecinoša.

—    Nešaubos, ka Šeit ir daži cilvēki, kas jūsu teiktajam noticēs, — Pričits piebilda. Viņa tonis skaidri apliecināja: es neticu.

Pričits uzdeva vēl vairākus citus jautājumus, bet tie bija bāli un maznozīmīgi. Sekvojas klubs ar savu viltīgo izdomu — parādīt abas pretmetīgās fotogrāfijas bija iecirtis dziļu brūci, un Nims vainoja pats sevi.

Tad kluba valdes sekretārs beidzot aizgāja atpakaļ savā vietā un apsēdās.

Galvenais pilnvarotais palūkojās papīra lapā, kas gulēja viņam priekšā uz galda. — Vai organizācija «strāvu un gaismu tautai» vēlas iztaujāt liecinieku?

Atbildēja Deivijs Bērdsongs. — Skaidrs, ka vēlas.

Pilnvarotais piekrītot palocīja galvu, Bērdsongs pierausās kājās.

Lielais lamza netērēja laiku ar ievadvārdiem. Viņš noprasīja:

—   Kā jūs nokļuvāt uz šejieni?

Nims izbrīnījies paskatījās. — Ja jūs gribat zināt, ko es reprezentēju…

Bērdsongs aši atcirta: — Mēs visi zinām, ko jās reprezentējat — bagātu un alkatīgu konglomerātu, kas ekspluatē tautu. — Viņš uzbelza lielu, gaļīgu ķetnu uz galda netālu no liecinieka krēsla un pacēla balsi. — Es domātu tieši to, ko sacīju: kā jūs nokļuvāt uz šejieni?

—   Kā… atbraucu taksometrā.

—   Jūs atbraucāt taksometrā? Tāds liels, svarīgs trumpja dūzis kā jūs? Jūs gribat sacīt, ka neatlidojāt personiskajā helikopterā?

Nims sāji pavīpsnāja; nu bija pilnīgi skaidrs, kā norisēs iztauja. Viņš atbildēja: — Man personiskā helikoptera nav. Un šodien es vispār neesmu izmantojis nekādu helikopteru.

—   Bet dažkārt jūs to darāt, vai ne?

—   Zināmos vajadzības gadījumos…

—   Nesāciet, — Bērdsongs pārcirta viņa teikumu. — Jūs izmantojat helikopteru zināmos gadījumos — jā vai ne?

—   Jā.

—   Helikopteru, par kuru maksā ar elektrības patērētāju grūti nopelnīto naudu, kas viņiem jāizdod, ik mēnesi norēķinoties par strāvas patēriņu?

—    Nē, par to nemaksā no ikmēneša patēriņa rēķiniem, vismaz ne tieši.

—   Bet netieši patērētāji tomēr par to maksā, ko?

—     Pie tāda secinājuma jās varētu nonākt, runājot par jelkādu pasākumu…

Bērdsongs vēlreiz uzbelza ar roku. —Mēs nerunājam par pasākumiem. Es jums jautāju par helikopteru.

—   Mūsu apvienībai pieder vairāki helikopteri, ko…

—    Vairākil Jūs gribat sacīt, ka varat izvēlēties — piemēram, kā starp linkolnu un kadiljaku?

Nims kļuva nepacietīgs. — Tie galvenokārt tiek lietoti operatīvām vajadzībām.

—    Kas tomēr jūs nekavē izmantot vienu no tiem personiskām vajadzībām, ja jums tas nepieciešams vai jūs iedomājaties, ka ir nepieciešams, vai ne? — Nenogaidot atbildi, Bērdsongs iebāza roku kabatā, izvilka no tās avīzi un atlocīja to.

—   Vai šito jūs atceraties?

Tas bija Nensijas Molino raksts, ko California Examiner tika ievietojis tūliņ pēc preses ļaužu apmeklējuma Velna Vārtu apmetnē.

Nims rezignēti atbildēja: — Atceros.

Bērdsongs nolasīja dažus fragmentus no avīzes, kurus stenogrāfists ieskaņoja, tad atkal pievērsās Nimam. — Šite stāv rakstīts: «Misters Goldmens… skaitās pārāk nozīmīga persona, lai būtu braucis autobusā, kas turklāt bija KS&A nolīgts čārtera busiņš, kur vēl bija daudz brīvu vietu. Viņš tomēr izvēlējās helikopteru…» — Bērdsongs nikni pablenza.

—   Vai tā ir taisnība?

Nims zināja, ka Nensija Molino, pie preses galda sēdēdama, viņu vēro; sejā viegls smaids. Viņš sacīja: — Raksts ir visai vienpusīgs, tomēr — vairāk vai mazāk — patiesībai atbilstošs.

Bērdsongs meklēja palīdzību pie pilnvarotajiem: — Vai priekšsēdis nevarētu paskaidrot lieciniekam, lai atbild ar vienkāršu «jā» vai «nē»?

Pilnvarotais sacīja: — Jūs mums visiem ietaupītu laiku, ja tā darītu, mister Goldmen.

Savilcis niknu grimasi, Nims atbildēja: — Jā.

—      Iznāca traka nopūlēŠanās, — Bērdsongs noteica. — Tikpat kā izraut sāpošu zobu. — Viņš atkal pievērsās pilnvarotajiem un, kā īsts hameleons, no asā uzbrucēja pēkšņi pārtapa par pieglaimīgu draugu. — Taču nu beidzot esam ieguvuši liecinieka apstiprinājumu, ka drosmīgais ziņojums avīzē atbilst patiesībai. Priekšsēža kungs, es vēlētos, lai šis avīžraksts tiktu iekļauts liecībās, kas parāda, cik lielmanīgi un bagāti dzīvo vadošie darbinieki — kā šis Goldmens un apvienības tas Kāviņsauc priekšsēdis, kas, protams, notiek uz nabaga patērētāju rēķina. Tas norāda arī uz to, kādēļ tik dārgi un nevajadzīgi pasākumi kā būvprojekts Tjunipā, kas šiem sagādās neiedomājamu peļņu, jāiesmērē nezinātājiem kā cēls pasākums.

O'Braiens piecēlies vārgi mēģināja teikto apstrīdēt: — Es protestēju pret avīžraksta iekļaušanu liecības ziņojumā, jo tam nav nekāda sakara ar šo diskusiju, gluži tāpat, kā uz to neattiecas arī iztaujātāja pēdējās piezīmes.

Pilnvarotais īsi apspriedās ar civillietu juriskonsultu un tad paziņoja:

—   Jūsu protests tiek uzņemts pierakstā, mister O'Braicn. Dokuments — minētais avīžraksts — pieļauts saglabāšanai kā lietisks pierādījums.

—    Pateicos jums, ser, — sacīja Bērdsongs. Tad viņš no jauna pievērsās Nimam.

—    Vai jums personiski pieder Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības akcijas?

—    Jā, — Nims atteica. Interesanti, kas nu sekos, viņš nodomāja. Viņam piederēja simt divdesmit akciju, kuras bija iegādājies pakāpeniski, pa kādai ik pa laikam. To pašreizējā tirgus vērtība bija mazliet vairāk par diviem tūkstošiem dolāru, tātad daudz zemāka nekā sākotnējā, jo pēdējā mēneša laikā KS&A akciju vērtība pēc dividentu aizturēšanas bija strauji kritusies. Taču viņš necentās sanāksmi par to informēt plašāk, nekā tika pieprasīts. Izrādījās, ka tā ir kļūda.

—  Ja šitenais Tjunipas darījums izies cauri pēc jūsu prāta, — Bērdsongs turpināja, — vai tad sagaidāms, k Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības akcijas celsies?

—    Tas nebūtu obligāti. Tikpat labi tās var arī vērtībā kristies. — Runādams Nims prātoja: vai vajadzētu piepūlēties un skaidrot, ka plašā jauncelsmes programmas realizācija, ko finansētu vērtspapīru pārdošana, ieskaitot jaunas akcijas zem nominālvērtības, KS&A pašreizējās akcijas tiktu devalvētas un kristos vērtībā? Šāda atbilde prasītu kompleksu izskaidrošanu; pašreizējā kontekstā tā izklausītos arī diezgan muļķīgi. Turklāt Nims nejutās drošs, vai apvienības galvenais mantzinis piekristu šāda paziņojuma publiskai izpaušanai. Tālab viņš nolēma par to klusēt.

—   Tas nebūtu obligāti, — Bērdsongs atkārtoja. — Bet tirgus cenas šīm akcijām varētu celties. Tam taču jūs piekritīsiet.

—   Biržas tirgū var notikt viss, — Nims dzedri atteica.

Bērdsongs pagriezās pret zāli un teatrāli nopūtās. — Man

šķiet, ka tā ir iespējami labākā atbilde, kādu varēju gaidīt no šī neatsaucīgā liecinieka, tāpēc paziņošanu uzņemšos es: akcijas, jādomā, celtos vērtībā. — Viņš atkal pievērsās Nimam. — Ja tas notiktu, vai tad nav tiesa, ka jums būtu pamatota interese Tjunipas plāna īstenošanā, jūs no tā gūtu peļņu?

Apgalvojums bija tik bezjēdzīgi stulbs, ka Nimam gandrīz sanāca smiekli. Labākais, uz ko viņš varēja cerēt tālā nākotnē, bija iespēja, ka viņa akciju mazumiņš no jauna sasniegs to vērtību, par kādu viņš bija tās pircis.

Bērdsongs pēkšņi sacīja: — Tā kā jūs acīmredzot nevēlaties atbildēt, es pārveidošu jautājumu citādos vārdos: ja Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības akcijas sakarā ar Tjunipu celsies vērtībā, vai jūsējās celsies līdz ar tām?

—  Paklausieties, — Nims sacīja, — es tikai…

Pilnvarotais nedroši iebilda: — Tas ir vienkāršs jautājums, mister Goldmen. Atbildiet ari jūs vienkārši ar «jā» vai «nē».

Gandrīz gatavs eksplodēt par tik negodīgu apiešanos, Nims tomēr pamanīja, ka Oskars O'Braiens vieglītēm papurina galvu, dodams viņam zīmi. Nims saprata, ka tas ir atgādinājums atcerēties instrukciju par pacietību un nepadošanos provokācijai. Viņš atbildēja ar dzēlīgu: — Jā.

Bērdsongs paziņoja: — Tagad, kad mums ir arī šī atzīšanās, priekšsēža kungs, es vēlos, lai pierakstā tiek skaidri parādīts, ka šim lieciniekam ir pamatotas finansiālas intereses diskusijas iznākumā un tādēļ viņa liecība ir attiecīgi jāvērtē.

—   Jūs jau pats esat to ierakstam sagatavojis, — pilnvarotais diezgan aizkaitinātā tonī noteica. — Tad tikai turpiniet vien.

—    Ar lielāko patikšanu. — Dižais s&gt vadonis it kā pārdomās nobraucīja bārdu un tad pagriezās vēlreiz pret Nimu. — Man tātad palikuši vēl daži jautājumi par to, kādas sekas Tjunipas plānam būs uz lēsēm, ko maksāt vajadzēs vienkāršajiem darba cilvēkiem, tiem, kas…

Un tādā garā viņš mala vien tālāk un tālāk, gluži tāpat, kā bija noticis Dž. Ērika Hamfrija iztaujāšanā: balstoties uz izejas punktu, ka aiz Tjunipas plāna slēpjas vienīgi kāre pēc peļņas, nekas cits kā vienīgi alkatība; ka par visu būs jāmaksā patērētājiem, kuri pretī par to nedabūs gandrīz neko. Kaut arī Nims zem šķietama ārējā miera pūlējās dusmas apslēpt, viņu gandrīz līdz trakumam saniknoja tas, ka ne ar vienu vārdu netika atgādināts vissvarīgākais — nepieciešamība pēc strāvas ieguves palielināšanas, lai nākotnē radītu pamatu izaugsmei, rūpniecības attīstībai, dzīves standarta saglabāšanai un uzlabošanai. Tika sludināts tukšs, bezjēdzīgs populisms, nekas vairāk. Bet tas piesaistīja uzmanību. Par to liecināja rosība pie preses galda.

Nims bija spiests arī atzīt, ka divžuburu uzbrukums — Sekvojas kluba cēlā vides aizsardzība un s&gt izvirdumi tarifu un finansu jomā — kaut arī virspusējs, tomēr bija efektīvs. Interesanti, vai abām grupām būtu nodibinājusies kāda saskare. Par to viņš šaubījās. Laura Bo Kārmaikla un Deivijs Bērdsongs intelektuālā ziņā bija pārāk atšķirīgi. Lauru Bo Nims joprojām cienīja, kaut ari viņu uzskati bija tik pretēji, bet Bērdsongu viņš nicināja kā jebkuru citu šarlatānu.

Pēc īsā pārtraukuma, kad Bērdsongs iztaujāšanu bija beidzis, Oskars O'Braiens brīdināja Nimu: — Jūs vēl neesat galā. Kad pārējie liecinieki būs nopratināti, es gribu jūs vēlreiz atpakaļ tanī krēslā, lai pavērstu visu uz otru pusi, un, kad es būšu beidzis, citi atkal varēs sākt jūs pratināt, ja vēlēsies.

Nims saviebās, vēlēdamies vienīgi, lai viņa kārta būtu galā un lai tas notiktu iespējami drīzāk.

Pēc Nima vietu liecinieku krēslā ieņēma Laura Bo Kārmaikla.

Lai gan augumā trausla un maza, Sekvojas kluba priekšsēde tomēr apsēdās liecinieku krēslā ar īstas grande dame cieņu. Mugurā viņai bija nopietna piegriezuma smilškrāsas gabardīna kostīms, iesirmie mati, kā vienmēr, ļoti īsi apcirpti. Nekādu rotu vai dārglietu. Izturēšanās nopietna. Balss, kādā viņa atbildēja uz Roderika Pričita jautājumiem, bija visai pedantiska un autoritatīva.

—   No iepriekšējā liecinieka izteikumiem esam dzirdējuši, misis Kārmaikla, — Pričits iesāka iztauju, — ka vispārēja vajadzība pēc elektrības ražošanas palielinājuma varētu attaisnot ar oglēm darbināmas elektrostacijas būvi Tjunipas novadā. Vai arī jūs domājat tāpat?

—   Nē. Nedomāju.

—   Vai jūs būtu ar mieru izskaidrot pilnvarotajiem savus un Sekvojas kluba ieskatus par šādu būvplānu?

—  Tjunipa ir viens no nedaudzajiem, no pavisam nedaudzajiem neskartiem savvaļas novadiem Kalifornijā. Tur pārpilnībā pārstāvētas dabas bagātības — koki, augi, puķes, ūdenskrātuves, unikāli ģeoloģiski veidojumi, savvaļas zvēri, putni, kukaiņi, dažas sugas, kas visur citur jau iznīkušas. Neatkarīgi no visa cita, šis novads ir neaprakstāmi skaists. To sapostīt, uzceļot milzīgu, nejēdzīgu rūpniecības uzņēmumu, kas piesārņo plašu apkārtni, un piedevām vēl pieveddzelzceļu, kas arī piesārņo gaisu un vidi, būtu visīstākā nekrietnība, apgānīšana, ekoloģisks atpakaļgājiens uz iepriekšējo gadsimtu, tā būtu Dieva un dabas zaimošana.

Laura Bo bija runājusi mierīgi, balsi nepaceļot, un tas viņas priekšnesumu padarīja ļoti iespaidīgu. Pričits nesteidzās ar nākamo jautājumu, ļaudams viņas vārdiem iegult klausītāju apziņā.

—   Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības runasvīrs misters Goldmens, — Pričits sacīja, — centās apgalvot komisijai, ka Tjunipas dabai nodarītie zaudējumi būšot minimāli. Vai jums būtu par to kas piebilstams?

—   Misteru Goldmenu es pazīstu ilgus gadus, — Laura Bo atbildēja. — Viņš grib labu. Viņš varbūt tiešām pats tic tam, ko saka. Bet patiesība skan: nevienam nav iespējams uzbūvēt Tjunipā spēkstaciju, nenodarot videi neatgriezenisku ļaunumu.

Sekvojas valdes sekretārs pasmaidīja. — Vai būšu sapratis pareizi, misis Kārmaikla, ka jās īsti neuzticaties KS&A apvienībai tad, kad runa ir par «minimāliem zaudējumiem»?

—   Jā, jūs esat sapratis pareizi — pat tad, ja šis solījums tiktu izpildīts. Bet tas nav iespējams. — Laura Bo pagrieza galvu, pievērsdamās tieši abiem pilnvarotajiem pie galda, kas bija ļoti uzmanīgi klausījušies. — Agrāk tiklab šī apvienība, kā arī vairākas citas rūpniecības apvienības ir pierādījušas, ka tām nevar uzticēties, kad runa ir par vides saudzēšanu. Ja tām ļauj vaļu, tās saindē mūsu gaisu un ūdeni, noposta mežus, izlaupa un izšķērdē minerālu resursus, izkropļo ainavas. Tagad, kad dzīvojam citā ērā, kad esam atskārtuši šos grēkus, tie paši ļaudis sāk lūgties: «Uzticieties mums, pagātnes ļaunums vairs neatkārtosies.» Jāatzīst, ka es un daudzi citi neuzticamies — ne, runājot par Tjunipu, nedz arī par kādu citu vietu.

Klausīdamies Nims nodomāja, ka Lauras Bo vārdos ir neapgāžama patiesība. Viņš arī nākotnē varēs apstrīdēt viņas uzskatus un to darīs; Nims ticēja, ka KS&A un citas līdzīgas organizācijas ir sapratušas no vecajām kļūdām saņemto mācību un iemācījušās kļūt par labiem ekoloģiski izglītotiem pilsoņiem, ja ne aiz cita iemesla, tad tāpēc, ka tas ir izdevīgi darījumiem. Tomēr neviens ar godaprātu apveltīts cilvēks nevarēja apstrīdēt Lauras Bo apgalvojumus par pagātni. Savas negarās liecības laikā viņa bija pateikusi vēl kaut ko, Nims nosprieda, proti, pacēlusi debašu līmeni krietni pāri Bērdsonga runu niecīgumam, kas kalpoja galerijas publikas tīksmināšanai.

—   Pirms pāris minūtēm, — Pričits turpināja iztaujāt Lauru Bo, —jās pieminējāt, ka Tjunipā ir dažas tādas sugas, kas visur citur jau beigušas eksistēt. Vai jūs mums tās nenosauktu?

Sekvojas kluba priekšsēde palocīja galvu. Tad viņa autoritatīvi paziņoja: — Man tas zināms par savvaļas puķi, aslapaino lauvmutīti, bet dzīvnieku pasaulē par mikrodipodopu, ko citā vārdā pazīst kā ķengurpeli.

Šai vietā mūsu uzskati šķiras, nodomāja Nims. Viņš atcerējās azaidu kopā ar Lauru Bo un strīdu, kad viņš iebilda: «Jūs tātad būtu ar mieru peles vai peļu labad liegt atļauju īstenot projektu, kas nestu labumu miljoniem cilvēku?»

Jādomā, ka tieši tāda pati varbūtēja doma ienākusi prātā Roderikam Pričitam, jo viņa nākamais jautājums skanēja:

—   Vai šo divu dabas veidojumu — aslapaino savvaļas lauvmutīti un mikrodipodopu — aizstāvības dēļ sagaidāt kādu kritiku? Vai domājat dzirdēt iebildumus, ka cilvēki un viņu vēlmes ir vairāk vērts?

—   Es noteikti domāju, ka dzirdēšu kritiku un pat apsūdzību, — Laura Bo atbildēja. — Bet cilvēku tuvredzību attiecībā uz apdraudētu sugu postīšanu un iznīcināšanu nekas nespēj grozīt.

—   Vai jūs nevēlētos to paskaidrot tuvāk?

—   Jā. Runa ir par principu, kas daudzkārt neapdomīgi tiek pārkāpts. Attīstoties modernajai sabiedrībai — lielajām pilsētām, rūpniecībai, autoceļiem, cauruļvadu maģistrālēm un visam pārējam, mēs esam izjaukuši līdzsvaru dabā, izpostījuši augu valsti, dabiskās ūdenskrātuves un augsnes auglību, padzinuši savvaļas dzīvniekus no ierastajām dzīvesvietām, masveidā tos apkāvuši, sajaukuši normālos augšanas ciklus, pilnīgi aizmirsdami, ka jebkura sīkākā vienība dabā ir atkarīga no citām, tā saglabājot veselīgu eksistences iespēju.

Pilnvarotais, pie sava galda sēdēdams, lūkoja iebilst:

—    Bet zināmas elastīgas svārstības dabā tomēr ir pieļaujamas?

—  Jā. Jā, bet šo elasticitāti diemžēl vienmēr pārstiepj pāri atļautajai robežai.

Pilnvarotais pieklājīgi palocīja galvu. — Lūdzu, turpiniet.

Nemainīgi karaliskā stājā un tonī Laura Bo runāja tālāk:

—    Galvenais, ko gribu pateikt, ir tas, ka agrāk visiem lēmumiem par dabas aizsardzību bija īss māžs, tiem trūka arī plašāka vēriena. Bez tam modernā zinātne — es arī runāju kā zinātniece — darbojās nošķirti, atsevišķos sektoros, neievērojot patiesību, ka «progress» vienā atsevišķā nozarē var dzīvībai un dabai būt tikpat kaitīgs kā uzbrukums visā frontē. Piemēram, automobiļu emisijas — zinātnes produkts — ir lielisks piemērs, un to praktiskais noderīgums atļauj tām pastāvēt, lai cik tās nāvējošas. Otrs uzskatāms piemērs ir pesticīdi, kas, pasargājot dažas dzīvības formas, ir iznīcinājušas ļoti daudz citu formu. Neko labāku nevar sacīt arī par smidzināmo aerosolu nodarīto postu. Saraksts sanāk ļoti garš. Mēs visi esam gājuši un vēl joprojām ejam pretim ekoloģiskai pašnāvībai.

Kamēr runāja Sekvojas kluba priekšsēde, klausītāju zālē bija iestājies bijīgs klusums. Arī tagad neviens nesakustējās, gaidot, ko viņa vēl sacīs.

— Visu nosaka lietderība, noderīgums, — viņa atkārtoja, pirmo reizi paceldama balsi. — Ja šim Tjunipas monstram ļaus izveidoties un attīstīties, lietderība iznīdēs aslapaino savvaļas lauvmutīti, mikrodipodopu un vēl daudz ko. Un tad, ja process turpināsies, es jau tagad redzu to dienu, kad kāds cits industriāls projekts, gluži tāpat kā patlaban Tjunipa, tiks atzīts par svarīgāku nekā pēdējais dzelteno narcišu puduris.

Šie noslēguma vārdi izraisīja klausītāju zālē vētrainus aplausus. Kamēr aplausi nerimās, Nims nikni nodomāja: Laura Bo izmanto savu zinātnieces stāvokli, lai ar nezinātniskiem, emocionāliem paņēmieniem savaldzinātu publiku.

Viņš vēl kādu stundu errojās, kamēr jautājumi un atbildes turpinājās tādā pašā garā.

Turpinājumā, kad O'Braiens pratināja Lauru Bo, nenotika nekas, lai atspēkotu dzirdēto, dažbrīd pat pastiprināja priekšsēdes teikto. Kad KS&A juriskonsults, plati smaidīdams, jautāja, vai viņa tiešām tic, «ka dažas apdzīvotas peļu alas un nepievilcīga savvaļas puķīte, kas gandrīz uzskatāma par nezāli, ir svarīgākas par vairāku miljonu cilvēku vajadzību pēc elektrības», viņa dzēlīgi atbildēja: «Kaut ko padarīt smieklīgu ir lēts numurs, mister O'Braien, kaut arī viens no vecākajiem juristu trikiem. Es jau paskaidroju, kādēļ Tjunipai, pēc Sekvojas kluba ieskata, vajadzētu saglabāties kā pēdējam neskartam savvaļas apgabalam, un tie divi minētie piemēri, kas jūs uzjautrina, ir tikai divi no daudziem citiem. Runājot par jūsu pieminēto «vajadzību pēc elektrības», varu teikt, ka daudzi uzskata dabas aizsardzību par svarīgāku, par daudz svarīgāku vajadzību.

O'Braiens pietvīka un atcirta: — Ja jau jūs zināt labāk nekā eksperti, kas Tjunipu izpētījuši un atzinuši par ideālu vietu būvei, kur jūs ieteiktu celt spēkstaciju?

— Tā ir jūsu problēma, ne manējā, — mierīgi atteica Laura Bo.

Deivijs Bērdsongs atteicās pratināt Lauru Bo, ar pompu paziņodams: — Grupa «strāvu un gaismu tautai» atbalsta Sekvojas kluba viedokli, ko misis Kārmaikla tik lieliski iztirzāja.

Nākamajā dienā, kad pēdējais opozīcijas liecinieks bija nopratināts, O'Braiens pačukstēja Nimam, kas tam sēdēja blakus: — Saturieties, nu būs atkal jūsu kārta.

13.

Nims jutās galīgi nomocīts. Izredzes kļūt atkal par liecinieku, tikt pratinātam un nonākt jautājumu krustugunīs viņa sapīkumu vēl krietni pavairoja.

Iepriekšējā naktī viņš bija gulējis nemierīgā, saraustītā miegā un, kad aizmiga, tad sapņoja, ka atrodas kamerai līdzīgā ieslodzījumā, kur nav ne logu, ne durvju, bet visas četras sienas noklātas ar elektrības slēdžiem. Nims visu laiku pūlējās ieslēgt visus slēdžus, jo zināja, ka tā vajag, bet tad viņu aplenca Deivijs Bērdsongs, Laura Bo Kārmaikla un Roderiks Pričits… Nimam likās, ka jārunā ar tiem trim, jākliedz pilnā balsī, jāstrīdas, jāpierāda, bet balss neklausīja. Izmisumā viņš pūlējās tikt ātrāk uz priekšu, atgrūst to triju rokas, spert ar kājām, bet locekļi bija kā sasieti; likās, ka viņš iebridis dziļos mālos un neparko netiek uz priekšu. Izmisis Nims saprata, ka zaudē… Viņš pamodās sviedros samircis un vairs nespēja aizmigt.

Tagad, kad Nims no jauna sēdēja liecinieka krēslā, pilnvarotais sacīja: — Atgādinu, ka liecinieks zvērestu jau nodevis…

Kad visi ievadi bija norunāti, Oskars O'Braiens sacīja:

—    Mister Goldmen, cik Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības akciju jums pieder?

—    Simt divdesmit.

—    Kāda ir to tirgus vērtība?

—    Šorīt — divi tūkstoši simt sešdesmit dolāru.

—    Tātad pieņēmums, ka jūs personiski varētu no Tjunipas iegūt daudz naudas, ir…

—    Smieklīgs un aizskarošs, — Nims atcirta, iekams jautātājs paspēja izteikt līdz galam. Viņš pats bija lūdzis, lai O'Braiens uzdod šo jautājumu, lai tas iekļūst pierakstā, un cerēja, ka prese to atbalsos, kā bija atbalsojusi Bērdsonga izteikumus par lielo peļņu. Tomēr viņš Šaubījās, vai tas notiks.

—    Pilnīgi pareizi, — O'Braiens noteica, juzdamies pārsteigts par Nima aizrautību. — Tad atgriezīsimies vēlreiz pie ekologu vērtējuma par Tjunipu. Misis Kārmaikla savā liecībā apstrīdēja, ka…

Doma bija pierādīt, ka opozīcijas liecinieku spriedumi ir maldīgi, nevietā un nepilnīgi. Atbildēdams uz O'Braiena jautājumiem, Nims prātoja, kāds gan no tā varētu būt labums, un nodomāja, ka laikam gan nekāds.

O'Braiens pēc pusstundas iztaujāšanu beidza. Pēc tam Nimu iztaujāja Komisijas padomnieks Holjaks un Roderiks Pričits, taču ne viens, ne otrs Nimam nekādas grūtības nesagādāja, jautājumi bija īsi un vienkārši.

Atlika vairs tikai Deivijs Bērdsongs.

s&gt līderis, stāvēdams Nimam pretī, vēroja viņu, laizdams pirkstus cauri kuplajai, sirmot sākušajai bārdai.

—    Par tām jūsu akcijām, Goldmen. Jūs teicāt, ka to vērtība esot… — Bērdsongs paskatījās papīra strēmelē — … divi tūkstoši simt sešdesmit dolāru. Pareizi?

—    Jā, — Nims piesardzīgi apstiprināja.

—     Tas, kā jūs to pateicāt — un es biju tepat klāt un dzirdēju, citi arī dzirdēja — izklausījās, ka jums tā summa ir sīknaudas vērtē. Izklausījās, ka jūs sakāt «nieka divi tūkstoši». Kā tad, varu iedomāties, ka cilvēkam, kas radis domāt miljonos un vizinās helikopteros…

Pilnvarotais viņu pārtrauca: — Vai tas ir jautājums, mister Bērdsong? Ja tā, tad, lūdzu, runājiet par lietu.

—      Klausos, ser. — Lielais lamza starojoši uzsmaidīja pilnvarotajiem. —Jāteic, ka šis Goldmens mani sāk kaitināt, jo ir varen liels un negrib saprast, ko tāda nauda nozīmē nabaga ļaudīm…

Pilnvarotais asi uzcirta ar āmuriņu pa galdu. —Turpiniet iztauju!

Bērdsongs atkal jo plati pasmaidīja, juzdamies drošs apziņā: lai lamā, ja grib, vārdu tikpat neatņems. Viņš atgriezās pie Nima.

—    Labs ir. Tātad — mans jautājums: vai jums ir ienācis prātā, ka tāda nauda — «nieka divi tūkstoši», kā jūs teicāt, nozīmē veselu bagātību daudziem cilvēkiem, kuriem arī vajadzēs maksāt par Tjunipu?

—     Pirmkārt, es neteicu «nieka divi tūkstoši», nedz arī norādīju uz kaut ko tamlīdzīgu, — Nims noskaldīja. — To teicāt jūs. Otrkārt, jā, man tas ir ienācis prātā, jo tāda nauda arī man nozīmē daudz.

—     Ja jums tā nozīmē daudz, — Bērdsongs aši izmeta, — varbūt jūs labprāt gribētu to divkāršot.

—    Varbūt gribētu. Un kas tur, ellē, ļauns?

—    Jautājumus uzdodu es, — Bērdsongs atteica, ļaunīgi smīkņādams. — Jūs tātad piekrītat, ka labprāt divkāršotu savu naudu, un, ja tā Tjunipas būšana laimīgi izdosies, tas jau tā arī iznāks. — Viņš nevērīgi jautri pameta ar roku. — Nē, nē, nepūlieties atbildēt. Mēs to izsecināsim paši.

Nims iekšēji šķieda putas. Viņš redzēja, ka O'Braiens viņu cieši vēro un ar acīm dod zīmi: Savaldies! Esi piesardzīgs un mērens!

—   Jūs kaut ko teicāt par dabas aizsardzību, — Bērdsongs atsāka. — Arī man šai sakarā būtu daži jautājumi.

O'Braiens savā iztaujā bija īsi pieskāries dabas aizsardzības jautājumam. Tas deva opozīcijai tiesību no jauna ķerties pie šā temata.

—    Vai jās zināt, Goldmen: ja tik bagātas organizācijas kā Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība tērētu vairāk naudas dabas aizsardzībai, nevis uzsāktu multimiljonu aleras — tādas kā Tjunipa, mēs varētu šajā valstī samazināt elektrības patēriņu par četrdesmit procentiem.

—    Nē, to es nezinu, — Nims zēvelēja pretī, —jo ietaupīt Četrdesmit procentus elektroenerģijas ar pasākumiem dabas aizsardzībā ir nereāli, un tādu skaitli jās vienkārši esat nogrābis no gaisa kā lielāko daļu savu pārējo apvainojumu. Labākais, ko dabas aizsardzība spēj dot un dod, ir tas, ka tā palīdz aizkavēt jaunu patēriņa pieaugumu un sagādā mums mazliet laika.

—    Laiku — kādā nolūkā?

—     Laiku apgaismot plašās masas, apskaidrot, ka mēs tuvojamies elektrības krīzei, kas pasliktinās mūsu dzīvi līdz tādai pakāpei, kāda mums sapņos nav rādījusies.

—     Vai tas tiešām ir tiesa? — Bērdsongs mēdīgi jautāja. -Vai tikai īstenā patiesība nav tāda, ka Kalifornijas Strāvas varenie negrib aplaisties ar dabas aizsardzību, jo dabas aizsardzība neļauj tikt pie peļņas?

—   Nē, tā nav patiesība, ne īstenā, ne neīstenā patiesība, un ir jābūt ar tik šķērseniskām smadzenēm kā jūsējās, lai tam ticētu. Nims saprata, ka viņam tiek pamesta ēsma, un saprata, ka piekožas, droši vien Bērdsongs tikai to vien vēlējās. Oskars O'Braiens drūmi blenza uz viņu. Nims sāka skatīties uz otru pusi.

—     Es nepievērsīšu uzmanību tai nejaukajai piezīmei, — Bērdsongs sacīja, — un uzdošu jums citu jautājumu. Vai īstais iemesls tam, ka jūsējie necenšas nopietni strādāt, lai attīstītu iespēju izmantot saules un vēja enerģiju, kas ir iegūstama, bet jūs to negribat tāpēc, ka tie ir lēti enerģijas avoti un jūs nevarētu tikt pie lielās peļņas, ko sagaidāt no Tjunipas?

—    Atbilde ir «nē», kaut arī jūsu jautājumā ir nožēlojama puspatiesība. Saules enerģija nav iegūstama ievērojamos daudzumos un līdz gadsimta beigām arī nebūs. Saules enerģijas uzkrāšana maksā ārkārtīgi dārgi — daudz dārgāk nekā elektroenerģija, ko izmaksātu Tjunipā ar oglēm ražota elektrība; turklāt saules enerģija būtu uzskatāma par izcili lielu dabas piesārņotāju. Par vēja enerģiju varat nesapņot — tā izmantojama vienīgi nelielās, lokālās turbostacijās.

Pilnvarotais paliecās pār galdu uz Nima pusi. — Vai es pareizi jūs sapratu, mister Goldmcn, ka jūs nosaucāt saules enerģiju par dabas postītāju? Kā tas iespējams?

—    Jā, priekšsēdētāja kungs. — Šis paziņojums bieži vien pārsteidza daudzus, kas nebija izpētījuši solāro enerģiju un tās iegāšanu visos aspektos. — Ar mūsdienu tehnoloģiju soiārā spēkstacija ar to atdevi, kādu esam paredzējuši Tjunipai, aizņemtu simt divdesmit kvadrātjūdžu platību, lai novietotu uz tās kolektorus. Tas, aptuveni aprēķinot, nozīmē septiņdesmit divus tūkstošus akru — divas trešdaļas Taho ezera virsmas salīdzinājumā ar trīs tūkstoši akriem, kas nepieciešami mūsu tagad ieplānotajai spēkstacijai. Un neaizmirstiet, ka zeme, uz kuras būs novietoti kolektori, citam nolūkam lietojama nebūs. Ja tā nav dabas postīšana…

Redzēdams, ka pilnvarotais paloka galvu, Nims teikumu atstāja nepabeigtu. — Interesants atklājums, mister Goldmen. Man šķiet, daudzi no mums par to nav iedomājušies.

Bērdsongs, kas šās sarunas laikā neslēpa nepacietību, atgriezās pie sava uzbrukuma. — Jūs, Goldmen, mums stāstāt, ka saules enerģijas ieguve nebūs sagatavota līdz gadsimta beigām. Kālab mums vajadzētu jums ticēt?

—    Neviens jums neliek to darīt. — Nims atkal runāja aizsāktajā tonī ar Bērdsongu, neslēpdams savu nicināšanu.

—     Jūs varat ticēt vai neticēt, kā vien gribat. Bet vispieredzējušāko ekspertu vienprātīgais spriedums ir, ka tuvākajos divdesmit vai pat vairāk gados uz plaša mēroga solārās enerģijas izmantošanu nav ko cerēt; un nav zināms, vai arī tad sasniegumi dos gaidītos rezultātus. Tāpēc ir jābūvē ar oglēm barojamas spēkstacijas kā Tjunipa un vēl daudz citu tādu pašu kā Tjunipa, lai stātos pretī gaidāmajai krīzei.

Bērdsongs ieņirdzās: — Tā, esam atkal atgriezušies pie lielās, blēdīgās, iedomātās krīzes.

—    Kad tas notiks, — Nims iekarsis viņam uzsauca,

—    sameklējiet šitos vārdus atkal rokā un apēdiet.

Pilnvarotais pastiepa roku pēc āmuriņa, taču apstājās pusceļā, ziņkārīgi pagaidīdams, kas nu notiks tālāk. Bērdsongs piesarka, un viņa mute nikni sašķobījās.

—    Man savi vārdi jāapēd nebūs. Jūs ēdīsiet savējos! — viņš kā spļautin izspļāva. — Jūs aizrīsieties ar saviem vārdiem, jās un visa tā kapitālistu banda Kalifornijas Strāvā. Ar vārdiem, vārdiem, vārdiem\ Ar tiem, kas skanēs šajās diskusijās, ko mēs, kas nostājamies pret jums, uzturēsim spēkā, cik vien ilgi spēsim, un visās citās diskusijās, kas sekos. Un pēc tam būs vēl vairāk vārdu, jo visu to lielo Tjunipas blēdību mēs iztiesāsim tiesās, un sasaistīsim jums rokas un kājas ar apelācijām, ar liegumiem, ar priekšrakstiem, izmantosim visas likumīgās blokādes. Un, ja ar to vēl nepietiks, mēs celsim jaunus iebildumus, lai viss cikls sāktu griezties no jauna, un, ja būs nepieciešams, mēs to turpināsim divdesmit gadu. Tauta apturēs jūsu peļņas kārās blēdības, un tauta uzvarēsi

s&gt līderis apklusa, smagi elpodams, tad no jauna piebilda: — Varbūt saules enerģija tomēr galu galā drīz būs rokā, mister Goldmen. Tāpēc atļaujiet man jums pateikt, ka tās ogļu spēkstacijas jums neredzēt! Ne Tjunipā, ne citur. Ne tagad un nekad nākotnē.

Kad pilnvarotais vēl aizvien vilcinājās, šķiet, gauži ieinteresēts vārdu divkaujā, klausītāju sektorā ieskanējās visai vētraini aplausi. Tai pašā mirklī Nims eksplodēja. Viņš spēcīgi uzblieza ar dūri uz liecinieku krēsla sānatzveltnes un pielēca kājās. Acis viņam, uz Bērdsongu skatoties, zvēroja.

— Jā, varbūt jūs apturēsiet spēkstaciju būvi — gan Tjunipā, gan citur — tieši tā, kā jūs sakāt. Un ja jums tad izdosies, tad vienīgi tāpēc, ka šī vājprātīgā, pašiznīcinātāja sistēma piešķir neierobežotu varu egomaniakiem un jukušajiem, un šarlatāniem — tādiem kā jūs.

Piepeši diskusiju zālē bija iestājies klusums. Nima balss pieauga spēkā, kad viņš turpināja: — Bet pasaudzējiet mūs no svētulīgajām blēņām, Bērdsong, ka jūs pārstāvot tautu. Jūs to nepārstāvat. Mēs pārstāvam tautu — vienkāršo, godīgo, normāli dzīvojošo tautu, kas uzticas apvienībām, tādām kā mūsējā, kuras gādā gaismu, siltumu cilvēku mājokļos, dod iespēju darboties fabrikām, dara vēl miljons citu darbu, jūs gribat to visu cilvēkiem atraut un nolaupīt, lai tikai viss notiktu pēc jūsu savtīgajiem, tuvredzīgajiem prātiņiem.

Nims apsviedās pret pilnvaroto galdu un tagad uzrunāja pilnvaroto un viņa palīgu, civiltiesnesi. — Tas, kas pašreiz nepieciešams šinī pavalstī un daudzās citās, ir saprātīgs kompromiss. Kompromiss starp tādiem «tikai nepieļaut paplašināšanos ne par kādu cenu» kā Sekvojas klubs, Bērdsongs, un tiem otriem, kas pilnā balsī brēc pēc maksimālas tehniskās izaugsmes un sauc: «Lai nelabais parauj dabas aizsardzību!» Jā gan, es un apvienība, kurā strādāju, mēs atzīstam, ka nepieciešams kompromiss, tiecamies pēc tā paši un mudinām citus. Mēs saprotam, ka izvēle un izšķiršanās nav viegla, tāpēc meklējam zelta vidusceļu: lai pieaug patēriņš, taču, Dieva dēļ, tam pienācīgi jāsagatavojas, palielinot ražošanu!

Viņš pievērsās Bērdsongam: — Tas, ko jūs izliekaties darām tautas labā, sagādās tautai ciešanas, tā nonāks trūkumā, cietīs no masveida bezdarba, no visiem tiem tūkstoš sīkumiem, kas nav iedomājami bez elektrības. Tas viss būs jāpiedzīvo, kad sāksies krīze, kas nebūt nav izdomāta; krīze brāzīsies pāri visai Ziemeļamerikai un droši vien vēl daudzām citām vietām pasaulē.

Pēkšņi apklusušajam oponentam, kas stāvēja viņam pretī, Nims jautāja: — Un kur tad atrādīsieties jūs, Bērdsong? Droši vien slēpnī. Paslēpies no tautas, kas būs atklājusi jūsu īsto būtību, ka esat melis un krāpnieks, kurš aizvedis cilvēkus pa aplamu ceļu.

Nims, pat vēl nebeidzis runāt, saprata, ka aizgājis par tālu, bez žēlastības salauzis visas aiztures, kas ievērojamas sabiedriskās diskusijās, tāpat arī pārkāpis KS&A viņam uzliktos aizliegumus. Varbūt pat devis Bērdsongam pamatu sūdzībai par neslavas celšanu. Taču kāda cita iekšēja balss Nimam atgādināja, ka arī pacietībai un saprātīgumam ir robežas un kādam reiz vajadzēja to visu vienkārši un skaidri pateikt, uzņemoties sekas.

Viņš brāza tālāk: — Jūs pieminējāt ietaupīšanu par četrdesmit procentiem, Bērdsong. Tā nav ietaupīšana, tā ir atņemšana. Tas nozīmē sākt pavisam citāda veida dzīvi, nesalīdzināmi nabagāku.

Labi, piekrītu, ir cilvēki, kas saka, ka mums vajadzētu dzīvot pieticīgāk, mums visiem, mūsu dzīvē vajadzētu šo to samazināt. Varbūt viņiem taisnība, varbūt ne. Bet, lai būtu kā būdams, pārmaiņas ieviest nav KS&A un līdzīgu energoapvienību uzdevums. Mūsu pienākums ir uzturēt tādus dzīves standartus, kādus tauta — ar pašas ievēlētas valdības starpniecību — pieprasa. Tieši tāpēc mēs turpinām šos standartus aizstāvēt, Bērdsong, līdz saņemsim citādus rīkojumus, bet oficiālus rīkojumus, nevis tādus, ko sagudrojuši patvaļīgi viltvārži kā, piemēram, jūs.

Kad Nims pieklusa, lai ievilktu elpu, pilnvarotais dzedri noprasīja: — Vai nu esat beidzis, mister Goldmen?

Nims strauji pagriezās pret vadības galdu. — Nē, priekšsēža kungs. Ja jau reiz esmu piecēlies kājās, tad pateikšu vēl dažus vārdus, kas man sakāmi.

—   Priekšsēža kungs, es gribētu ieteikt pārtraukumu… — Tas bija Oskars O'Braiens, kas cīnījās, lai pievērstu sev uzmanību.

Nims viņam stingri atteica: — Esmu nolēmis pabeigt, Oskar. — Viņš pamanīja, ka pie preses galda visi rosīgi raksta un ka oficiālajam stenogrāfistam pirksti zibēt zib.

—   Pašreiz pārtraukuma nebūs, — paziņoja pilnvarotais, un O'Braiens, plecus paraustījis, atkāpās. Bērdsongs vēl joprojām stāvēja, kur stāvējis, taču tagad viņa pārsteigtajā sejā bija iczadzies tāds kā pussmaids. Varbūt viņš prātoja, ka Nima izvirdums kaitē KS&A un ir noderīgi viņa grupai. Ek, Nims nodomāja, vai nu tā ir vai nav, bet, ja viņš reiz aizgājis tik tālu, tad, lai nelabais viņu parauj, ja tagad zaudēs dūšu. Viņš vērsās tieši pie priekšsēža un otra pilnvarotā, kas abi viņu ziņkārīgi vēroja:

—   Viss šis vingrinājums, priekšsēža kungs, es domāju šo diskusiju un visas citas šai līdzīgās — ir nevajadzīga, drausmīgi laikietilpīga un dārga šarāde. Nevajadzīga tāpēc, ka tai nepieciešami gadi, lai paveiktu to, kas jāpadara nedēļās, un ir tad ilgais laiks paiet, neko nepadarot. Nelietderīgi laikietilpīga tā ir tāpēc, ka mēs, īstie darba darītāji, nevis birokrātiski papīrgrauži, Šeit noniekotajās stundās un dienās būtu savos uzņēmumos varējuši padarīt simtreiz vairāk sabiedrībai patiesi derīga darba. Neiedomājami dārgas tās iznāk tāpēc, ka nodokļu maksātājiem un strāvas patērētājiem, kurus Bērdsongs sakās pārstāvam, bet nepārstāv, tiek no kabatas izvilkti miljoni šīs jukušās, neproduktīvās, operetiskās pseidosistēmas uzturēšanai. Un par šarādi tā kļūst tad, kad mēs izliekamies, ka darām kaut ko jēdzīgu un vajadzīgu, bet visi gauži labi saprotam, ka tā nav.

Pilnvarotais pietvīka tumši sarkans. Šoreiz viņš ļoti apņēmīgi satvēra āmuriņu un no visa spēka cirta pa galdu. Uzmetis Nimam zvērojošu skatienu, viņš paziņoja:

—  Tas bija viss, ko atļāvu jums pateikt par šo tematu. Bet brīdinu jūs, mister Goldmen: vispirms rūpīgi izlasīšu pierakstu un tad izlemšu, kā tālāk rīkoties. — Pievērsies Bērdsongam, viņš tikpat saltā balsī jautāja: —Vai esat beidzis iztaujāt šo liecinieku?

—   Jā, ser, — Bērdsongs, līdz ausīm smaidīdams, atteica. — Ja jūs man jautātu, es sacītu, ka šis nu ir pietaisījis pats savu ligzdu.

Āmuriņš, ar spēku cirsts, noklaudzēja. — Es jums neko nejautāju.

Oskars O'Braiens bija atkal pietraucies kājās. Pilnvarotais nepacietīgi pavēzēja ar roku un uzsauca: — Šī diskusija ir pārtraukta.

Murdot satrauktās sarunās, klausītāju zāle tukšojās. Nims vēl ārā negāja. Viņš paskatījās uz O'Braiena pusi, kurš patlaban stūķēja portfelī papīrus, bet juriskonsults papurināja galvu — kustība, kas vienlaikus pauda tiklab nespēju ticēt, kā arī skumjas. Un pēc mirkļa tas stīvi izsoļoja ārā — viens pats.

Deivijs Bērdsongs piebiedrojās savu atbalstītāju pulciņam, kas skaļi viņu apsveica. Smiedamies visi izgāja ārā.

Laura Bo Kārmaikla, Roderiks Pričits un vēl daži citi no Sekvojas kluba ziņkārīgi paraudzījās uz Nimu, tomēr, ārā iedami, neko neteica.

Preses galds tika strauji pamests, palikusi vienīgi Nensija Molino, kas acīm redzami pārskatīja savas piezīmes un šo to vēl pierakstīja klāt. Kad Nims gāja garām, viņa pacēla galvu. Un klusu ierunājās: — Dieniņ, manu dieniņ! Jās taču pats sevi piesitāt krustā!

—  Ja es to izdarīju, tad jūs gan ar lielāko prieku ķersieties klāt to izmantot.

Viņa papurināja galvu un laiski pasmaidīja. — Man nekas no savas puses nav jādara, mīļo cilvēk. Tanīs mēslos jūs iekāpāt pats no laba prāta. Ai, ai, ai — pagaidiet, līdz ieraudzīsiet rītdienas avīzes.

Nims neatbildēja un atstāja mis Molino pie galda darbojamies ap piezīmēm, bez šaubām, izraugāmies visasākos citā

tus, lai viņam iegrieztu. Nims bija pārliecināts, ka tā draņķe izlocīs savu reportāžu tā, lai viņš tiktu nostādīts visnelabvēlīgākajā gaismā, un pati par to nopriecāsies, pat vēl vairāk nekā ziņojumā par helikopteru toreiz Velna Vārtos.

Kad viņš viens pats izgāja no diskusiju zāles, viņu pārmāca smaga vientulība.

Viņš jutās gaužām pārsteigts, kad ārā viņu sagaidīja vairāki televīzijas reportieri ar minikamerām. Nims bija aizmirsis, cik ātri vizuālie masu mediji spēj sarasties tur, kur pazibējusi kāda interesanta iespēja.

—   Mister Goldmen! — iesaucās vien no TV reportieriem. — Mēs šo to dzirdējām, ko esat Šeit pateicis. Vai jās bātu ar mieru to atkārtot, lai mums vakara ziņās ir, par ko pastāstīt?

Kādu sekundi Nims šaubījās. Neviens viņam neliktu to darīt. Tad noprieda, ka tik un tā ir tik stipri ieķēpājies, ka itin nekas, ko viņš vēl piebilstu, stāvokli nepasliktinātu. Tad kāda vella pēc gan ne?

—   Labi, — viņš noteica. — Klausieties. — Un viņš sāka runāt, norunāja vēlreiz visu ar tādu pašu kaismi, un kamera fiksēja.

14.

—   Sākot ar šo brīdi, — sacīja Dž. Ēriks Hamfrijs, un viņa balss bija griezīga kā tērauda asmens, — jās vairs nekādos apstākļos nepārstāvēsiet apvienību. Neuzstāsieties ne televīzijā, ne radio. Jūs nesniegsiet intervijas, kaut reportieris jūs uz ceļiem lūgtos. Skaidrs?

—  Jā, — Nims atteica, — skaidrs.

Abi vīri saskatījās, stāvēdami abpus priekšsēža rakstāmgalda viens otram pretī. Apstākļi bija neparasti oficiāli, jo Hamfrijs tīšām sarunai nebija izvēlējies mājīgāko konferenču telpu, kur viņš parasti mēdza ar Nimu tikties.

Bija nākamās dienas pēcpusdiena pēc Nima trakā izlēciena Kalifornijas Enerģētikas padomes atklātajā diskusijā.

9-65

257

—   Un, kas attiecas uz sabiedriskajām diskusijām, — Hamfrijs turpināja, — jūs vairs nepiedalīsieties nevienā. Iekārtosimies citādi.

—   Ja jūs gribat, lai atlūdzos no amata, Erik, es to varu kaut vai tūliņ.

Nims visu dienu bija domājis par šo iespēju. Viņa aiziešana varētu zināmā mērā mazināt spriedzi, kas tagad radīsies ap KS&A, un viņš juta, ka ir parādā uzņēmumam, kur pret viņu allaž visi izturējušies labi. Arī pats no sava viedokļa viņš nezināja, vai jutīsies labi tagad, kad viņam uzspiesta gandrīz vai kauna zīme un viņš turpmāk būs atrauts no aktīvas līdzdalības. Diezin, vai viņa lepnums gribēs to paciest.

Vienu lietu Nims zināja skaidri. Viņam nebija jāraizējas par darba dabūšanu — to viņš dabūs jebkur. Daudzas komunālās kompānijas saņems atplestām rokām cilvēku ar viņa reputāciju un pieredzi. Piedāvājumus viņš bija saņēmis arī līdz šim. No otras puses, būtu žēl šķirties no Kalifornijas, kas tiklab viņam, kā arī daudziem citiem, šķita vistīkamākā vieta pasaulē dzīvei un darbam. Reiz kāds bija sacījis: vienalga, kas notiek — labs vai ļauns, vispirms tas notiek Kalifornijā. Šim teicienam Nims no visas sirds piekrita.

Vispirms jādomā par Ruti, Leu un Bendžiju. Vai Rute gribēs pārcelties — piemēram, uz Uinoisu — tādā stāvoklī, kādā viņu attiecības ir pašreiz? Droši vien ne.

—   Neviens nav runājis par atlūgšanos, — Ēriks Hamfrijs īgni noteica.

Nims ar pūlēm apspieda smaidu. Šis nebija īstais brīdis. Bet viņš, sev neglaimojot, zināja, ka ir priekšsēdim vajadzīgs, turklāt ne vienā ziņā vien, arī pilnīgi neatkarīgi no sabiedriskā pārstāvja lomas. Viena no tām bija plānošana. Īstenībā, būdams KS&A politikas pārstāvis atklātībā, Nims nemaz nepildīja savu pamatdarbu, šie pienākumi viņam bija uzkrāvušies papildus un likušies interesanti. No vienas puses, Nimam šķita, ka varbūt jutīsies itin priecīgs, ticis vaļā no sabiedriskajiem pienākumiem; varbūt varēs savilkt galus kopā un turpināt dzīvi. Lai būtu kā būdams, šajā brīdī viņš neko pārsteidzīgi neuzsāks.

—  Tas pagaidām viss, — Ilamfrijs salti noteica, no jauna pievērsdamies papīriem, ar kuriem bija darbojies pirms Nima ienākšanas. Bija skaidri jūtams, ka priekšsēdim nepieciešams laiks, lai pārvarētu personisko netīksmi.

Terēza van Būrena gaidīja Nima kabinetā.

—   Gribēju tev pateikt, — sacīja preses direktoere, — ka šorīt veselu stundu pavadīju kopā ar Ēriku, strīdoties pret viņa nodomu atstādināt tevi no sabiedriskās pārstāvības; viņš neļaušot tev otrreiz izgāzties. Vienu brīdi viņš bija uz mani tikpat nikns kā uz tevi.

—  Paldies, Tes. — Nims atkrita krēslā. Viņš jutās tiklab fiziski, kā arī garīgi noguris.

—   Visvairāk māsu godājamo priekšsēdi satracināja un padarīja nepārliecināmu tas, ko tu nostrādāji ar televīziju pēc diskusijas. Tā nu patiesi bija īsta izrāde. — Van Būrena iegruģinājās. — Ja gribi zināt patiesību, es par to neko nesaku, kaut gan varēji izturēties smalkjūtīgāk — gan tad, gan arī diskusijas laikā. Galvenais tomēr ir tas, ka es ticu: galu galā tu tiksi reabilitēts.

—    Bet līdz tam laikam, — Nims noteica, — man mute

ciet.

—  Jā, un diemžēl tas izies ari tālāk pasaulē. Vai tas tev ļoti ķeras pie sirds? — Van Būrena parādīja Nimam California Examiner. — Vai pēcpusdienas izdevumu esi redzējis?

—   Redzēju rīta avīzi.

Pusdienlaikā Nims bija izlasījis Nensijas Molino rakstu pirmajā lappusē:

Goldmens no KS&A ar savu tirādi izjauc Energopadomes diskusiju

Atstāsts sākās šādi:

Nimroda Goldmena, Kalifornijas Strāvas un Apgaismes viceprezidenta neapvaldītais uzbrukums opozīcijas lieciniekiem un Kalifornijas Enerģētikas padomei sacēla nekārtības publiskajā diskusijā, kas notika sakarā ar iesniegumu par jaunas spēkstacijas celtniecību Tjunipā.

9*

259

Sašutušais diskusiju pilnvarotais, kāds Hjū Dž. Forbess, kas diskusijas vadīja, nosauca Goldmena izteikumus par «apvainojošiem» un «nepieņemamiem» un solījās iesniegt prasību tiesā.

Avīzes pēcpusdienas izdevumā, ko bija atnesusi preses direktore, varēja izlasīt jaunu vēstījumu ar virsrakstu:

KS&A soda Goldmenu un nopeļ viņa izlēcienu

Nimrods Goldmens, līdzšinējais Kalifornijas Strāvas un Apgaismes «zelta puisēns», šodien kritis nežēlastībā, un viņa nākotne milzu uzņēmumā vakardienas publiskā izlēciena dēļ kļuvusi problemātiska. Pagaidām KS&A augstākā priekšniecība norobežojas no Goldmena dzēlīgi niknā uzbrukuma…

Un tā tālāk.

Van Bāreņa atvainodamās bilda: — Nebija nekādas iespējas noturēt slepenībā to, ka esi atstādināts no sabiedriskā pārstāvja pienākumiem. Ja tas nebūtu nācis no mana kabineta — bet tā tomēr notika, taču es tikai atbildēju uz jautājumiem —, tas tik un tā būtu kaut kur izsūcies cauri. Nims drūmi palocīja galvu. — Saprotu.

—   Starp citu, neņem nopietni galvā to izteikumu par iesniegšanu tiesā. Es aprunājos mūsu juridiskajā konsultācijā, un izrādījās, ka tie vienkārši ir pirmajā karstumā izteikti vārdi. Nekā tamlīdzīga viņi nevar uzsākt.

—  Jā, — Nims atteioca, — to arī es izsecināju.

—  Taču Ēriks uzstāj, lai tu atsacītos no visa, ko esi sarunājis. Viņš pats jau raksta dažādas personiskas atvainošanās vēstules.

Nims nopūtās. Viņš vēl joprojām nenožēloja to, ko bija pateicis; arī viņš kopš vakardienas bija visu pārdomājis. Bija tomēr gauži sāpīgi justies kā izstumtajam kolēģu vidū. Negodīgi šķita arī tas, ka vairumā preses apskatu, ieskaitot Chronicle West rīta izdevumu un citas Kalifornijas avīzes, visa uzmanība bija pievērsta vienīgi vakardienas notikuma sensacionālajam aspektam, nenozīmīgi pārslīdot pāri vai pilnīgi ignorējot Nima pieminētos nopietnos momentus. Arī Deivija Bērdsonga ērmībām nebija veltīta nekāda uzmanība, izņemot vienkāršu pieminēšanu; neviena kritiska vārda par apvainojumiem un provokāciju. Nimam likās, ka prese darbojusies saskaņā pati ar savu dubultstandartu. Taču tas īstenībā nebija nekas jauns.

Van Bāreņa atkal ieskatījās Examiner numurā. — Nensija, jāteic, ir centusies, cik spēka, un apstrādājusi tevi tā, ka trakāk nemaz nevar. Bet viņa vienmēr bez žēlastības cenšas uztrāpīt visvārīgākās vietas. Šķiet, ka jūs viens otru ļoti neieredzat.

Nims no sirds aizrautīgi atteica: — Es, nudien, ar vislielāko prieku izrautu tai maitai sirdi no krūtīm. Ja vien viņai tāda vispār ir.

Preses direktore sarauca pieri. — Tas nu gan ir stipri sacīts, Nim.

— Varbūt. Bet taisni tā man ir ap dūšu.

Nims nodomāja, ka tieši Nensijas Molino izteiciens: «Nims Goldmens… kritis nežēlastībā» viņam nupat pirms mirkļa visstiprāk bija iekodis kaulā, bija pa īstam sāpējis. Galvenokārt, viņš pats sev atzinās, tāpēc, ka tā tiešām noticis.

TREŠĀ DAĻA

1.

—  Tētiņ, — Lea sacīja, uzrunādama Nimu pie vakariņu galda, — vai tagad tu biežāk pavadīsi vakarus mājās?

Iestājās īss klusuma brīdis; Nims redzēja, kā Bendžijs noliek nazi un dakšiņu un uzmanīgi vēro viņu, nepārprotami atbalstīdams māsas jautājumu.

Rute, kas bija sniegusies pēc pipard zirņa viņām, arī pavilka roku atpakaļ un kopā ar bērniem gaidīja Nima atbildi.

—   Tā varētu būt, — viņš atteica; negaidītais pēkšņais jautājums un trīs viņam pievērstie acu pāri viņu samulsināja. — Protams, ja vien man atkal nesakraus virsū jaunus darbus, kas mani aizkavēs uzņēmumā līdz vēlam vakaram.

Bendžijs priecīgi ieminējās: — Un nedēļas nogalēs tev arī iznāks laiks vairāk padzīvoties kopā ar mums, tēt, vai jā?

—   Varbūt.

—  Man šķiet, tu saprati, kas tev tiek sacīts, — Rute iejaucās sarunā.

To teikdama, viņa pasmaidīja, kas notika visai reti kopš viņas atgriešanās mājās pirms vairākām dienām. Viņa bija kļuvusi vēl nopietnāka nekā agrāk, un Nimam šķita arī, ka viņa lāgiem izskatās visai noraizējusies. Vēl viņi abi nebija pamatīgi, no sirds izrunājušies; likās, ka Rute no tā vairās, un Nims, vēl joprojām nesen pārdzīvoto notikumu iespaidā, arī no savas puses nebija sevišķi pacenties.

Nims savā prātā bija apcerējis: kā vīrs un sieva viens pret otru izturas, ja sieva atgriežas mājās pēc divu nedēļu prom-

būtnes, kur kavējusies, visdrošāk ticams, kopā ar citu vīrieti? Viņu īpašajā gadījumā pareizā atbilde laikam skanētu: gluži tāpat kā pirms viņas aizbraukšanas.

Rute bija atgriezusies bez lieka satraukuma, atvedusi no vecāku mājām atpakaļ bērnus, tad no jauna uzņēmusi mājas soli tā, it kā nekad nebūtu bijusi projām. Tāpat kā agrāk, viņa un Nims nakšņoja kopējā guļamistabā, bet ne kopējā gultā; liekas, bija pagājis ilgs laiks, kopš Nims pēdējoreiz pametis savu guļvietu un pārcēlies pie Rutes. Bet visādi citādi viņu dzīve ieslīdēja atpakaļ ierastās sliedēs. Protams gan, Nims pats sev atgādināja, līdzīgas situācijas bija gadījušās arī agrāk, tikai otrādi — kad viņš atgriezās no savām ārlaulības ekskursijām, par kurām senāk bija pārliecināts, ka tās palikušas Rutei nezināmas, taču tagad sāka par to šaubīties. Un īstenais šā stinguma stāvokļa cēlonis bija Nima diezgan sāpīgi ieskrambātā pašapziņa — ne mājā, bet citur ieskrambāta. Viņš vienkārši nespēja patlaban nodoties vēl kādām citām emocijām.

Bet nu viņi visi bija mājās, ģimene kopā sēdēja pie vakariņu galda —jau trešoreiz triju dienu laikā. Tas patiesi bija neparasti.

—  Kā jūs zināt, — Nims sacīja, — manā darbā notikušas dažas pārmaiņas, bet es vēl skaidri nezinu, kā viss risināsies tālāk. — Pēkšņi viņš pamanīja kaut ko Bendžija izskatā un paliecās tuvāk, lai labāk ielūkotos. — Kas tev ar ģīmi noticis?

Bendžijs neko neteica, tikai pacēla rociņu, lai aizsegtu zilumu kreisajā vaigā un sasitumu pie apakšlūpas. — Ak, tas tāpat vien skolā gadījās, tēt.

—   Kas tas bija par gadījumu? Tu sakāvies?

Bendžijs nemierīgi sagrozījās.

—  Jā, — sacīja Lea. — Tods Torntons sacīja, ka tu, tētiņ, esot kaitīgs, jo nerūpējoties par dabas saglabāšanu, tu gribot to postīt. Tad Bendžijs viņam iegāza, bet Tods ir lielāks.

Nims bargi paskatījās uz Bendžiju. — Vienalga, ko kāds par kaut ko saka, kauties ir nejēdzīgi un muļķīgi.

Zēns acīm redzami sadrūma. — Jā, tēt.

—  Mēs par to jau runājām, — Rute ieteicās. — Bendžijs to tagad zina.

Nims, kaut arī ārēji neizrādīja, jutās iztrūcināts un satriekts. Līdz šim brīdim viņam nebija ienācis prātā, ka kritika, kas skāra viņu, varētu pavērsties ari pret piederīgajiem. Tagad viņš klusu sacīja:

—  Man no sirds žēl, ka kaut kas, ar ko esmu saskāries es, ir sāpinājis kādu no jums.

—   Nekas, viss kārtībā, — Lea viņu mierināja. — Mammīte mums izskaidroja, ka viss, ko tu esi darījis, ir bijis uz goda.

Nu arī Bendžijs dedzīgi piebilda: — Un mamma sacīja, ka tev, tēt, ir vairāk aknu nekā tiem visiem kopā. — It kā apstiprinādams teikto, Bendžijs sparīgi sacirta zobus, un varēja redzēt, ka jēdziens «aknas» viņam patiesi kaut ko nozīmē.

Nims nenolaida acu no Rutes. — Un to māte jums pateica?

—   Tas taču ir tiesa, vai ne? — Bendžijs pārprasīja.

—    Zināms, ka tiesa, — Rute atsaucās. Viņa bija viegli pietvīkusi. — Bet tēvs pats jums to nevar pastāstīt. Tāpēc pastāstīju es.

Vienu mirkli Nimā uzviļņoja aizkustinājums. Viņš iztēlojās, kā Bendžijs sirdīgi metas ar dūrītēm kādam virsū, lai aizstāvētu tēva godu, un Rute, pacēlusies pāri viņu abu nesaskaņām, aizstāv viņa reputāciju bērnu acīs; šīs domas aizžņaudza kaklu un gandrīz sadzina asaras acīs. Taču no smagā mulsuma viņu paglāba Rute, noteikdama: — Nu labi, un tagad ķeramies visi atkal pie ēšanas.

Vēlāk, kamēr Nims un Rute vēl kavējās pie vakariņu galda, iebaudīdami kafiju, bet bērni bija aizgājuši pie televizora, Nims ieminējās: — Gribu tev pateikties par to, ko esi sacījusi Leai un Bendžijam.

Rute izvairīgi atteica: — Ja es pati tam neticētu, tad nebūtu viņiem to sacījusi. Tas, ka mēs abi vairs neesam Romeo un Džuljeta, nepavisam nenozīmē, ka es būtu pārtraukusi lasīt vai objektīvi spriest par to, kas notiek pasaulē.

—  Es piedāvājos aiziet no darba, — Nims sacīja. — Ēriks apgalvo, ka tas neesot nepieciešami, bet es vēl aizvien par to domāju. — Viņš turpināja runāt par dažādām iespējām un varbūtībām, ko apsvēris, ieskaitot pāriešanu kādā citā enerģētikas apvienībā un pārcelšanos, iespējams, uz Vidējiem rietumiem. Tad apjautājās, ko Rute domājot par dzīves vietas maiņu visai ģimenei.

Viņa atbildēja tūdaļ un noteikti: — Es to nedarītu.

—   Vai tu man nepateiktu, kāpēc?

—    Man šķiet, tas taču ir pilnīgi skaidrs, kāpēc. Kālab trim ģimenes locekļiem — Leai, Bendžijam un man —jāpamet dzimtā vieta un jāpārceļas uz svešu malu vienīgi tavas ērtības labad, kad mēs abi vispār vēl neesam pārrunājuši mūsu kopējās nākotnes izredzes, ja tāda kopēja nākotne būtu, kas man gan drīzāk šķiet nereāli.

Tā, nu reiz tas bija skaidri un atklāti pateikts, un Nims to uzskatīja par signālu turpmākajai nopietnajai sarunai. Cik dīvaini, viņš iedomājās, ka tas notiek tieši tādā brīdī, kad viņi pēc ilgiem laikiem jātas tuvi.

Neslēpdams skumjas, kādas patlaban izjuta, viņš noprasīja: — Kas, ellē, ar mums noticis?

Rute asi atteica: — Tu gan pats vislabāk varētu uz to atbildēt. Es neslēpšu, ka vienā lietā mani moka ziņkāre: cik daudz sieviešu tev ir bijis mūsu laulības piecpadsmit gados?

Nims atcerējās skarbumu, kādu nesen bija sācis Rutē ievērot un manīja arī tagad, kad viņa turpināja: — Bet varbūt tev nojucis skaits, gluži tāpat, kā tas nojucis man. Sākumā es kādu laiku vienmēr varēju pateikt, ka tev gadījies kas jauns, bet varbūt man vajadzētu teikt «kāda jauna»? Vēlāk es to vairs tik skaidri nespēju atskārst un man sāka likties, ka tu noņemies pamīšus ar divām vai vairākām vienlaikus. Vai es biju pareizi uzminējusi?

Ļoti grūti nācās paskatīties Rutei tieši acīs, kad viņš atbildēja: — Dažreiz.

—   Tā, vismaz tiktāl esam tikuši un to noskaidrojuši. Tātad mans minējums bijis pareizs. Bet tu neatbildēji uz manu pirmo jautājumu: cik sieviešu tev pavisam bijis?

Viņš gluži nelaimīgs atteica: — Nolādēts, ja es to zinātu.

—   Ja tā ir patiesība, — Rute apsvēra, — tad tas pārāk neglaimo sievietēm, pret kurām tev taču būtu vajadzējis kaut ko izjust, vismaz uz īsu laiku. Vienalga, kas viņas bijušas, tomēr es teiktu, ka viņas pelnījušas labāku likteni, nekā tik pilnīgi izdzist no tavas atmiņas.

—  Tas nekad nav bijis nekas nopietns, — viņš protestēja.

—   Nekad. Neviena no viņām.

—   Tam es labprāt ticu. — Rutei dusmās pietvīka vaigi.

—   Tāpēc ari es tev nekad neesmu bijusi nekas nopietns.

—   Tas nav tiesa!

—   Kā tu to vari apgalvot? Pēc tā, ko nupat atklāti atzini. Ak, es saprastu vienu sievieti, varbūt divas. Ikviena saprātīga sieva zina un samierinās, ka tā mēdz notikt pat vislaimīgākajās laulībās, bet ne desmitu desmitiem sieviešu kā tavā gadījumā.

—   Nu tu runā aplamības. Nekad nav bijis desmitu desmitiem.

—   Nu varbūt pārdesmit. Vismaz.

Nims klusēja.

Rute domīgi sacīja: — Varbūt tas iznāca freidiski, kad es teicu: desmitu desmitiem. Tāpēc, ka tieši tas jau tev patīk, vai ne? Vairot sieviešu skaitu, cik vien spēj.

—   Varbūt tev zināmā mērā ir taisnība, — viņš atzina.

—   Es zinu, ka taisnība, — Rute mierīgi apstiprināja.

—   Bet sievietei — šai gadījumā sievai — no tā labāk nekļūst, ikviena sieva jūtas pazemota, aptraipīta, piekrāpta, dzirdot tādus vārdus no vīrieša, ko mīlējusi vai domājusi, ka mīl.

—   Ja tu jau sen tā jūties, — Nims jautāja, — kālab tad gaidīji tik ilgi, līdz par to ierunājies? Kālab šī mūsu saruna nav notikusi daudz senāk?

—   Tas ir godprātīgs jautājums. — Rute pieklusa, apsvēra, ko atbildēt, un tad turpināja: — Man šķiet, es cerēju, visu laiku cerēju, ka tu mainīsies; ka pieaugsi un pāraugsi vēlēšanos ielaisties attiecībās ar katru pievilcīgu sievieti, kas tev gadās ceļā, apmēram tā, kā bērns pāraug vecumu, kad tam ļoti kārojas konfekšu. Bet es kļūdījos; tu nemainījies. Ak jā jel, jā —ja reiz esam pilnīgi godīgi viens pret otru, tad jāteic, ka bija vēl viens cits iemesls. Es biju gļēva, baidījos par to, kā iztikšu, kā uzaudzināšu Leu un Bendžiju, baidījos — vai arī biju pārāk lepna, lai atzītu, ka mana laulība, tāpat kā daudzas citas, nav izdevusies. — Rute apklusa, un pirmoreiz sarunas laikā viņai aizlūza balss. — Nūjā — es vairs neesmu ne nobijusies, ne lepna. Gribu vienīgi to izbeigt.

—   Vai tu tiešām tā domā?

Pāris asaru noritēja Rutei pār vaigu. — Kas gan man cits vēl atliek?

Nims juta uzdzirkstam sevī pretestību. Vai viņam tiešām vajadzēja vienīgi aizstāvēties? Vai katrai lietai, ieskaitot arī šo gadījumu, nav divas puses?

—   Un kā ir tavu mīlas dēku? — viņš jautāja. — Ja mēs aiziesim katrs savu ceļu — vai tad tavs draugs ienāks mājā, tiklīdz es būšu no tās izgājis?

—   Kurš draugs?

—   Tas, ar kuru tu satiecies. Tas, ar kuru kopā nule biji aizbraukusi.

Rute bija izslaucījusi asaras no acīm. Tagad viņa vēroja Nimu ar tādu sejas izteiksmi, kas vienlaikus šķita gan uzjautrināta, gan skumja. — Tu taču laikam tam tici visā nopietnībā. Tam, ka es biju aizbraukusi kopā ar kādu vīrieti?

—   Vai tad nebiji?

Viņa lēnām papurināja galvu. — Nē.

—   Bet es domāju …

—   Es zinu, ka tu domāji. Un ļāvu tev tā nodomāt, kaut gan sevišķi labi tas, liekas, nebija. Bet tā es izlēmu, droši vien aiz spītības, ka ļaušu vien tev tā padomāt, lai tu vismaz druscītiņ sajustu, kā tas garšo.

—   Nu, un kā ar tām citām reizēm? Kur tu biji?

Rutē vēl bija saglabājušās pirmējo dusmu paliekas, kad viņa sacīja: — Nav neviena cita vīrieša. Vai tiešām tas nelien tavā biezajā paurī? Nekad nav neviena bijis. Kad sastapu tevi, es biju jaunava, un to tu zini, ja vien neesi aizmirsis vai nejauši sajaucis mani ar kādu no savām draudzenēm. Un arī pēc tam nav bijis neviena cita kā vienīgi tu.

Nims saviebās. To visu viņš itin labi atcerējās. — Bet kur tad tu biji?

—   Tā ir mana personiska darīšana. Es saku tev vienīgi, ka neviena vīrieša nav bijis.

Nims viņai ticēja. Pilnīgi.

—  Jēziņ, žēlīgais! — viņš noteica un nodomāja: vienā paņēmienā viss jūk un brūk; tātad gandrīz it viss, ko viņš pēdējā laikā domājis, bijis aplam. Un, domājot par savu laulības dzīvi, viņš nezināja, vai vēlas to turpināt vai ne. Varbūt Rutei taisnība un to izbeigt būtu labākais viņiem abiem. Doma par personisku brīvību likās pievilcīga. No otras puses, ļoti daudz kā pietrūks — bērnu, mājas, droša pamata sajūtas, pat Rutes, kaut arī viņi tik tālu pašķīrusies. Nims nevēlējās, lai viņu piespiež pieņemt noteiktu lēmumu, un, cerēdams uz kādu laiku vēl to visu atlikt, viņš gandrīz žēlabaini vaicāja: — Nu ko tad lai mēs iesākam?

—   Ja dara tā, kā esmu dzirdējusi no draugiem, kas šito ceļu nostaigājuši, — Rutes balss atkal skanēja salti, —tad mēs katrs nolīgstam advokātu un sākam kārtot legālās attiecības.

—   Bet vai mums tas jādara tagad? — viņš lūdzās.

—   Pasaki kaut vienu vienīgu pamatotu iemeslu, kālab būtu jāgaida vēl ilgāk.

—  Tas ir egoistiski, es atzīstu. Bet es nupat esmu pārdzīvojis diezgan grūtas dienas… — viņš atstāja teikumu nepabeigtu, jo juta, ka tas izklausās pēc vēlēšanās iežēlināt.

—   Zinu. Un man žēl, ka abas šīs nepatikšanas tev sanāk vienlaikus. Bet mūsu starpā nekas nemainīsies — pēc visa tā laika, kas pagājis. To taču mēs abi zinām, vai ne?

—   Tā jau laikam ir, — viņš truli noteica. Nebija nekādas jēgas solīt, ka viņš mainīs izturēšanos, ja nejutās drošs, ka to darīs vai vispār grib darīt.

—   Nu tad…

—     Redzi… vai tu būtu ar mieru pagaidīt vēl mēnesi? Varbūt divus? Ja ne cita iemesla dēļ, tad tādēļ, ka mums jaunās vēstis vajadzētu pastāstīt Leai un Bendžijam, tādā gadījumā viņiem būtu dots laiks aprast ar šo domu. — Viņš nejutās pārliecināts, ka tādam argumentam ir kaut kāda jēga; drīzāk bija domājams, ka nekādas. Nebija arī pamata iedomāties, ka ar novilcināšanu būtu kaut kas iegūstams. Tomēr instinkts sacīja, ka arī Rute nekāro steigšus spert izšķirošo soli viņu laulības izbeigšanai.

—  Nu… — Mirkli vilcinājusies, viņa sacīja: Labi. Visa tā dēļ, kas tev nupat atgadījies, es vēl laiciņu pagaidīšu. Bet es nenoteikšu stingru termiņu — ne mēnesi, ne divus. Ja nolemšu iztikt ar īsāku laiku, tad tā ari darīšu.

—   Paldies. — Tātad tomēr starplaiciņš, kaut ari īss.

— Hei! — Tas bija Bendžijs, iestājies ēdamistabas durvis. — Es no Mereditiem dabūju jaunu kaseti. Luga. Vai nāksiet skatīties?

Meriditi bija viņu tuvākie kaimiņi. Nims paraudzījās uz Ruti. — Kālab ne?

Pagrabstāva atpūtas istabā Rute un Nims apsēdās blakus uz dīvāna, Lea nostiepās garšļaukus uz paklāja, bet Bendžijs rūpīgi ielika kaseti videomagnetofonā, kas bija pieslēgts krāsu televizoram. Grupa kaimiņu no apkārtējām ģimeņu mājām bija apvienojušies kopējā pasākumā: viena ģimene kasetē ierakstīja labu televīzijas programmu — parasti to darīja bērni vai nolīgtās auklītes, kas precīzi izslēdza visas reklāmas. Rezultātā radās laba programma bez komercraidījumiem. Pieaugušie pēc tam, kad bija brīvi, varēja noskatīties reklāmu netraucētu filmu vai izrādi. Kasetes apceļoja pēc kārtas visas mājas.

Zinādams, ka šis paradums plešas plašumā un aizvien vairāk cilvēku sāk izmantot jauno atklājumu, Nims ar interesi gaidīja, kad beidzot kāda TV kompānija uzķers, kā tiek skartas tās intereses. Varbūt tas kaut kur jau noticis. Nims zināja, ka televīzijas tīkli un raidstacijas tāpat cieš no šādām zemūdens klintīm kā KS&A. TV raidstacijas ļaunprātīgi izmantoja savas privilēģijas, pārpludinot raidījumus ar vulgārām reklāmām un lētām, mazvērtīgām programmām. Tagad videomagnetofoni radīja skatītājiem iespēju izskaust reklāmu no savu televizoru ekrāniem. Šāds paņēmiens varbūt ar laiku piespiedīs TV izturēties atbildīgāk pret skatītājiem.

No kaimiņiem dabūtā divu stundu izrāde saucās «Mērija Vaita», un tas bija aizkustinošs stāsts par kādu ģimeni, kurā nomirst mīlēts pusaudzis. Zēns varbūt nemaz nebija īsti apzinājies savu piederību ģimenei līdz brīdim, kamēr saprata, cik īsu laika sprīdi viņam vairs lemts tur būt. Nims priecājās, ka telpā valdīja puskrēsla un pārējie trīs nepamanīja viņa skumjas un asaras.

2.

Tumšā, vientuļā pakalnā, kas pacēlās virs Milfīldas ģimeņu māju mikrorajona, Georgoss Venslovs Aršambo, uz vēdera līzdams, tuvojās pītam stiepļu žogam, kas apjoza vienu no KS&A apakšstacijām. Viņš sprieda, ka lielā piesardzība, lai netiktu pamanīts, droši vien nemaz nav nepieciešama, jo apakšstacija bija neapsargāta, mēness šai vakarā arī nespīdēja, un tuvākā šoseja, kas liecās pāri pakalnam, atradās pusjūdzi no šīs vietas. Taču nesen Saslauku un Atkritumu kompānija bija pieņēmusi darbā vairāk aizsargcūku un noorganizējusi mobilas naktspatruļas, kas allaž mainīja darba stundas un patrulēšanas maršrutus, lai nevarētu aprēķināt pārbaudes laikus un atstarpes. Tāpēc bija jēga būt piesardzīgam, lai gan tāda līšana uz vēdera, kad jāstiepj līdzi darbarīki un spridzekļi, ir nejēdzīgi grūta.

Georgoss nodrebinājās. Oktobra vakars bija salts, un ap klinšainā paugura radzēm nejauki pūta vējš. Viņš vēlējās, kaut būtu zem nātnā kombinezona pavilcis divus džemperus, ne tikai vienu. Palūkodamies atpakaļ uz norāpoto gabalu, viņš redzēja, ka viņa sieviete Ivete ir tikai dažus jardus aiz muguras, tātad kārtīgi turējās līdzi. Bija ļoti svarīgi, lai viņa neatpaliktu. Pirmkārt, viņai bija vads un detonatori; otrkārt, Georgoss bija nokavējis grafiku satiksmes sastrēguma dēļ ceļā no pilsētas uz šejieni aptuveni divdesmit jūdžu garajā braucienā. Tagad viņš gribēja atgūt zaudēto laiku, jo šāvakara programmā ietilpa triju apakšstaciju uzspridzināšana, piedaloties Brīvības draugu spēkiem pilnā apmērā. Vienā no pārējām divām apakšstacijām darbojās Fēlikss un Jāts, bet trešo apkops Veids viens pats. Viņiem bija ieplānots, ka visas trīs eksplozijas notiks vienlaikus.

Sasniedzis žogu, Georgoss izvilka smagas stiepļu griežamās šķēres, kas bija aizbāztas aiz jostas. Viņam nevajadzēja vairāk kā mazu caurumiņu žogā pie pašas zemes. Tad, ja patruļa ietu garām, kad viņi jau būs projām, bet sprādziens vēl nebūs noticis, varētu caurumu nepamanīt.

Strādādams Georgoss redzēja lejā plašā apkārtnē mirguļojam Milfīldas ugunis. Nekas, drīz vien vairs nespīdēs neviena, apdzisīs arī daudzas citas tālāk uz dienvidiem. Milfīlda un citi apkārtējie rajoni viņam bija pazīstami. Tās bija buržuāziskas apmetnes, ko apdzīvoja galvenokārt kapitālisti un to pakalpiņi, un viņš priecājās, ka var sagādāt tiem nepatikšanas.

Caurums žogā bija gandrīz izgriezts. Pēc kādas minūtes Georgoss un Ivete varēs izlīst pa žogapakšu. Viņš paskatījās rokaspulksteņa apgaismotajā ciparnīcā. Laika maz. Tiklīdz būs tikuši iekšā, jāstrādā ātri.

Objekti šāsnakts trīskāršajai diversijai bija izraudzīti rūpīgi. Reiz bija laiks, kad Brīvības draugi apgāza divus trīs transmisijas torņus reizē, lai izslēgtu elektrību plašākā teritorijā. Tagad viņi vairs tā nedarīja. Georgoss un pārējie bija konstatējuši, ka no apgāztajiem torņiem montieri strāvu ātri pārslēdz uz citām transmisijām, bez tam arī apgāztie torņi veikli tiek apmainīti pret pagaidu celtnēm un transmisija atjaunota.

Lielām apakšstacijām bija pavisam cita vērtība. Tās bija

viegli ievainojamas, svarīgas instalācijas, un pagāja nedēļas, pirms tās atkal saveda kārtībā.

Bojājumi, kas tiks nodarīti šonakt, ja viss izdosies labi, radīs plašu aptumsumu, kas tālu pārsniegs Milffldas apkārtni, un paies dienas vai pat daudz ilgāk, līdz atkal viss būs pieslēgts strāvas padevei. Bojājumi būs lieli, summas posta izlabošanai milzīgas. Georgoss ļauni priecājās, par to domādams. Varbūt pēc šā nolikuma pieaugs to cilvēku skaits, kas sāks raudzīties nopietni uz Brīvības draugiem.

Georgoss prātoja, ka nelielā, varonīgā armija daudz ko iemācījusies un apguvusi laikā, kas pagājis kopš pirmējiem uzbrukumiem nīstajam, nicinātajam ienaidniekam. Tagad viņi priekšlaikus pirms operācijas izpētīja KS&A objektu izvietojumu un darba kārtību, izraudzījās visvieglāk ievainojamās vielas, situācijas, kur iespējams nodarīt vissmagākos postījumus. Šai ziņā labs palīgs bija kāds vēl nesen KS&A apvienībā nodarbināts inženieris, kas zagšanas dēļ atlaists no darba un tagad spīvi ienīda apvienību. Nebūdams aktīvs Brīvības draugu organizācijas loceklis, viņš tomēr tika uzpirkts par naudu, ko Bērdsongs nesen bija sagādājis. Cita no tā paša avota atplūdusī nauda bija izmantota jaunu, labāku spridzekļu iepirkšanai.

Bērdsongs viendien bija papaudis, no kurienes nauda nākusi — proti, no Sekvojas kluba, kas domāja, ka ar to atbalsta s&gt. Georgosu bez mēra uzjautrināja apziņa, ka glaunais trekno runču iestādījums nezinādams atbalsta revolūciju. Žēl vienīgi, ka tumšie sekvojiešu prātiņi nekad to neuzzinās.

Klik! Pēdējais grieziens, un atšķērētais žoga gabals atvēlās nost. Georgoss to iestūma apakšstacijas teritorijā, lai mazāk durtos acīs, tad pa caurumu iebīdīja trīs plastmasas saiņus ar sprāgstvielu un pēc tam spraucās iekšā pats.

Ivete visu laiku turējās viņam cieši aiz muguras. Roka bija sadzijusi kopš nelaimes gadījuma, kad pinns diviem mēnešiem viņai bija norauti divi pirksti, nelaikā eksplodējot spridzekļa galviņai. Pirkstu stumbeņi bija neglīti un nekārtīgi sašūti, ne tā, kā to būtu izdarījis prasmīgs ķirurgs. Taču Georgoss bija pūlējies, kā mācēdams, centies brūces saglabāt tīras, un viņiem tiešām bija palaimējies izvairīties no asinssaindēšanās. Reizē ar to viņi bija paglābušies arī no bīstamajiem jautājumiem, kādi noteikti būtu uzdoti slimnīcā vai ambulancē.

Nolādēta būšana! Georgosa kombinezons bija aizķēries aiz stieples. Viņš dzirdēja drēbi noņirkstam un reizē sajuta skaudri iesāpamies gurnu, kur cauri īsbiksēm iegriezās stieples asais gals. Aiz piesardzības viņš bija caurumu izgriezis pārāk mazu. Tagad viņš pastiepa roku atpakaļ, palieca pinumu uz augšu un bez tālākām grūtībām izspraucās pa žogapakšu. Ivetei, kas bija mazāka un sīkāka, tas izdevās bez pūliņiem.

Sarunāties nebija vajadzības. Viņi visu bija saskaņojuši priekšlaikus un skaidri zināja, kas un kā darāms. Georgoss piesardzīgi piestiprināja spridzekļus pie trim lielajiem transformatoriem. Ivete pasniedza detonatorus un izritināja vadus, ko pievienot aizdedzes laika regulatoriem.

Pēc desmit minūtēm visi trīs spridzekļi atradās vajadzīgajās vietās. Citu pēc cita Ivete pasniedza Georgosam detonatorus ar piestiprinātām baterijām, ko viņš pats vakar bija rūpīgi sagatavojis gan paša, gan abu pārējo komandu vajadzībām. Tad vēlreiz paskatījās pulkstenī. Atri strādājot, viņi bija atguvuši, gan ne visu, tomēr daļu zaudētā laika.

Vairāk vai mazāk vienlaikus visiem trim sprādzieniem vajadzēja notikt pēc vienpadsmit minūtēm. Pa šo brītiņu Georgosam un viņa sievietei tik tikko pietiktu laika atgriezties kalna pakājē, kur koku aizsegā bija paslēpta nomaļus nobrauktā mašīna. Bet, ja pasteigtos un visu gabalu noskrietu, viņi pagūtu jau būt ceļā uz mājām, iekams sāksies lielais aptumsums. Viņš nokomandēja Iveti: — Kusti! Pasteidzies! — Šoreiz viņa pirmā izlīda pa caurumu žogā.

Georgoss patlaban spraucās ārā, kad netālu izdzirda automobiļa rūkoņu, mašīna brauca augšup pakalnā. Viņš pierima un klausījās. Auto neapšaubāmi brauca pa KS&A privāto grantēto pievedceļu uz spēkstaciju.

Apsardzes patruļa! Nekas cits tas nevarēja būt. Tik vēlā naktī neviens cits pa šo ceļu nebrauktu. Izlīdis pa žogapakšu un pieslējies kājās, Georgoss ieraudzīja priekšējo starmešu gaismas atspīdumu uz dažiem kokiem lejāk. Ceļš bija līkumains, tāpēc mašīna vēl nebija saredzama.

Arī Ivete to visu bija dzirdējusi un redzējusi. Kad viņa grasījās kaut ko sacīt, Georgoss ar zīmi pavēlēja klusēt un caur zobiem noņurdēja: — Surp, ātrāk! — Pats viņš metās skriet uz grantētā ceļa pusi, šķērsoja to un tad ieklupa krūmu pudurī ceļa otrā pusē. Krūmos viņš pieplaka zemei, Ivete blakus. Viņš juta, ka meitene trīc. Un atcerējās to, ko visai bieži aizmirsa, ka daudzējādā ziņā tā bija vēl tīrais bērns un pārvērtusies pēc negadījuma ar roku; kaut ari joprojām uzticīga un padevīga, tā nebija vairs tāda kā senāk.

Starmešu gaisma jau kļuva redzama, kad mašīna ieliecās pēdējā ceļa līkumā pirms apakšstacijas. Tā tuvojās lēnām. Jādomā, šoferis tik uzmanīgi brauca tāpēc, ka grantētā ceļa malas bija grūti saskatāmas un gar nogāzi nebija izliktas brīdinājuma zīmes. Kad starmeši pietuvojās, visa apkārtne iestarojās spožā gaismā. Georgoss saplaka vēl plakanāks, tikai mazliet paceldams galvu. Viņš apsvēra, ka viņiem ir visai labas izredzes palikt nepamanītiem. Daudz vairāk viņu uztrauca tas, ka ļoti drīz jānotiek sprādzienam. Vēlreiz viņš paskatījās pulkstenī. Atlikušas astoņas minūtes.

Mašīna apstājās tikai dažas pēdas no Georgosa un Ivetes, un no pasažiera puses izkāpa cilvēks. Kad tas, uz priekšu pagājis, iekļuva starmešu gaismā, Georgoss redzēja, ka tam mugurā apsardzes darbinieka formas tērps. Apsargam bija kabatas baterija ar spēcīgu gaismu, ko viņš pavērsa pret apakšstaciju. Vēzēdams gaismas kūli sāniski Šurp un turp, viņš devās uz žoga pusi. Tagad Georgoss varēja saskatīt arī otru atbraucēju — šoferi, kas, šķiet, bija nolēmis palikt mašīnā.

Pirmais vīrietis bija jau pagājies labu gabalu gar žogu, tad apstājās, pavērsdams gaismas kūli lejup. Viņš bija atradis pinumā izgriezto caurumu. Piegājis tuvāk, viņš pavēroja, kā izskatās viņpus žoga. Gaisma pārslīdēja pār elektrības vadiem, izolatoriem un transformatoriem, vienubrīd apstājās pie noliktā spridzekļa, tad izsekoja vadu, kas stiepās uz laika regulatoru.

Apsviedies apkārt, sargs uzsauca: — Hei, Džeik! Cel trauksmi! Te ir kaut kas jocīgs.

Georgoss rīkojās. Viņš zināja, ka dārga ikviena sekunde un jādara tas, kas jādara, izvēles nebija.

Viņš pielēca kājās, vienlaikus izraudams mednieku nazi no maksts, ko nēsāja pie jostas. Tas bija garš, ass, nāvējošs nazis, domāts ārkārtējiem gadījumiem — tādiem kā Šis — un viegli izslīdēja no maksts. Lēciens bija Georgosu aiznesis gandrīz līdz mašīnai. Vēl solis, un viņš atrāva vaļā šofera durtiņas. Pārsteigtais Šoferis, pavecs vīrs sirmiem matiem, arī apsarga formas tērpā, pagriezās. Viņš bija pacēlis pie lūpām radio mikrofonu.

Georgoss metās uz priekšu. Ar kreiso roku viņš izrāva apsargu no mašīnas, pagrieza apkārt un tad ar spēcīgu vēzienu no augšas, ietrieca nazi krūtīs. Upuris plaši iepleta muti. Viņš sāka kliegt, taču tai pašā mirklī kliedziens noslāpa gārdzienā. Un tūliņ viņš arī sāka krist uz priekšu. Ar pūlēm Georgoss izrāva apsargam no krūtīm nazi un iebāza atpakaļ makstī. Apsargam krītot, viņš bija ievērojis revolvera maksti, sagrāba to, atvēra un izvilka pistoli. Ar šaujamieročiem apieties Georgoss bija iemācījies Kubā. Šis bija 38. kalibra Smith&Wesson revolveris. Starmešu gaismā viņš izvilka aptveres. Abas bija pielādētas. Iestūmis aptveres atpakaļ, viņš atvilka drošinātāju.

Pirmais apsargs bija kaut ko dzirdējis un nāca atpakaļ pie mašīnas.

— Džeik, kas te bija? Vai ar tevi viss kārtībā? — Ieroci viņš turēja rokā, bet nepaguva izmantot.

Georgoss jau bija kā ēna paslīdējis gar pakaļgalu apkārt mašīnai, izmantodams tumsu starmešu aizmugurē, nolaidās uz ceļgala un rūpīgi notēmēja. Atguldījis revolvera stobru uz kreisā elkoņa, lai stingrāk turas, un ar rādītājpirkstu sāka spiest gaili. Ierocis bija pavērsts pret apsarga krūšu kreiso pusi.

Georgoss nogaidīja, līdz jutās drošs, ka trāpīs mērķī, un trīsreiz izšāva. Otrais un trešais šāviens acīmredzot nemaz nebija nepieciešami. Apsargs nogāzās atmuguriski, neizdvesis ne skaņu, un palika guļam, kur kritis.

Nu vairs laika nebija nemaz, to Georgoss zināja, pulkstenī nepaskatījies. Viņš sagrāba Iveti, kas, šāvienus izdzirdējusi, bija pietraukusies kājās, stumšus pastūma to uz priekšu, un viņi sāka skriet. Viņi drāzās lejup no pakalna. Georgoss divi lāgi paklupa, uzslējās un skrēja tālāk; vienreiz viņš pret vaļēju akmeni satrieca potīti, tomēr, nelikdamies zinis par sāpēm, neapstājās. Lai cik grūti viņam gāja, viņš tomēr visu laiku uzmanīja, lai Ivcte turētos blakus. Viņš dzirdēja, ka elpa aizgūtnēm laužas tai no krūtīm kopā ar šņukstiem.

Viņi bija noskrējuši trešo daļu ceļa, kad nogranda sprādziens. No pirmā sprādziena sadrebēja zeme un uzvilnīja dobjas trokšņa bangas. Pāris sekunžu vēlāk sekoja nākamais un vēl trešais sprādziens. Debesis uzliesmoja dzeltenzilā zibenī. Zibsnis atkārtojās, tad sāka degt nafta transformatoros un apgaismoja visu debesi. Apliekdams līkumu uz grantētā ceļa, Georgoss pēkšņi juta, ka kaut kas ir mainījies. Un tad saprata: viņa mērķis sasniegts. Milfīldā apdzisušas visas ugunis.

Saprazdams, ka jātiek projām par katru cenu, nezinādams, vai apsargs paguvis pa radio pārraidīt ziņu vai ne, Georgoss turpināja skriet, rādīdams ceļu.

Atvieglots, kaut arī tuvu sabrukumam, viņš atrada mašīnu tai pašā vietā, kur to bija atstājuši — koku pudurī netālu no paugura pakājes. Pāris minūšu vēlāk viņi jau bija ceļā uz

pilsētu, pilnīgā tumsā iegrimusī Milfīldā palika aiz muguras.

* * * *

— Tu viņus abus nogalināji! Tu viņus noslepkavoji!

Ivetes balss, kas skanēja no pasažiera sēdekļa viņam līdzās, bija gan histēriska, gan no skriešanas bezspēkā aizrauta.

—   Man to vajadzēja izdarīt.

Georgoss atbildēja skadri, nepavērsdams galvu uz meitenes pusi, visu laiku uzmanīgi vērodams ceļu, kad viņi bija izbraukuši uz autostrādes. Viņš brauca ļoti uzmanīgi, stingri turēdamies mazliet zem atļautā ātruma ierobežojuma. Lai nu ko, tikai netikt apturētam par kaut jel kādu braukšanas noteikumu neievērošanu vai pārkāpumu. Georgoss zināja, ka uz drēbēm viņam uzšļakstījušās nodurtā apsarga asinis. Arī nazis vēl bija notraipīts asinīm, ko būtu viegli identificēt, salīdzinot asiņu grupas. Piedevām viņš bija atklājis, ka arī pats ir asiņojis, proti, no pārplēstās kreisās ciskas, kur brūce bija dziļāka, nekā viņam sākumā likās. Un arī satriektā potīte nepatīkami pietūka.

—  Tu nemaz nebiji spiests viņus nogalināt, — Ivete činkstēja.

Viņš nikni atkliedza: — Valdi muti! Piebeigšu tevi arī!

Viņš domās atgriezās pie notikušā, prātā atjaunoja līdz pēdējam sīkumam visu norisi, pūlēdamies atcerēties, vai nav atstājis kādus lietiskus pierādījumus, pēc kuriem varētu identificēt viņu vai Iveti. Pie žoga un izliekot spridzekļus, viņiem abiem rokās bija cimdi. Savējos viņš bija novilcis tad, kad piestiprināja laika regulētāju un vēlāk, kad izšāva. Bet tai brīdī, kad viņš uzbruka ar nazi, rokas bija cimdos, tātad uz mašīnas durtiņu tverekļa nekādu pirkstu nospiedumu nav. Varbūt uz revolvera? Jā, taču viņam bija pieticis vēsa prāta, lai paķertu revolveri līdzi un vēlāk kaut kur no tā atbrīvotos.

Ivete iedīcās no jauna. —To, kas sēdēja mašīnā. Tas bija vecs vfr.v! Es viņu redzēju.

—   Nešķīsts fašistu cūka viņš bija.

Georgoss to pateica sirdīgi, daļēji, lai pats sevi pārliecinātu, jo arī viņu grauza sirmā vīra izskats. Visiem spēkiem viņš centās padzīt no prāta un acīm atvērto muti ar pārtrūkušo kliedzienu, kad krūtīs dziļi ietriecās nazis, tomēr tas neizdevās. Par spīti anarhista apmācībām un spridzināšanām pēc tam, Georgoss nekad agrāk vēl nebija nogalinājis nevienu tik tieši un tik tuvu, un tagad tas žņaudza pakrūtē. Tomēr viņš nemūžam nebūtu to atzinis.

—  Tevi var ieslodzīt cietumā par slepkavību.

—   Un tevi gluži tāpat, — viņš caur zobiem noņurdēja.

Nebija nekādas jēgas šai skaidrot, ka īstenībā viņam jau

tik un tā varēja piedēvēt slepkavošanu — atbildību par tiem septiņiem bojā aizgājušajiem La Mission spēkstacijā un tiem, ko nogalināja vēstuļbumbas KS&A galvenajā mītnē. Bet par šo nakti viņš savai sievietei varēja nešaubīgi apgaismot prātu un to ari izdarīs.

—   Paklausies, ko es tev tagad teikšu, stulbā plancka! Tu šinī būšanā esi iejaukta tikpat pamatīgi kā es. Tu biji klāt, tu piedalījies, un tu tos cūkcepures nobeidzi tikpat kā tad, ja būtu pašrocīgi darbojusies ar nazi un šaujamo. Tātad — kas notiks ar mani, tas pats notiks arī ar tevi. Paturi to prātā un neaizmirsti nekad!

Tas nu bija pateikts un saprasts, to viņš zināja, jo viņa sāka šņukstēt un siekalaini šļupstēt kaut ko nesakarīgu — kaut jel nekad nebūtu tādās lietās iepinusies. Vienu mirkli Georgosam pat kļuva viņas žēl, pamodās tāda kā līdzjūtība. Tad viņš saņēma sevi grožos un padzina tādas kontrrevolucionāras vājuma izjātas.

Viņš sprieda, ka jau būs nobraukuši pusceļu līdz pilsētai, un tad pēkšņi pamanīja kaut ko tādu, kam, domās iegrimis, nebija pievērsīs uzmanību. Apkārtne, kurai viņi brauca cauri un kura parasti laistījās vienās ugunīs, slīga tumsā — arī tik lielu gabalu no Milfīldas; nedega pat ielu apgaismes spuldzes. Patiesi apmierināts, viņš nodomāja: tas nozīmē, ka ari pārējie brīvības cīnītāji godam paveikuši savu uzdevumu. Visa kauja, ko viņš vadīja kā virspavēlnieks, svin uzvaru.

Georgoss sāka dungot kādu dziesmiņu, prātā jau sacerēdams paziņojumu pasaulei vēl par vienu Brīvības draugu spožu uzvaru.

3.

—  Kad apdzisa ugunis, — Karīna Slouna, savā braucamkrēslā sēdēdama, stāstīja, — mēs ar Džosiju Hamperdinkā braucām uz mājām.

—   Hamperdinkā? — Nims neizpratnē pārjautāja.

Karīna apveltīja viņu ar vienu no saviem sirsnīgajiem,

starojošajiem smaidiem.

—   Hamperdinks ir mans skaistais, skaistais busiņŠ. Es to tik ļoti mīlu, ka nevaru saukt vienkārši par pikapu, tāpēc to nokristīju.

Viņi atradās Karīnas dzīvokļa dzīvojamā istabā, un bija agrs vakars novembra pirmajā nedēļā. Nims beidzot — pēc vairākiem atteikumiem darba pārslodzes dēļ — bija pieņēmis Karīnas ielūgumu vakariņās. Džosija patlaban virtuvē tās gatavoja.

Nelielais dzīvoklis bija silts, mājīgi apgaismots. Ārā turpretī bija nemīlīgi, lielākajā Ziemeļkalifornijas daļā valdīja no Klusā okeāna atplūdušais saltais vētras laiks. Jau trešo dienu zēģelēja neganti vēji un aumaļām lija auksts lietus. Arī tagad, kamēr viņi runājās, lietus plītēja loga rūtis.

Pārējās skaņas bija klusas, tikko sadzirdamas — klusītēm zuzēja mehānisms, ar kuru Karīna elpoja, gaiss klusi šņākuļoja ieelpojot un izelpojot; bija dzirdama trauku ieskanēšanās virtuvē, kur lāgiem tika atvērtas un aizvērtas kāda skapīša durvis.

—  Jā, tas pēkšņais aptumsums, — Karīna stāstīja. — Es tovakar skatījos filmu — vienā kinoteātrī, kur iespējams iebraukt ar Šādu krēslu. Es tagad varu daudz ko tādu, ko nevarēju, kad man nebija Hamperdinka. To vada Džosija. Un tad piepeši visur nodzisa gaisma, visās ēkās.

—   Gandrīz simt kvadrātjūdžu platībā, — Nims nopūzdamies apstiprināja. — Visur satumsa. Itin visur.

—   Toreiz mēs, protams, to nezinājām. Tomēr redzējām, ka aptumsums ir plašā apkārtnē, tāpēc Džosija tūliņ veda mani uz Redvūdgrouvas slimnīcu, kurp es dodos vienmēr, ja man rodas kādas problēmas. Slimnīcā ir ģenerators ārkārtējiem gadījumiem. Mediķi tūdaļ mani aprūpēja, un es paliku slimnīcā trīs dienas, līdz šeit atkal atspīdēja gaisma.

—   Jāteic, — Nims sacīja, — ka man tas lielākoties bija zināms. Līdzko varēju, es pēc sprādzieniem un aptumsuma zvanīju uz šejieni. Atrados darbā, uz kurieni mani izsauca no mājām. Kad neviens man neatbildēja, es uzdevu piezvanīt uz slimnīcu, kas ierakstīta tavā informācijas lapā. Mums pateica, ka tu esot tur, un es vairs neraizējos, jo man tonakt bija bezdievīgi daudz darba.

—  Cik tas šausmīgi, Nimrod. Un ne tikai elektrības apsīkšanas dēļ, bet arī tāpēc, ka noslepkavoti tie divi cilvēki.

—  Jā, tie bija mūsu veci darbinieki, — Nims sacīja, — darbā atpakaļ ataicināti pensionāri, jo mums trūkst pieredzējušu apsardzes darbinieku. Viņi savu pieredzi diemžēl bija ieguvuši citā ērā, un mēs vēlāk uzzinājām, ka savās darba gaitās viņi nebija satikušies ne ar ko ļaunāku kā vien dažkārt ar kādu sīku zaglēnu. Slepkavam viņi pretinieki nebija.

—   Vai vainīgie vēl aizvien nav notverti?

Nims papurināja galvu. — Tie ir tādi, ko tiklab mēs, kā policija jau ilgi meklējam. Visļaunākais, protams, ir tas, ka mums joprojām nav ne jausmas, kas tie ir un kur mitinās.

—   Vai tad tā nav vesela grupa — Brīvības draugi?

—  Jā. Policija tomēr domā, ka grupiņa ir maza — ne vairāk par pieciem sešiem cilvēkiem, un ka viens no tiem ir vadonis un grupas smadzenes. Policija domā, ka pastāv zināma līdzība visos gadījumos, kaut kas, ko varētu dēvēt it kā par personisku rokrakstu. Lai tas cilvēks būtu kas būdams, viņš ir maniakāls slepkava.

Nims runāja aizrautīgi. Pēdējās pret KS&A vērstās spridzināšanas diversijas sekas bija daudz smagākas nekā iepriekšējās. Neparasti plašā apkārtnē bez elektrības bija palikuši cilvēku mājokļi, fabrikas, visa veida uzņēmumi uz trim vai četrām dienām, dažviet uz veselu nedēļu, un tas Nimam atgādināja Harija Londona pāris nedēļas agrāk teiktos vārdus, ka «tie vājprātīgie kļūst pārdroši».

Vienīgi ar lieliem naudas ieguldījumiem un izmantojot visus KS&A rezerves transformatorus, pat aizņemoties vairākus no citiem uzņēmumiem, mobilizējot līdz pēdējam vīram visu personālu, bija izdevies tik ātri atjaunot strāvas padevi. Tam visam par spīti, KS&A tomēr tika kritizēta par nespēju pienācīgi nosargāt savas instalācijas. «Sabiedrībai ir tiesības jautāt,» sludināja California Examiner savā ievadrakstā, «vai Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība dara visu iespējamo, lai nākotnē novērstu atkārtošanos? Spriežot pēc pieejamām liecībām, jāteic, ka ne.» Taču avīze nedeva nekādu padomu, kā augu diennakti nosargāt milzīgo, nepārskatāmi plašo KS&A tīklojumu.

Tikpat smagi nomāca jebkādu tiešu, derīgu norādījumu trūkums. Tiesa, likumsargātājas iestādes bija fiksējušas un ierakstījušas vēl vienu balss paraugu no lentes, kuru kāda radiostacija saņēma nākamajā dienā pēc spridzināšanām. Atrasta ari rupja darba drēbju auduma skranda, kas bija aizķērušies žoga stiepļu pinumā netālu no divkāršās slepkavības vietas; gandrīz droši varēja sacīt, ka tā atplīsusi no uzbrucēja apģērba. Drāšu pinums šai vietā bija notraipīts asinīm, kas atšķirīgas no abu noslepkavoto apsargu asinīm. Taču viens pieredzējis slepenpolicists vaļsirdības brīdī Nimam bija sacījis: — Šie norādījumi varētu būt derīgi vienīgi tad, ja ir kāds vai kaut kas, ko ar tiem saskaņot. Pagaidām mēs neesam tikuši ne par sprīdi tuvāk, kā bijām.

—  Nimrod, — Karīna pārtrauca viņa domas. — Pagājuši gandrīz divi mēneši, kopš mēs neesam tikušies.

Viņš ar nožēlu atteica: — Man ļoti žēl, tiešām ļoti žēl.

Tagad, atnācis šurp, Nims pat nesaprata, kā varējis tik ilgi neierasties. Karīna bija tikpat skaista, kādu viņš to atcerējās, un, kad viņi pirms īsa brīža saskūpstījās ilgā skūpstā, viņas lūpas bija tikpat atdevīgi mīlošas kā pirmajā reizē. Likās, ka vienā pašā mirklī laika atstarpe pazudusi.

Nims apzinājās arī vēl ko citu: Karīnas klātbūtnē viņu pārņēma dziļš miers, kādu pārdzīvoja tikai pavisam nedaudzu cilvēku tuvumā. Šo izjūtu bija gaužām grūti izskaidrot, ja varbūt vienīgi tā, ka Karīna, kam pašas dzīve iekļauta tik šaurās, nepārejamās robežās, izstaroja mieru un atziņu, ka arī citas problēmas ir atrisināmas.

—  Tu esi pārcietis grūtu laiku, — viņa sacīja. — Man tas zināms, jo esmu izlasījusi, ko rakstīja avīzes, un redzējusi arī televīzijas pārraides.

Nims saviebās. — Kā tad — diskusijas par Tjunipu. Runā, ka es esot sevi pamatīgi apkaunojis.

—   Tam tu pats netici, — Karīna skarbi atteica. — Gluži tāpat, kā tam neticu es. Viss, ko tu sacīji, bija saprātīgi sacīts.

—    Labāk nerunāsim par manu «veiksmi» attiecībās ar presi.

Viņa, mazliet vilcinājusies, atzinās: — Toreiz, kad tas viss notika, es kaut ko tev sadzejoju, grasījos jau nosūtīt, bet tad iedomājos, ka tu jau tik daudz esi saklausījies un noguris no tā, ko katram ienāca prātā pateikt.

—  Visi jau tādi nebija. Tikai lielākā daļa. — Un tad viņš pajautāja: — Vai tev tas saglabājies — tas dzejolis?

—  Jā. — Karīna norādīja ar galvu. — Tur, otrā atvilktnē no augšas.

Nims piecēlās un aizgāja pāri istabai pie sekretāra zem grāmatplaukta. Atvilcis norādīto atvilktni, viņš redzēja pašā virsū Karīnas gaišzilo vēstuļpapīru. To izņēmis, viņš izlasīja:

Pirksts vērīgi pār kādreiz uzrakstīto slīd. Ne pārrakstīt, bet pārlasīt. Un tas, kas kādreiz atraidīts, nievāts un smiets, Pēc dienām, mēnešiem, varbūt pēc gadiem Gudrību atklāj un cildenas domas. Tai pirmējā laikā daudz drosmes vajadzēja, Lai paredzētu, lai mazticīgos pārliecinātu par to, Ko aptvert tie vēl nespēja un saņemt.

Nimrod, mans dārgais,

Atceries un atgādini pats sev:

Vien retais pravietis ir cildināts,

Pirms saule tanī dienā riet,

Kad patiesība atskan pirmoreiz.

Kad laika gaitā patiesība, tevis sludinātā,

Ikvienam saredzama top,

Tad teicējs visā attaisnots.

Bet tad, kad pienāk brīdis ievākt ražu,

Jel esi rimts un cēlsirdīgs, un garā dižens.

Un proti smaidu saglabāt

Par to, cik mūžam mainīga ir dzīve.

Ne visi, retais vien

Vai nejauši vai likteņlemtu

Ir dārgu balvu saņēmis —

Skaidri redzēt, izprast, gudri iztulkot.

Klusēdams Nims pārlasīja vārsmas vēlreiz. Un tad sacīja:

—    Karīn, tu allaž no jauna mani ar kaut ko pārsteidz. Un ikreiz, kad tev tas izdodas, es nezinu, ko teikt, tikai to, ka jātos aizkustināts un pateicīgs.

Tai brīdī ar apkrautu paplāti rokās ienāca Džosija — maza, apaļa, starodama pār visu tumsnējo seju. Viņa paziņoja:

—   Cienītā kundze un kungs, vakariņas ir galdā.

Vakariņas bija vienkāršas, bet gardas. Valdorfa salāti, pēc tam mērcē sautēta vistiņa ar piedevām un saldajā citrona šerbets. Nims bija atnesis vīnu — grūti dabūjamo Cabarnet Sauvignon — smalki! Tāpat kā iepriekšējā reizē, Nims baroja Karīnu un arī šovakar izjuta to pašu tīksmo kopību un intimitāti.

Tikai reizi vai pāris viņš vieglā vainas apziņā atcerējās, kā mājās bija aizbildinājis vēlo atgriešanos — ar vēlīnu darījumu norunu KS&A labā. Taču tūliņ sevi attaisnoja, nospriezdams, ka kopā ar Karīnu pavadītais laiks ir pavisam citāds nekā tās reizes, kad viņš bija Ruti mānījis un tai melojis. Varbūt arī šoreiz Rute nenoticēja, tomēr nebija to nekādā veidā izrādījusi, kad viņi no rīta atvadījās. Sevi aizstāvēdams, Nims pats sev atgādināja, ka pēdējās četrās nedēļās viņš tikai vienu vakaru nebija sēdējis pie kopējā ģimenes vakariņu galda, un tai vakarā viņš tiešām bija ilgi aizkavējies darbā.

Omulīgi, nesteidzīgi baudot savas intīmās vakariņas, Nims un Karīna tērzēja.

Džosija jau bija novākusi traukus un ienesusi kafiju, kad atkal iznāca runa par Karīnas mikroautobusiņu. Par Hamperdinku. Par speciālo mikroautobusu, kas, pēc Reja Paulsena norādījumiem, bija pārtaisīts un pieskaņots, lai varētu uzņemt pilnīgi paralizēta cilvēka elektrificēto braucamkrēslu, un ko KS&A bija pārdevusi Karīnas vecākiem.

— Kaut ko es neesmu līdz galam paskaidrojusi, — Karina sacija. — To, ka īstenībā Hamperdinks man nepieder. Es nespēju to nopirkt, tāpēc tas reģistrēts uz tēva vārda, kaut gan to lietoju es.

Šāda gājiena cēlonis bija apdrošināšanas organizācija.

—   Apdrošināšanas summa, kas šai sakarā maksājama invalīdam, ir astronomiska, — Karīna skaidroja, — kaut arī tāds kā es nekad pie stūres nesēdīsies. Ja mašīna ir piereģistrēta uz tēva vārda, apdrošināšanas maksa ir zemāka. Tāpēc Hamperdinks man oficiāli nepieder.

—   Neatkarīgi no apdrošināšanas, — viņa turpināja, — man bija un, godīgi sakot, vēl ir mazliet nemierīgs prāts par to, ka tētis aizņēmās naudu, lai man to nopirktu. Banka nedeva, tāpēc viņš aizņēmās no vienas aizdevumu sabiedrības, kas deva, bet ar augstākiem procentiem. Es zinu, ka atmaksāt parādu paredzētajos termiņos būs grūti, jo ar darbu diezin cik labi neiet, viņš un māte man tā kā tā palīdz, kad ar savu pensiju nevaru savilkt galus kopā. Taču abi uzstāj, lai es neraizējoties, viņi paši tikšot ar visu skaidrībā.

Nims domīgi ieteicās: — Varbūt es spētu kaut ko līdzēt. Kādu mazumiņu piesviest no savas puses un lūkot dabūt papildu dotāciju no apvienības.

—   Nē! — Karīna skarbi uzsauca. — Nekādā gadījumā! Mūsu draudzība, Nimrod, ir brīnišķīga un man ļoti dārga. Bet naudu es nemūžam no tevis nepieņemšu un necietīšu, ka tu lūdz to kādam citam manis dēļ. Ja mani piederīgie kaut ko dara manis labā, tas ir citādi, un to mēs paši savā starpā nokārtojam. Turklāt tu man esi jau tik daudz palīdzējis ar to, ka es dabūju Hamperdinku. — Viņas balss atmaiga. — Es esmu lepns un neatkarīgs cilvēks. Ceru, ka tu to saproti.

—   Jā, — viņš teica, — saprotu un respektēju.

—  Labi! Respektēšana ir ļoti svarīga. Un vispār, Nimrod vismīļais, īsti tu man noticēsi, cik varena nozīme Hamperdinkam ir manā dzīvē, tikai tad, ja ļausi, lai es tev to pierādu. Vai drīkstu tev lūgt kaut ko pārdrošu?

—   Lūgt — man?

—    Vai būtu iespējams, ka mēs reiz satiktos ārpus šīs istabas — kaut kur ārā, piemēram, aizbrauktu uz simfonisko koncertu?

Pavisam īsu mirkli vilcinājies, viņš atjautāja: — Kālab gan ne?

Karīnas seja atplauka smaidā, un viņa aizrautīgi atsaucās: — Pasaki tikai, kad varēsi izbrīvēties, un es visu nokārtošu. Ai, esmu tik laimīga! — Un tad impulsīvi lūdza: — Noskūpsti mani vēlreiz, Nimrod!

Kad viņš pie tās piegāja, tā paslēja galvu pretī, ar lūpām kaismīgi tiekdamās pie viņa mutes. Viņš palika roku tai zem pakauša, maigi ielaizdams pirkstus garajos, gaišajos matos. Nims juta gan emocionālu, gan seksuālu satraukumu, un galvā pazibēja doma: par kādu notikumu varētu kļūt nākamās pāris minūtes, ja Karīna būtu spēcīga un vesela, nevis tāda, kāda ir. Tad viņš atgaiņāja uzmācīgo domu un atrāvās no skūpsta. Vēl mirkli apmīļojis tās matus, viņš atgriezās savā vietā un apsēdās.

—   Ja vien es mācētu, tad man tagad gribētos murrāt, — Karīna sacīja.

Nims dzirdēja kautru ieklepošanos un palūkojās uz durvīm. Uz sliekšņa stāvēja Džosija. Savu balto formas tērpu, ko bija valkājusi, vakariņas pasniedzot, viņa tagad bija nomainījusi pret brūnu vilnas kleitu. Interesanti, vai viņa jau ilgi bija tur stāvējusi, Nims ieprātojās.

—   Ai Džosij, vai tu jau posies projām? — Karīna jautāja un paskaidroja Nimam: — Džosija šovakar iet ciemos pie saviem tuviniekiem.

—    Jā, pošos ceļā, — Džosija atteica. — Bet vai man nevajadzētu tevi apguldīt, pirms aizeju?

—   Jā, laikam vajadzētu gan. — Tad Karīna apklusa, un vaigos viņai uzziedēja viegls sārtums. — Bet varbūt vēlāk misteram Goldmenam nebūtu iebildumu…

—    Ja vien jūs mani pamācīsiet, kas jādara, — Nims sacīja, — es visu labprāt izdarīšu.

—  Tad jau viss kārtībā, — Džosija noteica. — Es nu iešu. Arlabunakti.

Tsu brīdi vēlāk viņi dzirdēja aizveramies ārdurvis.

Kad Karīna ierunājās no jauna, viņas balsī bija iezadzies zināms nervozums. — Džosija neatgriezīsies drīzāk kā rītrītā. Parasti naktī pie manis paliek otra izpalīdze, bet tā ir sasirgusi. Šovakar uz palikšanu atnāks mana lielā māsa. — Viņa paraudzījās sienas pulkstenī. — Sintija atnāks pēc pusotras stundas. Vai tu varēsi tik ilgi uzkavēties?

—   Protams.

—   Ja tev tas sagādā neērtības, uz kādu brītiņu varētu ienākt Džimijs — namnieks, kuru tu sastapi, kad pirmoreiz atnāci.

—   Liecies mierā ar Džimiju, — Nims stingri noteica. — Es esmu šeit un palikšu šeit.

—   Par to man prieks. — Karīna pasmaidīja. — Pudelē vēl atlicis mazliet vīna. Vai pabeigsim?

—   Laba doma. — Nims izgāja virtuvē, sameklēja glāzes, no jauna atkorķēja iesākto vīna pudeli. Ielējis vīnu, viņš pielika glāzi Karīnai pie lūpām, un Karīna maziem malciņiem dzēra.

—   Es jūtos brīnišķīgi, — viņa sacīja, — bet tas nav no vīna vien.

Paklausīdams impulsam, Nims noliecās, pacēla plaukstās Karīnas seju un noskūpstīja. Viņa atbildēja tikpat kvēli kā citkārt, tikai skūpsts šoreiz bija ilgāks. Beidzot Nims negribīgi atrāvās, tomēr viņu sejas palika tuvu vienotrai.

—   Nimrod. — Tas bija kluss čuksts.

—  Jā, Karīn.

—   Liekas, ka man laiks likties gultā.

Viņš juta, ka sirds iepukstas straujāk. — Pastāsti tikai, kas man darāms.

—   Vispirms izvelc kontaktdakšiņu no krēsla pievada.

Nims atvienoja kontaktu krēsla aizmugurē un iesprauda

pievadu baterijas kontaktā pašā krēslā.

Karīnai sejā pazibēja draiskulīgs smaidiņs. — Nu seko man!

Izmantodama kādreiz jau parādīto prasmi vadīt krēslu ar pūšamo caurulīti, viņa apbrīnojami ātri un precīzi, par ko Nimam atlika vienīgi pabrīnīties, vadīja krēslu no dzīvojamās istabas gaitenītī un no turienes guļamistabā. Tur bija tikai viena gulta, jau glīti saklāta naktsguļai. Gaisma istabā bija silti nespodra. Karīna ievirzīja krēslu gultas kājgalī tā, ka viņa palika sēžam ar seju pret istabu.

—   Nu tā. — Viņa gaidot palūkojās uz Nimu.

—   Labi. Un kas darāms tālāk?

—  Tagad izcel mani no krēsla un ar pagriezienu, gluži kā tu to darītu, golfu spēlēdams, novieto gultā. Kad tas jādara Džosijai, mēs lietojam tādu īpašu cilpu, kas darbojas kā celtnis. Bet tu es stiprs, Nimrod. Tu vari mani pacelt rokās.

Tā viņš darīja, maigi un saudzīgi, tomēr pats juzdams, cik viņas augums silts un glāsmīgs. Pēc tam noklausījās instrukciju, kā rīkoties ar Karīnas elpošanas aparātu. Viņš ieslēdza mazu Bentama rcspiratoru gultas malā un tūliņ redzēja skalā piecpadsmit mārciņu spiedienu; norma bija astoņpadsmit ieelpas minātē. Viņš ielika respiratora caurulīti Karīnai mutē. Nu viņa varēja iztikt bez pneimojostas, ko valkāja zem drēbēm.

—   Vēlāk cs tev palāgšu uzlikt krūšu respiratoru, — Karīna sacīja. — Bet vēl ne.

Viņa izstiepusies gulēja gultā, garie mati klaidā izrisuši uz spilvena. Nims nodomāja, ka Botičelli būtu sajūsmināts par šo skatu.

—   Un kas man tagad jādara? — Nims apvaicājās.

—  Tagad … — viņa sacīja, un siltajā, nespodrajā gaismā viņš redzēja tās vaigos uzziedam tvīkumu. —Tagad, Nimrod, tev mani jāizģērbj.

Karīna gulēja pievērtām acīm. Nimam drebēja rokas, un viņš nesaprata, vai tas, ko viņš domājās notiekam, patiesi varētu notikt. Viņš atcerējās, kā vēl nesen bija pats sev iegalvojis, ka, iemīloties Karīnā, tā būs mīlestība bez seksa atšķirībā no seksa bez mīlestības, kā viņam senāk tik bieži bija gadījies. Vai viņš būtu kļūdījies? Vai tiešām ar Karīnu iespējama mīla un sekss? Bet, ja viņš to pieļautu, tas nozīmētu, ka rīkojas nicināmi, lopiski izmantojot viņas bezpalīdzību. Vai viņš to spētu? Vai vajadzētu? Ētikas iebildumi sāka atgādināt murgu, neatbildētie jautājumi pārvērtās par morālu labirintu.

Pa to laiku viņš bija atpogājis Karīnas blūzi. Tad pacēla viņas plecus, lai izvilktu rokas no piedurknēm. Krūštura viņai nebija. Nelielās krūtis bija lieliski veidotas, krūšgaliņi viegli sabrieduši.

—   Pieskaries man, Nimrod. — Tas bija kluss rīkojums. Viņš paklausīgi ļāva rokām slīdēt pār krūtīm, ar pirkstu galiem tās apmīļodams, tad nometās ceļos un tās noskūpstīja. Un tūliņ juta, kā sabriest krūšgali. — Ai, cik brīnišķīgi! — Karīna klusi nomurmināja.

Mirkli vēlāk viņa sacīja: — Svārki jāattaisa kreisajā sānā. — Tikpat saudzīgiem pirkstiem Nims atpogāja svārkus un tos novilka.

Paskatoties uz kailo Karīnu, viņš mocījās šaubās un alkās. Taču rokas viņš lēni un prasmīgi slidināja pār augumu, zinādams, ka tieši tā Karinai patīk. Klusie, neskaidrie vārdi to apliecināja. Pēc brīža viņa čukstus ierunājās:

—   Man tev kaut kas jāsaka.

—   Es klausos, — viņš tāpat čukstus atsaucās.

—   Es neesmu jaunava. Man bija viens zēns… toreiz, kad man bija piecpadsmit gadu, pavisam īsi, pirms es… — Viņa apklusa, un Nims redzēja, ka pār vaigiem viņai rit asaras.

—   Karīn, nevajag…

Viņa papurināja galvu. — Es gribu tev to pateikt. Gribu, lai tu zini, ka nav bijis neviena cita visus šos gadus, neviena starp to reizi un … tevi.

Viņš nogaidīja, līdz aptvers pilnībā Karīnas vārdus, un tikai tad jautāja: — Vai tu man saki … ?

—   Es gribu tevi, Nimrod. Pavisam. Tūliņl

—  Ak Dievs! — Nims izdvesa reizē ar elpu, juzdams, ka viņa paša alkas, kam nekad nevajadzēja daudz, lai izrautos no streņģēm, uzsit aizvien augstāku vilni. Tad viņš patrieca ratā visus kompleksus un sāka mest nost drēbes.

Nims lāgiem bija domājis, un viņam likās, ka droši vien arī citi bija kādreiz par to domājuši, kā varētu izpausties fiziski vesela vīrieša seksuāla mīlas attieksme pret pilnīgi paralizētu sievieti — kvadriplegu. Vai tāda sieviete kā Karīna būs pilnīgi pasīva? Vai vīrietim jānopūlas, negūstot nekādu atsaucību un vai beigās viens vai abi gūs baudu vai ari — ne viens, ne otrs?

Viņš saņēma atbildes uz visiem jautājumiem, un visas atbildes bija negaidītas.

Karīna bija prasīga, atsaucīga, satraucoša un solīja piepildījumu.

Protams, vienā ziņā viņa bija pasīva. Ķermenis, izņemot galvu, bija nekustīgs. Un tomēr Nims juta viņu tuvības efektu visā Karīnas augumā, tas izpaudās arī kaislajos iekliedzienos un skūpstos. Tas nepavisam nebija, kā viņš bija iedomājies kādā ērmotu domu uzplūdā, ka varētu justies it kā seksa aktā ar manekenu. Turklāt tīksme nebija acumirklīgi īsa. Tā bija ilga, likās: ne vienam, ne otram negribējās to pārtraukt. Viņam likās, ka viņš piedzīvo neaprakstāmi brīnišķīgu erotiku, pilnu līksmes un mīlestības, līdz beidzot, kā vienmēr, tuvojās nobeigums — kulminācijas apziņa, simfonijas augstākā nots, sapņa skaistākais piepildījums. Turklāt abiem. Vai šādi nevarīga sieviete spēj piedzīvot orgasmu? Jā, noteikti —jā\

Un pēc tam … atkal atgriešanās liegā maigumā, sirsnībā, saskaņā.

Nims gulēja pavisam rāms, visu laiku izjuzdams Karīnu blakus, svētlaimīgi izsmelts. Viņš prātoja — nezin, ko domā Karīna un vai pēcgalā nenožēlo notikušo.

It kā telepātiski izjuzdama abus jautājumus, Karīna pakustināja galvu. Kā mulsā reibumā, bet laimīga viņa ierunājās: — Nimrod, tu varenais mednieks tā Kunga vārdā. — Un tad: — Šī bija laimīgākā diena mana mūžā.

4.

Sintija sacīja: —Man bija grūta diena, un tagad noderētu kāds malks laba dzēriena. Parasti šinī mājā turas viskijs. Kā jūs uz to raugāties?

—    Ieskaitiet mani arī, — Nims atteica. Bija pagājusi stunda kopš mīlēšanās ar Karīnu, kas tagad jau bija piemiguši. Arī Nimam gribējās iedzert.

Karīnas vecākā māsa bija ieradusies pirms divdesmit minūtēm pati ar savu atslēgu. Nims neilgi pirms tam bija beidzies apģērbties.

Viņa iepazīdamās bija sacījusi: — Sintija Vālvorta. Un, iekams jūs pagūstat jautāt… nē, mans vīrs diemžēl nav rados ar to bagāto ģimeni. Man pusmūžs pagājis, to skaidrojot; tāpēc tagad pasaku jau pašā sākumā. Slouna bija vienkāršāk.

—   Paldies, ka pateicāt, — Nims sacīja. — Es nekad nejautāšu.

Viņš ievēroja, ka Sintija izskatās citādi kā Karīna, un tomēr abas māsas ir līdzīgas. Karīna bija blonda un slaida, Sintija brunete, augumā pilnīgāka, bet ne tukla. Uzreiz redzams arī tas, ka Sintija pēc dabas ir uzstājīgāka, arī straujāka, bet varbūt, ka nelaime, kas Karīnu tik jaunu bija piemeklējusi, un dažādais dzīves stils lika šīm atšķirībām spilgtāk

izpausties. Abām kopīgs bija izcilais, dabas dotais skaistums — tā pati skaisto, pareizo vaibstu simetrija, pilnīgās lūpas, lielās zilās acis, nevainojamā āda un — jo sevišķi izteikti Sintijai — slaidās, elegantās rokas. Nims saprata, ka Slounu meitenes savu burvību mantojušas no mātes — Henrietas, kuras sejā vēl bija patvēries kādreizējā daiļuma atspulgs. Nims atcerējās ka Sintija ir trīs gadus vecāka par Karīnu, tātad viņai tagad ir četrdesmit divi, tomēr viņa izskatījās jaunāka.

Sintija atrada viskiju, arī ledu un sodas ūdeni un sāka cītīgi jaukt dzērienu. Atrās, lietišķās kustības liecināja, ka viņa radusi par sevi rūpēties un visu izkārtot. To viņa bija parādījusi tūliņ pēc ierašanās, kad nopurināja lietusmēteli, pakāra to vannasistabā un pēc iepazīšanās izrīkoja Nimu:

—  Tā — sēdiet nost un atpūtieties — lūk, atnesu vakara avīzi, un es pa to laiku sakopšu māsu.

Viņa iegāja guļamistabā un aizvēra durvis, tā ka Nims gan dzirdēja balsu dudināšanu, taču nesaprata ne vārda.

Piecpadsmit minūtes vēlāk Sintija, iznākusi no guļamistabas, paziņoja, ka Karina aizmigusi.

Apsēdusies Nimam pretī un saskalinādama glāzē ledu, viņa sacīja: — Es zinu, kas šovakar te noticis, Karīna man pateica.

Satriekts par tādu tiešumu, Nims tik vien spēja attapt atbildei, kā vien: — Saprotu.

Sintija atmeta galvu un sāka smieties. Viņa kā apsūdzot ar pirkstu padraudēja Nimam. — Nu jūs esat nobijies! Jūs domājat, ka esmu māsa atriebēja, vai varbūt izsaukšu policiju un brēkšu: «Izvarošana!».

Nims salti atteica: — Es nezinu, vai gribu un vai man vajag apspriest ar jums…

289

—   Ejta nu\ — Sintija turpināja smieties, tad spēji aprima. Viņas seja kļuva ļoti nopietna. — Nūjā, Nimrod —ja drīkstu jūs tā uzrunāt — man žēl, ja jūs samulsināju, un redzu, ka esmu to izdarījusi. Tālab gribu jums tagad kaut ko pateikt. Karīna domā, ka jūs esot sirsnīgs, jauks, maigs, mīlošs cilvēks, un labākais, ko viņa jebkad mūžā piedzīvojusi. Un, ja jūs interesē ārpusnieka domas, man liekas gluži tāpat.

10-65

Nims cieši paskatījās uz viņu. Un, tā skatīdamies, konstatēja, ka šovakar jau otrreiz redz sievieti raudam.

—   Ek, vellos! Tā es nemaz negribēju. — Sintija ar mazītiņu mutautiņu noslaucīja asaras. — Un tomēr man liekas, ka esmu tikpat laimīga, kāda šovakar ir Karīna. — Viņa atzinīgi noskatīja Nimu. — Vismaz — gandrīz tikpat.

Nima nupatējais saspringums atslāba. Plati pasmaidīdams, viņš sacīja: — Varu teikt tikai vienu. Es izputēšu.

—  Varu pateikt arī vairāk un arī pateikšu, — Sintija apsolīja. — Kā būtu vēl ar vienu glāzi?

Atbildi nenogaidījusi, viņa paņēma Nima glāzi un piepildīja to no jauna, savējo arī. Atgriezusies viņa iedzēra mazu malciņu, pirms atsāka runāt, ļoti uzmanīgi izraudzīdamās vārdus.

—   Jūsu labā, Nimrod, un tikpat daudz arī Karīnas labā. Gribu, lai jūs tiktu pie skaidrības. Tas, kas šovakar notika starp jums un manu māsu, ir kaut kas brīnišķīgs un skaists. Jūs varbūt to nezināt vai nesaprotat, bet ir cilvēki, kas šādus kvadriplegus kā viņa pielīdzina spitālīgajiem un tā arī izturas. Esmu to reizēm pieredzējusi; Karīnai ar to jāsastopas daudz biežāk. Un tāpēc jūs manā grāmatā esat ierakstīts ar lielo burtu — Jaukais Cilvēks. Jūs visu laiku esat izturējies pret viņu tikai un vienīgi kā pret sievieti… Ak manu dieniņ!… Nu jau es atkal pinkšķu.

Sintijas mutautiņš tāds nieks vien bija, ar to nepietika. Nims pasniedza savējo, un viņa pateicīgi to paņēma. — Visas tās sīkās lietas, ko jās darāt viņas labā… Karīna man pastāstīja, ka…

—    Viss sākās… — viņš pazemīgi ierunājās, — zināt, pavisam nejauši, tas, ka atnācu pirmoreiz pie Karīnas.

—   Dzīvē lielākoties viss notiek nejauši.

—   Un tas, kas ar mums atgadījās šovakar… ticiet, es nebiju to plānojis. Es ne domāt nedomāju… — Nims aprāvās. — Tas vienkārši tāpat vien — notika.

—  To es zinu, — Sintija noteica. — Un, ja jau reiz esam sākuši par to runāt, atļaujiet pavaicāt vēl kaut ko. Vai jums ir… vai jūtaties kaut kā vainīgs?

Viņš palocīja galvu. — Jā.

—    Nevajag! Reiz, meklēdama, kā labāk varētu Karinai palīdzēt, uzgāju, ko rakstījis viens cilvēks vārdā Miltons Daimonds. Tas ir medicīnas profesors Havajās, kas nodevies pētījumiem par dažāda veida nespējnieku seksuālo dzīvi. Varbūt es neesmu vārdus pilnīgi precīzi iegaumējusi, bet doma viņa rakstā bja šāda: cilvēkiem ar smagiem fiziskiem trūkumiem ir pietiekami daudz problēmu, tāpēc nevajag tiem papildus vēl uzvelt dažādas ar vainas apziņu saistītas konvencionālas tikumiskās vērtības… personisks seksuāls apmierinājums ir vērtīgāks par parasti atzīto pieeju, tāpēc jebkāda vainas apziņa ir aplama… šāda veida nespējniekiem seksuāli jādod jelkura iespēja. — Un gandrīz nikni Sintija piebilda: — Tātad saprotiet, ka arī jums nekas nav jāizjūt kā vaina. Aizmirstiet to!

—   Nudien, nezinu, — Nims sacīja, — vai spēšu šovakar panest vēl kādu pārsteigumu. Katrā ziņā esmu priecīgs, ka mēs to izrunājām.

—   Es arī priecājos. Tā zināmā mērā ir skola, man ari vēl daudz kas jāiemācās par Karīnu, gluži tāpat kā jums. — Sūkdama maziem malciņiem viskiju, Sintija apcerīgi turpināja: — Vai jūs man ticētu, ja es teiktu, ka tad, kad Karīnai bija astoņpadsmit gadu un man divdesmit viens, es viņu ienīdu?

—   Man tiešām grūti tam noticēt.

—   Bet tā ir patiesība. Ienīdu viņu tāpēc, ka visa vecāku un viņu draugu uzmanība piederēja vienīgi Karīnai. Dažudien man likās tā, it kā manis mājās vispār nebūtu. Mūžīgi tikai viens: Karīnai šitā, un Karīnai tā. Ko mēs vēl varētu darīt nabaga mīļās, slimās Karīnas labā? Nevienu reizīti: ko mēs varētu darīt veselās, normālās Sintijas labā? Pienāca mana divdesmit pirmā dzimšanas diena. Man gribējās to pa īstam nosvinēt, ciemiņus un visu, bet māte sacīja, ka tā «neklātos» Karīnas dēļ. Tā nu mēs tikai klusībā padzērām tēju — es kopā ar vecākiem; Karīna vispār bija slimnīcā. Tāda nožēlojama plāna tēja un lēta, bēdīga kūciņa. Arī dzimšanas dienas dāvanas nebija pieminēšanas vērtas, jo laikam visa nauda līdz pēdējam centam aizgāja Karīnas labā. Man kauns atzīties, bet tovakar es lūdzu Dievu, lai Karīna nomirst…

291

Klusumā, kas nu iestājās, Nims dzirdēja, kaut arī aizkari bija aizvilkti, kā vējš un lietus sitās logā. Viņš it labi bija

10*

sapratis to, ko Sintija viņam pastāstīja, un jutās aizkustināts. Tomēr kaut kur dziļi apziņā domāja: brīnišķīgais, svētīgais lietus! Kā enerģētiķim viņam lietus, sniegs un slapjdraņķis nozīmēja elektroenerģijas uzkrājumu nākamajai sausajai sezonai. Tad viņš tomēr atvirzīja šīs domas un pavaicāja Sintijai:

—   Un kad jūsu jūtas mainījās?

—  Gadiem nemainījās. Un arī pēc tam tikai lēnām. Pirms tam vēl labu laiku nomocījos ar vainas apziņu. Jutos vainīga par to, ka esmu vesela, bet Karīna ne. Jutos vainīga, ka spēju visu to, ko Karīna nespēj — spēlēt tenisu, iet uz viesībām, kaitēties ar puišiem. — Sintija nopūtās. — Es nebiju laba māsa.

—   Bet tagad esat.

—   Cik nu varu, jo man jārūpējas par vīru, māju un bērniem. Pēc pirmā bērna piedzimšanas es sāku saprast un pareizi novērtēt savu mazo māsu, un tad mēs kļuvām īsti tuvas. Tagad tiešām esam ļoti sirsnīgas, mīļas draudzenes, kas dalās visos noslēpumos. Nav nekā, ko es nebūtu ar mieru Karīnas labā izdarīt. Un nav nekā, ko viņa nebūtu ar mieru man uzticēt.

—  Jā, to es nupat konstatēju, — Nims sausi atteica.

Viņi vēl daudz runāja. Sintija viņam pastāstīja šo to par

sevi. Divdesmit divu gadu vecumā viņa apprecējusies; daļēji tāpēc, lai tiktu projām no mājām. Kopš tā laika viņas vīrs izmēģinājies dažādos darbos; pašlaik viņš esot pārdevējs kurpju veikalā. Nimam likās, ka laulība nav pārāk izdevusies un ka abi turas kopā vienīgi tāpēc, ka citas izejas nav, kā arī viņu trīs bērnu dēļ. Sintija bija mācījusies dziedāt, un tagad četrus vakarus nedēļā dziedāja kādā otrās šķiras naktsklubā, tā piepelnot papildinājumu vīra pieticīgajai algai. Šis nebija no dziedamajiem vakariem, Sintija paliks pa nakti pie Karīnas, bet vīrs pieskatīs vienīgo vēl mājās palikušo bērnu. Kamēr viņi tā runājās, Sintija iztukšoja vēl divas glāzes viskija, un beigu galā viņai mazliet metās mēle.

Beidzot Nims piecēlās. — Ir jau vēls, man laiks iet uz mājām.

—   Dabūsim jūsu lietusmēteli, — Sintija piedāvājās. — tas jāvelk mugurā, kaut vai līdz mašīnai aizejot. —Tad piebilda: — Bet jās varat arī palikt — to dīvānu var pārveidot gultā.

— Paldies. Labāk es iešu.

Pie ārdurvīm viņa palīdzēja Nimam uzvilkt mēteli un tad noskūpstīja to tieši uz lūpām. — Tas pusno Karinas, pusno manis.

Mājup braucot, viņš visiem spēkiem pūlējās atgaiņāt domu, kas mācās virsū, ko viņš uzskatīja par nodevīgu un nekrietnu, bet kas tomēr nebija aizdzenama: ka pasaulē ir tik daudz pievilcīgu, valdzinošu sieviešu, un tik daudzas ir dabūjamas un gatavas dalīties seksuālos priekos. Pieredze, instinkts un paša nemaldīgie signāli viņam vēstīja, ka ari Sintija būtu dabūjama.

5.

Neatkarīgi no citām Nimroda Goldmena kārībām katrā ziņā jāpiemin, ka viņš bija smalks vīna pazinējs un kārs uz vīniem, it sevišķi iecienījis Neipas ielejas dažādos vīnus, kas ir Kalifornijas smalkākās šķirnes un labos gados var mēroties ar izcilākajiem Francijas vīniem. Tālab viņš priecīgu prātu brauca kopā ar Ēriku Hamfriju uz Neipas ieleju pat tagad, novembra beigās, kaut arī brīnījās un nesaprata, kādēļ priekšsēdis uzaicinājis viņu šajā braucienā.

Brauciena iemesls bija kādas atgriešanās svinības. Godājama, uzvarām vainagota, sentimentāla atgriešanās vienam no Kalifornijas viscienījamākiem dēliem.

Tas bija Godājamais Pauls Šērmens Jcils.

Vēl pirms divām nedēļām viņš bija Savienoto Valstu Augstākās tiesas tiesnešu kolēģijas loceklis.

Ja kāds cilvēks vispār pelnījis goda titulu «Misters Kalifornija», tad neapšaubāmi tas būtu Pauls Šērmens Jeils. Viņš bija savā mūžā sasniedzis visu, pēc kā var tiekties un ilgoties jebkurš kalifornietis, un nu slavenā karjera tuvojās noslēgumam.

Tikko pāri divdesmitiem — divus gadus agrāk par citiem vienaudžiem — viņš ar izcilību bija pabeidzis Stenfordas universitātes juridisko fakultāti un līdz astoņdesmitajai dzimšanas dienai, kas nesen tika nosvinēta, Pauls Jeils bija kalpojis sabiedrībai un likumam, kāpdams aizvien augstākos amatos.

Būdams vēl pavisam jauns jurists, viņš pavalstī iemantoja plašu slavu kā nabadzīgo un beztiesisko aizstāvis. Viņš meklēja un ieguva sēdekli Kalifomijas pavalsts Satversmes sapulcē; nokalpojis tur divus termiņus, viņš kļuva par jaunāko pavalsts Senāta locekli, kāds jebkad šādā amatā ievēlēts. Abos amatos viņš izpelnījās izcilu reputāciju. Viņš bija to pirmo, agrīno likumu autors, kas aizstāvēja minoritātes un apkaroja strādnieku sviedrētavas. Viņš palīdzēja arī panākt likumus Kalifomijas fermeru un zvejnieku labā.

Pēc aiziešanas no Senāta Paulu Šērmanu Jeilu ievēlēja par pavalsts ģenerālprokuroru. Ticis šai amatā, viņš uzsāka cīņu pret organizēto noziedzību un iesēdināja cietumā spēcīgākos noziedznieku dāžus. Nākamais loģiskais solis būtu bijis gubernatora postenis, ko viņš būtu varējis iegūt ne prasījis, ne lūdzis. Viņš tomēr labprātāk uzklausīja prezidenta Trumena aicinājumu pieņemt pašreiz brīvo vietu Augstākajā tiesā. Diskusijas Senātā par viņa derīgumu bija īsas, iznākums jau priekšlaikus zināms, jo ne toreiz, ne vēlāk viņa vārds ne tuvu nesaistījās ne ar vienu skandālu, ne ar kādu korupciju, un palamas vietā viņam lāgiem tika piešķirta iesauka «Misters Godīgais».

Kalpodams Augstākajā tiesā, viņš sarakstīja daudzus apcerējumus, kuros atspoguļojās viņa plaši izvērstie humānie uzskati un kurus zinātnieki tomēr dēvēja par «vistīrākā likuma» izpausmi. Arī viņa neiecietība pret pastāvošo kārtību tika tuvu un tālu citēta, dažkārt pat panākot vairāku likumu nomaiņu. Taču nekad, lai kur atrastos, tiesnesis Jeils neaizmirsa, ka viņš un viņa sieva Beta ir kalifornieši, un katrā iespējamā gadījumā publiski atgādināja savu mīlestību un pieķeršanos dzimtajai pusei.

Tad pienāca laiks, kad viņš nosprieda, ka sava mūža uzdevumu izpildījis; viņš klusītēm aizgāja no darba, un Jeili pameta Vašingtonu bez lieka trokšņa, tāpat, kā bija dzīvojuši, atgriezdamies, kā Pauls Jeils izteicās, «rietumu pusē un mājās». Viņš kategoriski atteicās no grandioza pateicības banketa, ko viņam par godu gribēja sarīkot Sakramento, tomēr piekrita pieticīgākam rīta azaidam viņa mīļotajā dzimtajā vietā Neipas ielejā, kur Jeili bija ieplānojuši apmesties uz turpmāko dzīvi.

Viesu skaitā — pēc Jeila ieteikuma — bija uzņemts Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības priekšsēdis Hamfrijs, vienlaikus pievienojot ielūgumu arī viņa palīgam Nimam.

Kamēr viņi Ilamfrija dienesta limuzīnā, šofera vizināti, brauca uz Neipas ieleju, priekšsēdis bija draudzīgs un laipns; abi nodevās dažādu plānu un problēmu apstrādei, kā parasti mēdza izbraukumos darīt. Bija skaidri redzams, ka priekšsēdis pārvarējis un aizmirsis nepatiku pret Nimu. Pašreizējā brauciena mērķis netika pieminēts.

Kaut arī ziema jau pie durvīm un pēdējā raža novākta pirms vairākām nedēļām, ieleja vēl joprojām bija izcili skaista. Arī diena, pirmā pēc ilgāka lietavu perioda, atkal bija dzidra un saulaina. Vīnogulāju rindstarpās jau sazēlušas pirmās dzeltenās sinepes, bet paši vīnogulāji, kas šobrīd izskatījās vilkani un it kā bez dzīvības, drīz tiks apgriezti un sagatavoti nākamajai sezonai. Tuvākajās pāris nedēļās sinepes izaugs, sabriedīs, tad tiks izravētas un iestrādātas augsnē par mēslojumu; daži domāja, ka tās piešķir vīnogām un vēlāk vīnam īpašu garšu un aromātu.

— Ievērojiet atstarpes starp vīnogulājiem, — sacīja Hamfrijs, nolikdams papīrus malā, kad viņi iebrauca ielejas centrālajā daļā, kur abās pusēs ceļam nogāzēs pacēlās nebeidzami vīnadārzi. — Rindstarpas ir daudz platākas, nekā bija senāk. Tas tāpēc, lai varētu mehanizēt ražas ievākšanu — tādā veidā vīnaudzētāji dod pretsparu arodbiedrībām. Arodbiedrību vadītāji grasījās aplaupīt paši savus biedrus, atņemot tiem darbu, kad sabūvēja lielos uzņēmumus, jo tagad arī šeit drīz vien ar minimālu darbaspēku, strādājot ar mašīnām, varēs gūt daudz lielāku efektu.

Viņi izbrauca cauri Jauntvilas ciemam. Dažas jūdzes tālāk, starp Oukvilu un Razerfordu, viņi iegriezās iebraucamā ceļā, kam gar abām malām slējās žogi māla krāsā, un piebrauca pie Roberta Mondavi vīna darītavas, kur vajadzēja notikt svinīgajam mielastam.

Sarīkojuma godaviesis un viņa kundze bija atbraukuši agri un atradās elegantajā Vīnadārza zālē, gatavi sagaidīt atbraucējus, kas piebrauca cits pēc cita. Hamfrijs, kas pirms tam jau vairākārt bija ticies ar Jeilu, stādīja priekšā Nimu.

Pauls Šērmens Jeils bija neliela auguma, sprigans un stalts ar paplāniem sirmiem matiem un ļoti vērīgām pelēkām acīm, kas šķita izurbjamies cauri visam, ko uzlūkoja. Viņš bija tik žirgts, ka neviens nebūtu devis viņam astoņdesmit gadu. Nimam par pārsteigumu, viņš sacīja: — Es gaidīju, kad iepazīšos ar jums, jauno cilvēk. Pirms jūs dosieties atpakaļ uz pilsētu, mēs atradīsim kādu mierīgu kaktiņu, kur parunāties.

Beta Jeila bija sirsnīga, gracioza sieviete, ar savu vīru apprecējusies pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem, kad tas vēl bija pavisam jauns Satversmes sapulces loceklis, bet viņa — tā sekretāre. Nimam viņa sacīja:

—   Ceru, ka jums patiks strādāt kopā ar Paulu. Gandrīz visiem patīk.

Tiklīdz radās iespēja, Nims pavilka Hamfriju sāņus. — Ērik, kas te notiek? Ko tas viss nozīmē?

—   Esmu devis solījumu, — Hamfrijs atbildēja. — Tiklīdz jums ko stāstīšu, būšu to lauzis. Pagaidiet vien.

Viesu rinda, kas vēlējās paspiest Jeiliem roku, auga aizvien garāka, sarīkojums sāka likties ļoti nozīmīgs. Likās, ka cieņu apliecināt sanākusi un sabraukusi visa Neipas ieleja. Nims pēc izskata sazīmēja dažus lielākos un ievērojamākos Kalifornijas vīndarus: Lūisu Mārtiņi, Džoju Heicu, Džeku Deiviju no Šramsbergas, šāsdienas namatēvu Robertu Mondavi, Timotiju — vienu no brāļiem Kristjaniem, donu Čapellē un vēl citus. Gubernators, kas patlaban neatradās pavalstī, bija deleģējis vicegubernatoru. Prese ieradusies plašā sastāvā, ieskaitot televīziju.

Saietu, kas bija pieteikts kā privāts un neformāls, šovakar un rīt noskatīsies un par to lasīs gandrīz visi kalifornieši.

Azaidam — protams, ar Kalifornijas vīna piedevām — sekoja uzrunas, galvenokārt gan ne garas. Paulam un Betai Jeiliem tika uzsaukts tosts, kam tūdaļ sekoja vētrainas ovācijas. Tad smaidīdams piecēlās pats godināmais, lai apsveicējiem atbildētu. Viņš runāja pusstundu — sirsnīgi, vienkārši, raiti — tā bija tīkama, nepiespiesta saruna ar draugiem. Runā nebija nekā satricinoša, nekādu pārsteidzošu jaunatklājumu, runāja vienīgi šeit dzimis un audzis zēns, kas beidzot atgriezies mājās. — Es vēl nepavisam neesmu sagatavojies miršanai, — viņš sacīja, — kurš gan gatavojas? Bet, kad nu reiz būs jāaiziet mūžībā, tad es tanī autobusā gribētu iesēsties šeit.

Taču runas naglu viņš bija pataupījis pašam noslēgumam.

— Kamēr tas buss vēl nav pienācis, gribu laiku pavadīt aktīvi un, ceru, arī lietderīgi. Man sacīja, ka esot viens tāds darbiņš, kas man pa spēkam un ar ko es varētu cik necik palīdzēt Kalifornijai. Pamatīgi pārdomājis un aprunājies ar sievu, kurai jau apnicis, ka es augu dienu slaistos pa māju … ļsmiekli) …esmu devis piekrišanu iekļauties Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā par štata darbinieku. Nūjā, par skaitītāju kontrolieri nevarēju, jo acis vairs nav tik gaišas … (atkal smiekli) … Strādāšu par apvienības publisko pārstāvi. Ievērojot manu lielo vecumu, man tiks atļauts pašam noteikt darba laiku, un droši vien tanīs dienās, kad vispār parādīšos, ieradīšos tad, ja dzirdēšu, ka paredzamas brīvpusdienas… (jauni smiekli) … Mans jaunais šefs — misters Ēriks Hamfrijs — arī šodien atbraucis, droši vien, lai uzzinātu manu sociālā nodrošinājuma kartes numuru un izlasītu rekomendācijas … (Smiekli un «Lai dzīvo!» saucieni).

Tādā garā viņš runāja vēl brīdi.

Hamfrijs vēlāk Nimu informēja: — Vecais puika pieprasīja klusēt par mūsu vienošanos, jo gribēja pats to paziņot savā manierē. Tāpēc es nevarēju priekšlaikus jums neko izpaust, kaut gan tieši jums iznāks ar viņu sastrādāt un viņu ievadīt visā.

Pa to laiku tiesnesis Jeils (šo titulu viņš gribēja paturēt līdz mūža galam) pabeidza savu runu un, aplausiem dimdot, apsēdās, bet reportieri aplenca Hamfriju. — Vēl mums viss jāizstrādā sīkāk, — Hamfrijs tiem stāstīja, — taču pamatā mistera Jeila loma būs tieši tāda, kā viņš to raksturoja — viņš pārstāvēs apvienību gan vispār — publiski, gan arī sarunās ar komisiju pilnvarotajiem un juridiskām iestādēm.

Hamfrijs, atbildēdams uz reportieru jautājumiem, izskatījās gaužām apmierināts, un viņam bija labu labais pamats tādam justies, nodomāja Nims. Savaņģot Paulu Šērmenu Jeilu un iekļaut to KS&A orbītā bija karalisks ķēriens. Jeils ne tikai baudīja plašas sabiedrības sen iedibinājušos uzticību, bet viņam bija arī atvērtas jebkuras oficiālas iestādes durvis, sākot no gubernatora kabineta uz leju. Skaidrs, ka viņš būs visaugstākā kalibra lobists, kaut gan Nims labi zināja, ka vārds «lobists» Jeila klātbūtnē nekad nedrīkstēs tikt minēts.

Televīzijas komanda jau centās izmanevrēt KS&A jauno runasvīru vajadzīgā pozā, lai viņš varētu sākt izklāstu. Tas būs viens no daudzajiem, kas sekos — līdzīgs tiem, kādus Nims vēl tagad varētu norunāt, cik uziet, ja pats nebūtu visu salaidis dēlī. Vērojot notiekošo, viņš izjuta asu skaudības un nožēlas dzēlienu.

6.

—  Neatkarīgi no visa pārējā, — Beta Jeila atzinās Nimam atklātībā, kādu viņš nākotnē vēl daudzkārt piedzīvos, — mums tā nauda lieti noderēs. Augstākajā tiesā strādājot, vēl neviens bagāts nav kļuvis, un Vašingtonā dzīve ir tik dārga, ka mums nekad neiznāca kaut ko nolikt nebaltai dienai. Paula vectēvs savulaik izveidoja trestu — ģimenes aizbildnības ieguldījumu, bet aizbildņi to ir neganti apstrādājuši … Vai jūs neuzmestu vēl vienu šķilu?

Viņi sēdēja pie mūra kamīna, omulīgā mājā kādā vīna darītavā, jūdzi no tās vietas, kur bija notikušas svinīgās brokastis. Mājas īpašnieks, kas tur mēdza apmesties vienīgi vasarās, bija to izīrējis Jeiliem, kamēr tie iekārtos sev pastāvīgu mājokli.

Nims iemeta vēl vienu šķilu un sakārtoja divas, kas jau kurējās, tā, ka tās uzsprakstēja jautrā, lielā liesmā.

Tiesnesis Jeils pirms pusstundas bija atvainojies, lai, kā pats sacīja, «kādu brīdi nosnaužoties, uzlādētu baterijas».

—   Tas ir triks, ko iemācījos pirms daudziem gadiem, kad jutu, ka uzmanība aiziet neceļos, — viņš paskaidroja. — Daži kolēģi to praktizē pat pie tiesas galda.

Pirms tam viņi vairāk nekā divas stundas bija sprieduši par stāvokli Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā.

«Kādu mierīgu kaktiņu, kur parunāties», par ko Pauls Jeils bija ieminējies pirms maltītes, viņiem neizdevās atrast un saruna nenotika, jo Mondavi vīna darītavā Jeilam ne mirkli neizdevās atbrīvoties no cienītājiem. Tāpēc viņš bija uzaicinājis Nimu uz mājām, teikdams:

—  Ja man kaut kas būs jādara, tad gribu ķerties tūliņ pie darba. Ēriks sacīja, ka jūs spēšot man sniegt vispilnīgāko pārskatu par apvienību, nu, tad sāksim skatīties.

Un viņi bija sākuši. Nims izklāstīja visu par uzņēmuma stāvokli, politiku un problēmām. Pauls Jeils uzdeva tiešus, asus, lietišķus jautājumus. Nimam tas likās kā rosinošs, garīgs vingrinājums — kā šaha partija ar gudru partneri. Šķita, ka vecais vīrs nav aizmirsis neko par agrāk Kalifornijā nodzīvotajiem gadiem, un viņa zināšanas par KS&A vēsturi brīžiem pārspēja Nima zināšanas.

Kamēr vīrs «uzlādēja baterijas», Beta Jeila pie kamīna pasniedza tēju. Taču drīz vien parādījās arī Pauls Jeils.

Ienākdams viņš paziņoja: — Dzirdēju jūs sarunājamies par mūsu ģimenes aizbildnības trestu.

Sieva ielēja tējkannā svaigu ūdeni un pasniedza viņam tasi. — Tev jau vienmēr bijušas tādas ausis, ko var apliekt ap stūri.

—   Tās man no tiesas laikiem, kad milzīgi jāpiepūlas, lai sadzirdētu tiesas vīrus murmuļojam. Ja jūs zinātu, cik daudz tur tādu murmuļotāju, — Nimam viņš paskaidroja. — To trestu, par kuru Beta runāja, iedibināja mans vectēvs, cerēdams, ka valsts darbs kļūs par ģimenes tradīciju. Un viņš uzskatīja, ka ikvienam, kas to ceļu ies, vajadzētu būt tā situētam, lai nav jānokaujas ar raizēm par ienākumiem. Tagad tādi ieskati vairs nav modē, bet, manuprāt, tie bija labi. Vašingtonā es redzēju daudzas augsti situētas personas, kas pagalam nomocījās, lai tiktu pie prāvāka ienākuma. Un tāds stāvoklis paver ceļu dažādiem kārdinājumiem.

Tiesnesis iemalkoja tēju, ko sieva bija viņam pasniegusi, un piebilda: — Laba, civilizēta tradīcija, tāda tējas dzeršana pēcpusdienā. Tas mums ir derīgs ieguvums no angļiem, tas un likumdošanas pamati. — Viņš nolika tasi. — Runājot par to aizbildnības trestu, Betai taisnība — tas ir izsaimniekots. Kamēr es vēl strādāju tiesā, neko nevarēju iesākt, bet nu esmu ķēries klāt un skatos, kā tās caurākās vietas pielāpīt. — Viņš iesmējās. — Akurāt tāpat, kā ar KS&A.

—  Mums jau pašiem tas viss nav vajadzīgs, — Beta Jeila iebilda. — Bet mums ir mazbērni, kas, šķiet, gribēs nodoties valsts darbam. Tad palīdzība vēlāk noderētu.

Nims juta, ka ģimenes noguldījums ir visai vārīgs punkts Jeilu dzīvē. It kā to apstiprinādams, Pauls Jeils nīgri noteica:

—  Tam trestam pieder vīnadārzi, ganību gabals gaļaslopu nobarošanai, divas daudzdzīvokļu mājas pilsētā un — vai varat iedomāties? — visi šie objekti nepārtraukti ir nesuši zaudējumus, iestiguši parādos, ķērušies pie kapitāla un to tērējuši. Viņnedēļ es stingri aprunājos ar administratoru, brīdināju viņu par sekām. — Viņš spēji aprāvās. — Vadzi, mēs šo jauno cilvēku garlaikosim līdz nāvei ar savām ģimenes padarīšanām. Griezīsimies atpakaļ pie strāvas un gaismas. Mani ne mazāk kā jūs uztrauc sabotāža un cilvēku slepkavošana, kas tur sākusies un turpinās. Tie, kas uzņemas par to visu atbildību, kā tie sevi dēvē?

—   Par Brīvības draugiem.

—   Jā, jā, pareizi. Interesants loģikas vingrinājums: mīli brīvību pa manam prātam, ja ne, saspridzināšu tevi lupatu lēveros. Vai policijai ir kāda cerība viņus atrast un notvert?

—   Liekas, ka nav.

—  Kāpēc viņi to dara? To es neparko nespēju saprast, — ieteicās Beta Jeila.

—   Daži cilvēki mūsu apvienībā par to prāto un runā, — Nims viņai atbildēja.

—   Ko īsti prāto? — Pauls Jeils vaicāja.

Nims vilcinājās. To viņš bija pateicis gluži impulsīvi un tagad, juzdams tiesneša Jeila caururbjošo skatienu, vēlējās, kaut nebūtu neko teicis. Tomēr uz jautājumu atbildēt vajadzēja.

Nims izskaidroja policijas teoriju par to, ka grupa, šķiet, ir neliela un tai ir viens vadonis un visa izdomātājs.

—   Pieņēmuši, ka tā varētu bāt, mēs izprātojām: ja vien spētu kaut daļēji iejusties tā vadoņa — mēs viņu dēvējam par «X» — domu gaitā, stipri uzlabotos mūsu izredzes viņu notvert. Mēs tad varbūt, ja paveiktos, varētu pat uzminēt, kāds ir viņa nākamais plāns, un tam sagatavoties.

Nims tomēr nepateica, ka viņam šī doma ienākusi prātā pēc pēdējās spridzināšanas, kad tika noslepkavoti abi apsargi. Pēc tam viņš, Harijs Londons, Terēza van Bāreņa un Oskars O'Braiens bija trīsreiz tikušies un ilgi sēdējuši kopā, galvas lauzīdami, un, neko jēdzīgu nebija izprātojuši, tik vien kā visiem četriem bija radusies sajūta, ka viņi mazliet sāk pietuvoties nepazīstamo sabotieru un nezināmā «X» izprašanai. O'Braiens, kas vēl joprojām turēja ļaunu prātu uz Nimu nelaimīgās Tjunipas diskusijas dēļ, sākumā to nosauca par nevajadzīgu laika nosišanu. Taču vēlāk ģenerālkonsultants apdomājās un pievienojās pārējiem. Viņš bija zināmā pakāpē zinātnieks un ar savu aso jurista prātu spriedējiem daudz palīdzēja.

—   Jūs esat pieņēmuši, ka jūsu «X» ir vīrietis, — sacīja Pauls Jeils. — Vai nekad neesat pieļāvuši domu, ka tā varētu būt sieviete?

—  Jā, esam domājuši, tomēr visi sīkumi vairāk norāda uz vīrieti, galvenokārt tāpēc, ka lentes ieraksti, kas tiek noraidīti pa telefonu pēc katras spridzināšanas, vienmēr skan vīrieša balsī, un ir pamats domāt, ka tas ir «X». Bez tam mēs secinājām, ka pasaulē gandrīz visi bruņoto revolūciju vadoņi ir bijuši vīrieši; psihologi apgalvo, ka sievietēm esot pārāk loģisks prāts, un revolūciju izpausmēs lielu jēgu neesot ko meklēt. Žanna d'Arka bija izņēmums.

Pauls Jeils pasmaidīja. — Un kādas teorijas jums vēl ir?

—   Nu tā — pat, ja vadonis nav sieviete, tad tā saukto Brīvības draugu vidū sieviete tomēr ir un, gribas ticēt, visai tuvās attiecībās ar «X».

—  Kālab jūs tā iedomājaties?

—   Vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, «X» ir drausmīgi iedomīgs. To var skaidri just ierunātajās lentēs. Otrkārt, viņš ir izteikti vīrestīgs. Viena lieta, kam mēs centāmies izsekot, bija jelkāds norādījums intonācijā vai vārdos uz homoseksualitāti. Nekā tamlīdzīga. Tieši otrādi — runas veids, vārdu izvēle… Kad bijām ierakstus vairākkārt noklausījušies, mēs visi vienprātīgi nonācām pie slēdziena, ka runātājs ir «jauns, robusts vīrietis».

Beta Jeila visu laiku bija intensīvi klausījusies. Nu viņa ierunājās. — Tātad jauns, spēcīgs vīrietis. Pie kā tas jūs noved?

—   Mēs domājam — pie sievietes, — Nims atbildēja. — Nospriedām, ka tādam vīrietim kā «X» tuvumā ir nepieciešama sieviete: bez sievietes viņš nespēj iztikt. Bez tam — viņam nepieciešama uzticības persona — pirmkārt, gluži praktiskā ziņā, lai tā būtu tuvumā, otrkārt — to prasa viņa iedomība. Palūkojoties no šāda redzes punkta: «X» redz sevi kā varoņtēlu, to skaidri norāda ierakstu tonis. Tāpēc viņš katrā ziņā gribēs, lai tādu viņu redz arī sieviete. Tātad tai jāpiedalās viņa darbā vai vismaz jāredz, ko viņš dara.

— Tā nu ir, — Pauls Jeils noteica. — Teoriju jums tiešām ir pārpārēm. — Likās, ka viņš uzjautrinās un dzirdēto uztver skeptiski. — Es tomēr saku, ka jās pāri visiem mēriem un robežām esat aizrāvušies ar nepamatotiem pieņēmumiem un varbūtībām.

Nims piekrita. — Jā, laikam esam gan. — Viņš jutās samulsis, galīgs muļķis. Redzot Augstākās tiesas locekļa reakciju, viņam viss, ko nupat bija pastāstījis, šķita nepārliecinošs, pat aplams, it īpaši tagad, kad nesēdēja un nesprieda kopā ar pārējiem trim. Viņš nolēma vairs neizpaust prātotāju grupas atlikušos slēdzienus, kaut gan pašam prātā tie rādījās pavisam skaidri.

Policija, gan pamatodamās uz modus operandi, gan uz zināmiem norādījumiem pēdējā pa telefonu norunātajā ierakstā, bija pārliecināta, ka Brīvības draugu vadonis «X» ir konkrētais abu apsargu slepkava. Un kvartets — Nims, Londons, van Būrena un O 'Braiens apspriedušies piebiedrojās šai pārliecībai. Ilgi izstrīdējušies savā starpā, viņi pēdīgi vienojās arī par to, ka barveža «X» sieviete bijusi notikumā klāt. Viņu galaslēdziens skanēja: šis bija «X» visgodkārīgākais projekts un, apzināti vai neapzināti, viņš bija vēlējies, lai sieviete redz viņu darbībā. Tas sievieti padarīja ne tikai par liecinieci, bet arī par slepkavības līdzdalībnieci.

Tātad — kā šī izziņa, pareizāk — pieņēmums, tuvina viņus «X» identitātes noskaidrošanai?

Atbilde: Nekādi. Tā tomēr atklāja zināmu «X» vājumu, ievainojamību, kas varētu kļūt izmantojama. Kā un vai vispār to varēs izmantot, tas palika neatbildēts jautājums.

Tā, Nims nodomāja, tas viss nav nekas, galīgi nekas.

Viņš nolēma: Paula Jeila spriedums acīmredzot bija tā aukstā duša, kas viņiem visiem nepieciešama. Rīt būs jāieteic «gudrās apceres» izbeigt un detektīvu darbību nodot tiem, kam klājas ar to nodarboties — policijai, FIB un visām tām šerifa iestādēm, kas risina Brīvības draugu problēmu.

Jeila saimniecības vadītāja pārtrauca viņa garo domu, paziņodama: — Piebraukusi mašīna misteram Goldmenam.

—    Paldies, — Nims pateicās. Viņš piecēlās uz iešanu. Viņam pakaļ bija atsūtīts cits apvienības limuzīns, jo Ēriks Hamfrijs, kam bijusi norunāta kāda tikšanās, bija aizbraucis tūdaļ pēc svinīgajām brokastīm.

Nims atvadījās no Jeiliem: — Tas patiesi bija pagodinājums — iepazīties ar jums abiem. Kad vien jums ievajadzēsies, ser, būšu jūsu rīcībā.

—  Esmu pārliecināts, ka tas notiks itin drīz, — Pauls Jeils atteica, — un man ļoti patika mūsu saruna. — Viņš piemiedza aci. — Vismaz tās lietišķā daļa.

Nims savā prātā apņēmās nākamreiz, kad iznāks runāšana ar tāda mēroga personību kā Pauls Šērmens Jeils, balstīties vienīgi uz drošiem faktiem.

7.

Harijam Londonam lielais, laimīgais pavērsiens pienāca pēkšņi un negaidot.

īpašuma aizsardzības nodaļas šefs sēdēja savā mazajā stiklotajā būcenītī — nodaļai vēl joprojām nebija atvēlētas savas pastāvīgas telpas, tā darbojās, kur pagadījās —, kad viņš izdzirda otrā istabā pie sekretāres iezvanāmies telefonu. Tūliņ pēc tam iedūcās arī viņa aparāts.

Klausuli viņš pacēla laiski, jo tieši tā patlaban jutās. Divi pēdējie mēneši bija aizvadīti bez kādas īstas jēgas, bez vienas kaut cik ievērojamas zādzības atklāšanas. Parasta ikdiena, nekā vairāk. Vasaras beigās kompjūteri bija konstatējuši ap trīsdesmit tūkstoš strāvas zādzības gadījumu, un kopš tā laika Londons, viņa palīgs Arts Romeo un pārējie nodaļas darbinieki — nu jau skaitā pieci — bija citu pēc citas pārbaudījuši aizdomīgās vietas. No tiem laikiem, kad bija strādājis Losandželosā par detektīvu, Harijs Londons pazina šo policijas darbam līdzīgo nodarbošanos — tā bija gausa, vienmuļa, gurdinoša. Un bieži vien bez rezultātiem.

Apmēram desmit procentos pārbaudīto gadījumu izdevās savākt nepieciešamos pierādījumus KS&A labā, lai sodītu patērētājus un piedzītu no tiem parāda samaksu. Vēl desmit procentos , gadījumu noplūdei bija dabiski iemesli un patērētāji nebija vainīgi. Visos pārējos gadījumos trūka pierādījumu.

Arī tajos, kurus var pierādīt, tikai kāda saujiņa ir piedzīšanas pūliņu vērta.

Visiem pārkāpumu meklētājiem darbs šķita gauss un bezgalīgs. Tāpēc Harijs Londons arī šinī decembra nogales pēcpusdienā, krēslā atgāzies, kājas uz galda sacēlis, bija iegrimis apnikumā un garlaicībā.

—   Jā? — viņš kūtri atsaucās telefonā.

Klusa, tiktikko sadzirdama balss čukstus vaicāja: — Vai tur misters Londons?

—  Jā, klausos.

—    Runā Ērnijs, Zako kompleksa sētnieks. Misters Romeo vēlēja piezvanīt viņam vai jums, ja tie čaļi kādreiz atgriezīsies. Nu viņi ir klāt.

Harija Londona kājas, kā no katapultas izšautas, atsitās pret grīdu. Viņš pielēca stāvus. — Vai tie paši, kas «uzlaboja» skaitītājus?

—   Tie paši gan. Atbrauca ar pikapu, tāpat kā viņreiz. Patlaban šie strādā. Paklau, es nevaru te stāvēt un runāt pa telefonu ilgāk par minūti.

—  Tas nav vajadzīgs, — Londons sacīja. — Tagad klausieties uzmanīgi. Pierakstiet pikapa numuru.

—   Ir jau darīts.

—   Labi! Mūsējie būs klāt, cik drīz vien spēs. Kamēr mēs būsim ceļā, nedariet neko tādu, ka šie varētu kļūt aizdomīgi, bet, ja grasās braukt projām, sāciet runāt un aizturiet. — Runādams Londons nospieda pogu, lai izsauktu sekretāri.

Zvanītājs vēl aizvien čukstus aizdomīgi uzbilda: — Ja varēšu, tad aizturēšu. Paklausieties, misters Romeo sacīja, ka man samaksāšot…

—   Dabūsi, draudziņ, visu kas tev pienākas, dabūsi. To es tev apsolu. Un tagad dari, ko liku. — Londons mešus nometa klausuli.

Viņa sekretāre, jauna Amerikas ķīniete vārdā Sjūzija, parādījās uz sliekšņa. Londons sacīja:

—   Man nepieciešama pilsētas policijas palīdzība. Piezvaniet leitnantam Vineskim; jūs zināt, kur viņu sameklēt. Ja Vineskis nav sadabūjams, sameklējiet detektīvu divīzijā kādu citu — lai brauc pie manis uz Zako kompleksu. Pasakiet, ka operācija, par kuru minēju Vineskim, sākas. Pēc tam sameklējiet Romeo. Pasakiet to pašu arī viņam, lai slienas pakaļkājās un brauc uz Zako kompleksu. Sapratāt?

—   Sapratu, mister London, — Sjūzija atteica.

—   Tu esi labs bēras! — Londons izsteidzās ārā un skrēja uz liftu, kas viņu novedīs uz pagrabstāva garāžām, kur stāv mašīnas.

Liftā viņš lēsa, ka, ātri braucot, un ja satiksme būs jēdzīga, nevajadzētu nepilnas desmit minūtes, lai nokļūtu līdz Zako kompleksam.

Harijs Londons savos laika apsvērumos nebija rēķinājies ar diviem apstākļiem: ar agrīnās pēcpusdienas satiksmi un daudzajiem pircējiem, kas iepirkās gaidāmo Ziemsvētku vajadzībām un nosprostoja satiksmi līdz gliemežgaitai. Pagāja nejēdzīgi ilgas, bezdarbīgas divdesmit minūtes, līdz viņš sasniedza Zako kompleksu, kas atradās pilsētas lietišķā rajona pretējā malā.

Piebraucot viņš ieraudzīja policijas mašīnu bez numura, kura bija ieradusies tikai dažas sekundes agrāk par viņējo. No mašīnas izkāpa divi vīrieši civilās drēbēs. Viens no viņiem bija leitnants Vineskis. Londons ļoti nopriecājās, ka viņam tā laimējies. Vineskis bija draugs, policists, ko Londons pats skolojis; strādājot kopā ar viņu, nevajadzēs tērēt laiku skaidrojot.

Leitnants Vineskis bija ieraudzījis Londonu un gaidīja, otrs policists nostājās viņam blakus. Tas bija detektīvs Brauns, kuru Londons pazina visai pavirši.

—    Kas te būs, Harij? — Vineskis bija jauns, sprauns, godkārīgs; viņš turējās kārtīgs un iznesīgs un atšķirībā no vairuma savu kolēģu vienmēr ģērbās ļoti labi. Viņam patika neparasti gadījumi, jo tie gandrīz vienmēr sagādāja popularitāti. Policijas virsvaldē klīda minējumi, ka Boriss Vineskis ar laiku kāpšot augstu, ja vien ne līdz pašai virsotnei.

— Tiešs paziņojums, Boris, — Londons atbildēja. — Ejam. — Trijotne cauri pagalmam devās ēkā iekšā.

Pirms diviem gadu desmitiem Zako divdesmit trīs stāvus augstā dzelzsbetona celtne skaitījās moderna un eleganta, no tādām, kurās pirmšķirīgas starpnieku firmas noīrē vairākus stāvus. Tagad tā, līdzīgi citām tāda paša tipa kantoru ēkām, izskatījās jau mazliet noplukuši, un daži augstākās klases īrnieki bija pārvākušies uz jaunākām celtnēm, kur dominē stikls un alumīnijs. Lielākā daļa Zako kompleksa platības, zināms, arī tagad bija izīrēta, bet īrnieki krietni maznozīmīgāki. Nebija nekādu šaubu, ka ēka vairs neienesa to, ko bija ienesusi jaunībā un ziedu laikos.

Tas viss Harijam Londonam bija labi zināms no agrāk iegūtas informācijas.

Mākslīgā marmorā ietērptais vestibils ar liftu rindu tieši pretī galvenajai ieejai sāka pildīties ar kantoristiem, kas nupat beigušidarbu. Izvairījies no ārā ejošo darbinieku plūsmas, Londons policistus aizveda pie necilām metāla durvīm kuras, kā viņam bija zināms no iepriekšējiem apmeklējumiem, vērās uz kāpņu telpu, no kurienes kāpnes veda uz trim pagrabstāviem.

Pa ceļam viņš policistus īsi informēja par telefona zvanu pirms divdesmit piecām minūtēm. Tagad, steigdamies lejup pa cementa pakāpieniem, kuru lejgalā atradās ugunsdzēsēju durvis, viņš neviļus sāka skaitīt lūgšanu, kaut jel cilvēki, ko viņi meklē, vēl nebūtu aizgājuši.

īpašuma aizsardzības nodaļas šefs bez tam zināja, ka elektrības un gāzes plašās skaitītāju un kontroles telpas atrodas pašā apakšā. No šejienes pa visu celtni tika izvadīta strāva apkurei, liftu darbināšanai, gaisa kondicionēšanai un apgaismošanai.

Kāpņu apakšējā pakājē rosījās kārns vīrelis darba virsvalkā, pinkainiem smilšpelēkiem matiem un bārdas rugājiem apaugušu seju. Likās, ka viņš pārbauda atkritumu urnas. Kad uz kāpnēm ieklaudzējās Harija Londona un detektīvu soļi, viņš pameta līdzšinējo nodarbību un pagājās uz priekšu.

—   Mister London? — Tā pati nedrošā balštele, kas telefonā.

—   Jā. Jūs esat Ērnijs — sētnieks?

Virsvalkā tērptais vīrelis palocīja galvu. — Steigušies gan neesat.

—   Nav svarīgi. Vai šie vēl ir tepat?

—  Tur iekšā. — Sētnieks norādīja uz metāla durvīm, gluži tādām pašām kā augšējos gaiteņos.

—   Cik viņu ir?

—   Trīs. Paklau, kā ar manu naudu?

—    Die's žēlīgais! — Londons nepacietīgi uzsauca. — Tā jums nekur nezudīs.

—   Vai tur iekšā ir vēl kāds? — noprasīja leitnants Vineskis.

Sētnieks īgni papurināja galvu. — Te lejā bez manis neviena cita nav.

—   Kārtībā. — Vineskis, pārņēmis komandu, devās uz priekšu. Otram detektīvam un Londonam viņš sacīja: — Šito darīsim ātri. Tu, Harij, nāc iekšā pats pēdējais. Kad mēs būsim iekšā, paliec pie durvīm, kamēr es tev teikšu. — Sētniekam viņš norādīja: — Jūs pagaidiet tepat ārā. — Vineskis piespieda roku pie metāla durvīm un nokomandēja: — Uz priekšu!

Tiklīdz durvis atsprāga vaļā, trijotne iebrāzās iekšā.

Tur pie iekšsienas, kādas divdesmit piecas pēdas no viņiem, strādāja trīs vīri. Vēlāk Harijs Londons ar tīksmi stāstīja: — Ja mēs viņiem būtu pa pastu piesūtījuši pieprasījumu ar sīkiem norādījumiem, kādā kārtībā izliktus vēlamies redzēt lietiskos pierādījumus, labāk tie nebūtu spējuši tos izlikt.

Elektriskās strāvas transformatora skapis, ko KS&A bija uzstādījusi un tad noplombējusi, stāvēja atvērts. Vairāki slēdži, kā vēlāk tika noskaidrots, bija atskrūvēti, sastiprināti ar izolācijas lenti un tad aizskrūvēti. Šāds pārveidojums samazināja strāvas patēriņa uzrādījumu par trešdaļu. Gabaliņu tālāk gāzes skaitītājam bija nelikumīgi gandrīz atkailināts šunts. Visi darbarīki un palīgmateriāli bija plašā klāstā izlikti visapkārt: izolācijas knaibles, uzgriežņu atslēgas, pievadu virzuļu gredzeni, pievadu spiede (pēdējie priekšmeti zagti no KS&A krājumiem), transformatoru skapja ietvars — arī zagts — ar visu atslēgu durvīs.

Vineskis skaļā, skaidrā balsī uzsauca: — Ieradusies policija. — Un pavēlēja: — Nekustieties! Viss lai paliek, kur ir!

Izdzirdot durvis atveramies, divi vīrieši strauji apsviedās apkārt. Trešais, kas, visā garumā izstiepies, gulēja uz grīdas un darbojās ap gāzes skaitītāja šuntu, pavēlās uz sāniem un, ieraudzījis, kas notiek, aši sarāvās čokurā. Visi trīs bija ģērbušies kārtīgos, militāras formas tipa kombinezonos ar uzplečiem; uz tiem izvīti iniciāļi: KEGI, kas vēlāk tika atšifrēts: Kvaila Elektrības un Gāzes Ierīcība.

Viens no abiem vīriešiem, kas atradās tuvāk durvīm, bija liela auguma bārdainis un izskatījās pēc cīkstoņa. Roku delmi zem atrotītajām piedurknēm resni un muskuļoti. Otrs bija pavisam jauniņš, tīrais puika ar asiem sejas vaibstiem. Zēns izskatījās no tiesas pārbijies.

Lielais bārdainis gan, šķiet, nebija iztrūcies. Nelikdamies zinis par pavēli nekustēties, viņš pagrāba lielāko uzgriežņu atslēgu un metās uz priekšu.

Harijs Londons, kas, paklausīdams rīkojumam, bija palicis iepakaļ, redzēja, kā Vineskis ātri pašāva roku zem žaketes un nākamajā mirklī viņa rokā pavīdēja ierocis. Detektīvs uzsauca: — Es šauju labi. Vēl vienu soli, un jums kājā būs lode. — Kad bārdainis vilcinājās, viņš pavēlēja: — Metiet to atslēgu nost! Tūliņ!

Arī otram detektīvam Braunam nu bija rokā revolveris, un bārdainis negribīgi paklausīja.

— Hei, jūs tur pie sienas! — Vineskis uzsauca; trešais vīrietis, vecāks par abiem pirmajiem, pieslējās kājās un izskatījās pēc tāda, kas teju teju būtu gatavs bēgt. — Stāviet vien rāms un pagriezieties ar seju pret sienu! Jūs abi nostājieties viņam blakus.

Caur pieri naidīgi blenzdams, bārdainis atkāpās. Jaunais strādnieks, nobālis un acīm redzami trīcēdams, steigšus piebiedrojās abiem.

Sekoja īsa pauze, tad noklikšķēja treji rokudzelži.

—    Tas nu būtu, Harij, — Vineskis noteica. — Bet nu pastāsti man, ko visa šitā būšana nozīmē.

—    Ir iegūti droši lietiskie pierādījumi, kādus mēs meklējām, — īpašuma aizsardzības nodaļas šefs paskaidroja. — Pierādījumi par elektrības un gāzes zagšanu lielos apmēros.

—   Vai tiesā tu to apzvērēsi?

—   Noteikti apzvērēšu. Un to darīs arī citi. Mēs sagādāsim pieredzējušus speciālistus par lieciniekiem, cik vien jums vajadzēs.

—   Ar to pietiek.

Tad Vineskis uzrunāja visus trīs dzelžos saslēgtos vīrus:

—   Palieciet stāvam ar seju pret sienu, bet klausieties uzmanīgi. Jūs visi esat apcietināti, un es tagad jums darīšu zināmas jūsu tiesības. Jums obligāti nav jānodod liecība. Taču, ja jūs brīvprātīgi liecināsiet…

Kad viss tradicionālais sakāmais bija pateikts, Vineskis pamāja Braunam un Londonam, un viņi aizgāja līdz ārdurvīm. Klusā balsī viņš abiem sacīja — Tos putniņus es gribu izšķirt. Cik zīmes rāda, tad puišelis sabruks itin drīz un sāks runāt. Aizej līdz telefonam, Braunij, un saki, lai atsūta vēl vienu mašīnu.

Durvis uz kāpnēm tagad bija vaļā, un jau pēc brītiņa varēja dzirdēt kādu steidzamies lejup. Parādījās Arts Romeo, un gaidītāji atvilga.

Harijs Londons savam palīgam sacīja: — Šis nu ir ķēriens. Uzmet acis.

Sīkais cilvēciņš, kas pats izskatījās kā zagļu saimei piederīgs, pārlaida skatienu ainavai un klusu iesvilpās.

Leitnants Vineskis, kas Romeo pazina kopš tiem laikiem, kad tas vēl nestrādāja KS&A labā, sacīja: — Ja tas, kas tev rokā, ir fotoaparāts, tad šauj tik vaļā.

—    Tūliņ sākšu, leitnant. — Romeo noņēma no pleca fotoaparātu un sāka knipsēt.

Kamēr viņš, ar filmu neskopodamies, dažādos rakursos fotografēja visus nelegālā darba piederumus un materiālus, ieradās palīgspēki — divi formā tērpti policisti un līdz ar viņiem arī detektīvs Brauns.

Pēc pāris minūtēm apcietinātos aizveda — jauno puisi pirmo, no pārējiem atšķirtu un atsevišķā mašīnā. Otrs formā tērptais policists palika sargāt lietiskos pierādījumus, bet Vineskis gāja līdzi pirmējiem. Harijam Londonam viņš, aci piemiedzis, noteica: — To puišeli es pats gribu nopratināt. Par rezultātiem tev ziņošu.

8.

—   Vineskim bija taisnība, — Harijs Londons stāstīja Nimam Goldmenam. — Puika — viņam, starp citu, tikko astoņpadsmit gadu, un tikai nesen beidzis arodskolu — salūzis itin drīz un plājis visu vaļā. Pēc tam Vineskis un Brauns viņa teikto izmantojuši, lai izspiestu informāciju no abiem pārējiem.

Bija pagājušas četras dienas kopš konfrontācijas un arestiem Zako kompleksā. Londons īsi bija visu noziņojis Nimam tūliņ pēc notikumiem. Šai brīdī viņš bija Nima viesis KS&A augstāko vadītāju ēdamzālē un pārstāstīja visu sīkāk.

—   Turpini, — Nims mudināja, — pastāsti vairāk. — Uz brīdi viņi pārtrauca valodas un pilnām mutēm baudīja sautēto jēra gaļu, maltīti, par ko pavārs bija saņēmis daudz uzslavu.

—   Nu, tad tā — Boriss Vineskis teica, ka tas lielais čalis — viņu sauc Kesners — neko daudz nav runājis. Tas ir pamatīgi izskolots, bijis apcietināts, bet nav tiesāts. Vecākais vīrs, kas darbojās ap gāzes skaitītāju, ir pastāstījis Šo to, ko mēs vēl nezinājām, bet neko īpaši svarīgu. Policija tagad ieguvusi visu vajadzīgo informāciju un pievākuši pikapu.

—   Pareizi — pikapu. Vai policija to konfiscējusi?

—   Skaidrs, ka konfiscējusi. — Nebija brīnums, ka Londons jutās tik pacilāts; pēdējās dažas dienas viņš staigāja apkārt jautrs un apmierināts. — Tā mašīna bija pilna ar dažādiem pierādījumiem par nelikumībām, tur to bija krietni vairāk nekā Zako mājā. Tur netrūka ne elektrības skaitītāju, ne pievadu, ne savienotājvadu, vārdu sakot, netrūka nekā. Gandrīz viss, protams, sazagts. Tās ir mantas, ko brīvā tirgū vispār nepārdod. Vienu mēs tagad zinām skaidri: Kvailiem ir palīgi tepat mūsu apvienībā, jo tieši mēs esam tiem kalpojuši par izejvielu avotu. Esam kļuvuši par līdzzinātājiem.

—   Bet kā īsti ar ir Kvaila kompāniju? — Nims jautāja. — Kas par viņiem zināms?

—   Daudz kas ir zināms. Pirmkārt, pikapā un Zako mājā atrasts pietiekami daudz apsūdzības materiālu, lai Vineskis varētu pieprasīt atļauju kratīšanai Kvaila darba telpās. Viņš orderi ir saņēmis. Viņš to pieprasīja un saņēma ļoti ātri. Policija ieradās Kvaila uzņēmuma telpās, iekams tur jel kāds bija uzzinājis par triju strādnieku apcietināšanu.

—   Neļauj gaļai atdzist, — Nims mudināja. — Tas sautējums ir garšīgs.

—   Skaidrs, ka garšīgs. Vai tu nevarētu papūlēties sagādāt iespēju biežāk šeit paēst?

—   Turpini gūt panākumus tikpat strauji kā viņnedēļ, un tu nepagūsi ne apgriezties, kad būsi te kļuvis par pastāvīgu apmeklētāju.

Apvienības viceprezidentiem un vēl augstāka ranga darbiniekiem paredzētā ēdamzāle bija iekārtota vienkārši un nebija liela, lai viesiem no ārpuses neradītu nevajadzīgi plātīgas bagātības iespaidu. Taču ēdieni bija izcili. To kvalitāte tālu pārsniedza ēdienus plašā kolektīva kafetērijā kādā no zemākajiem stāviem.

—   Atgriezīsimies pie Kvaila Elektrības un Gāzes Ierīcības, — Londons sacīja. — Darbību firma sāka kā legāls, apjomīgs uzņēmums ar mašīnu parku, kurā bija divdesmit pieci pikapi. Viņiem bija arī pakļauti apakšuzņēmumi, mazākas firmas, ko viņi apgādāja ar darbu. Tagad ir atklājies, vismaz radies iespaids — es atkal citēšu leitnantu Vineski —, ka Kvails izmantojis uzņēmuma legālo virspusi, lai aizsegtu elektroenerģijas zagšanu, kas izvērsta ļoti plaši. Viņiem ir milzīgi materiālu krājumi šīm vajadzībām — tāda paša veida materiālu kā tie, kas bija nosūtīti uz Zako kompleksu.

—   Pasaki man vienu, — Nims lūdza. — Ja tādai firmai kā Kvails bija iespēja darboties likumīgi, kādēļ viņi uzsāka enerģijas zagšanu?

Londons paraustīja plecus. — Tas pats vecum vecais iemesls: nauda. Šis tas vienkārši jāuzmin, tomēr daži gali sanāk kopā. Tāpat kā daudziem citiem uzņēmumiem, arī Kvailam nācās grūti tikt pie krietnas peļņas lielo saimniecisko izdevumu dēļ. Bet nelegālais darbs ienes lielu peļņu. Kāpēc? Tāpēc, ka par šādiem pakalpojumiem var iegūt sešas vai septiņas reizes augstāku samaksu nekā par likumīgi atļautu darbu. Un klienti, kas saņem šos pakalpojumus, piemēram, tas pats Zako komplekss, ir priecīgi maksātāji, jo cer šādā veidā samazināt savus izdevumus. Un neaizmirsti, Nim, ka līdz pat pēdējam laikam tas bija viegli sasniedzams mērķis, viss ritēja kā pa diedziņu.

—    Tevī klausoties, liekas, ka vēl ir diezgan daudz ko šķetināt.

—   Milzīgs kamols, — Londons piekrita. — Un varbūt paies mēneši, kamēr aina pilnīgi noskaidrosies. Taču divi apstākļi mums tagad nāks palīgā. Pirmkārt, par to stipri sācis interesēties apgabala prokurors; tas iesaistījis lietā īpašu prokuroru, kurš tagad strādā kopā ar Vineski. Otrkārt, Kvaila uzņēmumam ir precīzs reģistrs par visiem līgumdarbiem, ieskaitot arī apakšvienības.

—   Un vai policija ieguvusi šos reģistrus?

—   Jā, tikai tagad tos laikam pārņēmis apgabala prokurors. Tie atklājās kratīšanas laikā. Vienīgā bēda tā, ka nekādi nav iespējams noteikt, kuri darbi ir likumīgi, kuri nelikumīgi. Šai ziņā mani ļaudis ir krietni palīgi.

—   Kādā veidā?

—   Mēs pārbaudām līdz pēdējam katru darbu, ko Kvaila uzņēmums veicis pēdējā gada laikā. Labi ir tas, ka viņu pārskatos precīzi atzīmēts, kādi materiāli katram darbam izmantoti. Ja spēsim pierādīt, ka tie ir zagti — un ļoti daudzos gadījumos mēs, šķiet, to varēsim, tad apgabala prokuroram netrūks vielas, lai uzsāktu pamatīgu treknu procesu.

Nims domīgi apsvēra iegūto informāciju, tad jautāja:

—   Un kā būs ar sabiedrību, kam pieder Zako komplekss, un pārējiem, kas izmantojuši Kvaila nelikumīgos pakalpojumus? Jādomā, ka kaut ko piedzīsim arī no viņiem?

—   Un kā vēl! Zako īpašnieku grāmatvedībā noteikti būs ierakstīti izdevumi Kvaila firmai, un tāpat būs ar citiem Kvaila klientiem, kas paver šinī lietā vēl vienu pilnīgi jaunu lappusi. — Londona balsī ieskanējās īstena sajūsma. — Kad es tev saku, Nim, mēs esam atklājuši vienu pamatīgi treknu žurku midzeni. Un es paredzu, ka visā tanī būšanā tiks iejaukti vairāki ļoti skanīgi uzvārdi, iekams novedīsim visu galā.

—  Priekšsēdis gribēs sīku pārskatu, — Nims sacīja, — un ziņojumus arī turpmāk.

—   Tos viņš dabūs. Un tu arī.

—  Kā tev ar štatu — vai pietika ar tiem darbiniekiem, kas tev ir pašreiz?

—   Nezinu, Nim. Varbūt man tiešām vajadzēs vēl kādus palīgus. Nākamnedēļ es tev pateikšu.

—   Kas notika ar tiem trim apcietinātajiem strādniekiem?

—   Tie ir atbrīvoti pret galvojumu. Policija sargā un slēpj jauno puisi, jo grib viņu izmantot par apsūdzības liecinieku. Starp citu, viņš atklāja interesantu faktu: pie blēdīgajiem instalācijas darbiem pielaisti tikai daži strādnieki, tādas grupiņas, kam vadība uzticējusies. Ja mums izdosies reducēt lietu līdz šīm grupiņām, tad izmeklēšana virzīsies uz priekšu daudz vieglāk.

—  Man nedod mieru vēl viena lieta, — Nims sacīja. —Ja Kvaila komanda reiz jau bija Zako mājā visu strāvas zagšanai iekārtojusi, kālab tad viņi vēlreiz brauca turp?

—  Tas ir pats vislabākais joks un smieklu gabals, — Londons atbildēja. — Šiem izgāja pavisam plāni. Tas puika Vineskim pastāstījis: Zako kompleksā kāds no pārvaldniekiem saodis, ka mēs ar Romeo esam sākuši kaut ko okšķerēt. Šie savukārt sāka nervozēt. Tālab nolēma, ka tik daudz zagt nedrīkst, jāzog mazāk, un tad ieradās šitie trīs puiši mazliet iegrožot savu agrāk padarīto darbu. Ja viņiem tas būtu izdevies, mēs mūžu nodzīvotu, neko neuzzinājuši.

—   Labi, — Nims atteica, — bet uzliec sev šķīvī vēl no tā sautējuma.

Vēlāk tai pašā pēcpusdienā, sēdēdams kopā ar Dž. Ēriku Hamfriju priekšsēža darba telpu apartamentā, Nims pārstāstīja īpašuma aizsardzības nodaļas vadītāja ziņojumu.

—   To jūs varētu uzskatīt par mazu dāvaniņu Ziemsvētkos, — Nims sacīja.

Hamfrijs dažos vārdos izteica atzinību, pasmaidīja par Ziemsvētku pieminējumu, līdz kuriem vairs bija atlikušas tikai piecas dienas, un tad vairs par šo tematu nerunāja. Nims juta, ka priekšsēdim daudz smagāk prātu nomāc citi jautājumi.

Viens no tiem bija Tjunipa. Otrs — ūdens. Trešais — nafta.

Apspriedes par licences iegūšanu spēkstacijas būvei Kalifornijas Enerģētikas padomē risinājās vēl gausāk, nekā bija gaidīts. Apspriežu gaitu Oskars O'Braiens iepriekšējā dienā bija raksturojis šādiem vārdiem: — Salīdzinājumā ar to gliemeža gaitai ir virsskaņas ātrums. — Skaidrs — paies mēneši, līdz beigsies apspriežu pirmais posms ar cerībām, ka nākamie posmi iestiepsies gadu garumā. Bet pārējās līdzīgās apspriedes un diskusijas Komunālo pakalpojumu padomē, Ūdens kvalitātes un resursu pārvaldē un Gaisa resursu pārvaldē vēl nebija pat sākušās.

Šai sakarā O'Braiens bija mainījis savu līdzšinējo paredzējumu, ka licences sagatavošanas procedāra ilgs sešus līdz septiņus gadus. — Tādā tempā, kā tas noris patlaban, — viņš iepriekšējā dienā bija sacījis, — droši paies astoņi vai visi desmit gadi, kamēr mēs saņemsim atļauju sākt būvdarbus. Ja vispār to kādreiz saņemsim.

Arī otriem diviem iesniegtajiem būvprojektiem — Velna Vārtu ūdenskrātuvēs un Finkāslas ielejā neklājās labāk, tie virzījās uz priekšu tikpat neaprakstāmi gausi.

Un pa to laiku Ēriks Hamfrijs, Nims un citi KS&A hierarhijā saprata, ka atmaksas diena par šo gausumu tuvojas; diena, kad sabiedrības pieprasījums pēc elektroenerģijas tālu pārsniegs to daudzumu, ko iespējams saražot ar pašreizējām jaudām. Tanī dienā un nākamajās, kas tai sekos, neuzceltās spēkstacijas Tjunipā, Finkāslā, Velna Vārtos un vēl citur būs ilgots, bet izmisīgi nepiepildāms sapnis.

Ūdens bija priekšsēža nākamā raize.

Neraugoties uz divām rudens vētrām un lietavām, kas tās pavadīja, šā gadalaika nokrišņu daudzums Kalifornijā bija biedinoši niecīgs. Ūdenskrātuvēs līmenis stipri zemāks par normālo, kāds nepieciešams decembra trešajā nedēļā. Un sniegs, kas citkārt bagātīgi sasniga Sjerranevadā un citur, šogad bija tik trūcīgs un plāns, ka ne pieminēt vērts.

Gadā ar bagātīgiem nokrišņiem ziemas sniegs nozīmēja naudu bankā tādai lielai organizācijai kā Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība. Pavasarī, sniegam kūstot, platas straumes gāzās lejup, piepildīja visas ūdenskrātuves, un tās savukārt baroja plašu spēkstaciju tīklu nākamajā vasarā.

Tagad aptuvenie aprēķini, kādus Ēriks Hamfrijs bija saņēmis, liecināja, ka ūdens trūkuma dēļ strāvas hidroelektriskā ražošana samazināsies par divdesmit pieciem procentiem. Nākamā problēma — nafta.

Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībai, tāpat kā citām līdzīgām apvienībām tiklab rietumu, kā austrumu krastā, nafta bija vissāpīgākais jautājums, vislielākā raize.

Nupat šai rītā Chronicle West jaunākajā numurā kāds ziņu aģentūras biznesa komentētājs bija visai plašā rakstā izskaidrojis situāciju:

Ar naftu saistītās briesmas ir piezagušās kā tīģeris pa augstu zāli tā, ka mēs to neesam varējuši vai gribējuši pamanīt.

Tas iesākās ar ASV dolāra vērtības krišanos pirms vairākiem gadiem, kad mūsu savulaik cienītais un godātais «zaļais» vairs nebija visuvarens un «zelta vērtē», jo dolāra zelta segums Niksona prezidentūras laikā bija sadilis.

Un, kamēr Vašingtonas politiķu neizdarības un nespējas dēļ dolārs grima aizvien dziļāk, naftas piegādātājvalstis Vidējos Austrumos, Ziemejāfrikā, Indonēzijā un Venecuelā sacēla cenu dolāros tik augstu, cik vajadzēja, lai izlīdzinātu vērtību.

Tas neko nelīdzēja. Dolārs slīdēja lejup kā rieta saule, kļūdams aizvien mazvērtīgāks, zaudēdams reālo vērtību tādējādi, ka par importēto naftu maksāja (un maksā vēl joprojām) daudz vairāk, nekā nopelna ar eksportu. Un, jo vairāk dolāru aizplūda uz Šauda Arābiju, Irānu un citām zemēm, jo ASV banka sadrukāja vairāk jaunu dolāru klāt, arvien vairāk pazeminot tā vērtību.

Tad mēs piedzīvojām šādus tādus pagaidu eksperimentus, piemēram, maksāt par naftu no «valūtas groza» (tas ir mākslīgi uzpūsts nepamatots nosaukums vācu marku, guldeņu, franču un Šveices franku, sterliņu mārciņu, jēnu un dolāru maisījumam). Tomēr izrādījās, ka ari

tas nav efektīvi, jo sirgstošais dolārs un mārciņa smagi vilka grozu lejup.

Vispēdīgi naftas valstis pieprasīja samaksu vienīgajā naudā, kas pasaules ilgajā vēsturē vēl nekad nav zaudējusi vērtību — zeltā.

Savienotās Valstis atteicās. Un atsakās vēl šobaltdien. (Protams, nav grūti saskatīt Valsts bankas viedokli. Savienotajām Valstīm vairs nav palicis daudz zelta, jo tas ārkārtīgos daudzumos izšķērdēts, izņemot no apgrozības zelta metālnaudu. Īstenībā tikai Fortnoksas un Federālajā Rezervju bankā ir vēl palicis tik daudz kā samaksāt par naftas piegādi vienam gadam.)

Taču ASV banka, kas vairāk nekā desmit gadu bija balstījusies uz nesegtas naudas iespiešanu, bija piedāvājusies darbināt iespiedmašīnas rosmīgāk un saražot vēl vairāk papīra dolāru.

Bet naftas pārdevējas valstis šoreiz noturējās stingrās pozīcijās. Tās skaidri pateica: «Ja mēs gribēsim papīrnaudu, mēs varam iespiest paši savējo, nedodot par to pretī naftu.» Praktiski tas nozīmēja draudus: «Ja nebūs zelta, nebūs arī naftas.»

Tātad šķiet, ka strupceļš ir nenovēršams.

Tiesa — naftas straume nav apsīkusi — pagaidām! Tāpat, kā tiesa ir arī kas cits: var paiet gads vai mazliet vairāk, līdz tas notiks.

Pagaidām diskusijas valdību starpā turpinās, tātad — ir iespējams kompromiss.

Gaidīsim un vērosim.

Vispārējā nedrošība naftas jautājumā kā draudu mākonis pletās virs KS&A, jo puse no apvienības ražošanas jaudas bija atkarīga no naftas, lielākoties no importētas naftas.

Dabasgāzes krājumi, kas reiz bija iegūstami elektrības ražošanai, jau tikpat kā apsīkuši.

Tāpēc ļaunās izredzes, ka vienlaikus var pietrūkt naftas, ūdens un gāzes, bija kaut kas, par ko Ēriks Hamfrijs, Nims un citi apvienības vadītāji labāk centās nedomāt, bet, kad iedomājās, tad no tiesas nodrebēja.

—   Kā jums šķiet, — Ēriks Hamfrijs jautāja Paulam Šērmenam Jeilam , — vai domājat, ka gubernators mainīs savas domas un parakstīs atļauju Tjunipas projekta īstenošanai? Galu galā, sākoties naftas un gāzes krīzei un neskaidrībai par atomelektrostacijām, taču nevarētu vairs būt nekādu iebildumu pret jaunu elektrospēkstaciju, kas būtu darbināma ar oglēm?

Tiesnesis Jeils bija piebiedrojies Hamfrijam un Nimam drīz pēc tam, kad Nims tikko beidza savu ziņojumu par elektrības zagļu ķeršanu. Iepriekšējā dienā KS&A jaunais sabiedriskais pārstāvis bija aizbraucis uz Sakramento un apmeklējis pavalsts valdības namu.

—    Gubernatoram šie fakti ir zināmi, — Jeils atbildēja, — un viņš svārstās. Es satikos ar viņu vakar un ļoti mudināju pieņemt mūsu projektam labvēlīgu lēmumu. Es gribētu sacīt, ka izredzes ir sešdesmit pret četrdesmit mūsu labā.

—  Patīkami to dzirdēt. — Hamfrijs redzami atplauka, un Nims nodomāja: te nu atkal reiz parādās priekšsēža gudrais prāts pieņemt Paulu Jeilu par sabiedrisko pārstāvi. Likās, ka Jeils var bez iepriekšējas pieteikšanās ieiet gubernatora kabinetā, tāpat arī pie visiem augstākajiem likumdevējiem.

—     Varu jums pateikt, kungi, — Jeils sacīja, — ka arī galvaspilsētā valda nopietnas bažas naftas jautājumā. Visi, ar ko es runāju, gubernatoru ieskaitot, uzskata, ka drīzumā neizbēgami ir jāracionē benzīna patēriņš, vienalga, vai krīze jau iestāsies vai vēl ne.

—   Es personiski uzskatu to par lietderīgu pasākumu, — Hamfrijs sacīja. — Tas, kā Ziemeļamerikā ālējas ar automobiļiem, it īpaši ar lielajām mašīnām, bez jēgas šķērdējot benzīnu, ir vienkārši pretīgi. Eiropieši uzskata, ka no mūsu puses tā ir pilnīga bezatbildība.

Nims apspieda impulsu aizrādīt priekšsēdim to, ka viņš pats arī braukā lielā limuzīnā. Taču savaldījies viņš tikai bilda Jeilam: — Ceru, ka Sakramento saprot, cik daudzkārt vērtīgāk ir naftu izlietot elektrības ražošanai nekā braucieniem automobilī.

Pauls Šērmcns Jeils pasmaidīja: — Ticiet droši, ka es nekad nepalaižu garām izdevību to uzsvērt, personiskā sarunā vai publiski.

Nims atcerējās, ka pirms nedēļas Jeils tiešām bija to publiski deklarējis. Tas notika kādā TV programmā, kur kādreizējais Augstākās tiesas loceklis, kaut ari tikai vēl īsu laiciņu jaunajā amatā, bija parādījis plašas zināšanas par KS&A darba jautājumiem. Mājās noskatīdamies raidījumu, Nims atkal bija jutis nožēlu, ka vairs nav apvienības runasvīrs. Taču godaprāts spieda atzīt, ka Jeils savu uzdevumu veic spīdoši.

Ērika Hamfrija domas no jauna bija atgriezušās pie pirmītējās sarunas par naftu. — Man dažkārt ienāk prātā — ja es būtu arābs, es arī neņemtu pretī papīra dolārus par savu naftu, bet prasītu samaksu zeltā vai vismaz valūtā ar drošu zelta segumu. Interesanti, vai Savienotās Valstis pēdīgi padosies un izmantos kādu daļu mūsu zelta krājumu, kaut arī ilgam laikam nepietiks.

—   Vai mums vispār ir tik daudz zelta, cik tiek apgalvots? — Nims jautāja. — Daži to apšauba.

Hamfrijs izskatījās pārsteigts. Tiesnesis Jeils gan ne; tam lūpās pavīdēja viegls smaids.

—     Es abonēju finansiālo ziņu avīzi The International Harry Schultz Letter, — Nims sacīja. — Tur bieži lasāmas ziņas, kas droši vien ir patiesas, bet ko laikraksti negrib publicēt. Reiz Šulcs rakstīja par diviem vīriem — vienu Vašingtonas juristu doktoru Pīteru Beteru, kas bijis Savienoto Valstu Eksporta un importa bankas juriskonsults, un amerikāņu rūpnieku Edvardu Darelu. Abi nosaukuši Fortnoksas zeltu par «blēdību», jo šī zelta esot daudz mazāk, nekā pasaule domā.

Pauls Šērmens Jeils palocīja galvu. — Vašingtonā dažs labs bija dzirdējis par abiem šiem vīriem, taču neviens negribēja to atklāti atzīt. Starp citu, es arī abonēju «Šulca vēstuli».

—   Beters un Darels raksta, — Nims paskaidroja Hamfrijam, — ka Fortnoksas zelta krājumi nav pienācīgi pārbaudīti kopš 1953. gada. Bez tam viņi apgalvo, ka atlikušais zelts nav tīrs, ka tas pārkausēts no zelta monētām, tātad tam ir sudraba, vara un antimona piejaukums. Atcerieties — monētas prezidents Rūzvelts ievāca, kad ar likumu amerikāņiem aizliedza zelta naudu turēt personiskā īpašumā. Šis sakausētais zelts vien samazina krājumu vērtību vismaz par divdesmit procentiem, iespējams, pat vairāk.

—    Neko tādu es līdz Šim nebiju dzirdējis, — Hamfrijs noteica. — Tas izklausās interesanti.

—   Tas vēl nav viss, — Nims turpināja. — Pastāv doma, ka sešdesmitajos gados dolāra krīzes laikā visi ASV zelta krājumi tika ziedoti, lai noturētu dolāru, protams, ar labiem nodomiem to atgriezt atpakaļ. Taču tas nav noticis.

—    Ja tā ir, kādēļ tad to turēt noslēpumā? — Hamfrijs jautāja.

—   Uz to atbilde nav tālu jāmeklē, — Pauls Jeils paskaidroja. — Tiklīdz pasaules uzzinās, ka Savienotajām Valstīm nav tā zelta, kas tiek uzdots par esošu, tūliņ sāksies paniska dolāru pārdošana. — Vēl viņš domīgi piebilda: — Esmu dzirdējis Vašingtonā baumojam par pazudušo zeltu. Runā, ka ik jaunpieņemts bankas sekretārs tiek vispirms svēti nozvērināts un pēc tam informēts par faktiem. Viens tiešām ir skaidrs: valdība nemūžam nepieļaus Fortnoksas zelta auditu. — Viņš paraustīja plecus. — Man nav zināms, vai Betera un Darela apgalvojumi ir patiesi. Taču notiek vēl lielāki brīnumi, jo sevišķi — Vašingtonā.

Ēriks Hamfrijs nopūtās. — Ir dienas, kas es labprāt vēlētos, — viņš sacīja Jeilam, — lai mans palīgs nebūtu tik gudrs, lai zinātu mazāk un šad tad stingrāk pieturētu savu zinātkāro prātu grožos. It kā man jau tāpat trūktu, par ko raizēties — par Tjunipu, oglēm, ūdeni, gāzi, un nu būs vēl jāsāk raizēties par zeltu.

9.

Sekvojas kluba galvenajā mītnē ar mahagonija plāksnēm apšūtajā darbistabā Laura Bo Kārmaikla atkal vilcinājās, turēdama pildāmspalvu paceltu virs čeka, kas gulēja viņai priekšā uz galda. Ceks bija izrakstīts par divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru.

Nauda tika ņemta no kluba speciāliem projektiem paredzētā krājuma. Parakstāmais čeks izmaksājams grupai «strāvu un gaismu tautai».

Šī nauda būtu otrā izmaksa no pilnās summas — piecdesmit tūkstošiem dolāru, ko klubs tika piešķīris Deivija Bērdsonga organizācijai augustā, tātad pirms pieciem mēnešiem. Pirmā puse bija izmaksāta tūliņ pēc konfidenciālas vienošanās starp Sekvojas klubu un s&gt. Tagad pienākusi kārta otrai izmaksai.

Sekvojas kluba valdes sekretāra Roderika Pričita paraksts uz čeka jau bija — vienu iedaļiņu zemāk par to vietu, kur jābūt priekšsēdes parakstam. Ar vienu Lauras Bo spalvas skrīpājumu — viņas paraksti nekad nebija salasāmi — viņa varēja čeku padarīt par oficiālu dokumentu. Taču viņa vēl joprojām vilcinājās.

Lēmums par Sekvojas kluba biedrošanos ar s&gt viņai bija radījis šaubas jau no vienošanās brīža un grauza vēl aizvien.

Šaubas pastiprinājās Tjunipas diskusijas laikā, kad Bērdsongs uzvedās, viņasprāt, riebīgi. Viss Lauras Bo intelekts sacēlās pret to, ko viņa redzēja: lēto, bezvērtīgo taktiku, klauniskās piespēles galerijai, cinisko izpatikšanu viszemākā līmeņa saprātam.

Tagad viņa jautāja pati sev: vai tikai nav rīkojusies aplam, sagādādama izšķirošo balsi, kas atzina aliansi un padarīja naudu pieejamu. Vai visu cienītais, respektētais Sekvojas klubs nav sevi pazemojis un apkaunojis ar šādu biedrošanos — ja sabiedrība to uzzinātu, un nav jāšaubās, ka uzzinās — tad par visu jāatbild būs priekšsēdei Laurai Bo.

Vai toreiz tomēr nebūtu bijis labāk turēties kopā ar Priscillu Kvinnu, kas neslēpa savas domas par Bērdsongu? Laura Bo vēl tagad, nelāgi juzdamās, skaidri atcerējās Priscillas vārdus: «Man šinī lietā nekas nepatīk… Visi mani instinkti saka, ka šim cilvēkam nedrīkst uzticēties… man piemīt daži principi, turpretī tam ļoti nepatīkamajam tipam, šķiet, nav neviena.» — Un vēlāk: «Man šķiet, ka šo balsošanu jūs visi rūgti nožēlosiet. Es vēlos, lai mans noraidījums tiktu ieprotokolēts.»

Laura Bo Kārmaikla jau tagad nožēloja savu balsojumu.

Viņa nolika pildspalvu, čeku neparakstījusi, un pastiepa roku pēc selektora. Kad valdes sekretārs atsaucās, viņa pavaicāja: — Vai jās, Roderik, lūdzu, uz mirkli neienāktu?

—   Man liekas, — viņa pēc dažām minūtēm sacīja, — ka mums vēl vajadzētu padomāt pirms otrās izmaksas. Ja pirmā nozīmēja kļūdīšanos, tad vismaz nevajadzētu kļūdu atkārtot.

Pričits, švītīgs un labi sakopts kā vienmēr, ienācis jutās pārsteigts. Viņš noņēma savas bezietvara brilles un sāka ar mutautu tās spodrināt; tā viņam bija pārbaudīta taktika, kas deva iespēju iegūt laiku.

—   Bet vai jums ir ienācis prātā, priekšsēdes kundze, — viņš sacīja, uzlikdams brilles atpakaļ uz acīm, — ka šāda atkāpšanās, ja mēs naudu neizsniegtu, nozīmētu, ka laužam vienošanos, ko otra puse — vismaz līdz šim — ir godīgi izpildījusi.

—  Vai tiešām izpildījusi? Ko mēs par pirmajiem divdesmit pieciem tūkstošiem esam ieguvuši — Bērdsonga teatrālo ērmošanos Tjunipas diskusijās?

—   Es gan teiktu, — Pričits uzmanīgi taustījās pa rūpīgi izraudzītu vārdu taku uz priekšu, — ka Bērdsongs nodemonstrēja daudz vairāk nekā tikai teatrālas ērmības. Viņa taktika, gan rupja, noteikti rupjāka, nekā mēs varētu atļauties, bija visai viltīgi pārdomāta. Ar līdzšinējo izturēšanos viņš visu laiku pavērsa masu mediju interesi un simpātijas uz Tjunipas oponentu pusi, turpretī KS&A nepiesaistīja gandrīz nekādu uzmanību. Viņam varen labi vedās sakaut arī KS&A galveno liecinieku Goldmenu, vispirms viņš to izprovocēja, tad atkāpās un nogaidīja, līdz Goldmens saiet matos ar visiem, ieskaitot paša apvienību.

—   Man viņa bija žēl, — Laura Bo atzinās. — Es Nimu Goldmenu pazīstu jau sen. Viņš var kļūdīties, bet ir tiešs un godīgs. Viņš nebija pelnījis to, kas ar viņu notika.

Pričits stīvi atteica: — Tādās sacensībās kā šīs viens otrs no tur iesaistītajiem var saņemt pa zilumam, gan pats, gan viņa reputācija. No Sekvojas kluba aspekta galvenais ir — uzvarēt. Un, runājot par Tjunipu, es ticu, ka uzvarēsim.

—    Es nekad neesmu centusies pēc uzvarām par katru cenu. Tas bija strīds pirms daudziem gadiem. Līdz miršanas stundai nožēlošu, ka nespēju to izcīnīt līdz galam.

321

Valdes sekretāram gribējās nopūsties. Viņš jau daudzkārt bija noklausījies misis Kārmaiklas žēlabās par savu vainu

11-65

Hirosimas un Nagasaki nelaimē, un viņu tās vairs neiežēlināja. Veikli attapies, viņš ņēmās labot pateikto. — Es laikam neizraudzījos pareizos vārdus. Gribēju vienīgi pateikt, ka vienošanās ar Bērdsongu mums palīdzēs sasniegt savu mērķi, kas ir cēls un brīnišķīgs, kā mēs abi zinām.

—   Bet kur visa tā nauda tiek izmantota?

—   Daļa, protams, paliek pašam Bērdsongam. Galu galā viņš pasākumam veltī ļoti daudz sava laika — diendienā piedalās diskusijās, pratina lieciniekus, piedevām viņš visu laiku uztur stingru opozīciju pret Tjunipu. Un kur vēl viņa atbalstītāji; viņš mācējis savākt pilnu zāli, nekad to nepietrūkst, tas vien jau rada iespaidu, it kā publika spēcīgi un spontāni pretojas celtniecības darbiem Tjunipā.

—   Rada iespaidu? Vai jūs domājat, ka tas nav spontāni, ka Bērdsongs tiem cilvēkiem maksā?

—  Nē, nepavisam. — Pričits atkal uzmanīgi meklēja vārdus; viņš it labi zināja, kā tas notiek, jo bija ticies ar Bērdsongu, taču pašreiz nekāroja tuvāk izteikties. — Jāteic, ka dažiem no tiem cilvēkiem rodas izdevumi, jākavē darbs un tamlīdzīgi. Bez tam šos pašus vai citus Bērdsongs bija sapulcinājis demonstrācijā KS&A gadskārtas sapulcē. Viņš mums jau priekšlaikus stāstya par saviem plāniem — toreiz, kad tikāmies, vai atceraties?

Laura Bo Kārmaikla šokēta iesaucās: — Apmaksāti demonstranti! Samaksāts par sapulces izjaukšanu! Un tas viss par mūsu naudu! Tas man nepatīk.

—   Vai drīkstu jums kaut ko atgādināt, priekšsēdes kundze? — Pričits pārliecinošā balsī iesāka. — To vienošanos ar s&gt mēs noslēdzām ar vaļā acīm. Kad māsu komiteja — misters Ervins Saunderss, misis Kvinna, jās un es — tikāmies ar Bērdsongu, mēs zinājām, ka viņa metodes ir… kā lai saka, mazliet atšķirīgas no mūsējām. Pirms pāris dienām es pašķirstīju savas piezīmes par to satikšanos augustā, un tur bija teikts, ka mēs piekritām «dažas lietas labāk nezināt, nekā zināt». Tie burts burtā bija mistera Saundersa vārdi.

—   Bet vai Ervins toreiz bija par Bērdsonga metodēm pilnīgā skaidrībā?

—   Man šķiet, — Pričits sausi atteica, — ka viņš, būdams pieredzējis advokāts, gan saprata, par ko ir runa.

Tā bija pareizā atbilde. Tiklab draugi, kā ienaidnieki zināja, ka tiesā viņš ir spīvs un agresīvs cīnītājs, kas par ētiskiem smalkumiem sevišķi nerūpējas. Varbūt viņš labāk par visiem prata jau iepriekš paredzēt, kā Bērdsongs cīnīsies.

Laurai Bo gan valdes sekretārs par to neieminējās, bet bija vēl cits iemesls, kālab viņš nostājās advokāta Saundersa pusē.

Roderikam Pričitam tuvojās pensijas gadi. Saunderss bija ietekmīgs Sekvojas kluba finansu komitejas loceklis, kas noteiks, cik liela vai — cik maza būs Pričita pensija.

Kluba pensijas nebija automātiski noteiktas, bet pamatojās uz nokalpotajiem gadiem, kā arī uz komitejas spriedumu par atsevišķa cilvēka nopelniem. Roderiks Pričits labi zināja, ka garajos gados viņš lāgiem bija arī pelts, gribējās tieši pēdējos mēnešos Saundersa acīs izskatīties iespējami labi, un Tjunipas diskusijas, un Deivijs Bērdsongs varēja kļūt par izšķirošu faktoru.

Laurai Bo viņš sacīja: —Misters Saunderss ir sajūsmināts par Bērdsonga pūliņiem, oponējot Tjunipas plānam. Viņš man piezvanīja, lai to pastāstītu un atgādinātu, ka Bērdsongs apsolījis «ilgstoši turpināt Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības vārdzināšanu plašā frontē». Viņa s&gt grupa darbojoties. Bez tam viņš vēl sola, ka nebūs nekādas vardarbības — jūs varbūt atceraties, ka es specāli pieminēju šo punktu, un Bērdsongs vārdu tiešām ir turējis.

Laura Bo jautāja: — Vai esat ko dzirdējis par Priscillu Kvinnu?

— Nē. — Roderiks Pričits pasmaidīja. — Bet, protams, misis Kvinna priecātos un pat triumfētu, ja jūs tagad atkāptos un liegtos izmaksāt norunātās summas otru pusi. Varu iedomāties, kā viņa staigātu apkārt, visiem stāstīdama, ka viņa spriedusi pareizi, bet jūs aplam.

Tas bija viltīgs gājiens. To viņi abi saprata.

ll*

323

Ja notikumu pagrieztu atpakaļ sākuma stadijā, tad katrs atcerētos, ka Laura Bo Kārmaikla ar savu balsi izšķīrusi tālāko rīcību. Ja viņa tagad neparakstītu, tad uzreiz varētu runāt pat to, ka divdesmit pieci tūkstoši dolāru kluba naudas izšķiesti nelietā. Un Priscillas Kvinnas asā mēle gan dīkā nestāvētu.

Sieviete pret sievieti. Lai cik ļoti Laura Bo aizliedza savu sievišķību, apgalvodama, ka dzimums neietekmē viņas lēmumus, šoreiz uzvarēja tieši viņas sievietes lepnums.

Paņēmusi atkal rokā pildāmspalvu, viņa uzkricelēja uz s&gt čeka savu parakstu un pasniedza to smaidošajam Roderikarn Pričitam.

Tai pašā dienā čeku nosūtīja Bērdsongam.

10.

—   Mums vajag vairāk vardarbības! Vairāk, vairāk, vairāki — Deivijs Bērdsongs nikni cirta ar dūri pa galdu, un balss pacēlās līdz kliegšanai. — Veselu lielu mīzalpodu vairāk, lai ļaudis sapurinātu! Un vajag arī asiņainus, sašķaidītus līķus — labi daudz. Tas ir vienīgais ceļš, absolūti vienīgais ceļš, kā sacelt kājās stulbo pūli no iesildītajām vietiņām un piedabūt pie rīcības. Tu, man liekas, to vispār neapjēdz.

Otrpus rupjajam dēļu galdam sēdošā Georgosa Venslava Aršambo sausnējā askēta seja pietvīka, kad viņš izdzirda teikuma beigu daļu ar smago apvainojumu. Viņš paliecās uz priekšu un kaismīgi sacīja: — Es to apjēdzu gan. Bet tas, par ko tu runā, prasa organizēšanu un laiku. Es daru, cik spēju, bet mēs nevaram katru vakaru doties uz kādu mērķi.

—  Kāda vella pēc gan ne? — Lielais bārdainis nikni pablenza uz Georgosu. —Dieviņ žēlīgais! Nekā cita tu nedari kā palaid pāris sūda raķešu un tad slaisties bez darba kā garaļā atvaļinājumā.

Šī saruna, kas drīz vien pārauga strīdā, notika Brīvības draugu slēpnī — pagrabstāva darbnīcā mājā, ko tie īrēja pilsētas austrumu daļā. Darbnīca, kā vienmēr, bija piekrauta ar darbarīkiem un iznīcināšanas ierīču sastāvdaļām un izejvielām: vadiem, stieplēm, dažādām metāla detaļām, ķimikālijām, laika regulētājiem un spridzināmām vielām. Bērdsongs bija ieradies pirms desmit minūtēm pēc tam, kad bija nodrošinājies no iespējamiem sekotājiem.

—     Es tev jau pirmīt sacīju, ka tavai apetītei maizes pietiks, — turpināja s&gt barvedis. Sejā viņam parādījās kaut kas līdzīgs smaidam. — Un es dabūju vēl papildām klāt.

—     Nauda ir vajadzīga, — Georgoss noteica. — Bet riskējam mēs. Tu ne.

—  Velns lai parauj! Tavs darbs taču ir riskēt. Vai tu esi vai neesi revolūcijas kareivis? Es ari riskēju — tikai citādā veidā.

Georgoss mulsi sarosījās. Viņam nepatika nupatējā saruna, tāpat kā nepatika arī Bērdsonga aizvien pieaugošā virsvadība, kas sākās tad, kad Georgosa paša naudas avots aizbira un viss tika darīts par Bērdsonga gādātu naudu. Stiprāk nekā jebkad Georgoss ienīda slaveno filmu zvaigzni — savu māti, kas, pati to nezinādama, bija finansējusi Brīvības draugus sākuma laikā, bet tad ar Atēnu advokātu firmas starpniecību bija dēlam ienākumu atņēmusi. Nesen viņš bija izlasījis avīzē, ka šī esot nopietni slima. Viņš ļoti cerēja, ka tā kaite būs sāpīga un neārstējama.

—   Pēdējais uzbrukums ienaidniekam bija ļoti veiksmīgs, — Georgoss salti paskaidroja. — Mēs sabojājām elektrību vairāk nekā simt kvadrātjūdžu platībā.

—   Sabojājāt. Un kas no tā tika? — Bērdsongs pats tūliņ atbildēja uz savu jautājumu. — Nekas. Jūs piebeidzāt divus nožēlojamus apsargcūčus. Kam par to sāp galva? Nevienam!

—   Es piekrītu, esmu pārsteigts un nejauki vīlies, ka neviena no mūsu prasībām…

Bērdsongs rupji viņu pārtrauca: — Neviena arī netiks izpildīta! Netiks līdz tam brīdim, kamēr uz ielām nevārtīsies līķi. Kamēr mirušie nesacels paniku dzīvajos. Tā ir ikvienas revolūcijas mācībai Tā ir vienīgā valoda, ko tie stulbie buržuji, vergu dvēseles, saprot.

—  Tas man viss ir zināms, — Georgoss noteica un sarkastiski vēl piebilda. — Varbūt tev ir kādas labākas idejas padomā…

—   Uzminēji, sasodīts! Ir! un tagad paklausies, ko tev teikšu.

Bērdsongs pieklusināja balsi; likās, ka viņa dusmas un nicināšana noplok. Viņš runāja kā skolotājs, kas jūt, ka viņam jāpiespiež, lai skolnieks gribot negribot mācītos. Nu sekos skolas viela rāmākā tonī.

—   Vispirms, — viņš sacīja, — maza uzticības pārbaude. Pajautāsim paši sev: kādēļ mēs darām to, ko darām? Un atbilde skan: tādēļ, ka pastāvošā sistēma šinī valstī ir sasmirdusi, sapuvusi, ekspluatējoša, korumpēta, garīgi bankrotējusi. Turklāt — sistēmu nav iespējams mainīt — ir mēģināts, bet neizdodas. Tāpēc viss pastāvošais, visa kapitālistiskā sistēma, kas bagātos dara vēl bagātākus, bet no nabagajiem izspiež dzīvības sulu, ir jāiznīcina, lai mēs, tie, kas patiesi tic, kas mīl savus līdzcilvēkus, varētu veidot jaunu, godīgu iekārtu. Revolucionārs ir vienīgais cilvēks, kas to visu saredz skaidri. Un iznīcināšana soli pa solim ir tas, ko Brīvības draugi kopā ar mums citiem sāk darīt.

Runādams Deivijs Bērdsongs atkal no jauna, tāpat kā citkārt un citur, parādīja savu hameleona dabu. Pa daļai viņš kļuva par universitātes lektoru — pārliecinošs, daiļrunīgs, taču tai pašā laikā viņš bija arī mistiķis, kas runāja savai un Georgosa dvēselei.

Viņš turpināja: — Ar ko un kur sākas iznīcināšana? Ideāli būtu, ja tā sāktos visur. Bet, tā kā mūsu nav daudz, mēs ķeramies pie kopsaucēja — elektrības. Ar to būs skarti visi iedzīvotāji. Elektrība ieeļļo kapitālisma riteņus. Bagātajiem tā ļauj pietūkt vēl resnākiem. Mazajiem cilvēkiem — proletariātam — tā sagādā nelielas ērtībiņas, iežūžo masas maldīgā ticībā, ka tās brīvas. Tas ir kapitālisma ierocis, opijs. Satriekt drupās elektrību, sapostīt sistēmu pašā serdē, un būs iegrūsts duncis kapitālismam sirdī.

Georgoss atplaucis piepeši iesaucās runai vidū: — Ļeņins sacīja — komunisms ir padomju vara plus elektrifikācija visā…

—  Nepārtrauc! Es gauži labi zinu, ko Ļeņins ir teicis, un tas bija citā kontekstā.

Georgoss aprāvās. Šis bija pavisam citāds Bērdsongs, pilnīgi atšķirīgs no visiem līdz šim redzētajiem variantiem. Un tā vien likās, ka šinī mirklī nav nekādu šaubu par to, kurš ir vadonis.

—   Bet, — dižais orators rezumēja — viņš bija piecēlies kājās un drasēja šurp un turp. — Mēs redzam, ka prasīts tiek vairāk nekā vienīgi elektrības sagrāve. Mums jāvirza Brīvības draugi tālāk, jāpaceļ mērķis augstāk, proti, jāiznīcina elektrības ļaudis.

—   Dažus mēs jau esam novākuši, — Georgoss atgādināja. — Toreiz, kad uzspridzinājām La Mission staciju; un pēc tam ar vēstuļu bumbām. Mēs esam nogalinājuši viņu galveno inženieri, viņu prezidentu …

—   Blēņu numuri! Sīkas vienības! Man prātā citāds vēriens. Kur nekritīs pa vienam, bet simtiem uzreiz. Kur paputēs arī skatītāji. Tā mēs parādīsim, ka drošības nav arī revolūcijas ceļa malās. Tad mūsu darbiem tiks pievērsta uzmanība! Tad, kad bailes pārvērtīsies panikā. Kad visi, no pašas augšas sākot, bez apdoma steigsies darīt visu tieši tā, kā mēs gribēsim!

Deivija Bērsonga acis vērās tālumā, tālumtālu projām no piedrazotā pagraba. Likās, ka viņš redz sapni, vīziju — tā šķita Georgosam, arī viņu tas aizrāva un reibināja.

Izredzes uz jaunu slepkavošanu Georgosu neganti satrauca. Tovakar, kad viņš uzspridzināja Milfīldu un tikko bija nogalinājis abus apsargus, viņam uz īsu brīdi bija sašķebinājusies dūša; galu galā tā bija pirmā reize, kad viņš nogalināja cilvēku tiešā tuvumā. Taču nelabums drīz vien pārgāja, tā vietā uzradās pacilātība un — interesanti — seksuāls satraukums. Tanī naktī viņš bija aizrāvies ar Iveti, tērējis to bez žēlastības, mežonīgi, un tai pašā laikā dzīvi jo dzīvi atcerējies spēcīgo vēzienu ar pacelto nazi, kad nogalināja pirmo sargu. Tagad, klausoties Bērdsonga stāstā par masu slaktiņiem, Georgoss atkal juta mostamies seksuāla satraukuma trīsas. fBērdsongs beidzot mierīgi noteica: — Tā izdevība, kas mums nepieciešama, pienāks drīz.

Viņš izvilka no kabatas salocītu avīžlapu. Tas bija pirms divām dienām iznākušais CaliJ'ornia Examiner. Vienam virsrakstam bija ar sarkanu zīmuli apvilks loks.

ELEKTRĪBAS RAŽOTĀJU SANĀKSME

Iespējamās grūtības elektrostrāvas padevē visas valsts mērogā tiks apspriestas nākammēnes, kad Nacionālais Enerģētikas institūts rīkos četras dienas ilgu sanāksmi mūsu pilsētā Kristofora Kolumba viesnīcā. Sanāksmē piedalīties uzaicināti tūkstoš delegāti no elektroenerģijas ražošanas uzņēmumiem.

—   Es apklausījos, lai uzzinātu vēl šo to sīkāk, — Bērdsongs sacīja. — Un te nu man ir precīzi dati par sanāksmes norisi un programma. — Viņš nometa uz darbnīcas galda divas lapas mašīnrakstā. — Dabūt vēlāk galīgo, pilnīgo programmu nebās grūti. Tad mēs skaidri zināsim, kur un kad katrs atradīsies. /

Georgosam acis spīdēja vien aiz intereses, viņa pirmītējā nepatika bija aizmirsta. Viņš kvēloja baismā tīksmē. — Visi lielie dūži no visām spēkstacijām — visi sabiedrības ienaidnieki. Piesūtīsim vēstuļbumbas visiem pēc kārtas — tiem izcilākajiem delegātiem. Es tūliņ ķeršos pie darba..

—    Nē! Vislabākajā gadījumā tev izdosies piebeigt kādu pusduci — droši pat ne tik daudz, jo pēc pirmajām eksplozijām šie būs gudri un uzmanīsies.

—   Jā, tev taisnība, — Georgoss piekrita. — Bet kas tev padomā… ?

—  Man ir labāka ideja. Daudz, daudz labāka; un apjomīgāka arī. — Bērdsongs sev atvēlēja mazu, grīnu smīniņu.

—     Sanāksmes otrā dienā, kad visi būs sabraukuši, tu ar saviem puišiem izliksi Kristofora Kolumba viesnīcā bumbas divās sērijās. Pirmais bumbu komplekts būs noregulēts, teiksim, naktī — varbūt pulksten trijos. Tās bumbas būs novietotas apakšstāvā un mezonīnā. Spridzinājuma mērķis būs nobloķēt visas izejas, visas kāpņu telpas, visus liftus. Kad sāks sprāgt otras sērijas bumbas, no augšstāviem nevarēs izglābties neviens.

Georgoss atkal palocīja galvu un intensīvi klausījās, kad Bērdsongs turpināja:

—   Dažas minūtes pēc pirmajiem sprādzieniem, nākamās bumbas — arī precīzi noteiktā laikā eksplodēs augšstāvos. Tās būs degbumbas tādā daudzumā, cik vien tev izdosies izlikt, visas pildītas ar benzīnu, lai viesnīcā izceltos neapdzēšams ugunsgrēks.

Plats smaids priekšlaikus izjustā priekā izpletās Georgosam pār visu ģīmi. Elpai aizraujoties, viņš iesaucās: — Spoži! Nepārspējami! Un to mēs varēsim izdarīt.

—    Ja tu visu izkārtosi, kā nākas — Bērdsongs sacīja,

—   tad no augšējiem stāviem neviens vienīgs dzīvs neizies. Un pulksten trijos no rīta pat tie, kas vēlu liekas gulēt, jau būs aizmiguši: visi kongresa delegāti — galvenie, uz ko mēs savu sodu tēmēsim — un viņu sievas un bērni, un vēl daudzi citi, kas iedomājušies stāties ceļā taisnīgai revolūcijai.

—   Man vajadzēs papildus sprāgstvielas, daudz sprāgstvielas. — Georgosa prāts darbojās ātri. — Es zinu, kur varētu dabūt, bet tas bargi maksās.

—  Es taču tev jau sacīju, ka naudas man netrūkst. Pietiks šai reizei un vēl citām.

—    Benzīns, protams, nav problēma. Bet laika mehānismus — un tie, es tev piekrītu, ir nepieciešami, tos pilsētā nevar dabūt. Esmu nelielā skaitā tos iepircis šur un tur.

—  To visu es sagādāšu, — Bērdsongs solīja. —Aizbraukšu uz Čikāgu, tas ir pietiekami tālu no šejienes. Sataisi tikai sarakstu, kas man būs jāpērk.

Vēl aizvien koncentrējies, Georgoss palocīja galvu. — Man jādabū viesnīcas plāns — vismaz apakšējam stāvam un mezonīnam, kur izvietosim pirmo sēriju.

—   Vai plānam jābūt ļoti precīzam?

—   Nē, tikai galvenajos vilcienos.

—   Tad uzzīmēsim paši. Tur taču katrs var nākt un iet, kad iepatīkas.

—   Un tad vēl kaut ko vajadzēs iepirkt, — Georgoss prātoja. — Pāris duču ugunsdzēsības aparātu — portatīvos, zini, tos sarkanos, ko var nolikt stāvus.

—  Ugunsdzēsības aparātus? Vai tu dulns, vai — mēs taču gribam aizdedzināt, nevis dzēst.

Georgoss viltīgi pavīpsnāja, zinādams, ka nu pienākusi viņa kārta parādīt savu pārākumu. — Ugunsdzēsības aparāti tiks iztukšoti, ietvari attiecīgi apstrādāti un iekšā saliktas mūsu taisītās laika bumbas. Par šito lietu es jau labu laiku domāju. Tādu ugunsdzēsības aparātu var nolikt jebkurā vietā — it īpaši viesnīcā — tā, ka tie neradīs nekādas aizdomas, visdrīzāk vispār netiks ievēroti. Un ja kāds ievēros, uzskatīs to vienīgi par pastiprinātu nodrošināšanos.

Ņirgdams pār visu ģīmi, Bērdsongs paliecās uz priekšu un uzsita Georgosam pa plecu. — Tas ir velnišķīgi! Velnišķīgi skaistil

—   Vēlāk izdomāsim, kā iedabāt tos ugunsdzēsības bunduļus viesnīcā, — Georgoss turpināja balsī domāt. — Grūti tas nenāksies. Mēs varam noīrēt vai nopirkt pikapu un uzkrāsot uz tā izdomātas firmas nosaukumu, lai izskatās kārtīgi. Jāuzraksta arī kaut kādi papīri. Derētu dabūt viesnīcas veidlapu un uzrakstīt uz tās pasūtījumu, ja kādam ienāktu prātā mūsējos aizturēt un izprašņāt. Un formas tērpus arī mums vajadzēs — man un pārējiem …

—   Nav nekāda bēda — ne par pikapu, ne par formas tērpiem. — Kādu mirkli viņš apcerīgi klusēja. Tad: — Viss izdosies labi. Man ir tāda jušana. Un, kad tas bās noticis, cilvēki redzēs mūsu spēku un, uz deguna krizdami, steigsies izpildīt mūsu pavēles.

—    Spridzināmām vielām man nepieciešami desmit tūkstoši skaidrā naudā — nelielās banknotēs — jau tuvākajās dienās, un pēc tam …

Viņi sāka plānot aizvien jūsmīgāk.

11.

— Ja pasaulē ir kāda sen aizmirsta jūdu svinamdiena, par kuru neviens cilvēks nekad mūžā nav dzirdējis, — Nims sacīja Rutei, sēdēdams pie sava fiata stūres, — tad vari nešaubīties, ka tavi vecāki to uzies, izpurinās un nosvinēs.

Rute, sēdēdama blakus, sāka smieties. Viņš bija ievērojis, ka sieva jau agrāk šai vakarā, tikko viņš pārradās no darba, bija jautrā, nepiespiestā omā, kamēr viņi ģērbās viesībām. Priecīgais noskaņojums bija krasā pretstatā pēdējo nedēļu nomāktajai omai, kas brīžiem jau sāka līdzināties smagai depresijai.

Bija janvāra vidus, tātad aizritējuši trīs mēneši kopš viņu sarunas par iespējamo šķiršanos un Rutes pieļāvību «mazliet vēl pagaidīt»; un viņi ne viens, ne otrs, nebija toreizējam tematam vairs pieskārusies. Bet skaidrs, ka drīz pienāks diena, kad par to vajadzēs runāt.

Pamatā viņu attiecības — diezgan nedrošs pamiers — bija palikušas nemainīgas. Tomēr Nims ļoti apzinīgi bija turpinājis pavadīt daudz vairāk laika mājās, un varbūt Leas un Bendžija prieks par tēvu bija atturējis Ruti no galīgās konfrontācijas. Nims savukārt vēl joprojām skaidri nezināja, kādu iznākumu viņš savas laulības dilemmai vēlētos. Pagaidām viņa prātus pārpārēm nodarbināja KS&A problēmas, atstādamas gaužām niecīgu vietiņu personiskām raizēm.

—   Es nemūžam neesmu varējusi paturēt prātā visas jūdu svētku dienas, — Rute sacīja. — Ko tēvs par šito teica — kas tā esot?

—   Reš-Hešenā L'Elanot jeb Jūdu Koku diena. Es parakņājos apvienības bibliotēkā un atradu, ka tiešā nozīme nosaukumam ir Koku Jaungads.

—  Interesanti — tikai jūdu koku vai visu koku Jaungads?

Nims pasmējās. — Labāk pajautā savam sencim.

Viņi šķērsoja pilsētu rietumu virzienā, un Nimam bija ko noņemties, lai izvadītu mašīnu cauri satiksmes biežņai, kas ne stundu dienā vai vakarā nekļuva klajāka.

Pirms nedēļas Arons Neibergers bija piezvanījis Nimam uz darbu un aicinājis atvest Ruti uz Tu B'švat svinībām, kas esot populārāks un biežāk lietots nosaukums tiem pašiem svētkiem. Nims bija nekavējoties piekritis, daļēji tāpēc, ka sievastēvs pa telefonu bija runājis neparasti draudzīgi, daļēji ari tāpēc, ka Nims jutās mazliet vainīgs savas līdzšinējās izturēšanās dēļ pret sievas vecākiem, un šī likās piemērota un patīkama iespēja izpirkt grēkus. Taču skepticismā, ar kādu viņš vērtēja Neibergeru gandrīz vai fanātisko jūdaismu, nekas nebija mainījies.

Kad viņi piebrauca pie Neibergeru prāvās, glītās divstāvu savrupmājas labā pilsētas rietumu rajonā, vairākas mašīnas jau stāvēja gan tālāk, gan tuvāk pie mājas, un pašā mājā bija dzirdamas balsis. Nims jutās krietni atvieglots, redzēdams, ka būs arī citi viesi. Svešu cilvēku klātbūtne nepieļaus pastāvīgo, neizbēgamo tērpināŠanu par Bendžija «bar micva» mācību.

Iekšā ejot, Rute pieskārās pie mezuzā[3] un pēc tam noskūpstīja pirkstus. To viņa allaž mēdza darīt aiz godbijības pret vecākiem. Nims, kas agrāk parasti bija zobojies par šo paradumu, kuru piedevām uzskatīja par skaidru māņticības izpausmi, paklausīdams negaidītam impulsam, izdarīja to pašu.

Ieejot iekšā, viņus sagaidīja ļoti sirsnīgi, it sevišķi Nimu.

Arons Neibergers, kas bija neliela auguma, drukns, ar vaigiem kā āboliem un absolūts plikpauris, agrāk dažkārt bija saņēmis Nimu ar vāji slēptām aizdomām. Taču šovakar acis aiz biezajiem briļļu stikliem raudzījās īsti sirsnīgi, kamēr viņš ilgi spieda un kratīja znotam roku. Rutes māte Reičela, kas neatzina diētas ne sev, ne citiem un bija varen apaļa, apskāva Nimu un spieda pie krūts, tad pastūma atpakaļ un, rokas neatlaizdama, vērtējoši noskatīja.

—  Vai mana meita tev vispār ēst nedod? Kauli vien. Nekas, šovakar es tevi pabarošu.

Nimam nāca smiekli, un vienlaikus jutās gluži aizkustināts. Viņam bija visai drošas aizdomas, ka Neibergeriem būs nācis ausīs, ka viņa un Rutes laulība ir apdraudēta; tāpēc vecāki atteicās no savām augstajām prasībām, cerēdami, ka tā izdosies pāri noturēt kopā. Nims uzmeta Rutei sānisku skatienu, un viņa pasmaidīja par pārvarīgi sirsnīgo sagaidīšanu.

Rutei mugurā bija mīkstās ielocēs krītoša zilpelēka žīda kleita ar pieskaņotiem pērļu auskariem. Melnie mati, kā vienmēr, eleganti sasukāti, sejas āda nevainojami maiga un tīra, kaut gan Nimam šķita bālāka nekā citkārt.

Kad viņi abi devās apsveicināties ar agrīnajiem atbraucējiem, Nims Rutei pačukstēja: — Cik tu šovakar esi skaista!

Rute atšāva viņam pretī skadru skatienu un klusu atteica:

—  Vai tev ir kāda nojausma par to, cik sen tu man neko tādu neesi sacījis?

Tālākai sarunai vairs nebija laika. Viņi nokļuva starp svešām sejām, tika iepazīstināti, apmainījās rokas spiedieniem. Vairāk nekā pārdesmit viesu vidū bija tikai nedaudzi, ko Nims pazina. Vairums jau stāvēja ap bagātīgo bufeti un mielojās no šķīvjiem, kas tikpat bagātīgi bija piekrauti ar delikatesēm.

—   Nāc pie manis, Nimrod, — Rutes māte sagrāba viņa roku kā dzelžos un iestūrēja viņu ēdamistabā, kur bija uzrīkota bufete.

—    Ar pārējiem mūsu draugiem tu varēsi iepazīties vēlāk, — viņa nokomandēja. — Tagad vispirms iestiprinies, kamēr vēl neesi paģībis no izsalkuma. — Paņēmusi šķīvi, viņa tur dāsnu roku krāva virsū barību tā, it kā šī būtu pēdējā diena pirms lielā gavēņa. Nims redzēja dažādu ebreju virtuves gardumu pārpilnību no sāļajiem ēdieniem, un kur nu vēl medusrauši, plātsmaizes un ābolu pīrādziņi.

Nims piepildīja sev glāzi ar Izraēlas Carmel baltvīnu.

Kad viņš atgriezās dzīvojamā istabā, namatēvs patlaban tieši izskaidroja svētku jēgu. Reš Hešenā Izraēlā tiekot svinēti kā koku stādīšanas svētki, bet Ziemeļamerikā, ēdot augļus no šādiem kokiem. Arī tagad Arons Neibergers skrubināja vīģes, kas bija saliktas daudzos traukos.

Bez tam Neibergeru viesībās atklājās, ka viņi gaida no saviem viesiem naudas ziedojumus, kas tiks sūtīti uz Izraēlu koku dēstīšanai. Vairākas piecdesmit un divdesmit dolāru banknotes jau bija sakrājušās uz šim nolūkam noliktā sudraba šķīvja. Ari Nims nolika uz tā divdesmit dolārus un sāka ēst vīģes.

—   Katrs palīdz, kā māk, kaut vai vīģes patērējot, — ierunājās kāds balss no aizmugures.

Nims pagriezās. Runātājs bija pavecs vīrietis, kas izskatījās pēc rūķa ar maza priecīga eņģelīša ģīmi un kuplu baltu matu mākoni uz galvas. Nims atcerējās, ka tas ir ārsts, liekas, terapeits, kas dažkārt ciemojās pie Neibergeriem. Viņš parakņājās atmiņā, meklēdams ārsta uzvārdu, un atrada arī.

—   Labvakar, doktor Levin. — Pacēlis glāzi, Nims viņu sveicināja ar tostu: — L'Chaim.

—    L'Chaim… kā jums klājas, Nim? Nav bieži gadījies jūs redzēt šajās žīdu ballītēs. Esmu gluži pārsteigts, redzot jūs interesējamies par Svēto zemi.

—   Es neesmu ticīgais, doktor.

—   Es arī ne, Nim. Nekad neesmu bijis. Es sanatorijā orientējos daudz labāk nekā sinagogā. — Dakteris, notiesājis vienu vīģi, sāka raudzīties pēc piemērotas nākamās. — Bet man patīk mūsu tautas izdarības un ceremonijas, visa mūsu sensenā vēsture. Tā, saprotiet, nav reliģija, kas ebrejus tur kopā. Tā ir piectūkstoš gadu ilga kopības sajūta. Tas ir ilgs, ilgs laiks. Vai esat kādreiz par to padomājis, Nim?

—  Ja jūs tā jautājat, tad jāsaka —jā. Esmu krietni daudz par to domājis.

Pavecais dakteris uzmeta Nimam viltīgu skatienu. — Un tad dažkārt kļūst nemierīgi ap dūšu, vai ne? Jūs sākat gudrot, cik lielā mērā jūs varat būt ebrejs. Un vai vispār varat būt, ja neizstaigājat visus tos rituālu labirintus, kā to dara vecais Arons?

Nims pasmaidīja, dzirdot šo atsauci uz savu sievastēvu, kas patlaban bija icmanevrējis vienu tikko ieradušos viesi istabas kaktā un visā nopietnībā tam skaidroja pašreizējo svētku būtību: — … par to minēts jau Talmudā…

—   Jā, apmēram tā, kā jūs sakāt, — Nims atteica.

—  Tad es jums, dēls, došu labu padomu: neliecieties par to ne zinis. Dariet tā, kā daru es: priecājieties, ka esat ebrejs, bet visu pārējo — izvēlieties ar apdomu, kā labāk tīk. Ja patīk, ievērojiet Lielās svētās dienas, es personiski uzskatu tās par svinamdienām un aizbraucu makšķerēt, bet, ja negribat tās ievērot, tad, manuprāt, ari tas nav nekāds grēks.

Nims jūtami atkusa sarunā ar jautro, mazo dakteri un sacīja tam:

—  Mans vectēvs bija rabīns, burvīgs večuks, es vēl tagad viņu atceros. Atkritējs bija mans tēvs.

—   Un jums brīžiem ienāk prātā, vai nevajadzētu iet atpakaļ?

—   Visai nenozīmīgi. Ne pārāk nopietni.

—   Tad arī iesaku to aizmirst. Cilvēkam jūsu vai manā stāvoklī ir garīgi neiespējams kļūt par ortodoksālu jūdu. Aizejiet uz sinagogu, un jums tas būs skaidrs piecās minūtēs. Tas, ko jūs jūtat, Nim, ir nostalģija, pieķērība visam senajam. Tas nav nekas slikts, taču tā ir neapgāžama patiesība.

—   Tā varētu būt, — Nims domīgi noteica.

—   Paklausieties, ko vēl jums sacīšu. Tiklab mana, kā jūsu attieksme pret jūdaismu ir apmēram tāda kā pret veciem draugiem — brīžiem tāda kā vainas apziņa, ka ilgi neesam likušies par tiem zinis, plus pieķeršanās. To es piedzīvoju, kad reiz kopā ar grupu aizbraucu uz Izraēlu.

—   Ar reliģiski noskaņotu grupu?

—  Nekā. Vairums bija praktiski darījumu ļaudis, vēl daži dakteri, pāris juristu. — Doktors Levins iegruģinājās.

— Benīti gandrīz neviens no mums nevalkāja. Man arī savas nebija. Vajadzēja aizņemties, kad gāju Jeruzālemē pie Raudu mūra. Un lai nu kā, tas tomēr bija tik dziļi emocionāls pārdzīvojums, ka nekad nespēšu to aizmirst. Izjutu piederību, izjutu lepnumu! Un to es jutīšu vienmēr.

—   Vai jums ir bērni, doktor?

Dakteris papurināja galvu. — Nekad nav bijis. Mana mīļā sieva, kas nu jau mirusi, lai miers viņas dvēselei… viņa un es — abi to dziļi nožēlojām. Man nav daudz, ko nožēlot dzīvē, bet to es nožēloju.

—    Mums ir divi bērni, — Nims sacīja, — meitene un zēns.

—   Jā, es zinu. Un vai viņu labad jūs sākāt domāt par reliģiju?

Nims pasmaidīja. — Šķiet, ka jums zināmi ne tikai visi jautājumi, bet arī atbildes.

—    Biju par to dzirdējis kaut kad agrāk. Bez tam esmu daudzus gadus grozījies jūsu ģimenes tuvumā. Neraizējieties par saviem bērniem, Nim. Ieaudziniet viņos normālus, cilvēciskus instinktus, un esmu pārliecināts, ka jūs to darāt. Bez tam — gan viņi paši atradīs savu ceļu.

Nākamais jautājums bija skaidrs un neizbēgams. Brīdi vilcinājies, Nims tomēr to izteica: — Vai bar micva mācības palīdzētu manam dēlam atrast ceļu dzīvē?

—   Vismaz nekaitētu, vai ne? Jūs viņam nekādu sociālu ļaunumu nenodarītu, ja ļautu mācīties ebreju skolā. Neaizmirstiet, ka pēc bar micva parasti seko plašas viesības. Jūs satiksieties ar draugiem, ēdīsiet un iedzersiet vairāk, nekā būtu derīgi, un tas visiem sagādā prieku.

Nims iesmējās. — Tas ir saprātīgākais spriedums par šo tematu, kādu es jebkad esmu dzirdējis.

Doktors Levins viedi palocīja galvu. — Šinī lietā ir vēl kas vairāk. Jūsu dēlam būs iespējams izvēlēties, kādu mantojumu viņš gribēs saņemt. Un tas ir labi. Bar micva mācības viņam šo izvēli sagādās. Tās viņam atvērs durvis; ļaujiet viņam pašam izvēlēties, iet vai neiet pa tām iekšā. Vēlāk viņš aizies pa Arona ceļu vai pa mūsējo, bet varbūt kaut kur pa vidu. Neba mums raizēties par to, ko viņš izvēlēsies.

—  Pateicos jums, — Nims sacīja, —jūs palīdzējāt man to domu izdomāt.

—   Priecājos. Tas bez maksas.

Kamēr viņi runājās, bija pieradusies klāt vēl jauni viesi un klusā balsu dudināšana pieauga skaļumā. Nima eņģelīgā izskata sarunu biedrs ik pa mirklim samājās ar kādu sveicienā. Acīmredzot viņš pazina gandrīz visus klātesošos. Viņa skatiens apstājās pie Rutes Goldmenes, kas patlaban tērzēja ar kādu sievieti. Nims uzpazina, ka tā ir pazīstama pianiste, kas bieži rīko koncertus Izraēlas labā.

—  Jūsu sieva šovakar izskatās ļoti skaista.

—  Jā, — Nims piekrita, — es arī viņai to teicu, kad ienācām.

Dakteris palocīja galvu. — Jā, viņa labi prot noslēpt savas raizes un bailes. — Pieklusis viņš tomēr vēl piebilda: — Un manējās arī.

Nims izbrīnījies viņu uzlūkoja. — Vai jūs runājat par Ruti?

—    Protams, — Levins nopūzdamies atteica. — Lāgiem man gribētos, lai manu pacientu vidū nebūtu cilvēku, kas man tik mīļi kā Rute. Es taču viņu pazinu jau tad, kad viņa vēl bija maza meitenīte, Nim. Ceru, ka jūs man ticat: ir darīts viss iespējamais. Viss.

—   Doktor, — Nims ieteicās; viņu pēkšņi pārņēma baismīgs satraukums, pakrūti sažņaudza saltas rokas. — Doktor, man nav ne mazākās jausmas, par ko jūs runājat.

—   Nav ne jausmas? — Tagad iztrūkās ārsts; sejā iesitās neveikls mulsums. — Vai tad Rute jums nekā nav teikusi?

—  Teikusi man — kol

—   Esmu kļūdījies, draugs. — Doktors Levins uzlika Nimam roku uz pleca. — Pacientam, jebkuram pacientam, ir tiesības prasīt klusuciešanu, tiesības tikt aizsargātam no pļāpīga daktera. Bet jūs esat Rutes vīrs. Es iedomājos…

—   Dieva dēļ! — Nims iesaucās. — Par ko mēs pašreiz runājam? Kas tie par noslēpumiem?

—   Piedošanu. To es nevaru jums sacīt. — Doktors Levins papurināja galvu. — Tas jums jāpajautā Rutei. Un, kad jūs to darīsiet, lūdzu pasakiet arī, ka es nožēloju savu pārsteidzlbu. Bet pasakiet arī vēl ko, proti — ka, manuprāt, jums tas jāzina.

Vēl aizvien manāmi samulsis, tomēr, izvairīdamies no jebkura tālāka jautājuma, dakteris novērsās un aizgāja.

Nimam turpmākās divas stundas sagādāja lielas mokas. Viņš noraudzījās vakara ritumā, sastapās ar viesiem, ar kuriem vēl nebija runājis, piedalījās sarunās, atbildēja uz to dažu cilvēku jautājumiem, kas zināja viņa attiecības ar KS&A. Taču domas visu laiku kavējās pie Rutes. Ko, vellos, Levins domāja, teikdams: «Viņa labi prot noslēpt savas raizes un bailes»? Un: «Ir darīts viss iespējamais. Viss.»!

Divreiz viņš izlauzās cauri tērzētāju grupām, lai noklātu pie Rutes, taču tūliņ konstatēja, ka privāta saruna nav iespējama. Vienā no abām reizēm viņš paguva pateikt: — Man ar tevi jāparunā, — bet tas arī bija viss. Nims saprata, ka būs jāciešas un jāgaida līdz mājupceļam.

Beidzot viesības tuvojās izskaņai, viesi sāka izklīst. Sudraba šķīvī bija sakrājusies prāva naudas kaudze jauniem kokiem Izraēlā. Arons un Reičela kavējās pie namdurvīm, izvadīdami viesus.

—   Iesim mēs ari, — Nims sacīja Rutei. Viņa paņēma no guļamistabas savu apmetni, tad abi piebiedrojās mājāsgājējiem.

Viņi bija palikuši pēdējie. Tas deva izdevību ģimenei uz mirkli pabūt pašiem vien kopā, kas pirmāk nebija iespējams.

Kad Rute noskūpstīja vecākus, māte lūdza: — Vai jūs nevarētu vēl kādu brīdi pakavēties?

Rute papurināja galvu. — Ir jau vēls, māt. Mēs abi esam noguruši. — Un vēl piebilda: — Nimam ir ļoti daudz darba.

—   Ja jau viņam tik traki jānostrādājas, tad baro viņu labāk, — Reičela attrauca.

Nims iesmējās. — Šovakar esmu ieturējies tā, ka pietiks veselai nedēļai. — Viņš atsveicinoties sniedza sievastēvam roku, teikdams: — Pirms mēs ejam projām, man jāpasaka, kas tevi droši vien interesēs. Esmu nolēmis pierakstīt Bendžiju ebreju skolā, lai viņš varētu sagatavoties bar micva mācībām.

Pāris mirkļu valdīja klusums. Tad Arons Neibergers pacēla roku pie galvas ar ārup izvērstu plaukstu kā lūgsnā.

— Lai slavēts Visuma valdnieks! Lai visiem mums sveikiem un veseliem būtu lemts piedzīvot to brīnišķīgo dienu! — Acīs aiz biezajiem briļļu stikliem lāsoja asaras.

—    Sīkāk par to vēl parunāsim… — Nims iesāka, bet pabeigt nespēja, jo Rutes vecāki viņu sažņaudza ciešās skavās.

Rute nebilda ne vārda. Bet brītiņu vēlāk, kad viņi sēdēja mašīnā un Nims sāka braukt, viņa tam pievērsās. — Tas bija skaists žests no tavas puses, kaut arī nepavisam neatbilst taviem uzskatiem. Tātad — kādēļ?

Viņš paraustīja plecus. — Lāgiem es pats nezinu, kam ticu, kam ne. Turklāt tavs draugs doktors Levins man iegrozīja smadzenes pareizā virzienā.

—  Jā, — Rute klusu atteica, — es redzēju tevi ilgi ar viņu sarunājamies.

Nima rokas ciešāk sažņaudzās ap stūri. — Vai ir kaut kas, ko tu gribi man pateikt?

—   Piemēram?

Stundām aizturētais nemiers nu izlauzās uz āru. — Piemēram, par to, kāpēc tu apmeklē doktoru Levinu, par ko tu esi noraizējusies un baiļojies un kāpēc tu to slēp no manis. Ak tā, un tad tavs ārsts vēl palūdza, lai pasaku tev, ka viņš atvainojas par savu indiskrēto rīcību un ka, viņaprāt, man tas velnsviņuzinkas būtu jāzina.

—  Jā, — Rute apstiprināja, — arī man tā liekas, ka pienācis laiks tev to uzzināt. — Balss skanēja nedzīvi, vakara līksmā noskaņa bija izgaisusi. — Bet vai tu nepagaidīsi, līdz tiksim mājās? Tad es tev pastāstīšu.

Atlikušo ceļa gabalu viņi nobrauca klusēdami.

—   Es labprāt iedzertu glāzi burbona ar sodu, — Rute sacīja. — Vai tu man to neatnestu?

Viņi sēdēja savas mājas nelielajā, omulīgajā, blāvi apgaismotajā dzīvojamā istabā. Bija pāri pusnaktij, Lea un Bendžijs jau vairākas stundas gulēja augšistabās.

—  Tūdaļ, — Nims atteica. Tas bija visai neparasti, jo Rute reti kad iebaudīja ko stiprāku par vīnu, un nu pēkšņi pieprasīja burbonu. Viņš piegāja pie bufetes, kas vienlaikus bija arī bārs, sajauca burbonu ar sodu, bet sev ielēja konjaku.

Atgriezies viņš apsēdās pretī sievai, kas iedzēra trešdaļu no savas glāzes un tad saviebusies nolika glāzi.

—   Nu labi, — viņš sacīja, — sāc.

Rute dziļi ievilka elpu un paklausīja.

—    Vai tu atceries to dzimumzīmīti, ko man izoperēja pirms sešiem gadiem?

—  Jā, atceros. — Cik dīvaini — Nims to tiešām vēl nesen bija atcerējies — tanī vakarā, kad bija viens pats mājās un nolēma aizlidot uz Denveru. Dzimumzīmīti viņš bija ievērojis gleznā — Rutes ģīmetnē, kas karājās dzīvojamā istabā, ģīmetnē, kur viņa redzama vakarkleitā ar kailiem pleciem. Nims paraudzījās uz gleznu arī tagad. Tur dzimumzīmīte bija tieši tāda, kādu viņš to atcerējās — maza un tumša uz kreisā pleca. Viņš jautāja: — Un kāds tai ar visu sakars?

—   Tā bija melanoma.

—   Kas?

—    Melanomas ir dzimumzīmes ar iespējamām vēža šūnām. Tāpēc doktors Mitelmens — atceries, es toreiz griezos pie viņa — man ieteica to izoperēt. Es piekritu. Viens cits ārsts — ķirurgs — dzimumzīmīti izgrieza. Nekāda lielā operācija tā nebija. Vēlāk abi ārsti apgalvoja, ka dzimumzīme tīri izgriezta, ka nekas neesot no tās palicis.

—    Jā, es arī atceros, ka Mitelmens tā sacīja. — Nims toreiz bija mazliet satraucies, bet ārsts bija viņu nomierinājis, apgalvodams, ka operācija bijusi tikai izcila piesardzība, nekas vairāk. Kā Rute nupat atgādināja — tas bija noticis pirms sešiem gadiem; Nims to bija gandrīz aizmirsis — līdz Šim brīdim.

—    Taču abi ārsti kļūdījās, — Rute sacīja. Balss viņai noklusa līdz čukstam. —Tur bija bijušas vēža šūnas. Tās bija sākušas plesties tālāk. Tagad… tās vēl savairojušās… visā manā ķermenī.

Pēdējos vārdus viņa izteica ar lielām grūtībām. Tad savaldīšanās pārtrūka, gluži kā sabrūk dambis, un viss augums sāka raustīties negantos Šņukstos.

Pāris mirkļu Nimsa nosēdēja neziņā, truls, nespēdams dzirdēto aptvert, kur nu vēl noticēt. Tad īstenības apziņa ņēma virsroku. Neprātīgā izjūtu virpulī, kur sagriezās viss — šausmas, vainas apziņa, ciešanas, līdzjūtība, mīlestība, viņš piegāja pie Rutes, to apskāva.

Viņš centās sievu mierināt, piespiedis viņas seju cieši klāt savējai. — Mīļā, mana dārgā mīļotā, kāpēc tu man nekad neko neteici? Dieva dēļ — kāpēc?

Viņas balss skanēja vārgi, asaru aizslāpēta: — Mēs vairs nebijām tuvi… nemīlējām vairs viens otru kā kādreiz… Man nepietieka ar līdzjūtību vien… tev bija citas intereses… citas sievietes…

Nims juta uzbrāzmojam kaunu, pretīgumu pats pret sevi. Instinktīvi viņš noslīga ceļos Rutes priekšā, satvēra viņas rokas un lūdzās: — Ir par vēlu lūgt piedošanu, bet es lūdzu. Es esmu bijis neiedomājams stulbenis, akls egoists…

Rute papurināja galvu; cik raksturīgi — viņa jau daļēji bija atguvusi savaldību. — Tev nav tas viss jāsaka!

—   Es gribu to pateikt, jo tā ir patiesība. Agrāk es to nepamanīju. Tagad zinu.

—  Es jau tev teicu — negribu. Man nepietiek ar līdzjūtību vien…

Viņš lūdzās vēl dedzīgāk. — Paskaties uz mani! — Kad viņa pacēla galvu, viņš pavisam klusu sacīja: — Es tevi mīlu.

—  Vai esi pārliecināts, ka nesaki to vienīgi tāpēc…

—   Es teicu, ka mīlu tevi, un tā arī ir. Vienmēr esmu tevi mīlējis, tikai biju kā sajucis, stulbs. Laikam vajadzēja notikt kaut kam tādam kā tagad, lai es nāktu pie prāta… — Viņš pieklusa un lūdzās atkal no jauna: — Vai ir jau par vēlu?

—   Nē. — Rutes sejā pavīdēja smaida ēna. — Es nekad neesmu beigusi tevi mīlēt, kaut arī tu biji tāds nekrietnelis.

—   Piekrītu.

—   Tā nu ir, — Rute noteica. — To mēs varbūt tagad esam parādā dakterim Levinam.

—   Paklau, mīļotā. — Viņš grābstījās pēc vārdiem, lai mierinātu un pārliecinātu. — Mēs cīnīsimies abi kopā. Panāksim visu, ko vien spēj medicīna. Bet nekad vairs nerunāsim par aiziešanu vai šķiršanos.

Skaļā, skaidrā balsī Rute atsaucās: — Es taču arī nekad to neesmu gribējusi. Ai Nirn, mīļotais! Turi mani ciet! Skūpsti mani!

Viņš nekavējās. Un tālums viņu starpā izzuda, it kā nekad nebūtu bijis.

Viņš jautāja: — Vai tu esi pārāk nogurusi, lai man visu izstāstītu? Šonakt? Tūliņ?

Rute papurināja galvu. — Nē. Izstāstīšu.

Viņi nosēdēja vēl stundu, kamēr Rute runāja, bet Nims klausījās, šad tad iemezdams pa jautājumam.

Viņš uzzināja, ka apmēram pirms astoņiem mēnešiem Rute bija atklājusi sev kreisajā pusē uz kakla nelielu bumbulīti. Doktors Mitelmans pirms gada bija aizgājis pensijā. Viņa aizgāja pie doktora Levina.

Levinam radušās aizdomas, viņš licis izdarīt visu veidu pārbaudes, ieskaitot aknu un kaulu smadzeņu pārbaudi. Šīs pārbaudes izskaidroja Rutes diezgan biežo prombūtni no mājas, ko Nims bija ievērojis. Testu rezultāti parādīja, ka melanomas šūnas, kas, sešus gadus nogulējušas, pēkšņi kļuvušas aktīvas.

—  Tai dienā, kad to uzzināju, — Rute sacīja, — es nesapratu, ko darīt, ko domāt.

—  Vienalga, kā bija pagriezušās mūsu attiecības, tev vajadzēja man to pateikt, — Nims rājās.

—   Tev tolaik galva bija pilna ar citu. Tas taču bija apmēram tanī pašā laikā, kad notika sprādziens La Mission spēkstacijā, kad Valters aizgāja bojā. Lai nu bija, kā bija, es nolēmu klusēt. Vēlāk es nokārtoju visu ar apdrošināšanu un visu pārējo.

—   Vai tavi vecāki zina?

—   Nē.

Saņēmusi pārbaužu rezultātus, Rute bija sākusi iet uz ķīmiskās terapijas un imunoterapijas procedūrām tuvējā slimnīcā kā ambulatoriska paciente. Arī šīs gaitas izskaidroja, kāpēc viņa dienās stundām ilgi nebija mājās.

Procedūru ietekmē viņa pārcieta īslaicīgas nelabuma lēkmes, nedaudz kritās svarā, taču prata to visu noslēpt. Nima retā uzturēšanās mājās to atviegloja.

Nims paslēpa seju plaukstās, viņu pārņēma aizvien lielāks kauns. Viņš bija iedomājies, ka Rute satiekas ar citu vīrieti, kamēr īstenībā…

Vēlāk, Rute stāstīja, doktors Levins viņu informējis par kādu jaunu ārstniecības metodi Slouna—Keteringa institūtā Ņujorkā. Viņš ieteicis Rutei doties turp uzzināt, kā īsti tur viss notiek. Rute bija aizbraukusi, divas nedēļas tur palikusi un tikusi vēlreiz pārbaudīta.

Tas bija laiks, kad Nims Rutes prombūtni uzskatīja kā pāridarījumu.

Tagad viņš neprata atrast vārdus, ko pateikt.

—    Kas padarīts, padarīts, — Rute viņu nomierināja.

—   Tu tak nevarēji zināt.

Un tad Nims izteica jautājumu, no kura pašam bija bail:

—   Ko viņi saka par nākotni — kādas ir prognozes?

—   Vispirmām kārtām — to nevar izārstēt; otrkārt — operācijai ir par vēlu. — Rute runāja normālā balsī, viņa bija pilnīgi atguvusi stāju. — Bet ir iespējams, ka nodzīvošu ilgus gadus, vienīgais, ka priekšlaikus neko nevar paredzēt. Neesmu arī vēl izšķīrusies par Slouna—Keteringa institūtu — vai ļauties ieteiktajam ārstniecības kursam vai ne. Tur ārsti ar mikroviļņiem paceļ audzējam temperatūru un pēc tam to apstaro; apstarojums var iznīcināt audzēja šūnas vai arī ne. — Viņa vāri pasmaidīja. — Kā redzi, esmu par to uzzinājusi tik daudz, cik vien spēju.

—   Es pats aprunāšos ar doktoru Levinu — rīt, — Nims solījās un tāliņ pats sevi pārlaboja. — īstenībā šodien, vēlāk. Vai tev būs iebildumi?

—   Iebildumi? — Rute nopūtās. — Nē, man nav iebildumu. Ir tik brīnišķīgi, ja var pie kāda atspiest plecu. Ai Nim, cik ļoti man tevis vajadzēja!

Nims no jauna viņu apskāva. Tad drīz vien nodzēsa gaismu un veda pa kāpnēm augšup.

Pēc ilgiem gariem mēnešiem Nims un Rute atkal gulēja vienā gultā, un agrā rītā, kad svīda pirmā gaismiņa, viņi pilnīgi atrada viens otru.

12.

Nozibēja naža asmens. Uzšļāca asinis. Noskatoties kastrācijas procedūrā, Nimam sametās mazliet šķebeni.

Tiesnesis Jeils, kas stāvēja blakus, iesmiedamies noteica: — Priecājieties, ka esat nācis pasaulē par cilvēku, nevis vērsēnu.

Viņi abi stāvēja uz Šauras dēļu laipas virs lopu aizgaldiem kādā liellopu fermā Kalifornijas lauksaimniecības apvidū Sanhoakīna ielejā. Lielās ganības piederēja Jeilu ģimenes noguldījuma trestam.

—    Mani nomāc doma par jebkuru vīrieša dzimuma radījumu, kam laupīta seksa iespēja, — Nims sacīja.

Viņš uz šejieni bija atlidojis agri no rīta, lai instruētu Paulu Jeilu sakarā ar lauksaimniecības vajadzībām patērējamo elektrību. Kalifornijas fermeri bija ārkārtīgi lieli elektroenerģijas patērētāji; zemkopība un visa ar to saistītā industrija patērēja desmit procentu KS&A kopražojuma. Bez elektrības pavalsts labklājībai tik nepieciešamā lauksaimniecība panīktu.

Vēlāk Šai pašā dienā tiesnesim Jeilam būs jāuzstājas kā KS&A pārstāvim reģionālajā diskusijā sakarā ar celtniecības plāniem Tjunipā. Tā bija viena no Enerģētikas padomes sērijveida diskusijām — daži tās dēvēja par ceļojošo cirku. Visi vietējie iedzīvotāji tika aicināti piedalīties un izteikt savas vajadzības elektroenerģijas sakarā. Sanhoakīna ielejas fermeri, kas enerģijas piegādes sašaurināšanā saskatīja draudus savai dzīvei un labklājībai, jau priekšlaikus bija gatavi aizstāvēt Tjunipas plānu.

Protams, netrūka arī oponentu.

Vēl aizvien noskatīdamies, kas lejā notiek, Jeils sacīja Nimam:

—  Es saprotu, ko jūs sakāt par vīrestības nolaupīšanu pat dzīvniekiem. Zināmā mērā, protams, žēl, taču tā ir nepieciešamība. Un, ja esat fermeris, tad jums tādas lietas pat prātā neienāk.

—   Vai jum patīk būt fermerim?

—  Tādam pusfermerim? Lāgā nemāku pateikt, laikam ne visai. — Vecais vīrs sarauca pieri. — Lielākoties esmu nodevies bilances izpētei, pūlēdamies izprast, kāpēc šī operācija vai citas mūsu ģimenes tresta operācijas nevienā vietā negrib uzrādīt peļņu.

—  Tas, kas pašreiz notiek, izskatās ļoti cerīgi.

— Cerīgi, bet sasodīti dārgi.

Viņi vēroja «uzņemšanas» procesu — kā ganībās piedzimušie un sešus mēnešus ārā nodzīvojušie teļi tiek pārvietoti kūtī, lai tos nobarotu tirgum.

Pieci kovboji — pusmūža vīri darba virsvalkos — uzturēja norisē kārtību.

Procedūra sākās ar to, ka pusducis teļu tika sadzīti cementa koridorā, kura sienas bija augstākas par teļu skaustiem, bet griestu nebija. Tur no elektriskiem aparātiem jaunlopus bagātīgi apsmidzināja ar šķidrumu kāniņu un kukaiņu iznīcināšanai.

Koridors — neizbēgamā drausmonībā, kā Nimam šķita, — aizveda uz hidraulisko spiedi. Tas bija metāla krātiņš. Tiklīdz teļš tur iegāja, tas tika cieši satverts, saspiests, galva pastiepta uz priekšu un pacelts no zemes. Pārbiedētais lopiņš skaļi mauroja un, kā nākamās minūtes pierādīja, darīja to gluži pamatoti.

Pirmais gājiens bija viena šļirce motoreļļas katrā ausī. Tas bija domāts ērču iznīdēšanai. Nākamās īsti lielās šļirces saturs tika iešķiests tieši plaši ieplestajā baurojošajā mutē, tādējādi ievadot attārpošanas šķīdumu. Pēc tam ar smagām, asām grieznēm teļam nošņāpa ragu smailes līdz pat mīkstajai vietai, kas palika atklāta un asiņaina. Tai pašā mirklī gaisā paplūda asa, šķebīga degošas spalvas smaka: ar elektrību sarkani nokaitēta numeratora dzelzs iespiedās teļam sānos.

Tad sekoja viegls sviras pieskāriens, nošņāca gaiss, spiede sagriezās par deviņdesmit grādiem uz sāniem. Tur, kur bija atradies spiedes dibens, pavērās mazi «vārtiņi», kurus kovbojs atvēra. Uzspiedis no aerosola baloniņa dezinfekcijas līdzekli uz teļa ģenitālijām, kovbojs, pastiepis roku, izspieda sēklinieku, tad nogrieza to un iemeta konteinerā, kas stāvēja blakus zemē. Vēl viens aerosola pūtiens uz brūces, un operācija galā.

Vērsēns, kam vairs bija atstāts tikai viens prieks — ēšana, tagad ātri vien nobarosies.

Hidrauliskā spiede atvāzās. Teļš, vēl aizvien baurodams, izskrēja nākamajā aizgaldā.

Visa procedūra no sākuma līdz beigām bija ilgusi nepilnas četras minūtes.

—   Tas tagad notiek ātrāk un vienkāršāk nekā agrāk, — Jeils Nimam sacīja. — Mana vectēva laikā un vēl samērā nesen tejus ķēra ar laso, sasēja, lai izdarītu visu to, ko jūs patlaban redzējāt. Tagad mēs kovboju vairs reti redzam zirga mugurā; daži no viņiem vispār neprot jāt.

—   Vai modernais veids iznāk lētāk? — Nims vaicāja.

—   Vajadzētu, bet neiznāk. Visam cēlušās cenas, viss kļuvis dārgāks — darbaspēks, materiāli, lopbarība, elektrība — it sevišķi elektrība. Visas šīs operācijas balstās uz elektrību. Mēs tērējam strāvu, lai sajauktu barību četrdesmit tūkstoš galvām. Un vai jūs zinājāt, ka aizgaldos augu nakti spīd spoža gaisma?

—   Cik noprotu, tādēļ, lai lopi saredzētu barību, — Nims minēja.

—  Pareizi. Tie mazāk guļ, vairāk ēd un drīzāk nobarojas. Bet mūsu elektrības patēriņa rēķini ir astronomiski.

Nims nodungoja: — Šķiet, dziesmu šo es kādreiz jau dzirdējis esmu, — un Jeils sāka smieties.

—  Es runāju kā vēdergraižu mocīts patērētājs, vai ne? Jā, šodien es tiešām tāds esmu. Teicu tresta pārvaldniekam Jānām Norrisam, lai apcērp izdevumus, novērš jebkādu izšķērdību, lai ekonomē, lai taupa. Tas mums ir nepieciešams.

Nims šai rītā bija iepazinies ar Norrisu. Tas bija drūms vīrs, bez mazākās humora izpratnes, kuram daudz vairs netrūka no sešdesmit gadiem; pilsētā viņam bija savs kantoris, jo viņš pārvaldīja ne tikai Jeilu ģimenes trestu, bet arī citus īpašumus. Nimam likās, ka Norrisam gan bija paticis labāk, kad Pauls Šērmens Jeils dzīvoja Vašingtonā, nejaukdamies tresta pārvaldes lietās.

—   Vislabprātāk man gribētos gan šo, gan vēl dažus vectēva atstātos īpašumus pārdot. Bet pašreiz ir gauži nepiemērots brīdis.

Kamēr viņi sarunājās, Nims vēl joprojām vēroja teļu procesiju lejā. Kaut kas viņam šķita nesaprotams.

—  Kas ar pēdējo teļu un ar priekšpēdējo? — viņš jautāja. — Tie netika izkastrēti. Kāpēc?

Blakus stāvošais kovbojs bija dzirdējis Nima jautājumu. Nu viņš smēja pār visu melnīgsnējo meksikāņa ģīmi. Smējās arī tiesnesis Jeils.

—     Tāpēc Nim, manu mīļo zēn, cs tev pa draugam pateikšu, ka tās bija telītes.

Pusdienas viņi ieturēja Fresno, Hiltona viesnīcas Vindzoras zālē. Maltītes laikā Nims turpināja instruktāžu, kuras dēļ bija ieradies. Tas nebija grūts uzdevums. Tiklīdz kāds fakts vai kādi dati tika pieminēti, tiesnesis Jeils šķita to uzreiz iegaumējam. Tikai retumis viņš palūdza atkārtot; asie, izzinošie jautājumi liecināja par možu, aktīvu prātu, kas ļoti ātri aptver plašu ainu. Nims vēlējās, kaut arī viņam astoņdesmit gadu vecumā vēl būtu tādas gara spējas.

Viņi daudz runāja par ūdeni. Nims pastāstīja, ka deviņdesmit procentu no visas auglīgajā Sanhoakīna ielejā patērētās elektrības fermeri tērē, sūknējot no akām ūdeni irigācijai. Tāpēc strāvas padeves pārtraukumi viņiem nozīmētu smagu nelaimi.

—   Es atceros šo ieleju, kad tā vēl bija tikpat kā neapdzīvota, — Pauls Jeils stāstīja. — Tas bija divdesmitajos gados. Tanī laikā neviens neticēja, ka te jelkas varētu augt. Indiāņi to dēvēja par Tukšo ieleju.

—  Viņi nebija neko dzirdējuši par lauku elektrifikāciju.

—   Jā, tā paveica brīnumus. Kā tur bija tās rindas Jesaja grāmatā? «Priecāsies tuksnesis un izkaltusi nora, klajums līksmos un ziedēs kā puķu lauks». — Jeils iegruģinājās. — Varbūt man izdosies to iepīt savā liecībā. Pāris rindiņu no Bībeles var lieti noderēt, kā jums šķiet?

Pirms Nims paguva atbildēt, pie galdiņa pienāca zāles pārzinis. Tas paziņoja: — Jūs aicina pie telefona, mister Jeil. Ja vēlaties, varat runāt pie administratores galda.

Vecais kungs uzkavējās vairākas minūtes. Nims viņu redzēja pāri zālei kaut ko ierakstām piezīmju grāmatiņā un tad intensīvi klausāmies. Pie galda viņš atgriezās starodams ar atvērtu piezīmju grāmatiņu rokā.

—   Pavisam labas ziņas no Sakramento, Nim. Lieliskas ziņas, gribētos teikt. Viens no gubernatora palīgiem šopēcpusdien būs šeit diskusijā; viņš nolasīs liecību, ka gubernators konsekventi atbalsta Tjunipas būvplānus, pašreiz no gubernatora kancelejas tiek dots paziņojums presei. — Jeils ielūkojās pierakstā. — Tur būs teikts par «personisku, pēc apstākļu izpētes iegūtu pārliecību, ka spēkstacija Tjunipā ir būtiski svarīga Kalifornijas izaugsmei un labklājībai».

—     Labi, — Nims noteica, — jūs tiešām esat daudz paveicis. Apsveicu!

—    Atzīšos, ka ari pats priecājos. — Iebāzis grāmatiņu atpakaļ kabatā, Jeils palūkojās pulkstenī. — Ko jūs teiktu, ja mēs pastaigāšanās labad kājām aizietu uz to sanākšanu?

—    Es jūs labprāt pavadīšu, bet iekšā neiešu, — Nims smiedamies atteica. — Jūs varbūt atcerēsieties, ka Enerģētikas padomē es joprojām vēl esmu persona non grata.

Viņu ceļamērķis bija apgabala padomes nams ne vairāk kā desmit minūšu gājumā no viesnīcas.

Diena bija dzidra, tīkama, un Pauls Jeils, iešanā tikpat sparīgs kā visā, braši soļoja uz priekšu. Pēc garajām sarunām priekšpusdienā un maltītes laikā abi tagad bija pieklusuši.

Nima domas, kā jo bieži pēdējā laikā, allaž no jauna atgriezās pie Rutes. Pusotra nedēļa bija pagājusi kopš tās sirdi plosošās nakts, kad viņš uzzināja, ka Rutes dzīvība ir apdraudēta un viņas ķermeni posta vēža šūnas. Ne ar vienu citu kā ar doktoru Levinu Nims nebija par to runājis. Viņš neparko negribētu, lai Ruti pārvērš par tenku un spekulāciju objektu, kā tas notika vienā otrā ģimenē.

Doktora Levina attieksme nebija ne noliedzoša, ne apstiprinoša. — Jūsu sievai iespējams nodzīvot ilgu normālu mūžu, — viņš bija sacījis. — Bet jums jāzina arī, ka sabrukums var iestāties pēkšņi un ātri. Ārstēšana — vienalga, ķīmiskā terapija vai imunoterapija — var noliekt līkni viņas labā.

Lai, iespējams, izmēģinātu jaunu terapiju, Rutei drīzumā vajadzēja vēlreiz aizlidot uz Ņujorku; tur tad tiktu izlemts, vai Slouna—Keteringa institūta jaunā metode, kas daļēji vēl bija eksperimenta stadijā, viņai varētu līdzēt. Tiklab Nims, kā Rute šajā gaidīšanas laikā jutās kā uz aizlūzušas klintsradzes bezdibeņa malā, nezinot, vai tā izturēs vai atlūzis.

—  Vienīgais padoms, ko varu dot, — doktors Levins bija piebildis, — dzīvojiet šai dienai un izmantojiet to pilnā mērā.

Neaizkavējiet viņu darīt to, ko viņa vēlas un var darīt. To mums vajadzētu visiem arī pašiem ievērot. Turiet prātā, ka tiklab jūs, kā es varam nogāzties ar sirdstrieku vai rīt nosisties autokatastrofā, bet jūsu sieva pārdzīvos mūs ilgus gadus. Šis padoms ir labākais, kādu es spēju dot.

Nims bija ņēmis doktora Levina padomu vērā un pavadījis kopā ar Ruti tik daudz laika, cik vien iespējams. Šodien pat, viņš varētu palikt Fresno līdz rītam; te varētu ievākt visai daudz derīgas informācijas. Taču viņš bija iekārtojies pēcpusdienā lidot atpakaļ, lai uz vakariņām tiktu mājās.

No pārdomām viņu iztramdīja tiesnesis Jeils, kurš brīnīdamies ieteicās: — Makten daudz cilvēku sanācis visapkārt. Tīri brīnums — darba dienā, šinī laikā.

Nims nemaz nebija to pamanījis. Tagad viņš paraudzījās apkārt.

—   Tiešām, jums taisnība.

Ielas bija pilnas kājāmgājējiem, un visi steidzās vienā virzienā — acīmredzot uz apgabala padomes namu. Daži steidzās tā, it kā bītos nokavēt vai tikt aizkavēti un citi tiem aizsteigsies pa priekšu. Brauca arī mašīnas, radot sastrēgumu. Tiklab braucēju, kā gājēju vidū galvenokārt bija sievietes un pusaudži.

—  Varbūt paklīduši ziņa, ka jūs ieradīsieties, — Nims uzbilda.

Vecais kungs iegruģinājās. — Ja arī būtu, es nespēju pievilināt tādu baru.

Viņi sasniedza zālienu lielās ēkas priekšā. Tas bija pilnum pilns cilvēku.

—  Kad grib kaut ko uzzināt, vislabāk ir pajautāt, —Jeils sacīja. Viņš pieskārās pie elkoņa pusmūža vīrietim strādnieka drēbēs.

—   Atvainojiet, lūdzu. Mums gribētos uzzināt, kāpēc te šodien sanācis tik daudz ļaužu.

Vīrietis, it kā ausīm nenoticējis, paskatījās uz jautātāju: — Vai tad neesat dzirdējis?

Jeils pasmaidīja: — Tālab jau jautāju, ka neesmu.

—  Taču Kamerons Klārks. Viņš būs šite.

—   Tas kinoaktieris?

—  Kurš gan cits? Šis runāšot te kādā valdības sapulcē. Pa radio visu ritu daudzināja. Televīzijā ar, vismaz mana madāma tā saka.

—  Kādā valdības sapulcē? — Nims jautāja.

—   Kā lai es zinu? Vai nav vienalga? Gribas tikai uz Šo paskatīties, un viss.

Pauls Jeils un Nims saskatījās, abiem reizē iešāvās prātā viena un tā pati doma.

—   Gan jau drīz uzzināsim, — Jeils noteica.

Viņi sāka spiesties tuvāk valdības ēkai, kas bija funkcionāla, neinteresanta celtne ar pakāpieniem pie portāla. Līdz ar viņiem no pretējās puses tuvojās motociklistu eskorta pavadīts melns limuzīns. Atskanēja un daudzbalsīgi tika atkārtots kliedziens. — Tas ir viņš, kas brauc! — Pūlis brāzās uz priekšu.

Saradās vēl vairāk policistu. Tie izbrīvēja limuzīnam ceļu tā, ka tas varēja piestāt ietves malā pie pakāpieniem. Kad mašīna apstājās, no tās izlēca šoferis formas tērpā un atvēra aizmugurējās durtiņas. Izkāpa neliela auguma slaids jauns vīrietis. Viņam bija kupli gaiši mati un mugurā gaišbrūns viegls uzvalks. Pūlis gavilēja.

—   Kameron! Sveiks, Kameron! — daži sāka kliegt, un visi pārējie tiem līdzi.

Kamerons Klārks pamāja pretī, gluži kā tāda karaliskā augstība.

Viņš pašlaik bija Holivudas lieliskākais kases gabals. Glītā, zēniski pievilcīgā seja bija pazīstama piecdesmit miljoniem pielūdzēju no Klīvlendas līdz Kalkutai, no Sietlas līdz Sjerraleonei, no Bruklinas līdz Bagdādei. Pat cēli Augstākās tiesas locekļi bija dzirdējuši Kamerona Klārka vārdu, kā to nule bija pierādījis Pauls Šērmens Jeils. Klārka klātbūtne vien spēja radīt grautiņam vai apvērsumam līdzīgu noskaņojumu. Fresno policija acīmredzot to zināja un darīja, ko spēja, lai pūli savaldītu.

Preses fotogrāfi, kas bija sākuši fotografēt, tikko limuzīns apstājās, turpināja knipsēt, it kā filmas būtu bezgala garas.

Televīzijas komanda, kas bija jau gaidījusi, pievirzījās tuvāk kinoaktierim.

Sākās intervija.

Intervētājs (ar dziļu cienu): Kālab jūs esat šeit, mister Klārk?

Kamerons Klārks: Esmu ieradies kā vienkāršs, necils pilsonis, lai protestētu pret ļaundabīgu, nekrietnu un pilnīgi nevajadzīgu plānu, ar kuru iecerēts izpostīt lielisko, neskartas dabas apgabalu Kalifornijā, kas pazīstams ar Tjunipas nosaukumu.

Int. Tie, ser, ir spēcīgi vārdi. Vai jūs varētu paskaidrot, kālab iestājaties par to?

K. K. Protams, varu. Tjunipas plāns ir ļaundabīgs tāpēc, ka posta vidi. Nekrietns tāpēc, ka tā vienīgais mērķis ir sagādāt peļņu Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībai, kam tāda peļņa nepienākas. Un nevajadzīgs tāpēc, ka pieejams ir cits enerģijas avots; turklāt taupīga apiešanās ar elektrību varētu ieekonomēt vairāk enerģijas, nekā Tjunipa saražot.

Nims un Pauls Jeils stāvēja pietiekami tuvu, lai dzirdētu. — Viņš taču skaita iekaltu pantiņu, — Nims nikni nopurpināja. — Diezin, kāds idiots viņam to uzrakstījis priekšā.

Int. Kas ir tas otrs enerģijas avots, mister Klārk?

K. K. Saules enerģija.

Int. Vai jūs domājat, ka saules enerģiju jau var iegūt un izmantot?

K. K. Noteikti. Kaut gan ar to nemaz nav jāsteidzas. Tās klaigas, ko mēs dzirdam par strāvas apsīkumu, ir tīrā iebiedēšana — propaganda, ko palaidušas elektrokompānijas.

Kāds skatītājs iekliedzās: — Malacis, Kameron! Pasaki taisnību tiem neliešiem! Sadod viņiem!

Aktieris paraudzījās pūlī, pamāja ar roku, ka suminājumus pieņem, un pasmaidīja.

Nims sacīja savam ceļabiedram: — Man liekas, ka esmu dzirdējis pietiekami daudz. Jūs neņemsiet ļaunā, mister Jeil, es došos atpakaļ uz ziemeļiem un atstāšu jūs ar visu diskusiju. Izskatās, ka te gatavojas interesanta izrāde.

—    Un es ari zinu, kas būs galvenajā lomā, tas nebūšu es, — Jeils bēdīgi atteica. — Labi, Nim. Brauciet vien. Paldies par palīdzību.

Kamēr Nims ar elkoņu palīdzību lauzās ārā no pūļa, Jeils pamāja policistam un nosauca savu vārdu. Pēc mirkļa viņš policista pavadībā neviena nemanīts iegāja valdības mājā.

Televīzijas intervija ar Kameronu Klārku turpinājās.

—   Īstenībā, — Oskars O'Braiens sacīja, — satiekoties ar Kameronu Klārku vienatnē, viņš ir kārtīgs puisis. Esmu ar viņu runājis; pazīstu ari dažus viņa draugus. Viņam ir stabila ģimene — sieva un trīs bērni, ko viņš bezprātīgi mīl. Vaina ir tikai tur, ka ikreiz, kad viņš ver muti vaļā, katrs viņa vārds tiek uzklausīts, it kā no Olimpa augstumiem atskanējis.

Ģenerālpadomnieks, kas bija piedalījies Fresno diskusijā, sniedza pārskatu par to Dž. Ērikam Hamfrijam, Terēzai van Būrenai un Nimam.

—   Kā tagad noskaidrots, — O'Braiens sacīja, — galvenais iemesls, kāpēc Klārks pretojas Tjunipas plānam, ir tas, ka viņam tur tuvumā ir īpašums — kluss slēpnītis, kur viņš ar ģimeni mitinās vasarā. Viņiem ir zirgi, viņi dodas izjādēs, makšķerē, lāgiem pārnakšņo ārā teltī. Viņš bīstas, ka mūsu celtniecība Tjunipā to visu sapostīs, un droši vien viņš spriež pareizi.

—   Vai kādreiz nav par to runāts, ka miljoniem kaliforniešu labklājība sver smagāk nekā viena indivīda atvaļinājuma prieki? —jautāja Hamfrijs.

—   Ir runāts, ir, — atbildēja O'Braiens. — Pats Dievs zina, ka, pratinot lieciniekus, esmu to gribējis panākt. Bet vai jūs domājat, ka to kāds ievēro? Nekā nebij! Kamerons Klārks iebilst pret Tjunipu, un — sudrabekrāna dievs ir runājis. Tas bija vienīgais, kam diskusijā bija svars.

Juriskonsults pieklusa, atcerēdamies, kā viss bijis, un tad pavēstīja: — Kad Klārks deklamēja savu pantiņu diskusijā, pieminēdams dabas postīšanu, un Dieva vārds, man jāatzīst, ka viņš to darīja labi — iespaids bija, it kā Marks Aurēlijs teiktu runu pie Cēzara līķa — to vidū, kas bija ielauzušies zālē, daži raudāja. Es nemeloju — raudāja.

—    Es tomēr domāju, ka viņam to kāds uzrakstījis, — Nims sacīja. — Spriežot pēc dzirdētā, jāšaubās, vai viņam ir tādas zināšanas.

O'Braiens paraustīja plecus. — Jā, gluži akadēmiskas.

Tad viņš piebilda: — Varu jums vēl kaut ko pastāstīt. Kad Klārks bija beidzis liecināt un grasījās iet projām, tad prezidējošais pilnvarotais palādza viņam autogrāfu. Sacīja, ka gribot iepriecināt krustmeitu. Maita, melkulis! Pats sev viņš to kāroja.

—  Groziet visu kā grozīdami, — teica Terēza van Būrena. — Kamerons Klārks mūsu lietai nodarījis lielu jaunumu.

Neviens neierunājās par to, ko arī nemaz nebija vērts pieminēt: TV, radio un laikrakstu atbalsis par kinoaktiera īso parādīšanos aizēnoja visas pārējās ziņas par Tjunipu. Chronicle West un California Examiner īsā rindkopiņā Klārka runas atreferējuma pašās beigās bija ievietojuši gubernatora atbalstu projektam. Televīzijā tas vispār netika pieminēts. Un par Paula Šērmena Jeila liecību klusēja itin visi.

13.

Instinkts Nensijai Molino vairs nedeva mieru, bet urdīja, it kā viņa būtu uz pēdām kaut kam nozīmīgam. Iespējams, lielam notikumam un rakstiem, bet pagaidām tas viss vēl bija pavisam nenoteikts, bez veida un sejas. Tas radīja citas problēmas. Viena bija tā, ka viņa pati nezināja, ko meklē. Otra — vajadzība darīt ikdienas darbu un gādāt par reportāžām savai avīzei — California Examiner, tā ka miglainā nezināmā meklēšanai atlika ļoti maz laika. Vēl vairāk visu apgrūtināja fakts, ka viņa nevienam par to nebija bildusi ne vārda, arī ne pilsētas notikumu reportāžu nodaļas vadītājam, kurš vienmēr prasīja ātrāk, ātrāk rezultātus un liedzās saprast, ka pacietībai un vielas rūpīgai apstrādāšanai dažkārt ir liela nozīme laba reportiera darbā. Nensijai piemita abas šīs īpašības.

Ar savu domu viņa darbojās jau kopš Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības akcionāru pilnsapulces, kad

Nims Goldmens viņai dusmās bija uzsaucis: «Kādēļ jūs negribat iztirzāt viņu?»

«Viņu» nozīmēja Deiviju Bērdsongu.

Goldmens, protams, vienkārši bija nolaidis tvaiku un ir domāt nedomāja, ka tā varētu ierosinājumu ņemt vērā. Bet Nensija, visu pamatīgi pārdomājusi, nolēma tomēr to darīt.

Jau senāk viņai bija uzmākusies ziņkāre par Bērdsongu. Nensija neuzticējās cilvēkiem, kas vienmēr nemainīgi aizstāv taisnīgumu un likteņa pabērnus vai cenšas, kā Deivijs Bērdsongs, ikvienu piespiest uzskatīt viņa aizstāvamos par apspiestiem un pazemotiem. Nensiju pieredze bija izmācījusi, ka šie liberāli populistiskie labdari parasti aprūpē savu personu, kamēr visi pārējie velkas pakaļ garā astē un saņem tikai pārpalikuma drupačas. To viņa vairākkārt bija tieši pieredzējusi gan melnādaino, gan balto cilvēku apvienībās.

Misters Milo Molino, Nensijas tēvs, nebija liberāls labdaris. Viņš bija būvuzņēmējs, kas visu mūžu gājis uz vienu stingri nospraustu mērķi: pārvērst sevi no Luizianas lauku ciemā dzimuša trūcīgu tumšādainu vecāku zēna par bagātu cilvēku. Viņam tas bija izdevies, godīgi strādājot, un tagad misters Molino tiešām bija ļoti bagāts.

Nensija redzēja, ka tēvs savas rases cilvēku labā tomēr izdarījis daudz vairāk, nodrošinot tos ar pastāvīgu darbu, labu atalgojumu un cilvēcisku cieņu, nekā tūkstoš politisku aktīvistu un tiem līdzīgu, kuri (kā ierasts sacīt) nekad nav strādājuši īstu darbu.

Viņa nicināja tos liberāļus, arī baltos, kas izturējās, it kā viņiem būtu personiski jāizpērk melno cilvēku trīssimt verdzības gadi. Tie idioti uzvedās tā, it kā neviens melnais cilvēks nekad mūžā nespētu kaut ko ļaunu izdarīt. Nensija pati sava prieka labad pret tādiem bija rupja un neganta, vērodama, kā šie smaidīdami pacieš nepanesamo izturēšanos tāpēc vien, ka viņa ir melnādainā. Pazemīgie smaidi tikai kāpināja nicināšanu.

Viņa nenicināja Nimu Goldmenu. īstenībā, kaut ari Nims, to uzzinājis, gauži brīnītos, viņa bija sākusi Nimu cienīt. Viņš tai pat patika.

353

Goldmens viņu neieredzēja kā rūgtu nāvi, un Nensija to zināja. Viņš to ienīda pavisam atklāti, ne drusku

12-55

necenzdamies savu nepatiku noslēpt. Viņš to ienīda gan kā žurnālisti, gan kā sievieti. Nensija ne mirkli neiedomājās, ka Goldmena naidam būtu jel kāds sakars ar viņas ādas krāsu, tikpat spīvi viņš to ienīstu, ja viņa būtu baltāka par baltu, ja būtu dzeltena vai viegli violeta. Savā naidā pret Nensiju Molino Nims nekādu krāsu nesaskatīja.

Tā arī ir pareizi. Nensija viņu cienīja.

Kaut kādā perversā veidā — viņa pati atzina, ka tas ir perversi — viņai patika novest Goldmenu līdz dusmām. Tas bija tik sasodīti spirdzinoši! Tomēr visam ir savs mērs. Divreiz viņa bija to uzdūrusi uz mieta tā, ka smagāk nevar, bet nebūtu godīgi to turpināt. Turklāt tam nešķīstenim bija stipras aknas un viņš bija godīgs, ko nepavisam nevarēja sacīt par siekalainajiem svētuļiem diskusijā, kurā Goldmens atklāti bija pateicis to, kas uz sirds, un pēc tam kritis nežēlastībā.

Par diskusiju Nensija bija uzrakstījusi tā, kā atzina par pareizu, tā, lai varētu pati savās acīs pirmkārt un galvenokārt pastāvēt kā laba žurnāliste. Tas nozīmēja, ka jābūt nesaudzīgai, pavirzot emocijas, visas personiskās izjūtas pie malas. Taču tas nespēja atvairīt līdzjušanu Goldmenam un laba vēlējumu.

Ja viņa reiz Goldmenu iepazīs labāk — kas gan maz ticams — viņa tam visu šito izstāstīs.

Pagaidām, Nensija nodomāja, pietiek ar to, ka, paklausot loģikai un taisnīgumam, viņa pārstājusi izmantot Goldmenu par mērķi savām bultām un pievērsusi uzmanību Deivijam Bērdsongam.

Bērdsongu viņa noteikti un nekādā gadījumā necienīja, jau tagad, pavisam agrīnā izpētes stadijā, skaidri zinādama, ka viņš ir nepatiess un, ļoti iespējams, pat krāpnieks.

Drīz pēc KS&A akcionāru pilnsapulces viņa sāka pirmās aptaujas par Bērdsonga grupu s&gt. Tas prasīja vairākus mēnešus, jo viņa tam nodevās tikai brīvajā laikā, un lāgiem pagāja mēneši, kad brīvā laika nemaz nebija. Taču rezultāti, kaut arī krājās palēnām, bija interesanti.

Nensija uzzināja, ka s&gt Bērdsongs nodibinājis pirms četriem gadiem, tanī laikā, kad inflācija, kā arī pieaugošās naftas cenas piespiedu kārtā bija paaugstinājušas arī elektrības un gāzes patēriņa tarifus. Bez šaubām, tarifu pacēlums

radīja grūtības ģimenēs ar maziem un vidējiem ienākumiem. Tad par aizstāvi uzradās Bērdsongs.

Viņa dedzība tūdaļ pievērsa masu mediju uzmanību, un viņš savu stāvokli nostiprināja, savākdams savā s&gt grupā tūkstošiem biedru. Lai pulku vēl paplašinātu, Bērdsongs izveidoja no universitātes studentiem nelielu vervētāju armiju, un Nensijai bija izdevies sadzīt pēdas vairākiem kādreizējiem studentiem, kas bija Bērdsonga labā strādājuši. Visi bez izņēmuma šo piedzīvojumu atcerējās ar nepatiku.

—   Mēs iedomājāmies, ka darām kaut ko cēlu, palīdzēdami trūcīgajiem cilvēkiem, — stāstīja kādreizējais students, tagad arhitekts. — Taču tad atklājās, ka palīdzam Deivijam Bērdsongm.

Puisis turpināja stāstu: — Kad devāmies aģitācijas gaitās, mums bija līdzi Bērdsonga sagatavotas iespiestas petīcijas. Tās bija adresētas gubernatoram, pavalsts senātam un palātai, Komunālo pakalpojumu padomei… un vēl nezin kam. Petīcijās bija prasība «pazemināt komunālos maksājumus mazturīgajiem patērētājiem», un mēs gājām no durvīm pie durvīm, vākdami parakstus. Joki — kurš gan zem tāda aicinājuma neparakstīsies? Parakstījās gandrīz ikviens.

Kāda cita izbijusī aģente —jauna sieviete, kas arī tai pašā laikā bija piekritusi pastāstīt Nensijai, ko zināja, turpināja arhitekta aizsākto stāstu:

—   Tiklīdz bijām saņēmuši parakstu — nekad pirms tam — mums bija vēlēts izskaidrot, ka petīciju sagatavošana maksā naudu. Tāpēc ikviens tiek lūgts nākt talkā un ziedot trīs dolārus kampaņas īstenošanai; šī nauda ziedotājam nodrošina uz gadu tiesības būt s&gt biedram. Cilvēki, ar kuriem runājām, šķiet, domāja, ka ir mums kaut ko parādā par mūsu pūliņiem — tas bija gudrs psiholoģisks gājiens, to Bērdsongs varen pieprot, un nebija gandrīz neviena, pat trūcīgākajās ģimenēs, kas būtu atteikušies ziedot pieprasītās trīs naudiņas.

12*

355

—   Būtībā šinī pasākumā nebija nekā negodīga, — iestarpināja arhitekts, — ja par negodīgu neuzskata ievākt daudz vairāk naudas, nekā bija nepieciešams s&gt vajadzībām. Taču īstā blēdība bija Bērdsonga izturēšanās pret studentiem, kas strādāja viņa labā.

—    Bērdsongs piesolīja mums atlīdzību — tādu kā algu, — stāstīja jaunā sieviete, — vienu no katriem iekasētajiem trim dolāriem. Taču viņš pieprasīja, lai vispirms visa nauda pilnībā tiktu nodota viņam — to vajagot iegrāmatot, kā viņš apgalvoja, tad vēlāk izmaksāšot mums nopelnīto daļu. Jāteic, ka tas vēlāk bija daudz vēlāk. Un arī tad mēs saņēmām tikai ceturto daļu no apsolītā — nevis dolāru no katriem trim, bet tikai divdesmit piecus centus. Mēs, protams, sākām ar viņu strīdēties, taču vienīgā atbilde skanēja, ka mēs esot viņu pārpratuši.

—   Vai tad jums par to nebija nekādas rakstveida vienošanās? — jautāja Nensija.

—   Ne rakstu galiņa. Mēs viņam uzticējāmies. Galu galā — viņš taču aizstāvēja mazturīgos pret lielajiem bagātniekiem, vismaz mēs tā domājām.

—   Bez tam, — arhitekts papildināja stāstu, — Bērdsongs ar gudru ziņu uzmanījās, lai sarunātos ar katru no mums atsevišķi… bez lieciniekiem. Bet, ja kāds bija kaut ko pārpratis, tad visi mēs bijām pārpratuši vienu un to pašu.

—   Skaidrs, ka nekāda pārpratuma nebija, — sacīja jaunā sieviete, — Bērdsongs bija blēdis, tas viss.

Nensija iztaujāja ne tikai šos divus, bet vēl dažus citus kādreizējos Bērdsonga aģentus, izzinādama, cik naudas ievākts. Pats savās publiskajās liecībās Bērdsongs bija apgalvojis, ka s&gt rindās esot divdesmit pieci tūkstoši biedru. Taču gandrīz visi, ar kuriem Nensija runāja, teica, ka īstais biedru skaits esot krietni lielāks, aptuveni trīsdesmit tūkstoši. Ja tā, tad, atskaitot aģentiem izmaksāto summu, s&gt pirmo gadu ienākumi tuvojās simttūkstoš dolāriem, lielākoties skaidrā naudā.

—   Nē, nav nekāda pārpratuma, — sacīja arhitekts, kad dzirdēja Nensijas iegūto informāciju. — Bērdsongam pieder ienesīgs rekets. Var jau būt, ka es kļūdos, — viņš rezignēti piebilda.

Bez tam Nensija atklāja, ka naudas vākšana vēl joprojām turpinās.

Deivijs Bērdsongs vēl aizvien līga universitātes studentus, ar katru gadu studentu saime atjaunojās, allaž gadījās jaunieši, kam vajadzēja piepelnīties, un mērķis bija vairot s&gt biedru skaitu, gan pievienojot jaunus, gan atjaunojot veco biedru piederību grupai. Acīmredzot Bērdsongs studentus vairs nekrāpa; jādomā, viņš bija atskārtis, ka līdz bezgalībai tas nebūs iespējams. Taču par vienu droši varēja nešaubīties: skaidrā nauda skanēdama bira s&gt kasē.

Ko Bērdsongs ar šo naudu darīja? Vienkārša, skaidra atbilde rodama nebija. Tiesa, viņš izveidoja aktīvu, skaļu opozīciju Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībai vairākās frontēs, dažbrīd veiksmīgi, un daudzi, kas piederēja grupai, ticēja, ka atgūst to, ko ziedojuši. Bet Nensija par to šaubījās.

Ar kāda grāmatveža palīdzību viņa bija izdarījusi aprēķinu, un, pat ieskaitot dāsnus izdevumus un labu algu pašam, Bērdsongam, nebija nekādas iespējas iztērēt vairāk par pusi ieņemtās naudas. Kur tātad aiziet pārpalikums? Visvieglākais minējums bija tas, ka Bērdsongs, kas vienpersoniski un pilnīgi kontrolē s&gt, šo naudu nosūknē.

Taču pierādīt Nensija to nevarēja. Vēl ne.

Viņas padomdevējs grāmatvedis minēja, ka beidzot Finansu pārvalde reiz pieprasīs no s&gt un paša Bērdsonga atskaiti par līdzekļu izmantošanu. Bet, grāmatvedis paskaidroja, šai pārvaldei ir nepietiekams personāls, tāpēc daudzas tā sauktās bezpeļņas organizācijas nekad netiek pārbaudītas un krāpj un blēžojas uz nebēdu.

Grāmatvedis apvaicājās, vai Nensija negribētu maķenīt pa klusam uzpirkt finansu nodaļu.

Nensij,as atbilde bija kategoriska: nē. Viņa negrasījās nevienu uzpirkt.

Grāmatveža pakalpojumi Nensijai bija viegli sasniedzami, jo viņas tēvs bija šās firmas vērtīgs klients. Tas pats sakāms par advokātu kantori, ko Milo Molino Inc. bieži izmantoja. Nensija aizveda turp bijušos studentus, kur tie apzvērēja savas rakstveida liecības. Jaunieši to darīja labprāt.

Tā Nensija rūpīgi vāca kopā dosjē.

Nensija zināja, ka Bērdsongam ir arī ienākumi no universitātes par lekciju lasīšanu, kā arī par publicētajiem rakstiem. Tas nebija nekas aizliegts, nedz arī neparasts, bet tas no jauna pastiprināja Nensijas ziņkāri: ko Bērdsongs iesāk ar tik daudz naudas?

Kādā kokteiļvakarā viņa nejauši izdzirdēja nejaušas baumas par to, ka Bērdsongs un s&gt lūguši naudas pabalstu Sekvojas klubam. Nensija to neuzskatīja par iespējamu, taču, pat pieņemot, ka tas noticis, bija pārlieku skaidrs, ka bagātais un respektablais Sekvojas klubs nekādā gadījumā neielaidīsies kopējos pasākumos ar tādiem ļaudīm kā Deivijs Bērdsongs. Tomēr tik un tā, kā bija paradusi neko neatstāt nepārbaudītu, Nensija bija izstiepusi taustekļus. Līdz šim bez panākumiem.

Visintriģējošākais brīdis pienāca kādudien janvārī, kad Nensija, braukdama savā mersedesā 450SL, pamanīja Bērdsongu ejam pa ielu pilsētas centrā. Ne mirkli neapsvērdama, kādēļ, viņa nolēma sekot Bērdsongam. Iebraukusi mašīnu tuvējā pašapkalpošanās stāvvietā, viņa sāka izsekošanu, turēdamās diskrētā attālumā. Viss turpmākais izvērsās kā spiegu romānā.

Kaut arī Nensija bija pārliecināta, ka Bērdsongs viņu nav redzējis, tomēr tas izturējās tā, it kā tiktu izsekots, un, liekas, nolēma no «astes» atbrīvoties. Vispirms viņš iegāja kādas viesnīcas vestibilā, kur apgrozījās daudz cilvēku. Paraudzījies apkārt, viņš steigšus nozuda vīriešu tualetē un pēc dažām minūtēm iznāca no turienes ar tumšām brillēm uz acīm un mīkstu filca platmali galvā, kaut pirms īsa brīža bija redzēts ar kailu galvu. Nensiju maskarāde neapmānīja. Tomēr pārmaiņa diezgan labi pārvērta viņa izskatu: ja viņš būtu bijis šādi pārveidojies pirmajā brīdī, kad Nensija viņu ieraudzīja, tā nebūtu viņu ne ievērojusi, ne pazinusi. No viesnīcas viņš izgāja pa sāndurvīm. Ļaudama viņam paiet krietnu gabalu pa priekšu, Nensija sekoja.

Tad viņa to gandrīz pazaudēja. Pagājis gabalu tālāk pa to pašu ielu, kur atradās viesnīca, Bērdsongs iekāpa autobusā pēdējā mirklī, pirms durvis aizvērās, un aizbrauca.

Tikt atpakaļ līdz pašas mašīnai nebija iespējams, taču, par laimi, tuvumā pagadījās taksometrs. Nensija to pasauca. Pavicinājusi divdesmit dolāru zīmi, viņa sacīja šoferim, jaunam tumšādainam puisim:

— Turieties aiz tā autobusa, bet neizrādiet, ka mēs sekojam. Katrā piestātnē es gribu redzēt visus, kas izkāps.

Puisis uzreiz bija gatavs braucējs. — Viss tiks izpildīts, cienīgā. Sēdieties tik iekšā aizmugurē. Un darīšanu atstājiet manā ziņā.

Viņš bija izdarīgs un attapīgs. Pa divi lāgi viņš pabrauca autobusam garām, ikreiz ieslīdot labās puses joslā tā, ka autobuss bija spiests braukt garām. Kad abas mašīnas bija cieši blakus, Nensija novērsās. Taču ikreiz, kad autobuss piestāja, lai uzņemtu un izlaistu pasažierus, taksometrs piebrauca tā, lai viņa varētu visu skaidri redzēt. Viņai likās, ka Bērdsongs ļoti ilgi nekāpj ārā, un Nensija sāka prātot, vai tiešām būs viņu pazaudējusi. Taču tad, četras jūdzes no tās vietas, kur bija iekāpis, viņš izkāpa no autobusa.

Nensija redzēja viņu vērīgi paraugāmies apkārt.

—   Tas bārdainais ir īstais, — viņa sacīja šoferim.

—    Redzu! — Taksītis ātri padrāza garām; šoferis pat nepalūkojās uz Bērdsonga pusi, tad piebrauca mašīnu pie paša trotuāra. — Neskatieties turp, cienīgā. Man viņš ir spogulī. Nupat iet pāri ielai. — Pēc minūtes vai divām viņš iesaucās: — Lai es izputu, ja šis nekāpj atkal iekšā autobusā!

Viņi izbraukājās līdzi arī otram autobusam. Tas gāja pirmajam pretējā virzienā un pēc brītiņa iebrauca pirmā autobusa maršrutā. Šoreiz Bērdsongs izkāpa, nobraucis tikai dažus kvartālus, un atkal lūkojās visapkārt. Netālu stāvēja vairāki taksometri. Bērdsongs iesēdās pirmajā, un Nensija redzēja, ka viņš raugās atpakaļ pa aizmugures logu.

Viņa pēkšņi izlēma citādi un uzsauca: — Lai brauc. Grieziet apkārt un vediet mani atpakaļ uz centru.

Nensija apsvēra, ka nav vērts izaicināt veiksmi. Viņa cerēja, ka pagaidām Bērdsongs viņu nav pamanījis un ievērojis, bet, ja neatlaidīsies, tad drīz vien noteikti ievēros. Vajadzēs atrast kādu citu veidu, kā rīkoties, lai šo noslēpumu atrisinātu.

—   Nu vai zināt, cienīgā, ar jums gan nevar tikt gudrs, — taksists sūkstījās, kad viņi bija mainījuši virzienu. — Sākam skriet šim pa pēdām, un mums iznāk viss uz goda. Un tad uzreiz jūs palaiž viņu vaļā. — Viņš vēl labu brīdi purpināja. — Nedabūju nemaz piebraukt tuvāk un apskatīt tam otram numuru.

Tā kā viņš tiešām bija centies no sirds izdarīt visu labi, Nensija nolēma paskaidrot, kālab nav gribējusi piebraukt tuvāk. Šoferis noklausījās un palocīja galvu. — Skaidrs!

Pēc pāris minūtēm puisis pagrieza galvu atpakaļ. — Jūs tomēr gribat uzzināt, kur tas bārda sadomājis galu galā nonākt?

—   Jā, — Nensija atzinās. Jo vairāk viņa domāja par to, cik rūpīgi Bērdsongs jauc pēdas, jo stingrāka kļuva viņas pārliecība, ka notiek kaut kas svarīgs. Kaut kas tāds, kas viņai jāuzzina.

Šoferis jautāja: —Vai jūs zin, kur viņš visvairāk apgrozās?

—   Viņa mājas adresi? Nē, bet to nebūtu grūti uzzināt.

—   Varbūt mēs varētu kaut ko sarunāt, — šofers sacīja. — Es pats un divi mani čomi. Viņi ir bez darba, bet viņiem ir mašīnas ar radio. Man arī. Pa trijiem mēs uz maiņām to bārdu izsekotu, ka nieks. Dažādas mašīnas. Nav tā, ka visu laiku tikai viens pats. Mēs sazinātos pa radio. Tad tā: kā vienam vairs nav droši, otrs piebrauc klāt.

—   Bet tad jums vajadzētu viņu vērot visu laiku, — Nensija noteica.

—  To var sarunāt. Es jau jums teicu — mani čomi ir bez darba.

Tāda ideja nebija zemē metama. Viņa apvaicājās: — Un cik tas prieks maksātu?

—  Tas jāizskaitļo, cienīgā. Bet ne gluži tik daudz, cik jūs domā.

—  Kad būsiet izskaitļojis, piezvaniet man, — Nensija sacīja un uz darba vizītkartes uzkricelēja mājas telefona numuru.

Viņš piezvanīja vēlu vakarā. Nensija pa to laiku arī jau bija sameklējusi Bērdsonga dzīvesvietas adresi, ko atrada telefona abonentu grāmatā.

—    Divsimt piecdesmit nedēļā. Tas būtu kopā man un tiem abiem, — šoferis sacīja.

Nensija vilcinājās. Vai tas patiešām ir tik svarīgi, ka būtu vērts tērēt gan laiku, gan naudu? Un instinkti atkal teica: jā.

Palūgt to naudu redakcijai? Nensija šaubījās. Tiklīdz viņa paņems naudu no avīzes, tā vajadzēs klāt vaļā visu, ko līdz šim izdibinājusi. Un viņa zināja, ka redakcija tūdaļ gribēs publicēt materiālu par Bērdsongu un viņa s&gt. Nensija domāja, ka tas būtu pāragri; viņa bija cieši pārliecināta, ka aiz visa tā slēpjas daudz vairāk un ka ir vērts pagaidīt. Bez tam šie žņaudzās ap katru centu un šķīrās no naudas tikai tad, kad citas izejas nebija.

Tāpēc viņa nolēma rīkoties uz savu roku. Samaksās pati savu naudu, cerot, ka dabās to ar uzviju atpakaļ. Un, ja ne, arī nav liela nelaime, kaut gan tas būtu pret principiem, pēc kādiem viņa dzīvoja.

Pēc parastajiem standartiem spriežot, Nensija Molino bija bagāta. Pirms vairākiem gadiem tēvs viņai bija iedibinājis noguldījuma fondu, kas viņu regulāri apgādāja ar pieklājīgu ienākumu. Bet viņa aiz lepnuma stingri šķīra šos ienākumus no darbā nopelnītā.

Taču nu vajadzēs vienreiz no lepnuma atteikties.

Taksists sacīja, ka labprāt gribētu nelielu avansu, kas bija viegli saprotams, un Nensija teica, lai šis piebraucot un saņemot prasīto naudu.

Pēc tam viņa sešas dienas nedzirdēja ne pušplēsta vārda. Nedēļas beigās jaunais taksists, kura vārds bija Vikerijs, ieradās un atveda ziņojumu. Nensijai par pārsteigumu, tas bija sīks, precīzs un glīti uzrakstīts. Aprakstītas visas Bērdsonga gaitas; tās bija ikdienišķas un nesvarīgas. Taču nekad viņš nebija manījis, ka tiek izsekots, jo nebija darījis neko, lai atbrīvotos no sekotāja.

— Izskatās tā, ka ar vienu nedēļu būtu par maz, — Vikerijs sacīja. — Vai pamēģināsim vēl otru?

Kāda vella pēc gan nel — Nensija nodomāja.

Pēc septiņām dienām Vikerijs bija no jauna klāt. Atkal tāds pats detalizēts ziņojums, tāpat kā pirmoreiz — nekādu rezultātu. Vīlusies Nensija viņam sacīja: — Lai. Pietiks. Vairāk nevajag.

Jauneklis paskatījās uz viņu ar neslēptu nicināšanu: — Un jūs tagad gribat visu pamest? Pēc tam, kad ieguldīts tik daudz naudas? — Pamanījis Nensijas svārstīšanos, viņš vairs nedevās mierā. — Nu palaidiet kaut uz izputēšanu! Pamēģiniet vēl vienu nedēļu!

—    Jums gan vajadzētu būt staigājošam tirgonim, ne taksistam, — Nensija atteica.

Tad viņa sāka apsvērt. Viņai nu bija pierādījums, ka Bērdsongs ir viltnieks: vai viņa vēl joprojām domāja, ka viņš ir arī nelietis un krāpnieks? Un, ja noskaidrotu šā noslēpumainās gaitas, vai tas viņai palīdzētu tikt pie materiāla iecerētajam rakstam? Vai samierināties ar veltīgi izdoto naudu vai arī paklausīt uzņēmīgajam puisim un «laist kaut uz izputēšanu»?

Atkal ierunājās instinkti. Tie uz visiem trim jautājumiem atbildēja: jā.

—   Lai notiek, zibeņzelli, — viņa sacīja Vikerijam. — Vēl vienu nedēļu. Bet tā būs pēdējā.

Panākumus viņa piedzīvoja ceturtajā dienā.

Vikerijs vispirms piezvanīja, tad vakarā ieradās pats pie Nensijas dzīvoklī. — Izdomāju, ka jums vajag to uzreiz dzirdēt. Šodien šis atkal gribēja tikt no kāda vaļā — akurāt kā todien, kad mēs ar jums braukājām. Bet šitenoreiz mēs viņu noķērām, — Vikerijs apmierināts noteica, — rokā gan.

—   Ceru — par to naudu, ko man tas maksāja.

Jauneklis smaidīja pār visu ģīmi, sniegdams Nensijai

kārtējo rakstveida ziņojumu. Tanī bija lasāms, ka Deivijs Bērdsongs izbraucis pats savu mašīnu no garāžas, aizbraucis uz pilsētas otru malu un tur mašīnu atstājis. Pirms aiziešanas no mašīnas atkal uzlicis tumšās brilles un galvā uzmaucis platmali. Tad viņš taksometrā izbraucis cauri pilsētai, izvizinājies vispirms vienā, pēc tam otrā autobusā, ikreiz citā virzienā, un visbeidzot aizsoļojis tālāk kājām un, riņķu riņķus izmetot, nonācis pie nelielas mājas pilsētas austrumu daļā.

Iegājis mājā. Tālāk bija uzrakstīta adrese.

—   Tanī mājā bārda uzturējās divas stundas, — Vikerijs piebilda.

Ziņojumā vēl bija sacīts, ka vēlāk Bērdsongs taksometrā aizbraucis līdz vietai, kur divus kvartālus tālāk stāvēja viņa mašīna. Viņš iesēdies mašīnā un aizlaidis uz mājām.

Vikerijs možā cerībā apvaicājās: — Vai pavērosim bārdu vēl kādu brīdi? — un piebilda: — Tie mani čomiņi vēl joprojām ir bez darba.

— Ja viņiem ir tāds draugs kā jūs, — Nensija sacīja, — tad viņi postā neaizies. — Viņa papurināja galvu. — Nē, vairāk ne.

Tagad, divas dienas pēc tam, Nensija sēdēja savā mašīnā, novērodama māju, ko Deivijs Bērdsongs bija apmeklējis tik lielā slepenībā. Viņa tur atradās jau gandrīz divas stundas. Tuvojās pusdienlaiks.

Vakar, dienu pēc Vikerija pēdējā ziņojuma saņemšanas, viņa bija pabeigusi kādu pasūtītu aprakstu savai avīzei, taču nebija to redaktoram vēl nodevusi. Lai paliek līdz rītam. Tad viss atlikušais laiks piederēs viņai pašai.

Māja, ko viņa vēroja, atradās Krokerielā 117. Tā bija viena no kādām desmit gluži tādām pašām celtnēm, kas sabūvētas divdesmitajos gados. Pirms desmit gadiem kāds būvuzņēmējs, cerot, ka rajons atdzīvosies un uzplauks, bija mājas sakopis. Taču uzņēmējs maldījās. Krokerielā palika, kas bijusi — neinteresanta, nabadzīga nomales iela, kur cilvēki dzīvoja tāpēc, ka labāku mitekli un rajonu nevarēja atļauties. Pārkrāsotās mājas no jauna nopluka, mūri apdrupa, viens otrs izsists logs palika neiestiklots, krāsa lupa nost.

Nensijas acīs 117. nams ne ar ko neatšķīrās no citiem.

Savu mersedesu viņa piesardzīgā kārtā bija piebraukusi labu gabalu patālāk no minētās mājas, kur viņai pavērās labs skats uz novērojamo vietu, bet pati, kā cerēja, acīs nedūrās. Par labu nāca dažas citas tuvumā piestājušās automašīnas. Viņa bija paņēmusi līdzi tālskati, bet vēl nebija to izmantojusi, jo baidījās piesaistīt garāmgājēju uzmanību.

Pagaidām nekāda rosme ielā nebija jūtama, ari 117. namā ne.

Nensijai nebija ne mazākās nojausmas, ko un vai vispār kaut ko cer ieraudzīt; arī nekāda plāna viņai nebija. Visu rīta cēlienu viņa nogaidījās, vai neredzēs kādu no mājas iedzīvotājiem, tomēr vēlēšanās nepiepildījās. Viņa sāka prātot, vai būs jau uzkavējusies pietiekami ilgi. Varbūt vajadzētu braukt projām un izmēģināt laimi kādu citu dienu.

Viņas mašīnai pabrauca garām cits automobilis. Daži jau bija aizbraukuši arī pēdējās divās stundās pirms tam. Neviļus, bez īpašas intereses viņa redzēja, ka tas ir vecs apbružāts un iedauzīts folksvāgens brūnā krāsā ar vienu izsistu rūti. Logs bija neveikli aizlāpīts ar kartona plāksni, kas aplipināta ar līmlenti.

Tad Nensija pēkšņi kļuva modra. Folksvāģis šķērsoja ielu un apstājās pie 117. nama.

No mašīnas izkāpa vīrietis. Nensija noriskēja un pacēla tālskati pie acīm. Vīrietis bija kalsns, īsi apcirptiem matiem un kuplām ūsām. Nensija vērtēja viņu uz nepilniem trīsdesmit gadiem. Nesaderīgi ar noplukušo mašīnu, viņš bija glīti ģērbies — tumšzilā uzvalkā, ar kaklasaiti. Aizgājis līdz mašīnas pakaļgalam, viņš atvēra durtiņas. Tālskatis bija jaudīgs, parasti viņa to lietoja, lai no sava dzīvokļa vērotu kuģus ostā; viņa ievēroja vīrieša rokas. Tās bija nejauki tumši traipainas.

Tagad viņš paliecās un izcēla no mašīnas kādu cilindrisku priekšmetu sarkanā krāsā. Nolicis priekšmetu uz ietves, viņš atkal paliecās un izcēla otru tādu pašu. Tad abus aiznesa uz māju. Nu tikai Nensija ievēroja, ka tie ir ugunsdzēsības aparāti.

Vīrietis gājienu atkārtoja vēl divas reizes, ikreiz aiznesdams divus aparātus. Pavisam sešus. Pēc pēdējā pāra viņš minūtes piecas uzkavējās mājā, tad iznāca atpakaļ uz ielas un aizbrauca.

Nensija mirkli svārstījās neziņā, sekot vai nesekot, tad izlēma nesekot. Brīdi viņa pavadīja, gudrodama, kāpēc gan tik nelielai mājai nepieciešams tāds lērums ugunsdzēsības aparātu. Pēkšņi viņa attapās un iesaucās: — Cūcība! — Viņai nebija ienācis prātā pierakstīt folksvāgena numuru, ko itin viegli būtu varējusi izdarīt. Nu bija par vēlu. Viņa nosodījās par to, ka ir tik nederīgs detektīvs, un arī par to, ka varbūt tomēr būtu vajadzējis braukt šim nopakaļ.

Vispār — jābrauc projām. Laikam cits nekas neatlika. Roka jau pastiepās pēc aizdedzes, tad spēji apstājās. 117. namā notika kaut kas cits. Viņa no jauna paņēma tālskati.

No mājas tikko bija iznākusi sieviete; jauna, slaida, pasīka, nevērīgi ģērbusies — apdilušās džīnās un biezā jūrnieku vamzī. Aši paraudzījusies apkārt, viņa strauji aizsoļoja — projām no stāvošā mersedesa.

Šoreiz Nensija nevilcinājās. Viņa iedarbināja mašīnu un izbrauca nc stāvvietas. Neizlaižot sievieti no acīm, viņa tai, lēni braukdama, neuzkrītoši sekoja, šad tad piegriezdamās pie ietves un piestādama, lai neapsteigtu savu medījumu.

Sieviete gāja, atpakaļ nepaskatīdamās. Kad tā pagriezās ap stūri, Nensija pagaidīja, cik vien ilgi uzdrošinājās, tad arī izdarīja to pašu. Viņa tieši vēl paguva ieraudzīt, ka sieviete iegriežas pārtikas preču liclveikalā. Pie veikala bija mašīnu stāvvieta, un Nensija tur iebrauca. Aizslēgusi mašīnu, arī viņa iegāja veikalā.

Veikals bija pustukšs — tur grozījās ap divdesmit pircēju. Nensija pamanīja sievieti, kurai bija sekojusi — vienas ailes viņgalā tā lika pirkumus ratiņos. Nensija arī paņēma ratiņus, no tuvākajiem plauktiem iemeta tur šo to, kas gadījās pa rokai, tad nevērīgi stūma ratiņus uz jaunās sievietes pusi.

Tuvumā tā izskatījās vēl jaunāka, nekā bija šķitusi pa gabalu — tīrais meitēniņš. Bāla, gaišie mati nevīžīgi sasukāti, seja bez kosmētikas. Labajā rokā viņai bija uzmaukts kaut kas tāds, kas izskatījās pēc paštaisīta cimda. Acīmredzot tas nosedza kādu kroplumu vai ievainojumu, jo meitene visu laiku rīkojās ar kreiso roku. To pastiepusi, viņa paņēma no plaukta eļļas burciņu un lasīja etiķeti.

Nensija Molino stūma savus ratiņus stāvētājai garām, tad strauji pagriezās, it kā būtu kaut ko aizmirsusi. Viņas skatiens sastapās ar otras sievietes acīm. Nensija pasmaidīja un jautri uzsauca:

—    Sveika! Vai neesam pazīstamas? — Un piemetināja:

—   Man šķiet, mums ir viens kopējs paziņa — Deivijs Bērdsongs.

Reakcija bija pēkšņa un negaidīta. Jaunās sievietes seja nobāla līdz pelnu pelēkumam; viņa tā ietrīcējās, ka eļļas burciņa izkrita no rokām un sašķīda uz grīdas.

Pagāja dažas sekundes, kad nenotika nekas, tikai pa veikala grīdu strauji izpletās eļļas palts. Pieskrēja viens no veikala darbiniekiem un sāka kladzināt kā vista: — Manu dieniņ! Kāda cūcība! Kas te notika?

—  Tā bija mana vaina, — Nensija steidzās atzīties.

—   Man ļoti žēl, es par to sasisto burciņu samaksāšu.

—  Ar to nebūs samaksāts par uztīrišanu, — niknais veikalnieks turējās pretī.

—   Nē, — Nensija piekrita, — bet padomājiet, ka pavingrot ari ir derīgi. — Viņa paņēma zem rokas jauno sievieti, kas vēl stāvēja sastingusi kā šokā.

—   Iesim ārā no šejienes, — Nensija mudināja. Biezajā vamzī un džīnās tērptā meitene neatskatījusies pameta iepirkuma ratiņus un gāja viņai līdzi.

Stāvvietā Nensija stūrēja meiteni uz mersedesu. Bet, kad priekšējās durtiņas pasažiera pusē bija atslēgtas un atvērtas, meitene attapās.

—  Es nevaru! Es nekur nevaru braukt! Man jāiet atpakaļ uz māju.

Balss viņai uztraukumā kļuva spiedzīga, trīsas, kas bija pierimušas, kad viņas izgāja no veikala, atsākās no jauna. Mežonīgu izbīli acīs, viņa paskatījās uz Nensiju. — Kas jūs esat?

—    Draugs. Paskatieties, turpat pretī pavisam netālu ir bārs. Kālab mums tur neiegriezties un kādu glāzi neizdzert? Jūs izskatāties tā, ka jums nudien kāds malks derētu.

—   Es jums teicu, ka nevaru!

—   Varat, varat un nāksiet ari, — Nensija sacīja. — Ja nenāksiet, es šopēcpusdien piezvanīšu jūsu draugam Deivijam Bērdsongam un pateikšu…

Viņa pati vēl nezināja, kā teikumu nobeigt, taču efekts bija kā elektrības spēriens. Meitene, ne vārdu pretī nebilzdama, iesēdās mašīnā. Nensija aizcirta durtiņas no ārpuses un apgāja mašīnai apkārt uz savu vietu.

Pēc pāris minūtēm viņas piebrauca pie bāra. Arī tur bija mašīnu stāvvieta. Viņas izkāpa un iegāja bārā. Telpa bija tumša un oda pēc pelējuma.

—  Ak debess! — Nensija noteica. — Te taču jātaustās kā aklam. — Viņa aiztaustījās līdz galdiņam telpas kaktā tālāk no citiem dzērājiem. Meitene gāja aiz muguras.

—  Kaut kā man jūs jāuzrunā, — Nensija bilda, kad abas apsēdās. — Kā lai saku?

—  Ivete.

Pienāca viesmīlis. Ivete pasūtīja alu, Nensija kokteili. Viņas sēdēja klusēdamas, kamēr atnesa dzērienus.

Tad meitene ierunājās pirmā. — Jūs tomēr vēl neesat man pateikusi, kas esat.

Šķiet, nebija nekādas vajadzības slēpt patiesību. — Mani sauc Nensija Molino. Es esmu žurnāliste.

Divreiz Ivete jau bija gandrīz šokā kritusi, bet šoreiz efekts iznāca vēl spēcīgāks. Mute viņai atkrita vaļā, glāze rokā paslīdēja, un, ja Nensija nebūtu to satvērusi, būtu izgājis tāpat kā ar eļļas burciņu.

—   Nomierinieties, — Nensija drošināja. — Žurnālisti ēd cilvēkus tikai tad, kad ir badā. Es neesmu.

Ar mokām pārveldama vārdus pār lūpām, meitene čukstus jautāja: — Ko jūs no manis gribat?

—   Šādu tādu informāciju.

Ivete aplaizīja sakaltušās lūpas. — Piemēram, kādu?

—    Piemēram, kas vēl dzīvo tanī mājā, no kuras jūs iznācāt? Kāpēc Deivijs Bērdsongs iet uz turieni? Tas iesākumam.

—   Gar to jums nav nekāda daļa.

Nensijas acis jau bija mazliet apradušas ar tumsu, un viņa redzēja, ka, par spīti asajai atbildei, meitene vēl joprojām ir nobijusies. Viņa noriskēja uz labu laimi šāvienu citā virzienā.

—   Nūjā, pareizi, man vajadzēja vispirms tomēr iet uz policiju un…

—  Nē! — Ivete piecēlās pusstāvu, tad atkrita atpakaļ. Pēkšņi viņa paslēpa seju plaukstās un sāka šņukstēt.

Nensija pastiepa roku pāri galdiņam. — Es zinu, ka tev ir kaut kādas raizes. Ja tu ļausi, es tev palīdzēšu.

Meitene šņukstus attrauca: — Neviens neko nevar palīdzēt. — Un tūliņ ar acīmredzamu piepūli slējās kājās. — Es nu iešu. — Pat nepārprotamajā izmisumā viņa tomēr saglabāja zināmu pašcieņu.

—   Paklau, — Nensija sacīja. — Norunāsim, jā? Ja tu esi mierā ar mani vēlreiz satikties, es līdz tam brīdim neko ne darīšu, ne runāšu.

Meitene vilcinājās. — Kad?

—   Pēc trim dienām. Tepat.

—  Nē, pēc trim ne. — Atkal varēja manīt šaubu un baiļu sajaukumu. — Varbūt pēc nedēļas.

Nebija jēgas pretoties. — Labi. No šodienas skaitot, pēc nedēļas, tātad nākamtrešdien. Šinī pašā laikā un šinī pašā vietā.

Piekrītot pamājusi, Ivete aizgāja.

Projām braukdama, Nensija nejutās droša par to, vai rīkojusies pareizi vai aplam. Un kas tas, ellē, vispār ir? Kā Ivete un Bērdsongs sader kopā? Piebilde par policiju sarunā ar Iveti Nensijai bija nejauši, impulsīvi iešāvusies prātā. Taču meitenes gandrīz histēriskā reakcija norādīja, ka notiek kaut kas nelikumīgs. Un, ja tā ir, tad — kas? Kādā ziņā nelikumīgs? Viss bija stipri bezjēdzīgi — ar pārāk daudziem jautājumiem, pārāk trūcīgām atbildēm — gluži kā ar robaino saliekamo mīklu — bez mazākā norādījuma, kas beigās varētu iznākt.

14.

Kādai citai robainai mīklai, ap ko Nensija Molino pūlējās, robiņi nākamajā dienā sakrita pa vietām. Tas attiecās uz nedrošajām, neskaidrajām baumām, kurām Nensija nebija spējusi noticēt, proti, ka Bērdsonga grupa s&gt meklējusi finansiālu palīdzību Sekvojas klubā.

Kaut neticēdama, viņa tomēr bija izstiepusi taustekļus. Un ieguvusi rezultātus.

Sekvojas kluba pasta kurjere, padzīvojusi tumšādainā sieviete vārdā Greisa, savulaik bija reiz lūgusi Nensijas palīdzību, lai vieglāk tiktu pie pilsētas subsidēta dzīvokļa. Toreiz Nensijai pietika piezvanīt uz vajadzīgo iestādi un mazliet izmantot California Examiner iespaidu, lai iekārtotu Greisu pašā gaidītāju rindas augšgalā. Greisa dziļā pateicībā bija uzstājusi, ka lūkošot Nensijai atdarīt ar labu, ja vien kādreiz spēšot.

Pirms dažām nedēļām Nensija apciemoja Greisu mājās, ieminējās par baumām sakarā ar s&gt un Sekvojas kluba sadarbību. Nensija apjautājās, vai valodām ir kāds pamats un, ja ir, vai būtu saņemts kāds pieprasījums no s&gt.

Pāris dienu vēlāk viņa saņēma atbildi: cik Greisai izdevies uzzināt, tad valodas laikam neesot patiesas. Tomēr viņa piebilda: — Tāds darījums jau būtu zināms vienīgi pašai augšai, tādam kā tītīgajam Pričijam (tā Sekvojas kluba kalpotāji godāja Roderiku Pričitu).

Taču šodien Greisa bija izmantojusi pusdienas pārtraukumu, ieradusies redakcijā un sameklējusi Nensiju, kura patlaban bija uz vietas. Viņas iegāja pret skaņu nodrošinātajā stikla kabīnē, kur varēja netraucētas parunāties. Miesās kuplā Greisa bija iežmaugusies košas krāsas kleitā, ar platmalainu cepuri galvā. Viņai bija līdzi pīta soma, kur viņa iebāza roku, lai kaut ko izvilktu.

—   Man izdevās šito atrast, mis Molino. Nezinu, vai tam ir kāds sakars ar to, ko jūs minējāt, te nu, šeku, tas ir.

«Tas» bija kāda oficiāla paziņojuma kopija.

Greisa paskaidroja: pasta istabā saņemtas trīs projām sūtīšanai domātas vēstules. Visām uz aploksnēm uzraksts: Privāti un konfidenciāli. Tas nebija nekas neparasts. Neparasts bija tas, ka viena aploksne nebija aizlipināta, acīmredzot sekretāres nevīžības dēļ. Greisa nolikusi to malā un vēlāk, kad neviena nebijis tuvumā, izlasījusi. Nensija savā prātā, iekšķīgi smaidīdama, nodomāja, cik daudz vēstuļu gan netiek tādā veidā nepiedienīgi izlasītas…

Greisa uz vienas no kluba kseroksa mašīnām bija vēstuli nokopējusi. Nensija konfidenciālo paziņojumu rūpīgi izlasīja.

Sūta: valdes sekretārs.

Adresāts: Speciālās izpildkomitejas locekļi.

Jūsu zināšanai: ziedojuma summas otra daļa B. organizācijai no pabalsta fonda saskaņā ar 22. augustā pieņemto lēmumu tagad izmaksāta.

Paziņojums bija parakstīts ar «R. P.».

Nensija jautāja: — Kam tā aploksne bija adresēta?

—   Misteram Saundersam. Viņš ir valdes loceklis un…

—    Jā, es zinu. — Ervins Saunderss, visā pilsētā plaši pazīstamais advokāts, bija viens no Sekvojas kluba lokomotīvēm. — Un kam bija adresētas pārējās divas aploksnes?

—   Viena misis Kārmaiklai, mūsu priekšsēdei. Bet otra— misis Kvinnai.

Tā droši vien ir Priscilla Kvinna. Nensija viņu mazliet pazina. Snobs un augstākās sabiedrības dāma.

Greisa raizīgi jautāja: — Nu, vai ir tas, ko kārojāt?

—   Es vēl nezinu. — Nensija no jauna pārlasīja vēstuli. Protams, «B» varētu nozīmēt Bērdsongu, bet tikpat labi varētu nozīmēt daudz ko citu. Piemēram, majoru, kura uzvārds arī sākas ar «B» un kurš vada organizāciju Glābsim vecās celtnes! Vēl nesen Sekvojas klubs bija to aktīvi atbalstījis. Bet vai tādā gadījumā tiktu sātītas «privātas un konfidenciālas» vēstules? Varbūt. Sekvojas klubs allaž klusēja par savām naudas operācijām.

—  Vienalga, ko jūs ar to iesāksiet, — Greisa lūdza, —jūs taču neatklāsiet, kur esat to dabūjusi?

—   Es jūs pat nepazīstu, — Nensija viņu drošināja. — Un šeit jūs nekad neesat bijusi.

Viešņa pasmaidīja un piecēlās. — Man tak tas darbs ir nepieciešams. Lai nu arī neko daudz šie nemaksā. — Viņa piecēlās. — Es nu tagad steigšos atpakaļ.

—   Paldies, — Nensija pateicās, — tas tiešām bija jauki no jūsu puses. Un nekautrējieties mani sameklēt, ja jums kaut ko vajag.

Viņa jau sen bija atklājusi, ka pakalpojums pret pakalpojumu pieder pie žurnālistu darba komercijas.

Atgriezusies pie sava galda un vēl joprojām prātodama, vai vēstule attiecas uz Bērdsongu un s&gt vai ne, viņa pie galda sastapa pilsētas notikumu nodaļas redaktoru.

—   Kas tā vecā kundzene bija, Nensij?

—   Draudzene.

—   Vai tu perē rakstu?

—   Varbūt.

—   Pastāsti man arī.

Viņa papurināja galvu. — Pagaidām vēl ne.

Redaktors uzmeta viņai pētīgu skatienu. Viņš bija avīžniecībā nosirmojis veterāns, labs žurnālists, bet, līdzīgi daudziem citiem, bija sasniedzis savu spēju galējās robežas.

—   Tev, Nensij, jāzina, ka tu esi komandā un kapteinis esmu es. Es zinu, ka tev labāk patīk medīt uz savu roku, un pagaidām tu allaž esi tikusi cauri ar veselu ādu, jo esi uzrādījusi rezultātus. Bet neaizraujies par daudz.

Viņa paraustīja plecus. — Nu tad atlaid mani.

To viņš, protams, nedarīs, un viņi abi zināja, ka nedarīs. Atstājusi viņu bez tālākas uzmanības, kā mēdza darīt ar daudziem vīriešiem, viņa piegāja pie telefona un sāka zvanīt.

Vispirms mēģināja sazvanīt Ervinu Saundersu.

Sekretāre paziņoja, ka advokāts neesot sasniedzams, bet, kad Nensija pieminēja Examiner, viņš tūliņ itin jautri atsaucās.

—   Ko es varētu jūsu labā darīt, mis Molino?

—   Man gribētos aprunāties par Sekvojas kluba ziedojumu mistera Bērdsonga grupai «strāvu un gaismu tautai».

Sekundi klusējis, viņš jautāja: — Par kādu ziedojumu?

—   Pēc mūsu domām…

Saunderss skaļi iesmējās. — Blēņas, Nensij… vai es drīkstu jūs tā uzrunāt?

—   Protams.

—   Nensij, šitais «man tas viss zināms, bet es labprāt vēlētos tiešu apstiprinājumu» ir visvecākais no visiem žurnālistu trikiem, kādus zinu. Jūs runājat ar vecu, viltīgu līdaku, kas uz tādu ēsmu nepiekožas.

Nensija smējās kopā ar viņu. — Esmu jau senāk dzirdējusi, ka jūs esot ass kā nazis, mister Saunders.

—   Trāpīts, bērniņ.

Viņa nelaidās vaļā. — Bet kā tomēr radās Sekvojas kluba saistība ar s&gt?

-Tas, Nensij, ir temats, par ko man nekas nevarētu būt zināms.

Viens punkts manā labā, Nensija nodomāja. Viņš vis nepateica «es nezinu», nē, tikai «man nekas nevarētu būt zināms». Vēlāk, ja līdz tam nonāktu, viņš varētu attaisnoties, ka nav melojis. Varbūt arī pašreiz viņam ir ieslēgts ieskaņotājs.

—   Man ir informācija, — Nensija sacīja, — ka Sekvojas kluba izpildkomiteja nolēmusi…

—   Pastāstiet man par to vainīgo komiteju, Nensij. Kas tanī darbojās? Nosauciet uzvārdus.

Nensijas domas darbojās ātri. Ja viņa nosauks pārējos uzvārdus, ko zināja — Kārmaiklu, Kvinnu, advokāts nekavēdamies piezvanīs un tās brīdinās. Nensija gribēja pirmā tikt tām klāt. Viņa meloja.

—   Vārdu man nav.

—    Pareizāk sakot, jūs ne vella nezināt. — Viņa balss pēkšņi vairs neskanēja laipni. — Esmu ļoti nodarbināts advokāts, mis Molino, man ir vezums apstrādājamo lietu. Klienti maksā par manu laiku, bet jās to bez vajadzības tērējat.

—   Vairāk netērēšu.

Neko neatbildējis, viņš nolika klausuli.

Vēl runādama ar Saundersu, Nensija jau bija sākusi šķirstīt telefona abonentu sarakstu, meklēdama uzvārdu «Kvinna». Nu viņa to atrada: «Kvinns, Dempsters V. R.» Kā tad — Priscillas Kvinnas laulātajam draugam ir par vienu kristāmvārdu vairāk nekā citiem cilvēkiem. Nensija piezvanīja, un pēc otra signāla viņai atsaucās vīrieša balss: — Šeit Dempstera Kvinna māja. — Balss skanēja kā automāts.

—   Lādzu, misis Kvinnu.

—   Nožēloju. Kundze ietur pusdienas un nav traucējama.

—  Patraucējiet vien, — Nensija mudināja. — Pasakiet, ka Calfornia Examiner gatavojas publikācijā minēt viņas vārdu un vai viņa nebūtu ar mieru noskaidrot dažus faktus?

—   Lūdzu, pagaidiet mirkli.

Ar mirkli nepietika, pagāja vairākas minūtes. Beidzot dzedra sievietes balss jautāja: — Jā?

Nensija nosauca savu vārdu.

—   Un ko jās vēlaties?

—   Misis Kvinn, kad Sekvojas kluba valdes izpildkomiteja, kuras locekle esat arī jūs, pagājušā gada augustā bija sapulcējusies, lai sabiedrotos ar Deivija Bērdsonga grupu «strāvu un gaismu tautai». Kas…

Priscilla Kvinna asi atcirta: — Manuprāt tiklab komitejas sēde, kā toreizējā noruna skaitījās konfidenciāla.

Bums! Kvinna, pretēji Saundersam, nebija veca, viltīga līdaka. Nu Nensijai apstiprinājums bija rokā, apstiprinājums, kādu viņa nemūžam nebūtu ieguvusi, uzdodama tiešus jautājumus.

—   Ko lai saka, — Nensija teica, — valodas paklīdušas. Varbūt Bērdsongs tās palaidis.

Viņa dzirdēja tādu kā nicinošu sprauslu. — Ļoti iespējams. Es tam cilvēkam neticēju nevienu mirkli.

—Tad atļaujiet jautāt, kālab jūs piekrītāt atbalstīt viņa…

—   Es nepiekritu. Es biju vienīgā, kas to ideju noraidīja pilnā mērā. Pārējie mani pārmāca. — Pēkšņi Priscillas Kvinnas balsī ieskanējās satraukums. — Vai jums ir prātā kaut ko no tā publicēt?

—   Protams.

—    Ak šausmas, es negribu, lai jūs citējat manus izteikumus.

—    Misis Kvinna, — Nensija paskaidroja, — kad mēs sākām runāt, es nosaucu savu vārdu un amatu, un jūs neminējāt, ka tas, ko jūs teiksiet, nebūtu publicējams.

—   Bet tagad es to saku.

—   Tagad ir par vēlu.

Kundzene nikni atsaucās: — Es piezvanīšu jūsu galvenajam redaktoram.

—    Un vienīgais, ko viņš darīs, būs uzmudinājums man, lai turpinu apstrādāt šo materiālu, — Nensija tikpat pikti šāva pretī. Tad domīgi apklusa un ieminējās: — Es būtu ar mieru, ka mēs vienotos.

—   Par ko vienotos?

—   Man jāmin jūsu vārds, jo esat izpildkomitejas locekle Sekvojas klubā. No tā izvairīties nav iespējams. Taču es neminēšu, ka esmu ar jums par to runājusi, ja jūs man pateiksiet, cik lielu summu Sekvojas klubs izmaksāja grupai s&gt.

—   Tā taču ir šantāža.

—   Labāk sauciet to par norunu — par godīgu apmaiņu.

Pēc īsa klusuma brīža sekoja jautājums: — Kā lai zinu,

vai varu jums uzticēties?

—   Varat. Nu, lai iet — noriskējiet!

Atkal pauze. Tad pavisam klusā balsī: — Piecdesmit tūkstošus dolāru.

Nensijas lūpas savilkās neskanīgā svilpienā.

Kad viņa nolika klausuli, nemaldīgais instinkts sacīja, ka viņa krietni sabojājusi pusdienu maltīti mistera Dempstera V. R. Kvinna kundzei.

Pēc pāris stundām, nokārtojusi dažas sīkas dienas ziņas, Nensija apsēdās pie rakstāmgalda un sāka kalkulēt. Tātad — cik un ko viņa zināja?

Pirmais fakts. Deivijs Bērdsongs no laika gala šmaucis studentus un ievācis daudz vairāk naudas, nekā vajadzēja grupas s&gt darbībai.

Otrais fakts. Sekvojas klubs atbalstījis Bērdsongu ar naudu — ar lielu naudu. Tā vien jau bās sensācija, kas liks dažam labam krietni pabrīnīties, turklāt smagi kaitēs kluba reputācijai, graus to kā augstas klases godājamu organizāciju.

Trešais fakts. Bērdsongs ir iejaukts kādā lietā, par ko viņš klaji neko nevēlas izpaust, uz ko norāda milzīgā, slapstīgā piesardzība, kad viņš dodas apmeklēt māju pilsētas austrumu daļā. Pirmais jautājums. Ko viņš dara tanī mājā? Vai tam ir kāds sakars ar lielajām naudas summām, ko viņš ievāc? Un kas vispār tanī mājā notiek? Pagaidām Nensijai par to nebija ne jausmas.

Ceturtais fakts. Tā meitene Ivete no tās mājas ir par kaut ko nāvīgi nobijusies. Otrs jautājums. Par ko? Atbilde tāda pati kā uz pirmo jautājumu.

Piektais fakts. Nams Krokerielā 117 piederēja Redvādas Nekustamo īpašumu sabiedrībai. To Nensija bija jau rīta pusē izdibinājusi nodokļu departamentā. Vēlāk, uzdodamās par kredītbiroja darbinieci, viņa bija piezvanījusi uz Redvādas kantori un uzzinājusi, ka nams uz visu pagājušo gadu bijis izīrēts kādam misteram G. Aršambo, par kuru nav zināms nekas vairāk kā vienīgi tas, ka viņš ļoti kārtīgi maksā īri. Trešais jautājums. Kas ir Aršambo un ko viņš dara? Atbilde joprojām tāda pati kā uz pirmo jautājumu.

Secinājums. Robu mīklā vēl daudz tukšu vietu. Stāsts vēl nav gatavs publicēšanai.

Nensija prātoja: bās vien jāgaida un jāpaciešas tās sešas dienas, līdz atkal satiksies ar Iveti. Šai brīdī viņai uzmācās nožēla, ka pieļāvusi tik ilgu gaidīšanas laiku, bet norunāts bija, noruna jātur.

Uz īsu brīdi Nensijai iešāvās prātā: vai viņai nedraud briesmas, ka viņa aizturējusi un iztaujājusi Iveti un nu grasās vēlreiz tai vietā atgriezties? Gan jau nekas nebūs. Nensija parasti nebaidījās no sekām.

Un tomēr… Nensiju mocīja neomulīga sajūta, vajadzētu iegūtajā informācijā ar kādu padalīties, pārrunāt visu, ko viņa savākusi, un apjautāties vēl otrai galvai, ko tālāk darīt. Loģika mudināja aiziet pie pilsētas ziņu redaktora. Viņa arī būtu tā izdarījusi, ja tas nešķīstenis nebūtu šodien noskaitījis priekšā pantiņu par strādāšanu komandā. Nu viņš vēl iedomāsies, ka tā luncinās apkārt. Brauc ellē, mister Cārlij!

Nensija nolēma pagaidām visu kamolīti ritināt viena pati.

Tas bija lēmums, ko viņa vēlāk, atskatoties uz notikumiem, rūgti nožēlos.

15.

Nims savā darbistabā pārskatīja rīta pastu. Viņa sekretāre Viktorija Deivisa jau bija lielāko daļu vēstuļu un paziņojumu sašķirojusi, salikdama divējos vākos — zaļos un sarkanos. Sarkanie bija steidzamiem un svarīgiem rakstiem. Uz galda bija noliktas vairākas neatplēstas vēstules ar atzīmi «Personiski». To vidū Nims pamanīja arī pazīstamu gaišzilu aploksni ar adresi mašīnrakstā. Karīnas Slounas vēstuļpapīrs.

Pēdējā laikā sirdsapziņa Nimam nedeva mieru par Karīnu, turklāt divējādā veidā. Pirmkārt, viņš tiešām bija tai ļoti pieķēries un jutās vainīgs, ka nebija to apciemojis kopš tā tuvības vakara, kaut gan viņi bija runājuši pa telefonu. Otrkārt — Rute. Kā šī mīlasdēka ar Karīnu iekļāvās atjaunotajās attiecībās ar Ruti? Vienīgā atbilde: nekādi neiekļāvās. Tomēr viņš nespēja Karīnu pēkšņi atmest kā izlietotu mutautiņu. Ja tā būtu cita sieviete, viņš to spētu un būtu arī nekavējoties izdarījis. Bet ar Karīnu viss bija citādi.

Lāgiem viņš bija iedomājies, vai nevajadzētu Rutei izstāstīt par Karīnu, taču nosprieda, ka ar to nekas nebūtu iegūts. Turklāt Rutei nudien pārpārēm pietika pašai savu problēmu; un galu galā — par Karīnu viss jānolemj viņam pašam.

Viņš kaunējās atzīties kaut sev pašam, bet tā nu reiz bija, ka pagaidām viņš Karīnas jautājumu bija atbīdījis malā, tālab ari tagad nesteidzās atplēst viņas vēstuli.

Doma par Ruti uzreiz atgādināja arī ko citu.

—   Vikij, — viņš pasauca no savas istabas, — vai jūs viesnīcā tās istabas mums pasūtījāt?

—   Vakar. — Ienākusi istabā, viņa parādīja uz zaļajiem vākiem. — Es jums atstāju zīmīti. Vākos tā ir. Apartamentu ar divām guļamistabām. Kolumba viesnīcā jau jūsējiem rezervēta. Viņi solīja, ka būšot kādā no augšstāviem ar skaistu skatu.

—    Labi! Un kad es saņemšu savas runas pēdējo korektūru?

—   Cik labi būtu, ja jūs vienā gabalā nejautātu man to, uz ko jau esmu jums atbildējusi, — Vikija sacīja. — Šopēcpusdien tā būs gatava.

Nims sāka smieties. — Taisieties, ka pazūdat!

Pēc nedēļas Nimam vajadzēs runāt Nacionālā Enerģētikas institūta gadskārtējā saietā. Viņa runa jau bija pārstaigājusi vairākas instances, un tās saturā paredzēti jautājumi par strāvas pieprasījuma palielināšanos. Runai bija dots arī virsraksts: «Pārslodze».

Šogad NEI lielo sanāksmi, kas bija vienlīdz svarīga komunālo pakalpojumu industrijai un pakalpojumu patērētājiem, bija paredzēts sarīkot Kristofora Kolumba viesnīcā. Sanāksmes programma bija ieplānota divām dienām. Tā kā programmā ietilpa arī dažādi sabiedriski pasākumi, Nimam šķita, ka ģimenei sagādātu prieku uz konferences laiku pārcelties dzīvot viesnīcā. Kad viņš par to ieminējās Rutei, Leai un Bendžijam, visi bija sajūsmināti.

Doma par istabām iespējami augstā stāvā piederēja viņam. Viņaprāt, bērniem tas sagādās daudz prieka.

Tas, ka viņš teiks runu NEI saietā, bija norunāts jau gandrīz pirms gada, ilgi pirms atstādināšanas no apvienības oficiālā pārstāvja amata. Kad Nims nesen to atgādināja Ērikam Hamfrijam, priekšsēdis sacīja: — Runājiet, bet neceliet nemieru. — Nima runa tiešām bija dziļi tehniska satura, domāta tādiem pašiem plānotājiem kā viņš. Vai, neraudzīdamies uz priekšsēža brīdinājumiem, tomēr nepaspēcinās runu ar agresijas pipariņu, to viņš vēl nebija izlēmis.

Kad Vikija aizvēra sev aiz muguras kabineta durvis, Nims no jauna pievērsās sarkanajiem vākiem un nosprieda, ka tomēr vajadzēs izlasīt Karīnas vēstuli.

Viņš nešaubījās, ka aploksnē būs vārsmas — tās vārsmas, ko Karīna ar tādām pūlēm uzsit uz rakstāmmašīnas taustiņiem, turot zobos irbulīti. Un, kā vienmēr, Nimu aizkustināja doma par lielo pacietību, ar kādu tā nopūlējās viņa labā.

Viņam, zināms, bija taisnība.

PILNĪGI SLEPENI (kā militāristi saka);

Vienīgi tavām acīm, mīļoto Nimrod,

(Tavām mīļajām, laipnajām acīm)

Es rakstu šo komunikē,ko nebūs redzēt nevienam svešam,

Un militārs tas nav nemaz,

Bet ir ļoti privāta liecība tam, ka es dievinu tevi.

Manas saldkaislās izjūtas kavējas ilgi pie manis, Mulsina mani iekārē, miesīgā, rupjā, Bet vienlaikus reibīgi viegli Augstumos paceļ.

Mans prāts, mana miesa, Nervu galiņi, pirksti un lūpas Tvīkst atmiņās līksmās, Jel atceries, mīļotais, dārgais. Kopš dienas tās, kad mūsu mīlā Es pacēlos līdz debess zilgmei, Kopš dienas tās, kopš viņas dienas Es hēdonismam slavu dziedu.

Tu bruņinieks cildens,

Tev krāšu bruņas mirdzoši spožas,

Un zobens, tavs zobens,

Kas zelta laimi man dāvā —

Es pielūdzu to

Un tevi

Mūžīgi mūžos.

Karīn, viņš nodomāja, kad bija izlasījis, kā tu mani satrauc! Ai, kā tu mani satrauc!

Vislabākie nodomi kusa kā pavasara sniegs. Viņam jāsatiek Karīna, lai tur vai kas, jāsatiek. Un jo drīz.

Taču vispirms, viņš pats sev atgādināja, vispirms jātiek galā ar piesātināto darbdienu, kurā ieskaitīta arī runa sanāksmē. Tad viņš atkal ķērās pie rīta pasta.

Pēc maza brītiņa iedūcās telefons. Kad Nims nepacietīgi pacēla klausuli, Vikija viņu informēja: — Zvana misters Londons un vēlas ar jums parunāt.

Paskatīdamies uz biezajiem sarkanajiem vākiem, Nims atteica:

—   Pajautājiet viņam, vai tā ir svarīga runāšana.

—   Es jau jautāju. Viņš teic, ka esot.

—   Labi, es parunāšu. — Aparātā noskanēja klikšķis, tad īpašuma aizsardzības nodaļas vadītāja balss: — Nim?

—   Harij, man šī ir briesmīga nedēļa. Vai tā tava ziņa nevar pagaidīt?

—  Domāju, ka nevar. Sanācis ir kaut kas tik neganti āķīgs, ka, manuprāt, tev tas noteikti jāuzzina.

—   Labi. Sāc stāstīt.

—   Nekādā gadījumā pa telefonu. Man ar tevi jāsatiekas.

Nims nopūtās. Harijs Londons lāgiem izturējās tā, it kā

jebkurš viņa nodaļas jautājums būtu svarīgāks par jebko citu visā apvienībā. — Nu, labi. Brauc vien augšā.

Nims vēl paguva minūtes piecas pastrādāt, pirms Londons ieradās.

Atvilcis krēslu nostāk no rakstāmgalda, Nims sacīja:

—   Es klausos, Harij. Bet nestiep garumā.

—   Pacentīšos.

Strupais, kārnais īpašuma aizsardzības nodaļas vadītājs novietojās krēslā Nimam pretī. Apģērbā un iznesībā viņš vēl aizvien bija brašais, švītīgais atvaļinātais kara jūrnieks, bet sejā pēdējo divu mēnešu laikā bija iegrauzušās jaunas grumbas, tā Nimam likās.

—   Nu tā, atceries, — Londons iesāka, — ka drīz pēc tam, kad notvērām tos Kvaila zeļļus zagļu darbos Zako kompleksā, es tev sacīju, ka esam uzgājuši pamatīgu žurku midzeni. Es jau toreiz paredzēju, ka gaidāmas dižas lietas, kurās būs iejaukti arī dižu cilvēku vārdi.

Nims palocīja galvu.

—   Paklausies, kā skan šis vārds: tiesnesis Pauls Šērmens Jeils.

Nims strauji izslējās. — Nu gan man liekas, tu joko.

—  Kaut jel tā būtu, — Londons skumīgi noteica.

—   Diemžēl es nejokoju.

Nima nepacietība bija pazudusi bez pēdām. Tagad viņš izrīkoja: — Stāsti man visu, ko zini. Itin visu.

—  Todien, kad abi kopā ēdām pusdienas, — Harijs Londons sacīja, — es tev teicu ari vēl to, ka mani ļaudis sadarbībā ar prokuratūru pārbaudīs Kvaila elektrības un gāzes ierīcības uzņēmuma dokumentus par pagājušajā gadā paveiktajiem darbiem; pēc tam ķersimies klāt un izšķirosim, kuri darbi bijuši likumīgi, kuri nelikumīgi.

—  Atceros.

—  To visu mēs izdarījām. Mani puiši strādāja kā apsēsti, un beigās mēs to būšanu atrisinājām. Sīkāk tu ar to varēsi iepazīties ziņojumā, ko rakstu. Lietas kodols ir tas, ka prokuratūrai netrūkst ļoti daudz citu izsekojamu lietu, kas visas saistītas ar milzīgām naudas summām.

—   Stāsti man par misteru Jeilu. Kā viņš tur ierīmējas?

—  Tūliņ tikšu līdz tam.

īpašuma aizsardzības nodaļas vadītājs turpināja ziņojumu, pastāstīdams, ka Kvaila uzņēmuma darba pasūtījumu vidū nesamērīgi liels skaits bijis adresēts vienam un tam pašam pasūtītājam — Janam Norrisam.

Kaut arī uzvārds šķita pazīstams, Nims uzreiz nevarēja tam atrast vietu atmiņā.

—   Norriss, — Londons sacīja, — ir jurists, kas plaši darbojas kā finansu konsultants. Interesantā kārtā viņa birojs atrodas tieši Zako kompleksa mājā. Viņš pārrauga trestus un nekustamos īpašumus, arī noguldījumus. Viens no pārvaldītajiem trestiem pieder Jeilu ģimenei.

—  Par to Jeilu ģimenes trestu es zinu. — Nu Nims atcerējās ari Norrisu. Viņi bija iepazinušies un īsu brīdi bijuši kopā Fresno gaļas liellopu fermā.

—  Mums ir droši pierādījumi, ka Norriss iepīts elektrības zagšanā līdz ausīm, — Londons turpināja. — Viņa pārziņā ir daudz īpašumu — kantori, rūpniecības uzņēmumi, dzīvokļi, veikali, un tā bez skaita. Acīmredzot pirms kāda laika Norriss atklāja, ka varēs klientus apkalpot labāk, šo to iebāžot ari savā kabatā, ja ar blēdību pazeminās tiem maksu par elektrību un gāzi. Viņš nodomāja, vismaz mums tā šķiet, ka tas numurs viņam izdosies, tāpēc uzsāka un turpināja enerģijas zagšanu plašos apmēros; šo iespēju viņam realizēja Kvaila elektrības un gāzes ierīcības uzņēmums.

—    Bet tas taču nepavisam nenozīmē, — Nims iekrita stāstījumā, — ka cilvēkiem, ko Norriss reprezentē, bijusi kaut jelkāda nojausma par to, kas notiek. — To izteicis, viņš jutās atvieglots. Pat, ja Jeilu ģimenes trests ir krāpšanā iejaukts, Nims bija cieši pārliecināts, ka Pauls Šērmens Jeils nemūžam nepiedalītos jelkādā negodīgā izdarībā.

—   Tā, kā tu saki, laikam tiešām ir, — Londons piekrita.

—    Un, pat ja Norrisa klienti to zināja, es šaubos, vai mēs jebkad varētu to pierādīt. Taču apgabala prokurors uzsācis krimināllietu pret Norrisu, un lietā neizbēgami figurēs arī Jeila vārds. Tāpēc gribēju, lai tu to zinātu. Tas neizskatās patīkami, Nim, ne viņam, ne mums.

Harijam taisnība, Nims nodomāja. Jeila vārds tagad bija cieši saistīts ar Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienību, un netrūks tādu, kas, neklausīdamies uz pierādījumiem par pretējo, domās, ka noteikti notikušas dažādas mahinācijas. Neviens neklausīsies, ka tam nav nekādas jēgas, baumotājus nekad nav iespējams apturēt, un beigu beigās būs nepatikšanu bez gala.

—  Es vēl neesmu beidzis, — sacīja Harijs Londons, — un tas varbūt ir pats svarīgākais visā.

Nims saausījās un neizpratnē gaidīja, kas gan vēl būs.

—   Liela daļa nelegālo darbu, ko Kvaila ļaudis veica Norrisam, pareizāk sakot, cilvēkiem, ko viņš reprezentē, sākās apmēram pirms gada. Taču Jeila ģimenes trestam visi darbi, kuros ietilpst arī nelegāla instalācija divos īres namos pilsētā, vīnadarītavā Neipas ielejā un gaļas liellopu fermā Fresno, paveikti pēdējo trīs mēnešu laikā. Un, gadījumā, ja tu nebūtu to ievērojis, atgādināšu, ka tas sakrīt ar laiku, kad tiesnesis Jeils pameta Augstāko tiesu un sāka strādāt Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā.

—   Piestāj mazliet, Harij, kaut vai minūti, — Nims lūdza. Viņš bija bez mēra satraukts un apjucis. — Ļauj man mazliet apdomāties.

—   Domā vien mierīgi, nesteidzies, — Londons atteica.

—   Diezgan pats esmu par to izdomājies.

Nims nespēja tam ticēt, vienkārši nespēja noticēt, ka Pauls Šērmens Jeils varētu būt līdzdalībnieks strāvas zādzībā, kaut vai netiešs, kaut vai tikai kā skatītājs. Un tomēr… Nimam negribot nāca prātā viņu saruna kūtī. Kā īsti Pauls toreiz sacīja? Viss kļuvis dārgāks… it sevišķi elektrība. Visas šīs operācijas balstās uz elektrību. Mēs tērējam strāvu, lai sajauktu barību… četrdesmit tūkstoš galvām… aizgaldos augu nakti spīd spoža gaisma… mūsu elektrības patēriņa rēķini ir astronomiski. Un pēc tam: Teicu tresta pārvaldniekam Janam Norrisam, lai apcērp izdevumus, novērš jebkādu izšķērdību, lai ekonomē, lai taupa… Tas mums ir nepieciešams.

Pat pirms tam, todien Neipas ielejā, kad Nims tikko bija iepazinies ar Jeiliem, Beta Jeila stāstīja par sava vīra sarūgtinājumu un arī pati raizējās, ka ģimenes noguldījumi izsaimniekoti un trests pastāvīgi piedzīvojot zaudējumus.

Harijam Londonam Nims uzbilda: — Man ir vēl viens jautājums. Varbūt tu zini, vai kāds no tavas nodaļas, no policijas vai prokuratūras par šīm lietām runājis ar misteru Jeilu?

—   Zinu. Neviens nav runājis.

Nims apklusa, prātā pārdomādams visu dzirdēto. Tad atklāti pateica: — Harij, maniem pleciem tas ir par smagu. Eju to uzvelt priekšsēdim.

īpašuma aizsardzības nodaļas vadītājs palocīja galvu.

—   Man arī likās, ka tā tev būs jādara.

Nākamajā priekšpusdienā pulksten vienpadsmitos viņi sapulcējās priekšsēža darba telpās: Di. Ēriks Hamfrijs, Nims, Harijs Londons, Pauls Šērmens Jeils.

Tiesnesis Jeils, kuru šoferis tikko bija atvizinājis no Neipas ielejas, bija sevišķi omulīgs un jautrs. Grumbainais vaigs starot staroja, kad viņš pārējiem atzinās:

—   Atgriešanās Kalifornijā mani padarījusi jaunāku un laimīgāku. Nesaprotu, kālab neizdarīju to daudz agrāk. — Piepeši viņš ievēroja, ka neviens no pārējiem neatsmaida pretī.

—   Ērik, vai te noticis kas nelabs?

Hamfrijs, ārēji tikpat mierīgs un savaldīgs kā vienmēr, iekšēji jutās apmulsis. Nims to skaidri redzēja. Viņš zināja, ka priekšsēdis uz šo tikšanos nācis ar bažām.

—   Godīgi sakot, es īsti nesaprotu, — Hamfrijs atbildēja.

—   Taču esmu saņēmis savādu informāciju, un man liekas, ka arī jums tas jāzina. Lūdzu, Nim, izskaidrojiet misteram Jeilam apstākļus.

Dažos teikumos Nims paskaidroja smago gadījumu ar strāvas zagšanu un Harija Londona lomu apvienībā. Londonu tiesnesis Jeils bija sastapis jau agrāk.

Kamēr Nims runāja, vecajam vīram piere savilkās grumbās. Viņš šķita ļoti izbrīnījies un, brītiņu klusējis, jautāja:

—   Un kāds manam amatam ar to sakars?

—   Nelaimīgā kārtā, — sacīja Hamfrijs, — tas, par ko runājam, skar arī jūsu darbu. Var izveidoties… nūjā, visai personiski aspekti.

• Jeils pilnīgā neizpratnē grozīja galvu. — Nu es vēl vairāk neko nesaprotu. Vai kāds nepateiks ko skaidrāk?

—   Harij, — Nims noteica. — Labāk pārņem tu skaidrošanu.

—   Ser, — Londons uzrunāja Jeilu. — Man šķiet, jūs pazīstat Janu Norrisu.

Nims nesaprata, vai tā būtu iedoma, it kā uz īsu īsu mirklīti tiesneša Jeila sejai būtu pārslīdējusi izblļa ēna. Droši vien iedoma. Un Nims pabrīdināja pats sevi: nemeklē ēnas tur, kur nekādu ēnu nav!

—   Es, protams, pazīstu Norrisu, — Jeils apstiprināja.

—   Mums ir kopēji darījumi. Bet mani interesē, kāds ir jūsu sakars ar viņu.

—    Mans sakars dibinās uz to, ser, ka Norriss ir zaglis. Mums ir neapgāžami pierādījumi. — Un Harijs Londons turpināja, attēlodams visu tāpat, kā vakar bija attēlojis Nimam, stāstīdams par atklātajām zādzībām Jeilu ģimenes trestā.

Šoreiz Paula Sērmena Jeila reakcija bija nepārprotama — sākumā neticība, tad šoks un vispēdīgi dusmas.

Kad Londons visu bija pateicis, Ēriks Hamfrijs piebilda:

—   Ceru, jūs saprotat, Paul, kāpēc es uzskatīju, ka — lai cik šī lieta nepatīkama—mums tomēr vajadzēja jūs ar to iepazīstināt.

Jeils palocīja galvu, seja viņam bija pietvīkusi un vēl aizvien atspoguļoja pretrunīgas jūtas. — Jā, to daļu es saprotu. Bet pārējais… — Viņš bargi pievērsās Harijam Londonam. —Tā ir smaga apsūdzība. Vai jūs par saviem faktiem jūtaties pilnīgi drošs?

—  Jā, ser. Absolūti drošs. — Londons paskatījās uz veco tiesnesi, acis nepamirkšķinādams. — Arī prokurors ir pārliecināts. Viņš domā, ka savācis pietiekami daudz pierādījumu, lai uzsāktu prāvu.

Iejaucās Ēriks Hamfrijs. — Man jums jāpaskaidro, Paul, ka misters Londons mūsu labā ir veicis izcilu darbu. Viņš ar neredzētu sparu ķērās pie īpašuma aizsardzības programmas izpildes un darījis to ar dziļu atbildības sajātu. Nav viņa dabā viegli šķiest apsūdzības.

—   It sevišķi tik nopietnas, — piebilda Nims.

—  Tā tiešām ir nopietna. — Tiesnesis Jeils bija pilnīgi atguvis savaldību un runāja lēni un uzsvērti, it kā atkal atrastos augstajā tiesneša krēslā, vismaz Nimam tā likās. — Pagaidām es pieņemšu zināšanai visu, ko jūs sakāt, taču vēlāk pieprasīšu savāktos pierādījumus pārbaudei.

—   Protams, — Ēriks Hamfrijs apsolīja.

—   Bez tam, — Jeils turpināja, — pieņemu, ka jums ir skaidrs, saprotams un akceptējams tas, ka man nav bijis ne jausmas par to, ko šeit dzirdēju.

—   Par to nemaz nav jārunā, Paul, — Hamfrijs apstiprināja. — Par to nevienam no mums nav ne mazāko šaubu. Mūs visvairāk satrauca tas, ka jūs to smagi pārdzīvosiet, ka tas tik nepatīkami skars jūs.

—   Un Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienību, — Nims papildināja.

Jeils uzmeta viņam ašu, viltīgu skatienu. — Jā, ari tas jāņem vērā. — Viņš atļāvās viegli pasmaidīt. — Nu, un jums es pateicos par man dāvāto uzticību.

—  Tā nekad nav bijusi satricināma, — sacīja Hamfrijs.

Nimam uz mirkli iešāvās prātā — vai tikai priekšsēdis

mazdrusciņ nepārcenšas? Tad viņš to domu tūdaļ atmeta.

Pauls Jeils vēl gribēja parunāt. — Nepieminot šo nelaimīgo gadījumu, man šī strāvas zādzības lieta liekas visai interesanta. Godīgi sakot, es vispār līdz šim nebiju dzirdējis, ka kaut kas tamlīdzīgs eksistē. Tāpat arī nezināju, ka komunālo pakalpojumu uzņēmumos ir tāda profila darbinieki kā misters Londons. — Pret īpašuma aizsardzības nodaļas šefu pagriezies, viņš piebilda: — Citos apstākļos man liktos interesanti uzzināt kaut ko vairāk par jūsu darbu.

—  Ar prieku apmierināšu jūsu interesi, ser, jebkurā laikā.

Sākotnējā spriedze bija atslābusi, un brīdi vēl visi kopā

pakavējās. Tika norunāts, ka vēlāk tai pašā dienā Harijs Londons iepazīstinās tiesnesi Jeilu visos sīkumos ar pierādījumiem, kas attiecas uz Janu Norrisu un Jeila ģimenes tresta īpašumiem. Jeils teica, ka viņam esot nodoms nolīgt privātu juriskonsultu, kas aizstāvēs viņa intereses pret Norrisu. Viņš paskaidroja:

—   Māsu ģimenes tresta pārvaldnieka izvēle allaž ir bijusi problemātiska. Mans vectēvs sākotnēji tur paredzējis visai smagas klauzulas, kas sarežģī apstākļus. Lai tiktu vaļā no Norrisa, man būs nepieciešams tiesas orderis. Apstākļos, kādi tagad ir radušies, es, protams, to pieprasīšu.

Nims sarunās gandrīz nepiedalījās. Kaut kas kaut kur apziņā viņam nedeva mieru. Viņš nesaprata, kas tas ir.

Divas dienas vēlāk Harijs Londons atkal uzmeklēja Nimu.

—   Man ir daži jaunumi Norrisa lietā.

Nims pacēla galvu no savas runas pēdējā, pārlabotā varianta, ko gatavoja NEI sanāksmei. — Kas tie par jaunumiem?

—   Jans Norriss atzinies. Viņš nodevis zvērestu, ka tavam draugam Paulam Šērmenam par notiekošo nekas nav bijis zināms. Līdz ar to vecā zēna liecība apstiprināta.

Nims ziņkārīgi apvaicājās: — Kāpēc Norrisam vajadzēja atzīties?

—    Bez savas gudrības jau tas nebūs noticis. Neņemos spriest par to, cik precīzi rāda Temīdas svari, bet lieta, lūk, ir šāda: Norrisa advokāts bijis pie prokurora. Pirmkārt, viņš samaksās visu, ko ir parādā, pareizāk sakot — ko mēs pieprasām, un tā ir elles nauda. Norriss lūgs, lai tiesa neiebilst piemērot viņam sodu par zagšanu saskaņā ar 591. pantu.

—   Kas tas par pantu?

—   Tas ir pants vai panta daļa no Kalifornijas kriminālkodeksa. Tanī ir runa par komunālo uzņēmumu apzagšanu, proti, tādu uzņēmumu kā mūsējais vai telefona kompānijas,

un tas paredz naudassodu un brīvības atņemšanu līdz pieciem gadiem. Šai gadījumā prokurors pieprasīs maksimālo naudassodu, bet atteiksies no cietumsoda. Saskaiti divi un divi, un tu redzēsi: tiesā pierādījumi cilāti netiks, tātad netiks pieminēts ari Jeila vārds.

Harijs Londons apklusa.

—    Iegūt no tevis kaut kādu informāciju, — Nims sūdzējās, — ir tikpat kā stīvēt iestrēgušu korķi ārā no pudeles kakla. Pastāsti man sīkāk par šo aizkulišu darījumu.

—   Šis tas man nav zināms; droši vien es to nekad neuzzināšu. Taču viena lieta ir skaidrāka par skaidru: mūsu misteram Jeilam ir spēcīgi draugi. Prokurors piespiests lietu nokārtot klusu un Jeila uzvārdu neatsegt. — Londons paraustīja plecus. — Man šķiet, ka mūsu mīļajai, vecajai KS&A tas ir vislabākais atrisinājums.

—   Jā, — Nims piekrita, — noteikti vislabākais.

Kad Londons bija aizgājis, Nims sēdēja dīkā un pārdomāja. Tiesa: būtu izcēlušās gaužām nevēlamas klaigas; apvienībai būtu ļoti kaitīgi, ja publiski nāktu zināms, ka viens no tās direktoriem, turklāt oficiālais pārstāvis saziņas līdzekļos, iejaukts strāvas zagšanā, kaut arī pats nevainīgs. Nims domāja, ka, to izprātojušam, vajadzētu justies atvieglotam. Nekā. Kaut kas grauza un nedeva mieru jau divas dienas, kaut kas ielipis zemapziņā kā dadzis, pārliecība, ka viņš zina kaut ko svarīgu, ja vien varētu atcerēties — ko.

Vēl kas cits viņam bija prātā. Šoreiz ne zemapziņā.

Kālab tiesnesim Jeilam vajadzēja sākt nevajadzīgas, neveiklas runas todien, kad viņi visi trīs — Ēriks Hamfrijs, Harijs Londons un viņš — bija šai sakarā tikušies, par to, ka viņš nekad mūžā nav dzirdējis un zinājis neko par strāvas zagšanu? Protams, pilnīgi iespējams, ka tiešām nebija dzirdējis. Lāgiem, zināms, par to varēja izlasīt avīzēs, kādreiz varbūt ieminējās televīzijā, bet ne no viena taču nedrīkst prasīt, lai viņš zinātu visu, pat no Augstākās tiesas locekļa ne. Un tomēr lielā neatlaidība to apgalvot Nimam šķita pārspīlēta.

385

Un viņš atgriezās atkal pie savas domas: kas tas par nejauku grauzēju? Ko, ellē, viņš zinai Varbūt nevajadzētu tik saspringti pūlēties, tad tas pats no sevis iekristu prātā.

13-«

Viņš no jauna sāka darboties ap runu, ko vajadzēs teikt Nacionālā Enerģētikas institūta sanāksmē pēc četrām dienām.

16.

Spožas slavas diena tuvojas!

Varenā tautas armija, Brīvības draugi, kas cīnās pret nelietīgajiem kapitālistiem, kuri ieslēguši Ameriku važās, dos triecienu, ko pieminēs vēsture.

Visi priekšdarbi veikti, jāsāk skaitīt sekundes.

Georgoss Vcnslovs Aršambo, to dienasgrāmatā ierakstījis, brīdi vilcinājās. Tad paņēmis zīmuļgalu (tas bija sadilis pavisam īss, un drīz vajadzēs to mest projām, lai ar Gandiju kā ar Gandiju), izsvītroja pēdējās rindas. Tiem vārdiem bija kapitāliska pieskaņa, tāpēc viņš pārrakstīja citādi:

Brīvības draugu virspavēlniecība nepārspējami lieliski veikusi visus priekšdarbus.

Nu skanēja labāk. Daudz labāk! Un viņš turpināja rakstīt.

Pēc divām dienām tautas ienaidnieki, kas pulcējas zem Nacionālā Enerģētikas institūta nešķīstā fašistu frontes karoga, sanāks kopā lielā sapulcē.

Tur viņus gaida milzīgs pārsteigums un — pelnītais sods.

Georgoss smaidīja, nolikdams zīmuļgalu un atpūzdamies no sacerēšanas, kas viņu allaž nogurdināja. Piecēlies kājās, viņš pārlaida skatienu pagrabstāva darbnīcai, kas nu bija bāztin piebāzta ar izejvielām un pārējo nepieciešamo aprīkojumu. Viņš izstaipīja kalsno, lokano augumu. Tad laukumiņā, ko apzināti turēja nepiekrautu, nolaidās uz grīdas un ātri četrdesmit reižu «uzpumpējās». Georgoss jutās ļoti iepriecināts, ka varēja vingrojumu izpildīt neaizelsies. Viņš zināja, ka pēc trim dienām vajadzēs likt lietā fizisko spēku un vingrumu.

Viņš grasījās tādaļ atgriezties pie dienasgrāmatas. Laikā, kad top vēsture, dienasgrāmatu nedrīkst pamest novārtā, jo pienāks brīdis, kad tā ieņems godpilnu vietu revolūcijas arhīvā.

Viņš skatījās un prātoja: iecerētajai operācijai viss kārtojās brīnišķīgi — plānošana, līdzekļi, sagāde un vispēdīgi ugunsdzēsības aparātu aizvešana un novietošana Kristofora Kolumba viesnīcā. Pirmā bumbu sērija eksplodēs NEI konferences otrās dienas naktī, īstenībā pulksten trijos no rīta, bet degbumbas — piecas līdz desmit minūtes vēlāk. Tiklab vienas, kā otras sērijas bumbas, nomaskētas ugunsdzēsības aparātos, tiks izvietotas noteiktās vietās aptuveni sešpadsmit stundu pirms sprādziena.

Pateicoties Georgosa veiksmīgajai vadībai, viss darbosies kā. . viņš meklēja piemērotu salīdzinājumā… kā tie brīnišķīgie laika mehānismi, ko Deivijs Bērdsongs bija Čikāgā nopircis un atgādājis šurp.

Georgoss bija mainījis savus uzskatus par Bērdsongu. Tagad viņš juta apbrīnu un pat mīlestību pret lielo bārdaini.

Bērdsongam ne tikai piederēja oriģinālā, ģeniālā ideja, viņš uzņēmās arī īstu risku, palīdzēdams piegādē. Līdztekus braucienam uz Čikāgu, viņš bija palīdzējis arī ugunsdzēsības aparātu iepirkšanā uz vietas — pa pārītim vairākos veikalos. Pašlaik pagrabstāva darbnīcā to bija gandrīz trīs duči — ar to Brīvības draugu plānu varēs labi īstenot. Georgoss bija gādājis tos uz māju piesardzīgi, lielākoties vakaros. Tikai vienreiz viņš bija noriskējis darīt to dienā un atvedis sešus aparātus, jo vakarā atkal vajadzēja brīvu mašīnu, lai atvestu nākamo kravu. Taču arī dienā viņš bija uzmanīgi pavēries visapkārt visā ielas garumā, tad rīkojies ātri un nopriecājies, ka viss tik labi izdevies.

Ne tikai savācis vairāk nekā trīsdesmit aparātu, Georgoss bija apmēram pusi jau attiecīgi sagatavojis. Vispirms iztukšojis oriģinālsaturu, tad apstrādājis ietvarus, lai attiecīgi vājinātu sieniņas. Pēc tam konteineros, kam jākļūst par degbumbām, ievietojis plastmasas pudeles ar benzīnu, spridzekļus, detonatorus un laika regulētājus. Sprāgstbumbu konteineros viņš benzīna vietā iepildīja katrā četras mārciņas dinamīta. Šīs bumbas būs novietojamas pie viesnīcas ieejām.

Drīz vien, tiklīdz būs visu sarakstījis dienasgrāmatā, viņš ķersies atkal klāt pie sarkanajiem aparātiem. Nākamās četrdesmit astoņas stundas vajadzēs krietni saraut, turklāt jāstrādā ārkārtīgi uzmanīgi, jo ar šo spridzekļu daudzumu, kas patlaban atradās darbnīcā, uzlidotu gaisā viss kvartāls, ja kaut kas noietu greizi. Bet Georgoss uzticējās savām spējām un zināja arī, ka pagūs darbu pabeigt laikā.

Viņa kalsnā askēta seja staroja apcerīgā jūsmā, atceroties Bērdsonga vārdus, kad viņi pirmoreiz apsprieda plānu, kā nobloķēt viesnīcas izejas un pēc tam uzspridzināt degbumbas augšstāvos: «Ja tu izdarīsi visu pareizi, tad no tiem, kas augšstāvos, neviens dzīvs netiks ārā no viesnīcas.»

Vēl viens punkts Bērdsonga labā: viņš bija sagādājis naudu visam, ko Georgoss bija pieprasījis, kaut arī dažas lietas maksāja vairāk, nekā bija domāts.

Un kur vēl Bērdsonga izplānotā diversija! Tā palīdzēs Georgosam kopā ar pārējiem trim brīvības cīnītājiem droši un mierīgi bumbas nogādāt viesnīcā.

Kā bieži mēdza darīt, Georgoss arī šoreiz pārdomāja darāmo un padarīto visos sīkumos.

Izmantodams vēl daļiņu Bērdsonga dotās naudas, Georgoss bija nopircis dodža pikapu — gan lietotu, tomēr labā stāvoklī; laimīgā sakritībā tas bija sarkanā krāsā. Par mašīnu viņš samaksāja skaidrā naudā, izmantodams viltotu personas apliecību, tā ka vēlāk nebūs iespējams konstatēt, kam mašīna pieder.

Pašlaiks pikaps bija noslēpts privātā garāžā, kas piederēja pie nesen noīrētā Brīvības draugu slēpņa — dzīvokļa pilsētas Nortkāslas rajonā; šis mājoklis bija zināms vienīgi Georgosam. Tam vajadzēja kalpot par mitekli, ja kaut kādu iemeslu dēļ uzturēšanās Krokerielā kļūtu neiespējama.

Sarkanajam pikapam uz abiem sāniem bija glīti uzkrāsots uzraksts UGUNSDZĒSĪBAS PAKALPOJUMI, INC. Par īstu meistarstiķi (atkal viena no Georgosa idejām) varēja uzskatīt vaļēja pikapa, nevis slēgta furgona, izvēli. Pikapa krava — sarkanie ugunsdzēsības aparāti — būs atklāti, visiem redzami.

Georgosa personiskais braucamais — vecais folksvāģis — atradās privātā stāvvietu garāžā netālu no Krokerielas mājas un NEI operācijā izmantots netiks.

Bērdsonga diversija izpaudīsies tādējādi, ka viņš kopā ar kādu simtu s&gt biedru sarīkos pie viesnīcas demonstrāciju pret KS&A tieši tanī laikā, kad ugunsdzēsības bumbas tiks pievestas pie kalpotāju ieejas, lai no turienes tiktu nestas uz vajadzīgajām vietām. Demonstranti uzvedīsies skandalozi, tā ka visi policijas un apsardzes spēki būs nodarbināti ar tiem, un uz sarkano dodža pikapu neviens pat nepaskatīsies.

Bērdsongs bija izlīdzējis vēl vienā palīgdarbā — izpildījis solījumu un piegādājis improvizētus Kristofora Kolumba viesnīcas apakšstāva un mezonīna plānus. Tos izstudējis, Georgoss pats trīsreiz ieradās viesnīcā un noskatīja precīzi visas vietas, kur nolikt eksplozīvās bumbas, kam jāuzsprāgst pirmajām.

Vēl Georgoss bija paguvis kaut ko ievērot: aizkulišu darbs — viesnīcas iekārtošana gaidāmajam notikumam — bija tik rosīgs, ka dienā gandrīz jebkurš varēja kursēt neievērots un neiztaujāts pa telpām, kur darbojās kalpotāji, jo ikvienu varēja noturēt par noteiktā uzdevuma veicēju. Lai to vēl pārbaudītu, Georgoss trešoreiz ieradās Kristofora Kolumba viesnīcā, tērpies zilpelēkā formas virsvalkā, kam uzplečus rotāja uzšuvums: «Ugunsdzēsības pakalpojumi, Inc.»; šādi tērpi pēc trim dienām mugurā būs visiem brīvības cīnītājiem, kas darbosies kopā ar viņu.

Nekādu baiļu. Nekādu problēmu. Daži viesnīcas kalpotāji pat draudzīgi pamāja, uzskatīdami viņu par vienu no savējiem. Georgoss arī savukārt jau vingrinājās lomā, kāda būs jātēlo, kad pienāks laiks izvietot bumbas. Tad viņš un arī pārējie pārvērtīsies pat glumiem, lišķīgiem pakalpiņiem — kādus kapitālistiem tīk savus vergus redzēt. Brīvības cīnītāji, kļuvuši par hameleoniem, mīlīgi smaidīs un izplūdīs parastajās stulbībās: «Lūdzu, atvainojiet», «Jā, ser», «Nē, kundze», «Lūdzu» … riebīga zemošanās necienīgo priekšā, bet revolūcijas labad tā būs jāpacieš.

Toties iznākums viņus atalgos par visu!

Papildus nodrošinājumam, ja gadījumā kādu brīvības cīnītāju aizturētu un sāktu izprašņāt, Bērdsongs bija izgatavojis vairākas neesošās ugunsdzēsības pakalpojumu firmas norīkojumu lapas. Tās tagad bija aizpildītas. Tur bija rakstīts, ka uz viesnīcu nogādājami un tur uzstādāmi papildu ugunsdzēsības aparāti. Bērdsongs bija uzrakstījis arī lūgumu, lai darbiniekiem, kas pievedīs aparātus, neliek ceļā šķēršļus. Vienā no pavadvēstulēm viņš lūdza atļauju izvietot aparātus tā, lai nepieciešamības gadījumā tie būtu pieejami viesnīcas iemītniekiem vestibilā un mezonīnā.

Abi dokumenti aizstāja Georgosa sākotnējo ideju pierunāt viesnīcas vadību iegādāties ugunsdzēsības aparatūru. Tas būtu bijis grūti panākams. Georgoss un Bērdsongs saprata, ka neviens dokuments netiks pamatīgi pārbaudīts, toties vajadzības brīdī labi izlīdzēs.

Tātad — cik Georgosam bija iespējams pārredzēt, viss bija apsvērts un pārdomāts, kā nākas.

Šai brīdī viņam bija tikai viena, gan samērā nenozīmīga rūpe — viņa sieviete, Ivete. Kopš vakara pirms četriem mēnešiem, kad viņš izpildīja nāvessodu tiem diviem apsardzes vepriem pakalnā pie Millīldas, un arī vēlāk Ivete sāka izrādīt pretestību; īsti uzticējies viņš tai nekad nebija. Drīz pēc Milfīldas vakara viņš sāka apsvērt, ka vajadzētu sievieti novākt. Kā jau Deivijs Bērdsongs bija minējis — grūti tas nebūtu, tomēr Georgoss nolēma pagaidām to vēl nedarīt. Tā sievišķe bija noderīga. Prata labi vārīt ēst; bez tam viņas klātbūtne bija vēlama, kad viņš gribēja atbrīvoties no seksuālā satraukuma, kas pēdējā laikā, domājot par drīzo iespēju nogalināt labi daudz tautas ienaidnieku, uzradās aizvien biežāk.

Piesardzības labad Georgoss turēja slepenībā no Ivetes plānu par vareno spridzināšanu Kristofora Kolumba viesnīcā, taču droši vien viņa juta, ka kaut kas svarīgs gatavojas. Varbūt viņa ņēma ļaunā tādu izslēgšanu no līdzdalības un tāpēc pāris pēdējās nedēļās bija tik klusa un sevī noslēgusies. Ak, tam nav nekādas nozīmes! Pašreizējā brīdī ir pavisam citas, daudz nopietnākas rūpes, bet drīz vien vajadzēs atbrīvoties no Ivetes, kaut arī pašam no tā radīsies zināmas neērtības.

Interesanti. Pat iedoma vien par savas sievietes nogalināšanu viņam izraisīja erekciju.

Satraukdamies aizvien vairāk priecīgās gaidās, Georgoss atsāka rakstīt dienasgrāmatu.

CETURTĀ DAĻA

1.

Vienā no K_ristofora Kolumba viesnīcas divdesmit piektā stāva apartamentiem Lea pacēla skatienu no burtnīcas, kurā bija rakstījusi.

—   Tētiņ, — viņa ierunājās, — vai drīkstu tev pajautāt kaut ko personisku?

—   Jā, protams, — Nims atbildēja.

—   Vai starp tevi un mammīti tagad viss ir kārtībā?

Nimam vajadzēja veselu sekundi, iekams viņš aptvēra

meitas jautājuma īsto nozīmi. Tad viņš klusu atbildēja: — Jā, ir.

—    Un jūs ne… — Leas balss iedrebējās. — Jūs tātad tomēr nešķirsieties?

—   Ja tev tas darījis raizes, — Nims sacīja, — tad beidz raizēties. Tas nenotiks — es ceru, nekad.

—   Ai tētiņ! — Lea atplestām rokām metās tēvam klāt. Viņa to apskāva cieši jo cieši. — Ai tētiņ, kā es priecājos! — Viņš juta savam vaigam pieglaužamies meitenes maigo seju un arī viņas asaras.

Nims turēja meitu apskautu un liegi glāstīja tai matus.

Viņi abi bija palikuši divatā, jo Rute un Bendžijs pirms pāris minūtēm bija nobraukuši lejā uz vestibilu, lai saldējuma zālē pārbaudītu, kas tur dabūjams. Lea bija teikusi, ka palikšot augšā pie tēva, jo gribot pabeigt kādu skolas uzdevumu, ko paņēmusi līdzi. Bet varbūt — Nimam ienāca prātā — palikusi tikai tādēļ, ka radās iespēja uzdot jautājumu, kas viņu mocīja?

Vai pasaulē ir kāds tēvs vai māte, kas jelkad zinājis, ko bērnu prāts pārdzīvo, kādas sāpes bērni izcieš vecāku patmīlības un nevērības dēļ? Viņš atcerējās, cik ļoti Lea centās izvairīties no sarunām par Rutes prombūtni, kamēr viņa ar Bendžiju dzīvoja pie Neibergeriem un ar Nimu sarunājās pa telefonu. Kādas sirdssāpes Lea — jūtīgā četrpadsmitgadīgā meitene — toreiz izcieta? To atceroties, Nimam bija kauns.

Reizē uzradās vēl viens jautājums: kad abiem bērniem pastāstīt par Rutes veselības stāvokli? Droši vien drīzumā. Tiesa, tas radīs sāpīgas izbailes — tādas, kādas pārdzīvoja un vēl joprojām pārdzīvo viņš pats. Bet lai Lea un Bendžijs labāk zina patiesību, nekā tā viņiem krīzes brīdī uzbruktu pēkšņi. Nims nolēma tuvākajās dienās ar Ruti par to parunāt.

It kā Lea būtu kādu daļu viņa domu nolasījusi, tā noteica: — Ir labi, tētiņ. Ir pavisam labi. — Tad īstā jaunības pēkšņumā izraisījās viņam no rokām un atgriezās savā vietā.

Viņš piegāja pie apartamenta dzīvojamās istabas loga un pavēroja pastkartei līdzīgo ainu: vēsturisko pilsētu, kuģu drūzmu ostā un abus pasaulslavenos tiltus, bet visam pāri — vēlīnās pēcpusdienas saules zeltu. — Paklau, — viņš sacīja pār plecu, — kāds fantastisks skats!

Lea pacēla galvu un pasmaidīja. — Jā. Ir gan.

Viens bija skaidrs jau tagad: paņemt līdzi visu ģimeni uz Nacionālā Enerģētikas institūta konferenci bija ārkārtīgi izdevusies ideja. Abi bērni bija neiedomājami satraukti, kad viņi šorīt ievācās viesnīcā. Leai un Bendžijam, ko vecāki bija izbrīvējuši no skolas uz veselām četrām dienām, bija sadoti līdzi mājasdarbi, to vidū ari sacerējums par konferenci; Bendžijs, domādams par savējo, uzstāja, ka gribot rīt noklausīties tēva runu. Ņemt līdzi bērnu uz NEI lietišķo saietu bija visai neparasti, tomēr Nims to izkārtoja. Ģimenēm bija paredzēti citi pasākumi — ekskursija pa ostu, muzeju apmeklējumi, kino. Rute ar bērniem labprāt gatavojās tajos piedalīties.

Pēc brīža istabā atgriezās Rute ar Bendžiju, priecīgi smiedamies un stāstīdami, ka vajadzējis katram apēst divus saldējumus, lai novērtētu saldējumu zāli ar trim zvaigznēm.

Konferences otrā diena.

Tā atausa dzidra un skaidra, saules zelts bagātīgi ielija istabā, kur Nims, Rute un bērni baudīja apartamentāuznesto brokastu greznību.

Pēc brokastīm un pēdējoreiz pirms uzstāšanās Nims pārskatīja savu runu. Programmā tā bija paredzēta pulksten desmitos šai pašā rītā. Dažas minātes pēc deviņiem viņš pameta pārējos un liftā devās lejup.

Nimam bija zināms iemesls nobraukt lejā agrāk. Pa sava numura logu viņš bija redzējis, ka lejā veidojas demonstrācija, un tagad gribēja uzzināt, kas tur demonstrē un kādā nolūkā.

Nokļuvis līdz viesnīcas galvenajai ieejai, Nims saprata, ka tas ir kārtējais vecais bars — grupas «strāvu un gaismu tautai» pārstāvji. Apmēram simt dažāda vecuma cilvēku grozījās viesnīcas priekšā, skandējot saukļus. Vai tiešām tie nekad nepagurs, nodomāja Nims, vai tiešām nekad neredzēs neko tālāk par savu degungalu?

Pūlī plīvoja tie paši jau ierastie plakāti:

KS&A Krāpj patērētājus

KS&A Jākļūst par tautas, nevis trekno runču īpašumu

a&gt aicina sabiedrību pārņemt savā pārziņā komunālos pakalpojumus

Sabiedrības pārvalde nodrošinās zemāku maksu par elektrību

Kādā veidā, Nims prātoja, s&gt cer ietekmēt Nacionālo Enerģētikas institūtu? Viņš varētu tiem tūliņ pateikt, ka nav ne mazāko cerību. Bet, protams, viņi, kā vienmēr, centās iekarot apkārt esošo uzmanību, un tas viņiem arī izdevās. Nims redzēja visur klātesošās TV kinokameras. Un — kā tad — turpat jau grozījās arī Deivijs Bērdsongs, kas priecīgā noskaņojumā diriģēja pūli.

Demonstranti pūlējās nobloķēt piekļūšanu viesnīcai. Pašā durvju priekšā izveidojās rokās saķērušos demonstrantu barjera, aizturot vairākas privātās mašīnas un taksometrus. Otrs kordons bija aizstājies priekšā kalpotāju ieejai. Tur bija apturētas divas mašīnas — piena piegādes furgons un viens vaļējs pikaps ar ugunsdzēsības aparātu kravu. Abu mašīnu šoferi protestēja pret šādu aizturi.

Pa to laiku parādījās vairāki policisti. Tie sāka rosīties demonstrantu vidū, pūlēdamies nodibināt kārtību. Sekoja neilgas sarunas starp policiju un demonstrantiem, tajās piedalījās arī Bērdsongs. Pēc tam bārdainis paraustīja plecus, ar mājieniem aizvāca savus piekritējus no abām ieejām, kamēr policija steigšus izbrīvēja piebraukšanu vispirms abām kravas mašīnām, tad limuzīniem un taksometriem.

— Vai jūs spējat iedomāties tik drausmīgu bezatbildību? — uztraucās kāds konferences delegāts, kas stāvēja blakus Nimam un bija atpazīstams pēc NEI dalībnieka nozīmes uz svārku atloka. — Tas stulbais bars gribēja aizturēt ugunsdzēsības piederumu un piena piegādi viesnīcai. Die's pasarg — kādēļ gan?

Nims piekrītot palocīja galvu. — Tiešām bezjēdzīgi.

Laikam arī paši demonstranti nesaskatīja lielu jēgu, jo sāka izklīst.

Nims atgriezās vestibilā, iekāpa liftā un uzbrauca līdz mezonīnam, kur bija izvietojies konferences štābs.

NEI konference, kā jebkurš šāda veida rituāls saiets, bija sapulcinājis vairākus simtus biznesmeņu, inženieru un zinātnieku, lai gremotu un pārgremotu kopējās problēmas, apmainītos ar jaunumiem specialitātes attīstībā un gluži saviesīgi biedrotos. Teorētiski ikvienam delegātam pēc tam vajadzēja jūtami uzlabot savu darbu. Šādu pasākumu materiālo vērtību bija grūti noteikt, tomēr, jādomā, tāda bija.

Kādā galvenās zāles priekštelpā delegāti bija sanākuši neoficiāli patenkot un parunāties pirms nopietno sarunu sākuma. Nims piebiedrojās agrīnajiem atnācējiem, sastapdams citu energoražotāju apvienību augstākos vadītājus, no kuriem dažus pazina, dažus ne.

Visai liela runāšana risinājās ap naftas problēmu. Nupat bija saņemtas vēstis, ka OPEC — naftas eksportētājvalstu organizācijai piederošās valstis — stingri palikšot pie savas prasības un turpmāk samaksu par naftu pieņemšot vienīgi zeltā, nevis papīra valātā, kuras vērtība — it īpaši dolāra vērtība — krītoties gandrīz diendienā. Savienoto Valstu un OPEC attiecības bija iestrēgušas, un jauna naftas embargo iespēja kļuvusi satraucoši reāla.

Ja tas notiks, visas elektrības ražotājapvienības piedzīvos drausmīgu triecienu.

Nims bija pāris minūšu piedalījies pārrunās, kad juta, ka viņu kāds saņem aiz elkoņa. Pagriezies viņš ieraudzīja Tērstonu Džonsu, savu draugu no Denveras. Viņi sirsnīgi sarokojās.

Tērstons tādaļ jautāja: — Ko jaunu dzird par Tjunipu?

Nims saviebās. — Piramīdu celtniecība savulaik norisa straujāk.

—   Un faraoniem nevajadzēja cīnīties par atļaujām. Vai ne?

—  Taisnība. Kā klājas Ursulai?

—   Lieliski, — Tērstons starodams atsaucās. — Mēs gaidām bērniņu.

—   Tas ir brīnišķīgi. Apsveicu! Kad tad lielais notikums gaidāms? — Nims jautāja, lai aizpildītu laiku, kamēr sakārtos satrauktās, sajukušās domas. Viņš gaužām dzīvi atcerējās nedēļas nogali Denverā un Ursulas apciemojumu naktī viņa gultā; Ursulas apgalvojumu, ka tiklab viņa, kā vīrs vēloties bērnus, bet nevarot pie tiem tikt, un Tērstons šo liecību toreiz apstiprināja. «Mēs abi esam pie ārstiem pārbaudījušies nezincik reižu… mana pistole šauj un blīkšķina, cik uziet, bet pilno patronu man nav. Tik vien der kā salūtam …»

—   Dakteris saka, ka jūnija beigās.

Dievs žēlīgais! Nimam nebija nepieciešams kalkulators, lai zinātu, ka tas būs viņa bērns. Dažādas izjūtas virpuļoja kā ķērnē sakultas. Un ko, sasodīts, tagad vajadzētu sacīt?

Draugs viņu atpestīja no atbildes, aplikdams roku ap pleciem. — Vienu gan mēs abi ar Ursulu vēlētos. Lai tad, kad pienāks laiks, tu būtu par krusttēvu.

Nims gribēja pateikt «jā», ka viņš ar mieru, taču nespēja neko izteikt. Viņš tikai no jauna cieši paspieda Tērstonam roku un pamāja ar galvu, ka piekrīt. Klusībā viņš nozvērējās, ka Džonsu bērnam būs vislabākais, visapzinīgākais krusttēvs, kāds jebkad dzīvojis.

Viņi norunāja pirms konferences beigām vēl satikties.

Nims devās tālāk, satikdamies un aprunādamies vēl ar citiem enerģētiķiem: no Ņujorkas «Con Edison» apvienības, ko Nims uzskatīja par vienu no labākajām energoražotājām Ziemeļamerikā, ar Florīdas «Strāva un Apgaisme» darbiniekiem, Čikāgas valsts «Con Edison», Iljūstonas «Apgaismes un Strāvas», Dienvidkalifornijas «Con Edison», Arizonas Sabiedrisko pakalpojumu un citu apvienību pārstāvjiem.

Konferences dalībnieku vidū bija arī kāds ducis Kalifornijas Strāvas un Apgaismes delegātu, arī Rejs Paulsens; viņš un Nims sasveicinājās, — kā parasts, bez mazākās sirsnības. Dž. Ēriks Hamfrijs vēl gan nebija ieradies, bet vēlāk katrā ziņā ieradīsies.

Tikko atšķīries no kārtējā sarunu biedra, Nims delegātu pūlī, kas ik ar brīdi auga lielāks un kļuva trokšņaināks, pamanīja pazīstamu seju. Tā bija California Examiner korespondente Nensija Molino. Nimam par lielu pārsteigumu, tā nāca viņam tieši klāt.

—   Sveiks! — Viņas izturēšanās šķita draudzīga, un viņa smaidīja, bet Nima atmiņā vēl bija saglabājies pārāk daudz netīksmes, lai atsauktos tādai laipnībai. Vienu viņš gan nevarēja noliegt — tā sieviete ir nešķīsti pievilcīga; to veicināja izcilnie vaigu kauli un augstprātīgā sejas izteiksme. Ģērbties viņa arī prata ļoti labi; pēc izskata likās, ka viņas tērpi ir dārgi.

Viņš dzedri atbildēja: — Labrīt.

—   Es preses istabā nupat pievācu jūsu runas eksemplāru, — mis Molino sacīja; viņa turēja rokā pilnīgu teksta eksemplāru. — Diezgan neinteresanta bāšana. Vai esat nolēmis pateikt vēl ko klāt, kas te nav iespiests?

—   Pat ja būtu tā nolēmis, es neparko nepalīdzētu jums, to iepriekš izklāstīdams.

Atbilde šķita žurnālisti uzjautrinām, un viņa iesmējās.

—   Tēt, — vidū iejaucās bērna balss, — mēs tad nu iesim augšā uz to zāli.

Tas bija Bendžijs, kas, izlauzies cauri delegātu biežņai, bija ceļā uz nelielu galeriju, kur varēja piesēst daži apmeklētāji. Augstāk pie kāpnēm stāvēja Rute un Lea. Abas pamāja viņam, viņš pamāja pretī.

—      Labi, — viņš bilda Bendžijam, — ejiet augšā un ieņemiet savas vietas.

Nensija Molino noklausījās sarunā ar neslēptu uzjautrinājumu. Tad jautāja: — Jūs esat atvedis uz šejieni līdzi ģimeni?

—   Jā, — Nims asi atteica, piebilzdams: —Mana sieva un bērni kopā ar mani ir apmetušies viesnīcā. Ja jūs gadījumā grasāties to izmantot, tad pateikšu jau iepriekš, ka izdevumus es sedzu no savas kabatas.

—    Ak vai, vai, — viņa ķircinoši iesaucās, — cik man ir neganta reputācija!

—     Es sargos no jums, — Nims sacīja, — tieši tā, kā sargātos no kobras.

Tas Goldmens, Nensija, projām iedama, nodomāja, nudien, nav nekāds sūdabrālis.

Viņa nebija ne domājusi, ne vēlējusies nākt uz šo konferenci. Taču pilsētas ziņu redaktors, pamanījis programmā Goldmena vārdu, bija norīkojis Nensiju šurp, cerēdams, ka Nensija atradīs kādu vāju vietiņu un tādā veidā turpinās to, ko viņš uzskatīja par publicēšanai interesantu vendetu. Nekā, vecais «es esmu kapteinis» kļūdījās. Viņa atreferēs Goldmena runu precīzi atbilstoši saturam un, ja tā būs pietiekami vērtīga, to pat atbalstīs. (Iespiestā versija, ko viņa bija izlasījusi un kādēļ ari vaicājusi par papildinājumiem, nešķita interesanta.) Turklāt Nensija vēlējās par katru cenu tikt no šejienes ārā iespējami drīzāk. Šī bija diena, kad norunāta tikšanās ar to meiteni Iveti tai pašā bārā, kur viņas bija sarunājušās pirms nedēļas. Nensija varēja pagūt laikā tikt uz turieni, jo mašīnu bija atstājusi viesnīcas pazemes stāvvietā, tomēr laiks bija tikai līdz ar nagiem. Viņa ļoti cerēja, ka tā skuķe ieradīsies un atbildēs uz jautājumiem, kas viņu mulsināja.

Pagaidām dienas kārtībā palika Goldmens. Viņa iegāja konferences zālē un apsēdās pie preses galda.

Jau uzrunādams konferenci, Nims klusībā pilnīgi piekrita tam, ko bija sacījusi tā negantniece Molino: ar tehnisku saturu tik piesātināta runa patiesi no žurnālista aspekta vērtējama kā neinteresanta. Taču, kad viņš sāka iztirzāt daudzās smagās problēmas gan tagad, gan nākotnē, ar kurām jāsaskaras Kalifornijas Strāvas un apgaismes apvienībai, auditorijas nedalītā uzmanība liecināja, ka daudzi no dalībniekiem pārdzīvo tās pašas problēmas, grātības un bailes, ko Nims apkopojis savā runā, kurai devis virsrakstu «Pārslodze». Viņi tāpat bija noraizējušies par vajadzīgā strāvas daudzuma nodrošinājuma savos uzņēmumos. Arī viņi juta, ka draudīgi tuvojas laiks, kad sāks strauji pietrūkt elektrības, ka īstenībā līdz smagam elektrības badam vairs atlikuši tikai daži gadi. Un tomēr viņu godīgums diendienā tiek apšaubīts, viņu brīdinājumiem netic, viņu drūmo statistiku apsmej un noniecina.

Ticis sagatavotajai runai gandrīz līdz beigām, Nims izvilka no kabatas lapu, kurā vēl vakar bija pierakstījis dažus papildinājumus, ar kuriem gribēja runu pabeigt.

— Vairums no mums, īstenībā droši vien mēs visi, — viņš sacīja, — esam cieši pārliecināti par diviem svarīgiem aspektiem. Viens no tiem skar jautājumus par vidi.

Videi, kurā dzīvojam, vajadzētu būt tīrākai, nekā tā ir. Tālab visi, kas cenšas to panākt, ir pelnījuši mūsu atbalstu.

Otrs aspekts skar demokrātisko procesu. Es ticu demokrātijai, vienmēr esmu tai ticējis, tomēr pēdējā laikā kļūstu visai piesardzīgs. Un tas mani aizved atpakaļ pie vides.

Daži no tiem, kas sevi dēvē par vides aizsargātājiem, ir zaudējuši saprātīgu pieeju aizsargājamam objektam un pārvērtušies par fanātiķiem. Viņi ir mazākumā. Taču, balstoties uz skaļu, sastingušu, bezkompromisa fanātismu, kam turklāt bieži vien trūkst vajadzīgās informācijas, viņiem izdodas uzspiest savu pārliecību un gribu vairākumam.

Tā rīkojoties, Šie cilvēki prostituējuši demokrātisko procesu, bezatbildīgi, nesaudzīgi to izmantojuši, noliegdami visu, izņemot pašu šauri ierobežotos mērķus. Ko viņi nespēj pieveikt ar saprātu un argumentiem, to cenšas panākt ar legalizētu viltu. Šādi cilvēki pat neizliekas, ka pieņem vairākuma noteikumus, jo ir pārliecināti, ka zina labāk nekā vairākums. Līdz ar to viņi atzīst vienīgi tos demokrātijas aspektus, kas var tikt pavērsti viņu labā.

Pēdējie vārdi izraisīja spējus, straujus aplausus. Nims pacēla roku, pieprasīdams klusumu, un turpināja.

—   Šī vides aizsargātāju suga apstrīd visu. Nav nekā, itin nekā, ko mēs, enerģētiķi, varētu piedāvāt, neizraisot viņu svētās dusmas, viņu nosodījumu, viņu dedzīgo un paštaisno opozīciju.

Taču fanātiķi no vides aizsargātāju aprindām nav vientuļi, viņiem ir sabiedrotie.

Nims pieklusa, jo pēkšņi atskārta, ja turpinās izmantot savas piezīmes, tad viss, ko turpmāk sacīs, novedīs tieši tādās pašās nepatikšanās kā pirms pieciem mēnešiem pēc Enerģētikas padomes rīkotajām diskusijām par Tjunipu. Tas būtu arī pret Dž. Ērika Hamfrija rīkojumu «atturies no asām pretrunām». Vienalga, vairāk kā viņu pakārt tie nespēj izdarīt. Un viņš dragāja tālāk.

—   Sabiedrotie, ko es nule pieminēju, ir aizvien pieaugošais funkcionāru daudzums visās padomēs, kas izstrādā noteikumus; šie funkcionāri iecelti tikai un vienīgi politisku apsvērumu dēļ.

Nims juta, ka auditorijā interese kļūst aizvien dzīvāka.

—     Tiklab šajā pavalstī, kā arī citur, bija laiki, kad padomes un komitejas, kas regulēja mūsu rūpniecību, skaitā bija nelielas, un varēja paļauties, ka tās visu izspriedīs saprātīgi, bezpartejiski un godīgi. Taču tagad vairs tā nav. Šādas padomes ne tikai ir tā savairojušās, ka dublē un trīskāršo cita citu un sacenšas, kura sev nodibinās spēcīgākas varas bāzes, bet lielākais vairums šo padomju locekļu tiek iecelti atlīdzībai par īpašiem politiskiem nopelniem. Reti, ja vispār kādreiz, tie amatos nonāk pieredzes un darba prasmes dēļ. Rezultātā šādi resoru funkcionāri parasti vajadzīgajā jomā neko nejēdz, daži to pat neslēpj, bet visiem piemīt spēcīgas politiskas ambīcijas, kas noteic viņu rīcību un lēmumus.

Tieši tas nosaka, kāpēc un kā mūsu ekstrēmistiskie kritiķi un oponenti atrod sabiedrotos. Tāpēc, ka mūsdienās agresīvais, tā sauktais populistiskais uzskats ir tas, kas iekaro presi un pievērš sev uzmanību. Nosvērtie, līdzsvarotie, ar saprātu izstrādātie lēmumi to nespēj; pilnvarotie un attiecīgo padomju locekļi, par kuriem es runāju, to gaužām labi zina.

Citiem vārdiem sakot, ir tā: tas, kam vajadzētu būt par sabiedrības interešu balstu, tiek izkropļots un pavērsts pret sabiedrības interesēm.

Man nav ātru, iedarbīgu zāļu, ko es varētu ieteikt glābiņam no šīm divām drausmīgajām problēmām, un, man šķiet, nevienam no jums arī tādu nav. Labākais, ko mēs spējam darīt, ir ļaut katrā iespējamā gadījumā sabiedrībai apzināt, ka mazākums, melkulīga fanātiķu un pašlabuma meklētāju politiķu alianse, apkaro sabiedrības patiesās, saprātīgās intereses.

Nims nolēma ar to savu runu nobeigt.

Kamēr viņš gaidīja, kāda būs Ērika Ilamfrija un citu KS&A kolēģu reakcija uz viņa piezīmēm, viņš, ļoti pārsteigts, redzēja, ka viņu sveic kājās piecēlušos klausītāju jūsmīgās ovācijas.

«Apsveicam!» … «bija vajadzīga traka drosme to pateikt, bet tā ir tīra patiesība» … «jācer, ka tas, ko teicāt, gūs plašu atbalsi» … «to vajadzētu palaist kā apkārtrakstu» «rūpniecībai nepieciešami tādi bezbailīgi strēlnieki kā jūs» … «Kad jums būs apnicis strādāt Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā, padodiet mums ziņu».

Kad delegāti viņu aplenca no visām pusēm, Nims neticēdams, bezgala pārsteigts, atskārta, ka kļuvis par varoni. Kādas Vidējo rietumu milzu apvienības prezidents sacīja: — Ceru, ka jūsu apvienība prot jūs novērtēt. Jāatgādina Ērikam Hamfrijam, cik lielisks jūs esat.

Nemitīgi spiezdams rokas un saņemdams apsveikumus, Nims lauzās ārā no zāles.

Laimīgo sajūtu aptumšoja vienīgi Reja Paulsena drūmais, naidīgais vaigs. Taču izpildviceprezidents, ne vārda nebildis, vienkārši pagriezās un viens pats izgāja no zāles.

Nims bija jau sasniedzos durvis uz klusāku gaiteni, kad rimta balss ierunājās viņam aiz muguras. — Es ierados tikai tāpēc, ka gribēju dzirdēt tavu runu. Bija vērts.

Nims pagriezās. Pārsteigts viņš ieraudzīja, ka runātājs ir Volijs Tolbots. Galva Volijam vēl bija daļēji apsaitēta, ejot viņš balstījās uz spieķiem, tomēr spēja līksmi pasmaidīt.

—   Volij! — Nims atsaucās. — Ir nu gan prieks — tevi redzēt! Nemaz nezināju, ka esi jau ārā no slimnīcas.

—   Jā, tiku laukā pirms pāris nedēļām, bet ne pavisam. Vēl priekšā lieli lāpīšanas darbi. Vai varam aprunāties?

—   Protams. Pameklēsim kādu mierīgāku vietu. — Nims bija gribējis sameklēt Ruti un bērnus, bet gan jau vēlāk sastaps tos apartamentā.

Viņi nobrauca ar liftu lejā vestibilā. Netālu no kāpnēm kaktā bija divi brīvi krēsli, un viņi abi ar Voliju devās turp. Volijs ar spieķiem klumburoja diezgan neveikli, tomēr pats tika galā.

—   Lūdzu, uzmanieties! — Viņiem garām pabrauca glītā zilpelēkā virsvalkā tērpies puisis, manevrēdams divriču vagoneti, uz kuras atradās trīs sarkani ugunsdzēsības aparāti. — Tas būs tikai mirklis, kungi. Man viens jānoliek šeit. — Jaunais vīrietis atbīdīja vienu no abiem krēsliem, uz kuriem viņi bija gribējuši apmesties, novietoja kaktā ugunsdzēsības aparātu, tad atlika krēslu atpakaļ vietā. Viņš uzsmaidīja Nimam. — Tas viss, ser. Piedodiet, ka nācās jās patraucēt.

—   Jās netraucējāt. — Nims atcerējās, ka šo cilvēku viņš bija redzējis no rīta pie pikapa stāres, kam policija izbrīvēja ceļu s&gt demonstrācijas laikā.

Nimam gan likās, ka novietot ugunsdzēsības aparātu aiz krēsliem bija diezgan ērmota mode. Taču tā nebija viņa darīšana, gan jau strādnieks zināja, ko dara. Virsvalkam uz pleciem bija uzšuvums: «Ugunsdzēsības pakalpojumi, Inc.».

Nims un Volijs apsēdās.

—  Vai ievēroji, kādas tam puisim rokas? — Volijs jautāja.

—  Jā. — Nims tiešām bija ievērojis, ka jaunajam vīrietim rokas noklātas tumšiem plankumiem, droši vion no neuzmanīgas apiešanās ar ķimikālijām.

—  Ar ādas transplantāciju viņš to viegli varētu izlabot. — Volijs atkal pasmaidīja, taču šoreiz paskumji. — Es tagad šādos jautājumos būšu īsts eksperts.

—   Nedomā par citiem, — Nims sacīja, — pastāsti man par sevi.

—  Kā jau tev pirmāk teicu — ādas transplantācijas prasīs daudz laika. Pa mazam ielāpiņam vien, tā tas tiek darīts.

Nims līdzjātīgi palocīja galvu. — Jā, zinu.

—    Bet man ir arī labas vēstis. Gribas tev tās pastāstīt. Man būs jauns grēkarīks.

—   Kas tev būs?

—   Tu dzirdēji pilnīgi pareizi. Tu tak atceries, ka vecais nodega līdz pamatiem?

—   Zināms, atceros. — Nemūžam Nims neaizmirsīs ārsta vārdus pēc nelaimes gadījuma, kurā bija apdedzis Volijs. «… strāva pārskrējusi ķermeņa virsmai un tad tālāk aizplūdusi pa metāla torni., caur viņa failu… Tas iznīcināts. Sadedzis. Pilnīgi…»

—   Bet seksuālā sajūta man saglabājusies, — Volijs sacīja.

—   Un to var izlietot kā bāzi. Tāpēc mani pagājušajā nedēļā aizsūtīja uz Hjūstonu. Tur ir viens ārsts, vārdā Brendijs Skots, visas šīs gudrības pamatlicējs. Viņš man uztaisīs jaunu failu un sola, ka tas darbošoties.

—   Volij, — Nims brīnīdamies teica, — esmu ļoti priecīgs par tevi, bet kā, vellos, tādu numuru var dabūt gatavu?

—  Daļēji tās būs ādas transplantācija, daļēji faila protēze. Tā sastāv no maza sūknīša, dažām caurulītēm un mazītiņas tilpnītes. Tas viss tiek savienots un ķirurģiski transplantēts ķermenī. Visa tā būšana ir no silikongumijas, no tā paša materiāla, ko lieto elektroniskajiem sirds stimulatoriem. Tas tiešām aizstāj to, ko sākotnēji mums devusi daba.

—  Un tas patiesi darbojas? — Nims ziņkārīgi apvaicājās.

—   Un kā vēl darbojas! —Volijs uzdzirkstīja īstā sajūsmā.

—     Es to redzēju pats savām acīm. Turklāt uzzināju, ka simtiem cilvēku pēc tādas operācijas jūtas pilnīgi apmierināti. Un es tev pateikšu vēl kaut ko, Nim.

—   Ko tad?

—   Šitādas protēzes netaisa tādiem vien kā es, tādiem, kas cietuši nelaimes gadījumos. Tās domātas citādiem — parasti vecīgiem vīriem, kas izpūtuši visu tvaiku un vairs nevar ar sievišķi neko iesākt. Tiem šitā lietiņa atver dzīves vārtus no jauna. Kā ar tevi, Nim? Tev nav vajadzīga palīdzība?

—   Šāda veida — ne. Pagaidām, paldies Dievam, vēl ne.

—    Bet tāda diena var pienākt. Padomā un neaizmirsti! Vairs nekādas seksuālas impotences! Tu vari aiziet kapā ar erekciju.

—   Diezin ko es tur ar to iesāktu, — Nims nosmējās.

—  Are, kur Mērija! — Volijs iesaucās. —Viņa atbraukusi man pakaļ. Mašīnu es vēl nevaru vadīt.

Nims redzēja pāri vestibilam nākam Volija sievu Mēriju. Viņai blakus Nims, juzdamies mazliet neveikli, pamanīja Ardaitu Tolboti. Ardaitu viņš nebija redzējis, nedz arī par to ko dzirdējis kopš tās reizes, kad viņi bija tikušies slimnīcā un Ardaita histēriski vainojusi savu un Nima «grēku» Volija nelaimē. Interesanti, Nims ieprātojās, vai viņas reliģiskā aizrautība nu ir maķenīt mērenāka.

Abu sieviešu sejās varēja redzēt pārdzīvoto. Galu galā bija pagājuši tikai septiņi mēneši kopš Valtera Tolbota traģiskās bojāejas eksplozijā La Mission spēkstacijā, un tikai dažas nedēļas vēlāk notika nelaime ar Voliju. Mērija, kas bija allaž bijusi slaida, kopš Nims viņu pazina, tagad krietni pieņēmusies svarā; tur, protams, vainīgi sirdsēsti un rūpes. Pazudusi arī viņas puiciskā draiskulība, un tas viss viņu padarīja izskatā vecāku. Nims klusībā cerēja, ka piepildīsies viss, kā Volijs stāstīja. Tad būs līdzēts viņiem abiem.

Ardaita tagad izskatījās mazliet labāk nekā pēdējoreiz tiekoties, taču tikai mazliet. Viņa vairs nebija salīdzināma ar pievilcīgo, eleganto, sportisko parādību īsi pirms Valtera nāves — tagad viņa bija parasta vecīga sieviete. Bet viņa uzsmaidīja Nimam un sasveicinājās tik sirsnīgi, ka viņš jutās atvieglots.

Viņi patērzēja. Nims vēlreiz izteica prieku, ka Volijs ir atkal uz kājām. Mērija pastāstīja, ka ienākot dzirdējusi runājam par Nima uzstāšanos, un apsveica viņu. Ardaita savukārt pieminēja, ka atradusi vēl dažus Valtera atstātus aktu vākus un vēloties tos nodot KS&A glabāšanā. Nims piedāvājās aizbraukt un vākus paņemt, ja viņa tā vēloties.

—    Tas nemaz nav vajadzīgs, — Ardaita aši attrauca. — Es tev tos aizsūtīšu. Nav vairs tik daudz, cik bija pirmoreiz …

Viņa aprāvās: — Nim, kas tev notika?

Nims iztrūcies, pavērtu muti, blenza uz viņu.

Pirmoreiz… Valtera Tolbota piezīmes…

—   Nim, — Ardaita atkārtoja, — vai kas noticis?

Mērija un Volijs ari ziņkārīgi viņu vēroja.

—    Nē, — viņš ar mokām izteica. — Es tikai kaut ko svarīgu atcerējos.

Nu viņš zināja. Nu zināja to pazudušo informācijas drusku, kas viņu grauza, kas nelikās mierā, bet arī nedevās rokā kopš tās dienas, kad viņi visi četri — Ēriks Hamfrijs, Harijs Londons, tiesnesis Jeils un viņš bija sēdējuši priekšsēža darba kabinetā. Tas bija meklējams Valtera Tolbota kartona kastēs, ko Ardaita drīz pēc vīra nāves bija atdevusi Nimam. Toreiz Nims visai pavirši bija saturu pārskatījis; tagad tās atradās apvienībā.

—    Man liekas, ka mums nu laiks iet, — Volijs sacīja. — Bija gaužām jauki ar tevi tikties, Nim.

—   Man tāpat, — Nims atteica. — Un lai tev labi veicas visās lietās, Volij!

Kad trijotne bija aizgājusi, Nims brīdi stāvēja, kā zemē ieaudzis. Tagad viņš zināja, kas tajos vākos glabājas. Zināja arī, kas jādara. Taču vispirms tomēr jāpārbauda, vai atmiņa neviļ.

Nākamajās trijās dienās. Tūliņ pēc konferences.

2.

Ātrāk, ātrāk, ātrāk! Bet vai tad kādreiz tas iespējams, Nensija Molino sodījās, palaizdama savu mersedesu stipri pāri atļautajam ātrumam, cenzdamās izlocīties satiksmes plūsmā, visu laiku vērīgi sekodama aizmugures spogulī, vai tuvumā nav redzams kāds draudīgs policists.

Mūžīgā trenkšanās un laika trūkums nelaidās vaļā nevienu pašu dienu.

Steigšus viņa bija pa telefonu nodiktējusi savu rakstu par Goldmenu avīzes pēcpusdienas izdevumam un tagad jau desmit minūtes kavēja tikšanos ar Iveti. Nensija cerēja, ka meitene būs pietiekami saprātīga, lai pagaidītu.

Šopēcpusdien vēl šādi tādi darbi jāpabeidz redakcijā. Ak tā, un kaut kad jāizbrīvē brītiņš, lai tiktu uz banku, jo vajadzēja naudu. Pulksten četros jābūt pie zobārsta. Un pašās beigās — šovakar viņa apsolījusies būt divās viesībās — vienās «ieskriet» uz brītiņu, bet tās otras droši vien aizvilksies tālu pāri pusnaktij.

Nensijai patika straujš temps — gan dzīvei, gan spēlēm, taču gadījās dienas — piemēram, šodien —, kad notikumi sagūzmējās pārāk biezi.

Braukdama Nensija atcerējās savu aprakstu par Goldmena runu un pasmaidīja. Viņš droši vien jutīsies pārsteigts, jo reportāža bija tieša un ne mazākajā mērā nebija tendencioza.

Vairāki simti Amerikas enerģētikas rūpniecības vadītāju šodien, kājās piecēlušies, sarīkoja ovācijas Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības viceprezidentam Nimrodam Goldmenam, kas deklarēja, ka valdošās politiskās institūcijas ļaunprātīgi izmanto sabiedrības uzticību un «nekautrēdamās sacenšas savā starpā katra savas varas bāzes nostiprināšanā».

Viņš teica runu Nacionālā Enerģētikas institāta konferencē, kas patlaban notiek māsu pilsētā.

Pirms tam Goldmens kritizēja dažus vides aizsargātājus, kuri, kā viņš sacīja, stājas pretī jebkam. «Nav nekā, absolūti nekā, ko mēs, enerģētikas ražotāji, drīkstētu ierosināt…»

Un tā tālāk, un tā joprojām.

Nensija bija citējusi arī dažus viņa izteikumus — par elektrības badu, kas gaidāms, tātad —ja Goldmenam šoreiz par kaut ko bās jākož pirkstos, tad tikai par to, ko pats sacījis, nevis par atreferējumu.

Jēziņ! Kā tie gliemezīgie stulbeņi, kam pieder mašīnas, tikuši pie vadītāja tiesībām? Viņa bija otrā, kas varētu braukt, iedegoties zaļajai gaismai, bet priekšējā mašīna nekustēja no vietas. Vai tas tips aizmidzis, vai? Viņa nepacietīgi piespieda signāltauri. Ķēpas! Jau iedegās dzeltenā, tad sarkanā gaisma. Taču braucēju nebija, viņa riskēja un šķērsoja krustojumu.

Vēl pēc pāris minūtēm viņa jau varēja saredzēt nožēlojamo kroģeli, kur bija iegriezusies viņnedēļ. Cik jau nokavēts? Tikusi līdz bāram, Nensija paskatījās rokaspulkstenī. Astoņpadsmit minūtes. Un — vai tad citādi maz varēja būt! — Nevienas brīvas vietiņas šodien, kur piestāt. Tādu vietu viņa atrada divus kvartālus tālāk un steigšus devās atpakaļ.

Bārā valdīja tāda pati tumsība un pelējuma smaka kā pirmoreiz. Kad Nensija apstājās, ļaudama acīm pierast pie tumsas, viņai likās, ka šeit itin nekas nav mainījies aizvadītajās septiņās dienās, pat apmeklētāji tie paši.

Nensija redzēja, ka Ivete gaidījusi. Nolikusi sev priekšā alus glāzi, tā sēdēja pie tā paša galdiņa kaktā, kur viņas bija sēdējušas pirmoreiz. Nensijai tuvojoties, viņa pacēla galvu, tomēr neizrādīja nekdu interesi, nedz ari deva kādu zīmi, ka pazīst pienācēju.

—  Sveika! — Nensija sveicināja. — Atvainojos par nokavēšanos.

Ivete viegli paraustīja plecus, taču neko neteica.

Nensija piesauca klāt viesmīli. — Vēl vienu alu. — Viņa gaidīja, līdz to atnesīs, un pa to laiku slepus vēroja meiteni, kas vēl joprojām nebilda ne vārda. Viņa izskatījās vēl nožēlojamāka nekā pirms nedēļas — seja plankumaina, mati sajukuši. Mugurā tās pašas drēbes, bet tā savalkātas un sagumzītas, it kā viņa nebūtu vai mēnesi tās novilkusi ne dienu, ne nakti. Labajā rokā bija tas pats improvizētais cimds, ko Nensija bija ievērojusi jau viņreiz un kas droši vien slēpa kādu kroplumu.

Nensija iedzēra malku alus, tas garšoja labi, un tūdaļ ķērās pie lietas. — Jūs sacījāt, ka šodien pastāstīšot man, kas notiek tanī Krokerielas mājā un ko tur dara Deivijs Bērdsongs.

Ivete pacēla galvu. — Nē, es neesmu to solījusi. Jūs vienīgi cerējāt, ka es to darīšu.

—    Labi, lai paliek tā. Es vēl joprojām ceru. Kālab tu negribi man pastāstīt, kas īsti tevi biedē, no kā tev bail.

—  Man vairs nav bail. — To meitene pateica neskanīgā, vienmuļā balsī, arī sejā nebija nekādas izteiksmes.

Nensija nodomāja, ka nekur tālāk netiks un ka varbūt brauciens uz šejieni bijusi nevajadzīga laika izšķiešana. Viņa nolēma pamēģināt vēlreiz un jautāja: — Kas tad šajā nedēļā noticis tāds, ka nu ir citādi?

Ivete neatbildēja. Taču likās, ka viņa domā un savā prātā kaut ko apsver. Tā kavēdamās, viņa instinktīvi, neapzinādamās, ko dara, sāka ar kreiso roku berzēt labo. Sākumā caur cimdu, taču tad cimdu novilka.

Nensija šausmās vērās uz to, ko ieraudzīja.

Plaukstas vietā bija kaut kāds sarkanbalts stumbenis vienās rētās. Divu pirkstu vietā rēgojās vienīgi neaizdzijušas paliekas. Arī atlikušie trīs pirksti bija smagi bojāti. Viens kaut kā groteski saliekts ar apkaltušu dzeltenīgu kaula šķēpelīti galā.

Nensijai sametās nelabi. Viņa jautāja: — Ak Dievs, kas noticis ar tavu roku?

Ivete palūkojās uz roku, tikai tagad pamanīdama, ko izdarījusi, un aši noslēpa roku.

—   Kas noticis? — Nensija neatlaidās.

—   Tas … Tas bija negadījums.

—   Bet kas atstājis roku tādā stāvoklī? Vai tiešām ārsts?

—   Es neesmu bijusi pie ārsta, — Ivete atteica. Viņa norīstījās, apspiezdama asaras. — Viņi nebūtu man ļāvuši.

—   Kas nebūtu? — Nensija sāka dusmoties. — Bērdsongs?

Meitene palocīja galvu. — Un arī Georgoss.

—   Kas, ellē, ir Georgoss? Un kāpēc viņi tevi neaizveda pie ārsta? — Nensija pastiepa roku pāri galdiņam un satvēra Ivetes veselo roku. — Meiten, ļauj, lai es tev palīdzu! Es to varu. Un varbūt mums pat izdosies kaut ko darīt rokas labā. Vēl nav par vēlu.

Meitene papurināja galvu. Tikko pamodušās jūtas sejā bija apdzisušas, un viņa izskatījās atkal kā sākumā — bez izteiksmes, trula, nejūtīga.

—   Nu pasaki jel man, — Nensija lūdzās, — pastāsti, ko tas viss nozīmē!

Ivete izdvesa skaņu, kas varbūt bija nopūta, varbūt arī ne. Tad viņa spēji noliecās lejup, pastiepa roku un pacēla klēpī apbružātu brūnu somu. Atvērusi to, viņa izņēma divas kasetes, ko nolika uz galda un paslidināja uz Nensijas pusi.

—  Tur viss ir iekšā, — viņa sacīja. Tad vienā paņēmienā izdzēra atlikušo alu un piecēlās, lai ietu projām.

—  Hei! — Nensija uzsauca. — Neej vēl projām! Mēs taču tikko sākām runāt. Paklau, kālab tu negribi man pastāstīt, kas ir tajās kasetēs. Mēs taču varam par visu izrunāties.

—  Tur viss ir iekšā, — meitene atkārtoja.

—   Jā, bet… — Tad Nensija pamanīja, ka runā pati ar sevi. Pēc mirkļa kroga durvis atvērās, vēriena tiesu iespīdināja saules gaismu, un Ivete bija aizgājusi.

Likās, ka, steidzoties viņai pakaļ, nekas nebūs panākams.

Nensija ziņkārīgi aplūkoja kasetes, izgrozīja tās rokās un konstatēja, ka tās ir no lētajām, ko pārdod laikam par dolāru gabalā. Nevienai kasetei nebija etiķetes; vienīgi ar zīmuli uzvilkti cipari 1, 2, 3,4 attiecīgi katrā pusē. Labi, šovakar viņa tās noklausīsies, kad tiks mājās, un cerēja, ka varbūt tomēr tur būs kaut kas cik necik vērtīgs. Viņa jutās apkrāpta un vīlusies, ka nav saņēmusi konkrētu informāciju, kamēr Ivete vēl bija šeit.

Nensija izdzēra alu, samaksāja tēriņu un aizgāja. Pusstundu vēlāk viņa jau bija redakcijā un iegrimusi citā darbā.

3.

Kad Ivete sacīja Nensijai Molino: «Man vairs nav bail», viņa bija runājusi patiesību. Vakar Ivete bija kaut ko izlēmusi, kas viņu atsvabināja no raizēšanās par pašreizējiem notikumiem, atbrīvoja no visām šaubām, bailēm un sāpēm, atpestīja no tām pārvarīgajām baismām, kādās bija nodzīvojusi mēnešiem ilgi — no baismām par apcietināšanu un mūža ieslodzījumu.

Vakardienas lēmums vienkārši bija tāds: tiklīdz būs nodevusi kasetes tai spriganajai tumšādainajai sievietei, kas strādā avīzē un zinās, ko ar tām iesākt, Ivete padarīs sev galu. Aiziedama šorīt no Krokerielas mājas — pēdējoreiz, viņa aizgāja ar domu, ka ir jādara tā, kā nolemts.

Un nu viņa bija atdevusi kasetes ar ieraksta lentēm, ko tika vākuši kopā drusku pa drusciņai, rūpīgi un pacietīgi, ar lentēm, kas atmaskoja Georgosu un Deiviju Bērdsongu, atklāja, ko tie jau izdarījuši un ko vēl plāno darīt — scenāriju šāsnakts grautiņam un slepkavībai — pareizāk sakot, rīta agrumā pulksten trijos — Kristofora Kolumba viesnīcā. Georgoss nedomāja, ka viņai tas zināms, bet viņa to zināja jau visu laiku.

Iedama projām no bāra, apzinādamās, ka tagad tas izdarīts, Ivete izjuta mieru.

Beidzot mieru.

Ilgi viņa bija nodzīvojusi bez miera. Protams, miera nebija, dzīvojot kopā ar Georgosu, kaut gan sākumā satraukums, ka ir Georgosa sieviete, viņa pamācīgā valoda un dzīvošana līdzi tiem svarīgajiem darbiem, ko viņš darīja, lika visam pārējam kļūt par galīgu niecību, bez jebkādas nozīmes. Tikai vēlāk, daudz vēlāk, kad bija jau par vēlu pašas glābiņam, viņai sāka likties, vai tikai Georgoss nav slims, vai tikai mācības koledžā, visa lielā gudrība, nav viņu padarījušas… pag, kā bija tas vārds… perversu.

Tagad viņa nopietni ticēja, ka tā būs bijis, ticēja, ka Georgoss ir nevesels, varbūt pat traks.

Un tomēr, Ivete pati sev atgādināja, viņai vēl joprojām Georgoss rūp; pat tagad, kad viņa izdarījusi to, ko uzskatīja par nepieciešamu. Un lai ar Georgosu notiktu kas notikdams, viņa cerēja, ka tam briesmīgi pāri netiks darīts, ka tam pārāk nebūs jācieš, kaut gan zināja, ka būs ir viens, ir otrs, kad tumšādainā sieviete būs noklausījusies lentes un pateiks, kam nu pati izlems — droši vien policijai —, kas tanīs lentēs ierakstīts.

Ar Bērdsongu lai notiek kas notikdams, par Bērdsongu viņa nedeva ne grasi. Bērdsongs viņai nepatika, nekad nebija paticis. Viņš bija nejauks, cietsirdīgs, nekad nebija izrādījis kaut vismazāko laipnību; Georgoss gan prata būt arī laipns, kaut bija revolucionārs, kam tas nemaz neklājas. Bērdsongs viņas pēc varēja dabūt galu kaut šovakar vai pat pūt cietumā līdz mūža beigām, viņai žēl nebūtu; īstenībā viņa pat cerēja, ka viens vai otrs notiks. Bērdsongu Ivete vainoja daudzās no nejaukajām ķildām, kas viņai bija izcēlušās ar Georgosu. Arī plāns par Kristofora Kolumba viesnīcu bija Bērdsonga izdoma; par to arī teikts lentēs.

Tad viņa atskārta, ka nekad neuzzinās, kas notiks ar Bērdsongu vai Georgosu, jo tad jau būs mirusi.

Ak Dievs — viņai tikai divdesmit divi gadi! Dzīve tikko sākusies, un viņai negribējās mirt. Bet visu atlikušo mūžu pavadīt cietumā arī ne. Pat nāve ir labāka par to.

Ivete gāja tālāk. Viņa zināja, kurp iet, pēc pusstundas viņa būs galā. Arī tas bija kaut kas vakar izlemts.

Pirms nepilniem četriem mēnešiem — nedēļu pēc tā vakara pakalnā pie Milfīldas, kur Georgoss nogalināja abus apsargus —, viņa saprata, cik dziļā postā iekūlusies. Viņa bija tikpat vainīga kā Georgoss.

Sākumā viņa Georgosam neticēja, kad tas viņai to atklāja. Viņa nodomāja, ka Georgoss tikai grib iebiedēt, kad, atgriežoties mājās no Milfīldas, brīdināja: «Tu šinī būšanā esi iejaukta tikpat pamatīgi kā es. Tu biji klāt, tu piedalījies, un tu tos cūkcepures nobeidzi tikpat kā tad, ja būtu pašrocīgi darbojusies ar nazi un šaujamo. Tātad— kas notiks ar mani, tas pats notiks ar tevi.»

Dažas dienas pēc tam viņa izlasīja avīzē par trim tīšā slepkavībā apsūdzētiem vīriešiem. Visi trīs bija ielauzušies kādā ēkā, un barvedis bija nošāvis naktssargu. Kaut arī abiem pārējiem vispār nebija ieroča un slepkavībā tie aktīvi nebija piedalījušies, tomēr visus atzina par vainīgiem un tiem piesprieda mūža ieslodzījumu bez tiesībām uz apžēlošanu. Tad Ivete saprata, ka Georgoss runājis patiesību, un kopš tā mirkļa izmisums kļuva nepanesams.

Tas auga augumā arī tāpēc, ka viņa saprata: atpakaļceļa nav, nekur viņa nevarēja aizbēgt no tā, par ko bija kļuvusi. Un tieši to pieņemt bija visgrūtāk, kaut arī viņa zināja, ka alternatīvas nav.

Dažu nakti, gulēdama blakus Georgosam drausmīgajā Krokerielas mājā, viņa bija izlantazējusies, ka varētu doties atpakaļ uz fermu Kanzasā, kur bija piedzimusi un pavadījusi bērnību. Salīdzinot ar dzīvi šeit un tagad, tās dienas likās gaišas un bezrūpīgas.

Tās, protams, bija bezjēdzīgas blēņas.

Bērnība nozīmēja lauku mājas ar divdesmit akru akmeņainas zemes, ko apstrādājot, Ivetes tēvs, īgns, ērcīgs, kašķīgs zemnieks, ar mokām sagrabināja maizes tiesu sešu cilvēku ģimenei, nemaz nerunājot par ķīlu procentiem. Tanīs mājās nebija ne siltuma, ne mīlestības. No vecākiem bērni iemācījās sacensties mežonīgos strīdos un kautiņos. Ivetes māte, kas to vien zināja, kā mūždien gausties, neslēpa pastarītei Ivetei, ka tā nekad nav bijusi gribēta vai gaidīta un būtu bijis daudz lietderīgāk izdarīt abortu.

Sekodama divu vecāko brāļu un māsas priekšzīmei, Ivete pameta mājas, tiklīdz tas kaut kā kļuva iespējams, un nekad vairs turp neatgriezās. Viņa arī nezināja, kur vecāki atrodas tagad, vai maz vairs ir dzīvi, un pati sev iestāstīja, ka tas viņu arī neinteresē Bet tagad viņa tomēr sāka prātot, diezin vai vecāki, brāļi un māsa kādreiz uzzinās par viņas nāvi un vai tā viņiem jelko nozīmēs.

Protams, Ivete domāja, visvieglāk būtu apgalvot, ka grūtā bērnība vainīga pie tā, kas ar viņu notika vēlāk, bet tas nebūtu ne patiesi, ne godīgi. Ieradusies Rietumos, viņa, kaut arī ar ļoti trūcīgu izglītību, bija dabūjusi pārdevējas darbu bērnu drēbju veikalā. Tas viņai patika. Bija jauki izvēlēties drēbes sīkaļām, un tanī laikā viņa cerēja, ka arī pašai kādreiz būs bērni un ka viņa ar tiem neapiesies tā, kā vecāku mājā bija apgājušies ar viņu.

Tas, ka viņa nokļuva uz ielas un vēlāk sagāja kopā ar Georgosu, atgadījās tā, ka meitene, ar kuru viņa kopā strādāja, sāka viņu vest līdzi uz kreisi noskaņotiem politiskiem mītiņiem. Soli pa solim, līdz vēlāk viņa iepazinās ar Georgosu un… Ak Dievs, kādēļ gan to visu vēlreiz atsaukt atmiņā!

Ivete ļoti labi zināja, ka nekāda gaišā galva viņai nav. Mācīšanās allaž vedās grūti, un ciema skolā, kur viņa sagāja līdz sešpadsmit gadiem, skolotāji neslēpa, ka uzskata viņu par stulbu. Droši vien tāpēc Ivetei tad, kad Georgoss viņu pārliecināja pamest darbu un pāriet kopā ar viņu un pārējiem Brīvības draugiem pagrīdē, sākumā nebija nekādas īstas apjēgas par to, kur viņa iekuļas. Sākumā tas izklausījās pēc jautra piedzīvojuma, bet vēlāk izrādījās, ka tā bijusi viņas mūža briesmīgākā kļūda.

Tikai pamazām un pakāpeniski Ivete sāka atskārst, ka viņa, tāpat kā Georgoss, Veids, Jūts un Fēlikss, ir vajāta noziedzniece. Kad viņa beidzot to apjēdza pilnā mērā, viņu pārņēma šausmas. Kāds liktenis viņu gaida, ja tiks notverta? Ivete atcerējās Petiju Hērstu un visu, ko Petija dabūja izciest, turklāt, Dievs žēlīgais, Petija taču bija upuris. Cik daudz ļaunāk klātos viņai pašai, kas nebija upuris?

Iveti nemitīgi mocīja drausmīgas bailes, ka viņa izdarījusi noziegumus, bailes, kas pletās un auga kā vēzis, līdz pārņēma viņu savā varā augām naktīm un dienām.

Pēdējā laikā viņa pamanīja, ka Georgoss viņai vairs neuzticas.

Viņa notvēra brīžus, kad tas uzlūkoja viņu ērmotiem skatieniem. Viņš runāja daudz mazāk nekā agrāk. Kļuva milzīgi noslēpumains par jauno darbu, kam patlaban nodevās. Ivete juta, ka neatkarīgi no visa pārējā viņa ilgi vairs nebūs arī Georgosa sieviete.

Ap to laiku Ivete, pati nezinādama, kādēļ, sāka slepus noklausīties un ierakstīt lentē sarunas. Tas nebija grūti. Ierīce bija pieejama, un Georgoss viņai bija iemācījis ar to apieties. Izmantodama apslēptu mikrofonu, bet ieskaņotāju turēdama otrā istabā, viņa ierakstīja lentē Georgosa un Bērdsonga sarunas. Tādā veidā, vēlāk noklausīdamās ierakstus, viņa uzzināja par bumbām ugunsdzēsības aparātos Kristofora Kolumba viesnīcā.

Tieši Georgosa un Bērdsonga sarunas bija kasetēs, ko Ivete nodeva tumšādainajai sievietei. Taču tur bija arī pašas Ivetes stāstījums par visu no sākta gala.

Kālab viņa to izdarīja?

To viņa nezināja pat tagad. Neba sirdsapziņas mierināšanai, nav ko sevi muļķot, to iestāstot. Neba arī to cilvēku dēļ, kas ir viesnīcā; Ivete bija pārāk atsvešinājusies, pārāk tālu aizgājusi, lai par tādām lietām domātu. Varbūt, lai glābtu Georgosu, lai atpestītu viņa dvēseli (ja viņam tāda ir; ja kādam no šiem tāda ir) no tās drausmīgās vainas, ko viņš grasījās uzņemties.

Ivetes prāts apgura. Tas allaž nogura, ja viņa sāka par ilgu un par daudz domāt.

Un tomēr viņai negribējās mirt!

Bet viņa zināja, ka jāmirst.

Ivete paraudzījās visapkārt. Viņa bija gājusi uz priekšu vien, nevērodama, kur atrodas, un tagad konstatēja, ka gājusi ātrā gaitā un nonākusi tālāk, nekā bija domājusi. Ceļamērķis, ko varēja jau saredzēt, atradās vairs tikai mazu gabaliņu uz priekšu.

Tas bija neliels, ar zāli apaudzis pauguriņš — pastaigu vieta. Neoficiāli tas bija iedēvēts par Vientuļo pakalnu, kas atbilda īstenībai, jo te tiešām reti kāds atmaldījās; tāpēc Ivete šo vietu bija izraudzņusies. Pēdējie divsimt jardi viņpus pēdējām ielām un mājām veda stāvu augšup pa šauru taku, un viņa tos mēroja nesteigdamās. Paugura virsotne, ko viņa baidījās sasniegt, pienāca pārlieku drīz.

Rīta pusē diena bija bijusi dzidra un skaidra; tagad debesis nomākušās, ap paugura kailo virsotnīti dzalkstīja salts vējš. Ivete nodrebinājās. Tālumā aiz pilsētas pelēks un drūms vīdēja okeāns.

Ivete apsēdās zālē un pa otram lāgam atvēra rokassomu. Pirmoreiz viņa bija to darījusi bārā, lai izņemtu kasetes.

Tagad viņa no smagās somas izcēla ierīci, ko pirms dažām dienām bija pievākuši Georgosa darbnīcā un līdz šim rītam glabājusi paslēptu. Tā bija bangelora torpēda -vienkārša, bet nāvējoša: stobriņā iepildīts dinamīts. Stobriņš abos galos aizlipināts, taču vienā galā atstāts mazs caurumiņš, virs kura uzbāzt spridzekļa uzmavu. To Ivete pati bija piemeistarojusi, kā Georgoss iemācījis, pievienodama īsu degli, kas tagad iesniedzās stobrā. Tas bija piecu sekunžu deglis. Pietiekami garš.

Vēlreiz pačamdījusies pa somu, viņa izvilka nelielas šķiltaviņas. Darbojoties ar tām, rokas drebēja.

Vējā uguni uzšķilt nebija viegli. Viņa nolika spridzekli zemē un ar plaukstu aizsargāja pret vēju. Uguntiņa paplīvojusi tomēr iedegās.

Nu viņa stobrabumbu pacēla, gan ar grūtībām jo rokas drebēja aizvien stiprāk. Beidzot tomēr izdevās degļa galu pietiekami pietuvināt šķiltavai. Degaukla aizdegās uzreiz. Ar vienu ātru kustību Ivete nosvieda šķiltavas un piespieda bumbu pie krūtīm. Acis aizvērusi, viņa cerēja, ka nekas nenotiks…

Nacionālā Enerģētikas institūta lielā saieta otrā diena slīdēja uz galu.

Visi dienas pasākumi bija beigušies. Kristofora Kolumba viesnīcas konferenču zāles bija tukšas. Vairums delegātu, kas bija ieradušies kopā ar sievām vai nedaudzie ar visu ģimeni, devušies uz savām istabām vai apartamentiem. Daži izturīgākie vēl saviesīgi turējās kopā. Daudzi jau bija aizgājuši gulēt.

Daži jaunākie delegāti vai vecāka gadagājuma dzīrotāji vēl klaiņoja pa pilsētu — pa bāriem, restorāniem, diskotēkām vai striptīza izrādēm. Taču pamazām arī tie sāka atgriezties, un, kad pulksten divos izpriecu vietas slēgs, tad pārnāks arī paši vēlīnie.

—  Arlabunakti, cāļi. — Nims nomutēja Leu un Bendžiju, tad nodzēsa gaismu bērnu guļamistabā.

Lea, gandrīz aizmigusi, nomurmināja kaut ko neskaidru, Bendžijs, kaut arī bija jau pusnakts, turējās mundrāks un noteica: — Tēt, tāda dzīvošana viesnīcā gan ir ko vērts.

—   Pēc kāda laiciņa sanāk par dārgu, — Nims atgādināja. — It īpaši, ja kādam, kam vārdā Bendžamins Goldmens, labpatīk pasūtīt maltītes istabā un parakstīt čekus par apkalpošanu.

Bendžijs priecīgi nogruģināja. — Tas man patīk gan.

Nims bija atļāvis Bendžijam parakstīt čeku par brokastīm un tāpat arī vakarā, kad Bendžijam un Leai uznesa vakariņas augšā, bet Nims un Rute lejā piedalījās pieņemšanā. Vēlāk visa ģimene vēl aizgāja noskatīties filmu un tagad pēdīgi bija atgriezušies.

Rute, kas dzīvojamā istabā bija pa atvērtajām durvīm dzirdējusi sarunu guļamistabā, smaidīja, kad Nims atgriezās.

—    Man laikam būtu vajadzējis par to ieminēties jau agrāk, — viņa sacīja, — bet tu jau arī pats zini, ka bērni tevi dievina.

—   Vai tad visi to nedara?

—   Nu… — Rute domīgi noteica. — Saki, ko gribi, daži izņēmumi tomēr būs. Piemēram, Rejs Paulsens.

Nims skaļi iesmējās. — Ja tu zinātu! Tev būtu vajadzējis redzēt Reja ģīmi, kad viņš atgriezās konferencē kopā ar Ēriku Hamfriju, cerēdams, ka priekšsēdis man vilks ādu pār acīm par izrunāšanos no rīta, bet Ēriks izturējās pavisam pretēji.

—   Ko tad šis sacīja?

—   Kaut ko, ka esot saņēmis tik daudz komplimentu par manu uzstāšanos, un vai tad viņš nu būšot izņēmums, un arī mani apsveica.

—   Ja Ēriks tik tālu piekāpies, vai tev liekas, ka viņš cik necik mainīs politiku, pāries uz stingrāku valodu, kā tu allaž vēlējies?

Nims papurināja galvu. — Es neesmu sevišķi pārliecināts. Reja ieteiktā taktika par laivas nešūpošanu paliek spēkā. Starp citu, mūsu apvienībā tikai nedaudzi cilvēki saprot, ka enerģētikas krīze tuvākajā nākotnē ir neizbēgama īstenība. —Viņš izstaipījās un nožāvājās. — Bet šonakt gan vairs par to neraizēsimies.

—   Patiesībā jau ir agrs rīts, — Rute viņu pārlaboja. — Pulkstenis tūliņ būs viens. Lai nu kā — tev vakar bija laba diena, un man prieks, ka arī prese izturējusies godīgi. — Viņa norādīja uz California Examiner pēcpusdienas izdevumu, kas gulēja uz galda.

—   Tas nu gan bija milzīgs pārsteigums. — Nims jau pirms vairākām stundām bija izlasījis sava raksta atreferējumu šajā avīzē.

—  Nespēju gan izprast to Molino madāmu. Biju pārliecināts, ka viņa atkal man iegrūdīs duncīti krūtīs un vēl mazliet pačakarēs.

—  Vai tad tu nezini, ka ar sievietēm nekas nav uz priekšu paredzams? — Rute jautāja un tad draiski piebilda. — Biju domājusi, ka tu savos pētījumos jau sen būsi to konstatējis.

—   Varbūt esmu piemirsis. Un savukārt varbūt tu esi ievērojusi, ka esmu pārtraucis visus pētniecības darbus. — Viņš pieliecās, viegli noskūpstīja Ruti uz kakla, tad apsēdās krēslā tai pretī. — Kā tu vispār jūties?

—    Normāli — gandrīz visu laiku. Tikai nogurstu ātrāk, ja salīdzina ar manu agrāko enerģiju.

—  Es gribētu tev kaut ko pajautāt. — Nims pastāstīja par Leas jautājumiem un viņu sarunu un pieminēja, ka, viņaprāt, bērnus vajadzētu informēt par Rutes slimību, lai varbūtēja pasliktināšanās tos nepārsteigtu nesagatavotus. — Es, protams, tāpat kā tu, ceru, ka tas nenotiks, taču jāpadomā par to ir.

—   Es arī par to esmu ļoti daudz domājusi, — Rute piekrita. — Atstāj to manā ziņā. Tuvākajās dienās atradīšu kādu brīdi, kad viņiem to izskaidrot.

Nims nodomāja, ka to viņam gan būtu vajadzējis zināt. Rute ar savām skaidrajām spriešanas spējām, ar prasmi visu izkārtot vienmēr zinās, kā ģimenei ir vislabāk.

—   Paldies, — viņš noteica.

Viņi brīdi vēl parunājās — rimti, atraisīti, priecādamies, ka ir kopā, līdz Nims pasniedzās un saņēma Rutes rokas. — Tu esi nogurusi, tāpat kā es. Iesim gulēt.

Rokurokā viņi aizgāja uz guļamistabu, kur, pirms nodzēsa gaismu, palūkojās pulkstenī, tas rādīja 1.30.

Apskāvušies viņi gandrīz tūliņ aizmiga.

Ceturtdaļjūdzi no viesnīcas Georgoss Venslovs Aršambo viens pats sēdēja sarkanajā «Ugunsdzēsības pakalpojumi, Inc.» pikapā. Viņš gandrīz vai nevarēja sagaidīt trešo rīta stundu, kad sāksies eksplozijas. Georgosa satraukums burbuļoja kā verdošs katls, uzbudinot viņu seksuāli tik stipri, ka pirms dažām minūtēm viņš bija spiests masturbēt.

Bija gandrīz neticams, cik labi un gludi viss bija nokārtojies. Sākot ar to brīdi, kad policija pašķīra ceļu Brīvības draugu mašīnai, lai tā varētu piebraukt pie viesnīcas kalpotāju ieejas; un tad — cik brīnumbrīnišķīgs joks, ka, rīkojoties pa viesnīcu, brīvības cīnītāji tikai divreiz tika apturēti. Jūtu īsi iztaujāja civilā ģērbies apsargs, bet Georgosu direktora vietnieks, kas iegadījās tanī pašā preču liftā, kur atradās Georgoss. Ne vienā, ne otrā gadījumā neradās vajadzība uzrādīt vēstuli viesnīcas vadībai.

Likās, ka apstiprinās galvenais pieņēmums, ko varēja paredzēt jau priekšlaikus: kurš gan aizturēs cilvēkus, kas izvieto ugunsdzēsības aparātus vajadzīgajās vietās? Tie nedaudzie, kas vispār par to iedomājās, nosprieda, ka droši vien kāds ir pasūtījis papildu ugunsdzēsības ierīces.

Tagad atlika vairs vienīgi gaidīt — un tā bija piedzīvojuma visgrūtākā daļa. Viņš tīšām bija apmeties patālāk no viesnīcas — daļēji, lai netiktu ievērots, daļēji arī tādēļ, lai varētu ātri nozust, ja tas kļūtu nepieciešams. Tuvāk viņš pieies kājām, lai labāk redzētu, bet darīs to tikai īsi pirms svētku sākuma.

Georgoss bija nodomājis, ka, tikko viesnīca būs liesmās, viņš pa radio nodos jau iepriekš sacerētu komunikē. Tur būs tiklab visas vecās, kā arī pavisam jaunas prasības. Viņa rīkojumi, protams, tiks nekavējoties izpildīti, kad fašistu varas struktūras pēdīgi būs sapratušas Brīvības draugu spēku un ietekmi. Garā Georgoss jau redzēja, kā līdzšinējie varenie rāpo uz vēdera viņa priekšā…

Bija tikai viens sīkums, kas īsti nedeva mieru. Tā bija Ivetes pēkšņā pazušana; viņš jutās kaut kā nepatīkami aizskarts, jo apzinājās, ka attieksmē uz savu sievieti izrādījis vājumu, un tāpēc jutās vainīgs. Būtu vajadzējis viņu novākt jau pirms vairākām nedēļām. Nekas, kad viņa atgriezīsies, un, protams, atgriezīsies, viņš to nodarīs nekavējoties. Ar priecīgu gandarījumu viņš nodomāja, cik labi, ka nav atklājis Ivetei plānus par šo pēdējo, vissvarīgāko kauju.

Ai, kas tā būs par neaizmirstamu vēsturisku dienu!

Droši vien jau kādu divdesmito reizi, kopš piebraucis šeit, Georgoss paskatījās rokaspulkstenī. 1.40. Tātad jāgaida vēl stunda un divdesmit minūtes.

Piesardzības labad, kaut gan īstenībā viņš nekādas sevišķas vajadzības pēc tā nemanīja, Deivijs Bērdsongs sagādāja sev alibi.

Viņš nemaz nebija pilsētā, bet atradās ārpus pilsētas, vairāk nekā divdesmit jūdžu no Kristofora Kolumba viesnīcas un bija nolēmis turēties nomaļus līdz pat akcijas beigām.

417

Pirms dažām stundām viņš bija nolasījis lekciju (par honorāru) «Sociālisma ideāls» pieaugušu klausītāju grupai. Diskusijā pēc lekcijas aizritēja vēl pusotras stundas. Tagad viņš kopā ar kādu duci neiedomājami garlaicīgu tipu no klausītāju vidus atradās viena grupas dalībnieka mājā, kur turpinājās vāvuļošana par starptautisko politiku, par ko šiem

14-65

cilvēkiem nebija gandrīz nekādas sajēgas. Līdztekus runāšanai viņi dzēra alu un kafiju, un šīs izpriecas varēja ievilkties līdz rītausmai. Brīnišķīgi, lai ievelkas vien! Ik pa brīdim arī viņš kaut ko piebilda, tā, lai ikviens ievērotu viņa klātbātni sabiedrībā.

Arī Deivijam Bērdsongam kabatā bija sagatavots rakstveida paziņojums presei. Tas skanēja šādi:

Plaši pazīstamā patērētāju organizācija s&gt no jauna apstiprina savu līdzšinējo nostāju — atteikšanos no jebkādas vardarbības.

«Mēs vienmēr krasi norobežojamies no jebkuras vardarbības, līdz sirds dziļumiem nosodām lielo spridzināšanas akciju Kristofora Kolumba viesnīcā pagājušajā naktī,» apliecināja s&gt vadītājs Deivijs Bērdsongs.

«s&gt turpinās līdzšinējos miermīlīgas cīņas paņēmienus, lai…»

Bērdsongs pavīpsnāja, iedomājoties par šo apliecinājumu, un nezin kuro reizi paskatījās pulkstenī. Tas rādīja 1.45.

Nensija Molino vēl aizvien patīkami pavadīja laiku otrās, vēlīnajās viesībās, kur viņai tiešām patika, bet nupat bija pienācis laiks posties mājup. Pirmkārt, viņa jutās nogurusi; šī bija viena no tām dienām, kas bija aizritējusi tik spraigi, bijusi tik pārslogota, ka nebija atlicis gandrīz ne brītiņš atslodzei. Otrkārt, viņai sāpēja žoklis. Nešķīstais zobārsts caurumiņu zobā bija urbis tā, it kā tur vajadzētu ierīkot bāvbedri jaunai metro līnijai, un par sūdzēšanos tikai pasmējies.

Par spīti sāpošajam žoklim, Nensija tomēr nešaubījās, ka gulēs cieši un labi, un domāja vairs tikai par to, kā iegulsies savos zīdainajos palagos.

Atvadījusies no namatēva un namamātes, kuri dzīvoja greznā mājā netālu no pilsētas centra, viņa liftā nolaidās līdz apakšstāvam, kur durvjusargs jau bija piebraucis viņas mašīnu. Iedevusi durvju sargam dzeramnaudu, Nensija pārbaudīja pulksteni. Bija 1.50. Viņas pašas dzīvoklis atradās apmēram desmit minūšu braucienā no šīs vietas. Ja palaimēsies, viņa pāris minūtes pēc pulksten diviem jau būs gultā.

Nezin no kurienes viņai iešāvās prātā doma, ka būtu jānoklausās šonakt pat abas kasetes, ko iedeva tā meitene Ivete. Ak, viņa tik ilgi noņēmusies un strādājusi ap Šo ieceri, ka viena diena šurp vai turp vairs nebija svarīga. Varbūt vajadzēs no rīta piecelties paagrāk un pirms iešanas uz redakciju ierakstus noklausīties.

5.

Nensijai Molino patika greznība, ko viņa baudīja savā dzīvoklī, kas atradās izcili dārgā un modernā augstceltnē.

No retas Austrumzemju šķiedras darinātais dzīvojamās istabas smilškrāsas paklājs bija saskaņots ar garajiem, vertikālajiem nebalināta linaudekla logu aizkariem. Tāpat ansamblī iederējās dūmstikla, balināta ozolkoka un hroma kafijas galdiņš dziļa, ērta, ar zamšādu apvilkta dīvāna priekšā. Ari Koldela glezna akriltehnikā bija oriģināls. Tāpat arī Roja Lihsteinšteina eļļas glezna Nensijas guļamistabā.

Atslidinot griestu augstuma logus ēdamistabā, varēja iziet mazā dārziņā un nolūkoties lejup uz ostu.

Ja Nensijai rastos nepieciešamība, viņa varētu dzīvot kaut kur citur un tikpat labi iekārtoties par pašas pelnītu naudu; taču viņa jau sen bija pati ar sevi izlīguši, ka pieņems tēva dāvāto naudu. Galu galā tā bija godīgi nopelnīta. Kālab gan būtu grēks to lietot? Nekādā ziņā.

Tomēr viņa ļoti nopietni vairījās no dižošanās kolēģu acīs, tāpēc ari nekad nevienu neuzaicināja šurp ciemos.

Kailām kājām staigādama pa dzīvokli un gatavodamās gulētiešanai, viņa atcerējās abas ierakstu kasetes un nolika tās blakus atskaņotājam, lai rītrītā noklausītos.

Pirms brītiņa, ienākdama mājās, viņa bija ieslēgusi radio diennakts raidstaciju, kur galvenokārt skanēja mūzika, un, tīrīdama vannasistabā zobus, pa ausu galam dzirdēja, ka mūzikas vietā tagad skan ziņu raidījums.

14*

419

«…Vašingtonā valda drūms noskaņojums sakarā ar draudošo naftas krīzi… Ārlietu ministrs ieradies Saūda Arābijā, lai panāktu vienošanos… Senāts vakarvakarā apstiprināja nacionālā parāda griestu pacēlumu… Kremlis atkal

apvainojis amerikāņu žurnālistus spiegošanā… pašu mājās dzird jaunas apsūdzības par korupciju pilsētas valdē… policija lūdz iedzīvotāju palīdzību jaunas sievietes līķa identificēšanā; acīmredzot Šopēcpusdien Vientuļajā pakalnā izdarīta pašnāvība… notikuma vietā atrastas spridzekļa paliekas… kaut arī mirušās ķermenis stipri saspridzināts, atrasta roka, kam trūkst divu pirkstu, arī pati roka, jau sievietei dzīvai esot, bijusi sakropļota…»

Nensija nometa zobu suku.

Vai viņa patiesi dzirdējusi to, ko domājās dzirdējusi?

Viņai ienāca prātā piezvanīt uz raidstaciju un palūgt, lai atkārto ziņojuma pēdējo daļu, taču tad saprata, ka tas nemaz nav nepieciešams. Tāpat pusdzirdējusi viņa zināja, ka jaunās sievietes līķis, par kuru runā ziņās, ir Ivetes. Ak Dievs žēlīgais, un es ļāvu tam skuķēnam tā aiziet neizsekojusi! Vai man būtu bijis iespējams viņu izglābt? Ko Ivcte sacīja? «Man vairs nav bail.» Tagad kļuvis skaidrs, kāpēc.

Un viņa vēl nebija atskaņojusi lentes.

Pēkšņi Nensija bija atkal pavisam moža. Nogurums kā ar roku atņemts.

Uzmetusi plecos kimono, viņa ieslēdza dzīvojamā istabā spožu gaismu un ielika pirmo kaseti atskaņotājā. Pirms lente sāka skanēt, bija pauze, kuras laikā Nensija iekārtojās krēslā ar piezīmju bloku uz ceļiem, rakstāmais lietošanas gatavībā. Tad ieskanējās Ivetes nedrošā balss.

Izdzirdusi pirmos vārdus, Nensija izslējās un saspringtā uzmanībā klausījās.

«Tas būs par Brīvības draugiem, par visām spridzināšanām un slepkavībām. Brīvības draugu atrašanās vieta ir Krokerielā 117. Viņu vadonis ir Georgoss Aršambo, viņam ir arī otrs, vidējais vārds Venslovs, un viņam patīk to lielot. Es esmu Georgosa sieviete. Arī es tur visur esmu iejaukta. Tāpat iejaukts ir Deivijs Bērdsongs, viņš gādā naudu, par ko iepirkt spridzināmās vielas un visu citu.»

Nensijas pavērtā mute tā arī palika vaļā. Pār visu augumu skrēja tirpas. Zīmulis traucās pa papīru lēkšiem.

Vēl brīdi turpinājās Ivetes stāsts, tad ieskanējās divu vīriešu balsis — viena, jādomā, piederēja Ivetes pieminētajam

Georgosam, bet otrs runātājs neapšaubāmi bija Deivijs Bērdsongs.

Pirmās lentes pirmā puse izskanēja. Nensijas atskaņotājs automātiski apgrieza lenti, un otra puse sāka griezties nekavējoties.

Vēl aizvien Ivete. Viņa atstāstīja notikumu tanī vakarā pie Milfīldas. Apakšstacijas uzspridzināšanu. Abu apsargu nogalināšanu.

Nensija satraucās aizvien vairāk. Viņa pat nespēja vairs novērtēt savu guvumu — lielāko visā līdzšinējā karjerā, un šajā brīdī tas pilnīgi piederēja viņai. Viņa turpināja noklausīties, cītīgi visu pierakstīdama.

Atkal Georgoss un Bērdsongs. Viņi kaut ko apsprieda… kaut kam gatavojās… Kristofora Kolumba viesnīcā… bumbas iemontētas ugunsdzēsības aparātos… sarkans pikaps ar Ugunsdzēsības pakalpojumu uzrakstu… Nacionālā Enerģētikas institūta konferences otrās dienas naktī… pulksten trijos no rīta…

Nensijai uzmetās zosāda. Atri aprēķinājusi laiku, viņa paskatījās pulkstenī, tad metās pie telefona.

Jaunās sensacionālās ziņas vairs nelikās svarīgas.

Uzspiežot policijas ārkārtējo gadījumu numuru 911, viņai drebēja roka.

6.

Policijas operatīvā centra dežārleitnants saprata, ka viņam ātri jāizlemj, ko darīt.

Pirms dažiem mirkļiem policijas telefona operators, pieņēmis Nensijas Molino informāciju, bija tūdaļ paziņojis tālāk dežūrleitantam, lai tas pieslēdzas savienojumam. Leitnants tā arī izdarīja. Noklausījies paziņojumu, viņš pieprasīja, lai zvanītāja sevi identificē, un dzirdēja, ka tā uzdodas par California Examiner līdzstrādnieci. Viņa ātri paskaidroja par lentēm, kā tās ieguvusi un kā noklausījusies attiecīgo informāciju.

—   Jūs man neesat sveša, mis Molino, — leitnants sacīja. — Vai zvanāt no redakcijas?

—   Nē, no sava dzīvokļa.

—   Adresi, lūdzu.

Viņa to nosauca.

—   Vai jūsu numurs atrodams abonentu grāmatā?

—   Jā. Molino, N.

—   Lūdzu, nolieciet klausuli, — leitnants sacīja. — Es tūdaļ jums piezvanīšu.

Telefonists — viens no divdesmit operatoriem, kas apkalpoja ārkārtējo gadījumu numuru, jau bija atradis vajadzīgo atzīmi pilsētas abonentu grāmatā. Viņš to uzskricelēja uz papīriņa un iedeva leitnantam, kas tūliņ piezvanīja un klausījās.

Nensija pacēla klausuli, atskanot pirmajam signālam.

—   Mis Molino, vai jūs tikko zvanījāt ārkārtējam policijas izsaukumam?

—   Jā.

—   Pateicos. Mums vajadzēja pārbaudīt zvanu. Kur varēs jūs vajadzības gadījumā atrast?

—   Pie Kristofora Kolumba viesnīcas, — Nensija atsaucās. — Kur gan, ellē, citur? — Viņa nolika klausuli.

Policijas leitnants vēl mirkli padomāja, apspriezdamies pats ar sevi. Viņš nu bija pārbaudījis, ka zvans ir īsts un ka tā nav niekošanās. Bet vai tāda informācija ir pietiekama, lai attaisnotu pilsētas lielākās viesnīcas evakuēšanu? Lai saceltu tādu nemieru nakts vidū?

Normāli, saņemot brīdinājumu par bumbu — policija tādus saņēma ik gadu simtiem — nozīmēja izsūtīt uz apziņoto vietu izlūkotājus — seržantu un pāris kārtībnieku. Ja tiem radās aizdomas vai ja tie atrada kaut ko konkrētu, tad piezvanīja ārkārtējo gadījumu centram un ārkārtējā operācija sākās. (Sazināšanās pa radio šajā apstākļu stadijā nekad nenotika divu iemeslu dēļ. Pirmais —ja tur tiešām bija bumba, radio signāls varēja izraisīt eksploziju. Otrs — tā kā visi policijas radio bez izņēmuma bija pārtverami, tad policija tūdaļ dabūtu kaklā ne tikai presi, bet arī lērumu dažādu skatītāju.)

Taču, ja nupat saņemtais ziņojums bija pamatots un draudošās briesmas īstas, tad nebija laika strādāt ar normālām metodēm.

Dienā tādu lielu viesnīcu kā Kristofers Kolumbs, policijas operatīvajiem spēkiem sadarbojoties ar ugusdzēsējiem, varētu evakuēt pusstundas laikā. Taču naktī paietu vismaz stunda, ja viņiem viss ietu laimīgi un raiti no rokas. Evakuācija naktī nozīmēja dažādas īpašas problēmas; allaž gadījās cieši gulētāji, piedzērušie, skeptiķi, grēcīgi mīlas pārīši, kas nevēlas tikt atklāti, jāpārmeklē visas istabas, lietojot rezerves atslēgas.

Bet nebija taču vairs palikusi stunda. Dežūrleitnants paskatījās lielajā pulkstenī pie sienas: 2.20. Tā avīžniece bija minējusi, ka bumba vai bumbas var eksplodēt pulksten trijos. Vai tā ir? Vai nav? Ek, būtu jel patlaban klāt kāds vecāks virsnieks, kas instruētu un izlemtu! Bet nebija laika tādu meklēt.

Leitnants izšķīrās par vienīgo viņam pieņemamo lēmumu un pavēlēja:

— Nekavējoties sākt bumbu evakuācijas procedūru Kristofora Kolumba viesnīcā!

Kāds pusducis telefonu no operatīvā centra sāka tai pašā mirklī darboties. Pirmie trauksmes zvani bija centrālo apgabala policiju un ugunsdzēsēju vienībām; tūdaļ izbrauks ugunsdzēsēju un visas policijas mašīnas. Nākamie zvani sacēla kājās policijas pārvaldes nakts komandieri un galveno ugunsdzēsēju priekšnieku, kuri kopīgiem spēkiem vadīs evakuāciju. Tai pašā laikā policijas taktiskā vienība, kurā ietilpst arī bumbu meklētāju grupa, ir mobilizēta un seko pārējiem uz pēdām. Pēc tam ziņu padod tuvākajai armijas vienībai; tā nekavējoties uz notikumu vietu nosūta speciālus sapierus, kas atrastās bumbas padara nekaitīgas. Apkārtējo rajonu municipalitāšu policijas iecirkņi arī tiek lūgti sūtīt palīgus. Tiek izsauktas ātrās medicīniskās palīdzības mašīnas, jo tās gandrīz vienmēr ir nepieciešamas. Lai visu to izpildītu, apziņo likuma sargus, ugunsdzēsējus, pilsētas darbiniekus; gandrīz visi tiek izcelti no gultas.

Dežūrleitnants runāja pa telefonu ar Kristofora Kolumba viesnīcas nakts direktoru. — Esam saņēmuši signālu, ko uzskatām par pamatotu, ka jūsu viesnīcā izvietotas bumbas. Iesakām viesnīcu nekavējoties evakuēt. Policijas un ugunsdzēsēju vienības jau ir ceļā.

Vārds «iesakām» bija pateikts kā padoms, jo leitnantam nebija tiesību pavēlēt evakuācijas uzsākšanu: tas jādara viesnīcas vadībai. Nakts direktors, par laimi, nebija ne matu skaldītājs, ne muļķis. — Izsludināšu mājas trauksmi, — viņš apsolīja, — un mūsu darbinieki darīs visu, ko jūs liksiet.

Līdzīgi iedarbinātai kara mašīnai, komandu efekts strauji vērsās plašumā, ik komponents apvienojās kopumā, katra atsevišķā tehnika kļuva par vienota darba daļu. Darbība bija attālinājusies no sākotnējā centra, kas nu bija vairs tikai kontaktvieta ziņojumiem. Pagaidām neatbildēti palika divi jautājumi. Pirmais: vai pulksten trijos eksplodēs bumbas? Otrais: pieņemot, ka tā notiks, vai būs iespējams atlikušajā laikā — ne vairāk kā trīsdesmit sešās minūtēs — efektīvi iztukšot viesnīcu?

Šis spriegums nebūs ilgs. Abi jautājumi ļoti drīz uzzinās atbildi.

Nensija Molino nolēma, ka cilvēces labā nu paveikusi pietiekami daudz. Tagad viņa varēja atkal kļūt par žurnālisti.

Vēl joprojām viņa bija mājās, gatava jebkuru mirkli no jauna doties projām. Steigšus sameklēdama āra drēbes, ko vilkt mugurā, viņa vienlaikus piezvanīja Examiner nakts redaktoram un ātri pastāstīja par savu guvumu. Dzirdot redaktora satrauktos jautājumus, viņa juta, ko viņš pārdzīvo, gaidīdams tik varenu un aizraujošu materiālu.

—   Es braukšu uz viesnīcu, — Nensija paziņoja. — Pēc tam būšu redakcijā un sākšu rakstīt. — Bez jautāšanas viņa zināja, ka notikuma vietā ieradīsies visi ātri aizsniedzamie fotogrāfi.

—    Pag, vēl viens fakts, — viņa sacīja nakts redaktoram. — Man ir divas ierakstu kasetes. Biju spiesta policijai to pateikt, un tās droši vien būs nepieciešamas kā pierādījumi, kas nozīmē, ka tās konfiscēs. Iekams tas notiek, mums lentes jānokopē.

Viņi norunāja, ka pie viesnīcas ieradīsies kurjers un paņems no Nensijas abas lentes. No turienes tās nogādās sabiedrisko notikumu un izklaides redaktora ieskaņošanas laboratorijā. Minētais redaktors esot mājās un tikšot brīdināts, ka lentes jau ceļā. Kopijas līdz ar portatīvu atskaņotāju gaidīšot N en siju redakcijā.

Nensija jau bija tikusi līdz sava dzīvokļa ārdurvīm, kad viņa, atcerējusies vēl kaut ko, aprāva skrējienu. Aizdrāzusies atpakaj pie telefona, viņa uzspaidīja Kristofora Kolumba viesnīcas numuru, ko atcerējās no galvas. Kad telefoniste atbildēja, viņa uzsauca: — Savienojiet ar Nimroda Goldmena istabu.

* * *

Nimu mocīja sapnis, ka KS&A energosistēma piedzīvo ļoti smagu krīzi. Apvienības spēkstacijas cita pēc citas bija sabojātas, palikusi vienīgi La Mission Nr. 5 Lielais Lils. Un tad pēkšņi, gluži kā pērnajā vasarā tanī dienā, kad aizgāja bojā Valters Tolbots, La Mission Nr. 5 kontroles centrā sākās brīdinājuma signāli — ņirbošas uguntiņas un neciešami uzmācīga zvanoņa. Gaismiņas apdzisa, bet spalgais zvans pārņēma visu Nima apziņu, līdz viņš pamodās un pamanīja, ka blakus gultai uz nebēdu zvana telefons. Samiegojies viņš pastiepa roku un pacēla klausuli.

—   Goldmen! Vai tas esat jūs, Goldmen?

Vēl īsti nepamodies, viņš atsaucās. — Jā.

—   Runā Nensija Molino. Klausieties!

—   Kas?

—   Nensija Molino, muļķi tāds!

Miegainību aiztrauca dusmas. — Molino, vai jums neliekas, ka pašreiz ir dziļa nakts?

—   Stāviet klusu un klausieties! Goldmen, saņemieties un atmostieties! Jums un jūsu ģimenei draud briesmas. Ticiet jel man…

Paslējies uz elkoņa, Nims sacīja: —Kālab man būtu jums jātic… — Tad viņš atcerējās viņas rakstu vakardienas avīzē un apklusa.

—   Goldmen, izvāciet ģimeni no viesnīcas! Tūliņ! Nekavējieties ne mirkli! Eksplodēs bumbas.

Nu Nims bija pilnīgi pamodies. — Vai tas būtu muļķīgs joks? Un, ja tā būtu…

—    Tas nav joks. — Nensijas balsī ieskanējās lūgums. — Dieva dēļ, ticiet jel man! Tie nelieši «Brīvības draugi» sapildījuši spridzekļus ugunsdzēsības aparātos. Savāciet sievu un bērnus…

«Brīvības draugu» pieminēšana Nimu pārliecināja. Un tūdaļ viņš iedomājās ar konferences dalībniekiem stāvgrūdām pilno viesnīcu.

—   Kā ar visiem pārējiem?

—  Trauksme sākusies. Vācieties jūs ārā!

—   Kārtībā.

—    Satikšu jūs ārā pie viesnīcas, — Nensija vēl noteica, bet Nims to vairs nedzirdēja. Nosviedis klausuli, viņš mežonīgi sāka purināt Ruti.

Jau pēc dažām minūtēm Nims kopā ar neapģērbtajiem bērniem, kas vēl nebija pamodušies un bezmaz sāka raudāt, metās ārā no istabām. Nims nedomādams drāzās uz kalpotāju kāpnēm, saprazdams, ka krīzes brīžos nav jādrūzmējas pie liftiem, jo viegli varēja notikt kāda aizķeršanās, un lifts kļūtu par slazdu. Sākdami garo ceļojumu lejup no divdesmit sestā stāva, viņi ārā izdzirda sirēnas, sākumā vājas, tad aizvien skaļākas.

Viņi bija trīs stāvus no lejas, kad visā viesnīcā skaļi un spalgi sāka skanēt trauksmes zvani.

Tanī naktī bija daudz drosmes un daudz varonības. Daudz kas pagāja nemanīts, daudz kas iezīmējās.

Viesnīcas evakuācija norisēja ātri un kopumā, var teikt, mierīgi. Policija un ugunsdzēsēji saskaņoti un rosīgi strādāja visos stāvos; klaudzināja pie durvīm, steidzināja cilvēkus lejup pa kāpnēm, atrunāja no liftiem, nereaģēja uz jautājumiem, valdīja vienīgi komandas; istabās, kurās neviens neatsaucās, viņi iegāja paši ar savām atslēgām. Un visam pa vidu neapklusuši skanēja ugunsgrēka zvani.

Daži viesi protestēja, gribēja strīdēties, gadījās bariņš kareivīgo, taču, kad tiem piedraudēja ar arestu, tad tomēr tie devās līdzi uz izeju. Tikai nedaudzi, ja vispār kāds no viesiem zināja, kas īstenībā notiek; tie saprata briesmu tiešumu, kustējās raiti, pameta mantas istabās. Viens samiegojies vīrietis aiztenterēja līdz kāpņu galam un tikai tad atjēdza, ka ir kails. Ugunsdzēsējs smiedamies palaida viņu atpakaļ istabā, lai uzvelk bikses un uzģērbj kreklu.

Evakuācija jau gāja pilnā sparā, kad trijās smagajās mašīnā, sirēnām kaucot, piebrauca jauni policisti — atminētāju brigāde. Tie skriešus metās iekšā viesnīcās, ķērās pie darba, strādāja ātri, bet ļoti rūpīgi, nepalaizdami garām nevienu aparātu nepamanītu. Katram apmeta virves cilpu, tad aizdomīgo sarkano aparātu aizvilka cik vien iespējams tālu ap visiem stūriem. Kad bija noskaidrots, ka tuvumā nav cilvēku, vilka tālāk. Tāda rīcība atklātu jebkādus ugunsdzēsības aparātiem uzliktus slazdus, kas izraisītu priekšlaicīgu eksploziju. Taču neviena bumba neuzsprāga. Katru pārbaudīto aparātu kāds no atminētājiem pacēla un nesa ārā. Šis bija visriskantākais bridis, bet pašreizējos apstākļos tika pieļauts. No ielas viesnīcas priekšā sarkanos aparātus ātri salika jau piebraukušajās mašīnās, aizveda uz nomaļu muliņu un nogremdēja.

Policijas spēkiem drīz vien piebiedrojās karavīri — pusducis sapieru virsnieku un apakšvirsnieku, kas palīdzēja vēl paātrināt glābšanas darbus.

Divdesmit minūtes pēc pirmā trauksmes signāla bija skaidrs, ka evakuācija noris sekmīgi, turklāt ātrāk, nekā bija cerēts. Izredzes izvākt līdz pulksten trijiem lielāko daļu cilvēku no viesnīcas šķita labas.

Ap šo laiku visas ielas, kas veda uz Kristofora Kolumba viesnīcu, bija pilnum pilnas ar mašīnām — ugunsdzēsēju un policijas automobiļiem, furgoniem, ātrās palīdzības ambulancēm — visas ar pilnām ugunīm. Tikko piebrauca liela pilsētas ārkārtējo pakalpojumu mašīna, pēdējo piebraucēju vidū bija divi lieljaudas automobiļi no KS&A — viens palīgā, ja rastos apgaismes problēmas, otrs, lai atvienotu gāzes pievadus.

Aizvien vairāk saradās preses, TV un' radio pārstāvji, brukdami virsā ar jautājumiem katram, ko paguva notvert, cerot saņemt atbildes. Divas vietējās radiostacijas raidīja informāciju tiešajā ēterā no notikuma vietas. Jaunā ziņa jau bija izvērtusies internacionāla; AP un UPI bija izplatījuši biļetenus pa visu valsti un pāri jūrām.

Preses ļaužu uzmanības centrā bija Nensija Molino. Šai pulkā netrūka policijas detektīvu, bija klāt ari viens FIB speciālaģents un jauns prokurora palīgs (no policijas operatīvā centra). Nensija labprāt atbildēja uz daudziem jautājumiem, bet ļoti izvairīgi attiecībā uz abām kasetēm, ko jau bija atdevusi, kā norunāts. Kad prokurora palīgs viņai gandrīz vai piedraudēja, Nensija apsolīja vēlākais pēc divām stundām tās atdot viņa rīcībā. Viens detektīvs, paklausīdams savas priekšniecības un prokurora palīga rīkojumam, pameta grupu, lai pa telefonu nodotu divas pavēles: policijas reidam Krokerielā 117 un tiklab Georgosa Aršambo, kā Deivija Bērdšonga apcietināšanai.

Bet policija un ugunsdzēsēji turpināja viesnīcas evakuāciju.

Protams, vadot ārā cilvēkus no viesnīcas, pagadījās arī viena otra nelaime. Kādai pavecai sievietei uz kāpnēm aizmetās kāja, viņa smagi nokrita, salauza gūžas kaulu un rokas locītavu. Vaidošo sievieti sanitāri noguldīja uz nestuvēm un nogādāja ambulances mašīnā. Kādam Jaunanglijas enerģētikas apvienības darbiniekam, nokāpušam divdesmit stāvus, sākās sirdslēkme, un ceļā uz slimnīcu viņš nomira. Vēl kāda cita sieviete krizdama sasita galvu. Mazāki belzieni un zilumi drūzmā gadījās ne vienam vien.

Taču, kā par brīnumu, neizcēlās panika. Sveši cilvēki palīdzēja cits citam. Nedzirdēja gandrīz nekādas rupjības vai piedauzības. Daži dūšīgākie pat paplēsa pa jokam, palīdzēdami citiem pārvarēt bailes.

Visus no viesnīcas iznākušos sapulcēja sānielā divus kvartālus no viesnīcas, kur policijas automobiļi bija izveidojuši barjeru. Par laimi, nakts bija silta un neviens trūcīgā apģērba dēļ pārāk necieta. Pēc brīža piebrauca Sarkanā Krusta auto, un brīvprātīgie darbinieki piedāvāja kafiju un darīja visu, ko varēja, lai izdzītajiem palīdzētu.

Nims Goldmens ar ģimeni bija vienā no pirmajām grupām, kas nokļuva iežogotajā laukumā. Lea un Bendžijs jau bija pilnīgi atžirbuši un satraukti vēroja notikumus. Pārliecinājies ka Rutei un bērniem vairs nekas nedraud, Nims, neklausīdams Rutes iebildumiem, devās atpakaļ uz viesnīcu. Vēlāk viņš saprata un atzina, ka izturējies stulbi un pārgalvīgi, bet tai brīdī viņu dzina uz priekšu vispārējā rosība, bez tam viņš atcerējās, pirmkārt, Nensijas Molino īso piezīmi telefonā par ugunsdzēsības aparātos noslēptajām bumbām un, otrkārt, jauno vīrieti, kas vēl tikai vakar bija vienu tādu aparātu novietojis vestibilā aiz krēsla, kamēr viņš un Volijs Tolbots stāvēja turpat blakus un noskatījās. Tagad Nims katrā ziņā gribēja noskaidrot, vai tieši tas aparāts ir atrasts.

Pulkstenis rādīja jau gandrīz trīs.

Lauzdamies cauri pretī plūstošajai ļaužu straumei, Nims iekļuva atpakaļ vestibilā. Ticis iekšā, viņš mēģināja pievērst viena ugunsdzēsēja uzmanību, bet tas aši pastūma viņu sāņus un, steigdamies augšup uz mezonīnu, uzsauca: — Tagad netraucē, vecīt!

Vairāk neviena no rīkotājiem tuvumā neredzēja, un Nims tāpēc steidzās pats uz to vietu, kur zināja noslēpto ugunsdzēsības aparātu.

—   Mister Goldmen! Mister Goldmen! — sauciens skanēja no labās puses, un saucējs bija maza auguma vīrietis civilās drānās ar metāla nozīmi pie krāšu kabatas; viņš steidzās uz priekšu. Nims atpazina Artu Romeo, Harija Londona izdarīgo palīgu no īpašuma aizsardzības nodaļas. Metāla nozīme norādīja, ka mazais vīriņš pieder pie KS&A apsardzes. Liekas, ka nozīme viņam ļāva justies svarīgam.

Tikai daudz vēlāk Nims uzzināja, ka Arts Romeo gandrīz gluži nejauši iekūlies viesnīcā, jo te sakarā ar konferenci bija apmetušies daži viņa draugi no citām pilsētām un enerģētikas apvienībām; viņš bija atnācis ar tiem uzspēlēt pokeru. Ne mirkli nekavējies, viņš bija piespraudis nozīmi un steidzies palīdzēt evakuēšanā.

—   Mister Goldmen, jums tūliņ jāiet ārā!

—   Liecieties mierā! Man vajadzīga palīdzība. — Nims īsi un ātri paskaidroja par ugunsdzēsības aparātu, kur droši vien paslēpts spridzeklis.

—  Šeku — tur. — Nims aizsteidzās turp, kur viņi vakar bija sēdējuši, un parāva krēslu nostāk. Sarkanais aparāts vēl stāvēja turpat, kur virsvalkā tērptais jaunais vīrietis bija to nolicis.

Romeo stingri uzkliedza: — Ejiet prom! Ārā no šejienes! Ejiet!

—   Nē, tur vajag būt…

Tas, kas tagad notika, norisinājās tik ātri, ka Nims secību vēlāk vairs neatcerējās.

Viņš dzirdēja Romeo uzkliedzam: —Kārtībnieki! Šurp! — Un divi plecīgi policisti tiešām tūliņ bija klāt pie Nima, un Romeo tiem sacīja: — Šitais vīrs neiet ārā. Izvāciet viņu!

Policisti, neko vairāk nejautādami, sagrāba Nimu un pusnešus stiepa uz galveno izeju. Kamēr viņu stūma laukā pa durvīm, viņam izdevās pamest skatienu atpakaļ. Sīkais Arts Romeo bija pacēlis ugunsdzēsības aparātu un, abām rokām to apskāvis, nāca viņiem nopakaļ.

Neklausoties Nima protestos, policisti viņu turpināja stumt uz turieni, kur bija sapulcināti evakuētie, apmēram divus kvartālus tālāk. Tur, kad vairs bija atlikuši tikai daži jardi, policisti viņu palaida vaļā. Viens nobrīdināja:

— Ja jūs, mister, iedomāsieties nākt atpakaļ, mēs jūs saņemsim ciet, aizvedīsim uz pilsētas centru un iesēdināsim cietumā. Un to mēs darām jūsu paša labā.

Tanī mirklī nogranda spēcīga eksplozija, kam sekoja izsisto logu stiklu šķindoņa.

Turpmākajās dienās, balstoties uz aculiecinieku liecībām un oficiālajiem ziņojumiem, izdevās izveidot notikumu kopainu.

Izmantojot policijas operatīvajam centram nodoto Nensijas Molino informāciju, kurā viņa bija minējusi no kasetēm iegūtās un pašas pierakstītās ziņas, bumbu meklētāju vienība zināja, ka spridzekļu bumbas jāmeklē apakšstāvā un mezonīnā, bet degbumbas augšstāvos. Meklētāji bija uzgājuši — vai domāja, ka ir uzgājuši, — visas spridzekļu bumbas un ar armijas palīdzību tās aizvākuši.

Nākamajā dienā bumbu meklētāju vienības pārstāvis sacīja: —Turienes apstākļos mēs un arī armijas puiši uzņēmāmies tādu risku, kādu normāli neuzņemtos. Mēs riskējām, ka mums pietiks laika visu paveikt, un nepievīlāmies. Ja mēs nebūtu tik precīzi un operatīvi to aplēsuši, lai Dievs mums tad būtu žēlīgs!

Tomēr puiši bija kļūdījušies, noticēdami, ka ir izvākuši visas bumbas. Viņi nebija atraduši to, ko norādīja Nims.

Pa to laiku Arts Romeo drosmīgi bija sagrābis bumbu, izklumburojis ārā no viesnīcas un aiznesis līdz tai vietai, no kuras smagie automobiļi veda spridzekļus projām. Bumbu meklētāji tai brīdī visi atradās augšējos stāvos, kur drudžaini meklēja un vāca projām degbumbas.

Tādā veidā iznāca, ka neviena nebija tuvumā, kad Arts Romeo nostatīja aparātu uz ielas un tas pēc pāris sekundēm eksplodēja. Romeo vienā mirklī bija saplosīts gabalos. Apkārtējos namos laikam vairs nebija neviena vesela loga, tāpat arī tuvākajās mašīnās. Taču brīnumainā, gandrīz neticamā kārtā nebija ievainots neviens cilvēks.

Kad eksplozijas grandieni norima, sievietes kliedza, vīrieši lādējās.

Tomēr eksplozija iezīmēja arī pagrieziena punktu notikumos. Neviens vairs neapšaubīja piespiedu evakuācijas nepieciešamību. No istabām padzītie viesnīcas iemītnieki bija kļuvuši jūtami padevīgāki un pazemīgāki. Daži, atteikušies no domas vēlreiz atgriezties viesnīcā, sāka posties projām, lai raudzītu, kā iekārtoties līdz rītam.

Taču pašā viesnīcā, kaut ari tur vairs nebija iemītnieku, akcija vēl nebeidzās.

No gandrīz divdesmit degbumbām, ko Georgoss Aršambo un viņa līdzgaitnieki bija izvietojuši augšstāvos, astoņas netika atrastas un laikā aizvāktas; īsi pēc pulksten trijiem tās eksplodēja. Sākās stiprs ugunsgrēks. Pagāja vairāk nekā stunda, kamēr uguni savaldīja; līdz tam laikam attiecīgie viesnīcas stāvi jau bija pārvērtušies aklos, piekvēpušos graustos. Visiem izglābtajiem un glābējiem bija skaidrs, ka, nesaņemot īstā laikā brīdinājumu un neevakuējot viesnīcu, bojā gājušo skaits būtu milzīgs.

Arī tagad divi policisti un trīs ugusdzēsēji bija pagalam. Vēl divi ugunsdzēsēji smagi ievainoti. Tie visi bija atradušies eksplodējušo degbumbu tuvumā.

Kad sāka svīst gaisma, darbi vēl joprojām turpinājās.

Vairumu Kristofora Kolumba viesnīcas bijušo iemītnieku izvietoja kaut kur citur. Vēlāk dienā visi, kas spēja, devās atpakaļ savākt mantību, lai varētu uzsākt skumīgu mājupceļu.

Bez īpašas norunas, pie kā neviens pat neiedomājās ķerties, NEI konference bija beigusies bez noslēguma.

Ruti un bērnus Nims aizveda uz mājām taksometrā. Viņš bija vēlējies pateikt Nensijai Molino paldies par brīdinājumu, bet, redzēdams, ka tā ielenkta un atrodas uzmanības centrā, nolēma to izdarīt vēlāk.

Kad Ninis ar savējiem brauca projām, visiem automobiļiem, kas notikuma vietā jau atradās, pievienojās arī morga furgoni.

Drīz pēc sprādziena, kas nogalināja Artu Romeo, Georgoss Aršambo šņukstēdams skrēja turp, kur bija novietots viņa «Ugunsdzēsības pakalpojumu» pikaps.

Viss bija sagājis grīstē! Viss!

Georgoss to nespēja aptvert un saprast.

Pirms minūtēm trīsdesmit piecām, tūliņ pēc pulksten 2.25, viņš izbrīnījies izdzirda tuvojamies sirēnu kaucienus tai vietai, kur viņš gaidīdams sēdēja pikapā. Jau pāris mirkļu vēlāk garām aiztraucās ugunsdzēsēju un policijas mašīnas, nepārprotami tās devās uz Kristofora Kolumba viesnīcas pusi. Minūtei pēc minūtes aizritot, mašīnu saradās aizvien vairāk. Georgoss drausmīgi satraucās.

Divdesmit minūtes pirms trijiem viņš vairs nespēja noturēties izraudzītajā postenī. Izkāpis no mašīnas, viņš to aizslēdza un kājām steidzās uz viesnīcu, pieiedams tik tuvu, cik to pieļāva policijas mašīnu barjera, kas viņu piespieda apstāties.

Tomēr viņš bija piekļuvis pietiekami tuvu, lai, sev par īstām šausmām, redzētu, kā no viesnīcas steidzas ārā cilvēki, daudzi naktstērpos, un policisti kopā ar ugunsdzēsējiem tos skubināja kustēties ātrāk.

Visiem šiem cilvēkiem vajadzēja atrasties viesnīcā līdz tam brīdim, kamēr bumbas eksplodēs un viesnīcu apņems liesmas. Tad tiem būtu par vēlu tikt laukā.

Georgosam negribējās nekā cita, kā vien māt ar rokām un pilnā kaklā saukt: «Ejiet atpakaļ! Ejiet atpakaļ!» Bet dziļā izmisumā viņš saprata, ka tas neko nelīdzētu, viņš vienīgi pievērstu sev uzmanību.

Un tad, stāvot un visu noskatoties, viņš redzēja, kā no viesnīcas nes ārā ugunsdzēsības aparātus, ko viņš tik rūpīgi bija sagatavojis, un, mašīnās sakrautus, aizved projām; un ka to dara cilvēki, kam nebija nekādu tiesību iejaukties. Izmisis viņš domāja: būtu jel pievienojis bumbām slazdus, cik nu tur būtu vajadzējis vēl mazliet piestrādāt. Taču viņš bija dziļi pārliecināts, ka nekas nevar noiet greizi. Bet nu tā bija noticis, nolaupot Brīvības draugiem slavas vainagoto uzvaru.

Šajā bridi Georgoss sāka raudāt.

Bez gandarījuma viņu atstāja arī spridzekļa bumbas eksplozija uz ielas. Viņš novērsās.

Kā tas varēja notikt? Ko viņš izdarījis aplam? Kādā nodevīgā kārtā to uzzinājis ienaidnieks? Viņš noraudzījās uz policistiem un ugunsdzēsējiem — akliem, nesaprātīgiem fašistu kapitālisma vergiem, un sirdī kūsāja rūgtums un dusmas.

Taču gandrīz vienlaikus Georgoss atskārta, ka tagad varbūt noskaidrota arī viņa personība, varbūt viņš jau nokļuvis briesmās, tāpēc metās skriet.

Pikaps stāvēja, kur bija atstāts. Šķiet, neviens neievēroja, ka viņš atslēdz mašīnu un aizbrauc, lai gan visās apkārtējās mājās bija iedegusies gaisma un ziņkārīgie, trokšņa un rosības vilināti, steidzās uz viesnīcas pusi.

Georgoss instinktīvi vadīja mašīnu uz Krokerielu un tad sāka prātot: diezin vai tur būs drošība?

Uz šo jautājumu atbildi ilgi nevajadzēja gaidīt. Iegriezies Krokerielas no 117. nama tālīnajā galā, viņš redzēja, ka iela gabalu tālāk ir policijas mašīnu nobloķēta. Jau mirkli vēlāk viņš izdzirda šāvienu troksni; apšaude, pauze, jauna apšaude, it kā no mājas tiktu šauts pretī. Georgoss saprata, ka Veids, Jūts un Fēlikss, kas bija izlēmuši šonakt palikt mājās, patlaban sēž slazdā; viņš izmisīgi vēlējās būt kopā ar tiem un, ja vajadzētu, tad kopā cēli mirt. Bet pašlaik nebija nekādas iespējas tikt pie viņiem.

Cik ātri varēdams, turklāt piesardzīgi, lai nepievērstu sev uzmanību, viņš apgrieza mašīnu un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atbraucis. Viņam bija tikai viena vienīga tversmes vieta: dzīvoklis Nortkāslā, kas bija paredzēts tādai krīzei kā šī.

Pa ceļam Georgosa prāts ātri un precīzi darbojās. Ja viņa identitāte zināma, policija sāks viņu meklēt. Varbūt jau šai pašā brīdī tiek nostiepts tīkls, tālab steigšus jāpazūd pagrīdē. Vēl kaut kas: tiem cūkām droši vien ir kas zināms arī par sarkano ugunsdzēsības pakalpojumu mašīnu, un viņi to dzenās rokā; tātad mašīna jāpamet. Tomēr ne drīzāk, kā piebraucot cik necik tuvāk Nortkāslas slēpnim. Georgoss riskēja un palielināja ātrumu.

Taču tālāk braukt nedrīkst, viņš sprieda. Mašīnu nedrīkst atstāt slepenā dzīvokļa tuvumā, jo tā tūliņ nodotu viņa uzturēšanās vietu. Viņš tuvojās Nortkāslai. Cik tuvu drīkst mājoklim piebraukt? Viņš izšķīrās par vienu jūdzi.

Aplēsdams, ka Šis attālums sasniegts, Georgoss piebrauca ietves malā, izslēdza motoru, izkāpa, pat nepūlēdamies mašīnu aizslēgt vai izņemt aizdedzes atslēgu. Viņš prātoja tālāk: policija varētu iedomāties, ka šeit bijusi nolikta cita mašīna, kas viņu gaidīja, un viņš vienkārši apmainījis braucamos vai arī iekāpis vēlīnā nakts autobusā, varbūt taksometrā, kā viena, tā otra iespēja visai labi noslēptu pastāvīgā mitekļa vietu.

Taču Georgoss nezināja, ka parādes durvīs iepretim «Ugunsdzēsības pakalpojumu» mašīnai patlaban no lēta vīna skurbas bija atmodies kāds žūpa. Tik daudz skaidrības tam bija pieticis, lai redzētu mašīnu piebraucam un Georgosu kājām aizejam.

Georgoss straujā solī devās projām. Ielas bija klusas, gandrīz tukšas, un viņš saprata, ka tāds gājējs kā viņš izskatās aizdomīgi. Tomēr veselu stundas ceturksni viņu neviens neievēroja, īstenībā viņš gandrīz nevienu nesatika, un tad jau ari bija klāt jaunās mājas, un viņš atslēdza dzīvokļa durvis. Atvieglots viņš iegāja dzīvoklī.

Gandrīz ap to pašu laiku policijas naktspatruļas mašīna pamanīja sarkano pikapu, kura meklēšana pirms brīža bija izsludināta. Patruļas policists, nodevis radioziņu, pataustīja radiatoru un konstatēja, ka tas vēl silts.

Drīz vien policists pamanīja arī plenci parādes durvīs un izdabūja no tā informāciju, ka mašīnas braucējs aizgājis kājām, dzērājs norādīja arī, kādā virzienā vīrietis aizgājis. Policijas mašīna aizdrāzās, bet Georgosam pēdas nesadzina.

Policisti tomēr atgriezās pie sarkanās mašīnas un nekrietnā nepateicībā savāca savu informantu, aizveda uz iecirkni un sodīja par piedzeršanos sabiedriskā vietā.

Deiviju Bērdsongu apcietināja tūliņ pēc pussešiem no rīta ārpusē pie mājas, kur viņš dzīvoja.

Viņš tikko bija atbraucis mašīnā pēc vakarējās lekcijas un saieta kāda klausītāja mājā, kur bija pavadījis visu nakti.

Bērdsongs bija sašutis. Viņš dedzīgi protestēja un pat pretojās abiem civilās drēbēs tērptajiem detektīviem, kas viņu saņēma ciet un nekavējoties paziņoja viņa tiesības klusēt. Bet Bērdsongs, nelikdamies brīdinājumu dzirdam, paziņoja: — Paklausieties, puiši, ko jūs ar to domājat, es gribu jums pateikt, ka neesmu bijis mājās kopš vakardienas. No dzīvokļa izgāju vakarvakarā pulksten sešos un pēc tam šeit vairs neesmu bijis. Man ir vesels lērums liecinieku.

Detektīvs, kas bija aizrādījis uz Bērdsonga tiesībām, tagad šo apliecinājumu pierakstīja, un — kāda ironija! — šis pats «alibi» nepārprotami norādīja Bērdsonga vainu.

Kad policijas iecirknī Bērdsongu pārmeklēja, svārku kabatā atrada s&gt ziņojumu presei, kurā organizācija dziļi nosoda «lielo spridzināšanas akciju Kristofora Kolumba viesnīcā pagājušajā naktī». Vēlāk izdevās pierādīt, ka šis apliecinājums uzrakstīts ar Bērdsonga rakstāmmašīnu viņa dzīvoklī — tanī pašā dzīvoklī, kur viņš teicās neesot spēris kāju kopš iepriekšējā vakara, tātad gandiīz deviņas stundas pirms tam, kad spridzināšana kļuva oficiāli zināma. Un, it kā ar to vēl nepietiktu, dzīvoklī atrada divus saplēstus pirmuzmetumus šim pašam apliecinājumam, un tie bija ar Bērdsonga roku rakstīti.

Citi pierādījumi veidoja tikpat smagu apsūdzību. Balss kasetes lentes ierakstā saskanēja ar Bērdsonga balsi, ko policijā ieskaņoja pēc viņa apcietināšanas. Jaunais tumšādainais taksometra šoferis Vikerijs, ko Nensija bija nolīgusi, apliecināja Bērdsonga iepriekšējo apmeklējumu Krokerielā 117. Pierādīti tika arī pirkumi, ka Bērdsongs iegādājies ugunsdzēsības aparātus, kuros vēlāk bija ievietotas bumbas.

Viņam inkriminēja seškārtīgu pirmās pakāpes slepkavību un garu pārējo noziegumu sarakstu. Drošības naudu noteica miljons dolāru apmērā, ko Bērdsongs, protams, nevarēja sagādāt, un arī neviens cits nepieteicās to darīt. Tā nu viņš palika apcietinājumā gaidīt savu tiesas dienu.

No pārējiem Brīvības draugiem Veids, jaunais marksisma intelektuālis, un Fēlikss no Detroitas geto tika nogalināti apšaudē ar policiju Krokerielā 117, bet Jūts, niknais, sarūgtinātais indiānis, pats pavērsa ieroci pret sevi, kad policija ielauzās mājā.

Visus lietiskos pierādījumus 117. namā savāca un konfiscēja, tostarp arī Georgosa Venslova Aršambo dienasgrāmatu.

7.

California Examiner jaunāko ziņu nodaļā un arī Preses kluba bārā to vien runāja, ka Nensijai Molino esot drošas cerības saņemt Pulicera balvu.

Savākt tādu materiālu!

Aizgājusi no viesnīcas uz redakciju, Nensija ņēmās, galvu nepacēlusi, rakstīt līdz pusseptiņiem no rīta, tātad līdz pēdējai minūtei, lai tiktu rīta avīzē. Atlikušajā rīta cēlienā un agrajā pēcpusdienā viņa sagatavoja aprakstus, kas attiecās uz laiku pirms galvenā notikuma. Tā bija viela triju nākamo dienu pēcpusdienas izdevumiem. Un, kad vēlāk pienāca klāt aizvien jaunas ziņas, tās visas tika novirzītas pie viņas.

Tiklīdz uzradās kāds jautājums par Brīvības draugiem, Georgosu Aršambo, Deiviju Bērdsongu, s&gt, Sekvojas kluba naudu, spridzināšanu viesnīcā, Ivetes dzīvi un nāvi, parole allaž skanēja: «Pajautājiet Nensijai.»

Piepildāmies šķita ikviena žurnālista viskrāšņākais sapnis: gandrīz visa pirmā lappuse ar virrakstu, kas klājās kā karogs pāri lapai, piederēja Nensijai Molino.

Avīze apstiprināja Nensijas materiāliem «copyright»; tas nozīmēja, ka ikvienai TV vai radio raidstacijai, kas izmantoja par pamatu Nensijas izcilās reportāžas faktus, obligāti bija Examiner publikācijas jāmin kā avots.

Tā kā Nensija pati bija savas reportāžas būtiska sastāvdaļa, ko apliecināja Krokerielas atklājums, tikšanās ar Iveti, divas vienīgās ierakstu kopijas viņas īpašumā, viņa neapšaubāmi iemantoja arī personisku slavu.

Tai dienā, kad reportāža ieraudzīja dienasgaismu, viņu redakcijā pie darba galda intervēja un filmēja televīzija. Filma tai vakarā parādījās NBC, ABC un CBS ziņu raidījumos.

Un tomēr Examiner lika dusmās verdošajai televīzijai pacietīgi gaidīt, kamēr Nensija pilnīgi pabeidza sagatavot publikāciju savai avīzei.

Newsweek un Time, kas sekoja televīzijai pa pēdām, piedzīvoja to pašu.

Tiešākais konkurents — rīta avīze Chronicle West nemaz neslēpa skaudību, kad centās saviem spēkiem tvert, kas iespējams, lai pārāk neatpaliktu. Tomēr Chronicle redaktors nosūtīja Nensijai otrā dienā uz redakciju pusduci rožu (ducis viņam likās mazliet pārspīlēti), līdz ar apsveikumu.

Jauno sensacionālo ziņu efekts neburzguļoja sīkiem vilnīšiem, bet vēlās bangām.

Daudzus, lasot Nensijas Molino reportāžu, vissmagāk satrieca tas, ka Sekvojas klubs, lai arī netieši, tomēr bija finansējis Kristofora Kolumba viesnīcas uzspridzināšanu.

Apskaitušies Sekvojas kluba biedri no visām valsts malām telegrafēja, zvanīja vai rakstīja, paužot savu sašutumu.

— Nekad, — dārdināja Kalifornijas vecākais senators intervijā avīzei Washington Post, — nekad vairs es neticēšu tai nicināmajai organizācijai, nedz arī klausīšos tās sprediķošanā. — Sī liecība tūkstoškārt atbalsojās malu malās.

Vispārējais iespaids bija tāds, ka Sekvojas klubs ar aptraipīto vārdu un zaudēto ietekmi nekad vairs nepacelsies bijušajos augstumos.

Laura Bo Kārmaikla, ne mirkli nekavēdamās, atteicās no amata un pilnīgi noslēpās, neatbildēdama ne uz preses, ne atsevišķu personu telefona zvaniem. Viņas privātsekretāre apmeklētājiem lakoniski paziņoja: «Misis Kārmaikla nolēmusi pilnīgi izbeigt sabiedrisko darbību.»

Sekvojas klubā tikai viens vienīgs cilvēks varēja staigāt ar lepni paceltu galvu. Tā bija misis Priscilla Kvinna. Nensija skaidri un precīzi paziņoja, ka misis Kvinna vienīgā bija pretojusies lēmumam izmaksāt Bērdsonga grupai s&gt piecdesmit tūkstošus dolāru.

Nensija izjuta varenu apmierinājumu, atzīmējot rakstā, ka pazīstamais advokāts Ervins Saunderss bija viens no tiem, kas balsoja «par».

Bija jāpieņem: ja Sekvojas klubs centīsies atdzīvoties no pārciestā kauna, par tā priekšsēdi droši vien kļūs Priscilla Kvinna, un galvenie akcenti būs vērsti uz sabiedrisko dzīvi, ne vairs tik ļoti uz vides aizsardzību.

Sekojot Nensijas informācijai par Georgosu Aršambo un vēlākiem ziņojumiem par viņa pazušanu Nortkāslas rajonā, meklējumus izvērsa gan policijas detektīvi, gan FIB speciālie aģenti, un visi meklēja Brīvības draugu vadoni. Taču panākumu nebija.

Kratīšana, ko policija izdarīja Krokerielas 117. namā, sagādāja milzīgu daudzumu lietisko pierādījumu, aizvien smagāk atmaskojot Georgosa un Bērdsonga noziedzīgo darbību. Starp Georgosa atstātajām drēbēm atrada darba kombinezonu; laboratorijā konstatēja, ka tieši no šī apģērba ir skrandiņa, kas tika atrasta stiepļu žogā pie Milffldas apakšstacijas tai naktī, kad noslepkavoja abus apsargus. Mājā atrada ļoti daudz dažādu pierakstu, tostarp arī Georgosa dienasgrāmatu; visus šos materiālus nodeva prokuroram. Presi gan informēja, ka tāda dienasgrāmata pastāv, tomēr saturu publicēt neļāva.

Kad nāca gaismā un presē tika publicēta Deivija Bērdsonga loma visā šajā notikumā, viņu cietumā nošķīra no citiem cietumniekiem viņa paša drošības labad.

Tomēr, pirms tas viss paguva norisināties, Nensija Molino pārdzīvoja personisku krīzi. Tas notika īsi pirms pusdienām todien, kad nāca gatava viņas pilnā, lielā reportāža.

Ar ārkārtīgu garīgu slodzi viņa bija strādājusi jau kopš nakts, pirms tam ne stundu nepagulējusi, visu laiku iestiprinājusies vienīgi ar kafiju un apelsīnu sulu. Nu viņa sāka apgurt. To varēja redzēt.

Kopš pusastoņiem no rīta, kad darbā ieradās nodaļas redaktors, vecais «es esmu kapteinis», viņš vairākkārt bija apstājies pie Nensijas galda un pateicis pāris klusu, uzmundrinošu vārdu. Nekāda raksta apspriešana nebija nepieciešama. Nensija prasmīgi apkopoja faktus — gan pati savējos, gan citu sagādātos. Bez tam viņa bija pazīstama kā «tīra» rakstītāja, kuru labot tikpat kā nevajadzēja.

Dažbrīd, kad Nensija piestāja klabināt mašīnu un pacēla galvu, viņa uztvēra redaktora skatienu, kas viņu vēroja. Kaut ari sejas izteiksme neko neliecināja, Nensijai tomēr likās, ka viņi abi domā par vienu un to pašu, par to, ko Nensija pēdējās pāris stundās ar varu centās padzīt no prāta.

Pēdējais, ko Nensija, ejot projām no Kristofora Kolumba viesnīcas, redzēja, bija bojā aizgājušo policistu un ugunsdzēsēju apsegtie līķi, ko nogādāja uz morga mašīnu. Ārpusē pie viesnīcas viņa ievēroja arī divus vīriešus, kas kaut ko stūķēja plastmasas maisā. Nensijai pietika ar mirkli, lai saprastu, ka tās ir sestā bojā gājušā paliekas.

Tanī brīdī Nensija sastapās ar skaudro, nežēlīgo patiesību, ko visu laiku bija atvairījusi: veselu nedēlu viņas rīcībā bija informācija, kas, ja viņa būtu ar kādu par to parunājusi, varēja novērst šo sešu cilvēku nāvi un vēl lielu dalu pārējā posta.

Šī doma iekodās apziņā ikreiz, kad viņa pamanīja vietējo ziņu redaktora skatienu, kas viņu vēroja. Un atmiņā ieskanējās viņa teiktie vārdi: «Tev, Nensij, jāzina, ka tu esi komandā un kapteinis esmu es, un pagaidām tu allaž esi tikusi cauri ar veselu ādu, jo esi uzrādījusi rezultātus. Bet neaizraujies par tālu.»

Toreiz viņa padomu bija noniecinājusi, klusībā novēlēdama: «Brauc uz elli, mister Čārlij!» Šai brīdī viņa izmisīgi vēlējās, kaut nebūtu toreiz tā rīkojusies.

Pulksten 11.55, divas stundas pirms materiāla nodošanas vispēdējā brīža, doma par sešiem bojā aizgājušajiem vairs nebija padzenama, un sāka likties, ka Nensija teju teju sabruks.

— Met uz brītiņu mieru un ienāc pie manis, — uzbilda klusa balss. Galvu pacēlusi, viņa ieraudzīja, ka līdzās stāv «kapteinis esmu es».

Nensija vilcinājās, un viņš piebilda: — Tā ir pavēle.

Gluži neparastā paklausībā Nensija piecēlās un izgāja viņam līdzi ārā no kopējās pēdējo ziņu istabas.

Netālu tai pašā gaitenī bija neliela istabiņa, kas parasti stāvēja aizslēgta un tikai dažkārt tika izmantota par saieta istabu redakcijas vadībai. Pilsētas ziņu nodaļas redaktors ar savu atslēgu atslēdza durvis un, tās pavēris, ielaida Nensiju pa priekšu.

Ar otru atslēgu viņš atslēdza sienas skapi. Tad pamāja, lai Nensija apsēžas.

—   Izvēle nav liela — brendijs un viskijs. Ar Riču mēs te nesacenšamies. Šīs nav pašas lepnākās markas, es ieteiktu brendiju.

Nensija palocīja galvu, nespēdama ne vārdu izteikt.

Priekšnieks piepildīja divas glāzes ar brendiju un apsēdās Nensijai pretī. Kad abi bija iedzēruši pa mazam malciņam, redaktors ieteicās: — Es visu laiku tevi vēroju.

—  Jā. Zinu.

—   Un mēs abi domājām par vienu un to pašu. Vai tā ir?

Viņa atkal, ne vārda neteikdama, pamāja.

Juzdamās atvieglota, ka reiz radusies iespēja neganto domu izteikt balsī, viņa sacīja: — Es esmu atbildīga par pagājušo nakti. Ja būtu laikus pateikusi kādam to, ko biju uzzinājusi, policija būtu brīdināta un pārmeklējusi to māju Krokerielā.

—   Pirmais atzinums ir aplams, — redaktors viņu pārlaboja, — otrais — pareizs. Es negribu tev iegalvot, ka tu uz visiem laikiem atbrīvosies no atmiņām par pagājušo nakti. Man liekas, tas nenotiks. Bet tu neesi pirmais cilvēks, kura kļūdīšanās dēļ citiem jācieš; un droši vien nepaliksi pēdējais. Tevis aizstāvības labad varu teikt, ka tu nezināji, kas notiks; ja būtu zinājusi, tu būtu rīkojusies citādi. Uzklausi manu padomu, Nensij: esi drosmīga, atzīsti visu, ko esi izdarījusi un ko neesi, un atceries — uzskati to par pieredzi, no kuras jāmācās. Un tad — uzgriez visam muguru, un cauri.

Kad Nensija nebilda ne vārda, viņš turpināja: — Es šinī katlā esmu vārījies ilgus gadus — dažkārt man liekas — pārāk ilgus. Bet vienu varu teikt droši — manuprāt, tu esi vislabākā žurnāliste, ar ko man kopā gadījies strādāt.

Un tad nu ar Nensiju Molino notika kaut kas tāds, kas pagātnē bija atgadījies gaužām reti un nekad, kādam citam cilvēkam redzot. Ieslēpusi galvu rokās, viņa ļāva asarām vaļu.

Vecais «kapteinis esmu es» piegāja pie loga un godprātīgi pagrieza muguru. Noraudzīdamies lejup uz ielu, viņš sacīja:

—   Kad mēs šeit ienācām, Nensij, es durvis aizslēdzu. Tās joprojām ir aizslēgtas un paliks ciet, kamēr tev vajadzēs, tāpēc nesteidzies. Ak tā — vēl ko: apsolu, ka neviens, izņemot tevi un mani, nekad neuzzinās, kas šodien te noticis.

Pēc pusstundas Nensija bija atpakaļ pie sava rakstāmgalda, seju nomazgājusi, kosmētisko apdari pielabojusi, un pilnā savaldībā turpināja rakstīt.

Nims Goldmens piezvanīja nākošajā rītā; iepriekšējā dienā viņam nebija izdevies to izdarīt.

—   Gribēju pateikt jums paldies par to, ka piezvanījāt man uz viesnīcu, — viņš sacīja.

—   Varbūt biju jums to parādā, — viņa atteica.

—  Vai nu bijāt vai nebijāt, tik un tā — paldies, esmu pateicīgs. — Un mazliet mulsi viņš vēl piebilda: — Jās esat uzrakuši brīnumu lietas. Apsveicu.

Nensija tūdaļ ziņkārīgi apvaicājās: — Ko jūs par to visu domājat? Par to, kas tai brīnumu stāstā ietilpst?

—  Bērdsonga dēļ, — Nims atbildēja, — man sirds tiešām nesāp, un es ceru, ka viņš saņems visu, ko pelnījis. Ceru arī, ka tā ērmīgā grupa s&gt beigusi pastāvēt un vairs nerēgosies.

—   Un kā ar Sekvojas klubu? Vai par to esat tādās pašās domās?

—   Nē, — Nims atteica, — par to ne.

—   Kāpēc?

—  Sekvojas klubs bija kaut kas mums visiem vajadzīgs un nepieciešams — mūsu sociālās sistēmas līdzsvara daļa. Ko teikt — esmu ar sekvojiešiem daudz strīdējies; un ne tikai es, citi arī, un man šķiet, ka klubs aiziet par tālu, apstrīdot visu, ko vien ierauga. Bet Sekvojas klubs bija sabiedrības sirdsapziņa; tas rosināja un lika domāt un rūpēties par apkārtējo vidi un dažu labu reizi māsu pusi ir atturējis no pārmērībām. Mirkli klusējis, Nims turpināja: — Es saprotu, ka pašreiz Sekvojas klubam pienākušas melnas dienas, un mani patiesi satriec tas, kas jāpārdzīvo Laurai Bo Kārmaiklai, par spīti visām māsu domstarpībām, viņa allaž bijusi man draugs. Taču es ceru, ka Sekvojas klubs nebeigs pastāvēt. Ja tā notiktu, tas būtu zaudējums visiem un katram.

— Jā, — noteica Nensija, — pārsteigumu dzīvē netrūkst. Vai es drīkstu citēt visu, ko jūs teicāt? — Kamēr Nims runāja, viņa visu laiku bija kaut ko kricelējusi.

Mirkli vilcinājies, viņš sacīja: — Kālab gan ne?

Nākamajā Examiner numurā tas patiesi bija lasāms.

8.

Harijs Londons sēdēja, drūmās domās iegrimis, noraudzīdamies uz papīriem, ko Nims viņam bija atnesis parādīt.

Beidzot viņš nīgri noprasīja: — Vai tu saproti, kāda man par to visu jušana?

—   Varu iedomāties, — Nims atteica.

It kā nebūtu to dzirdējis, īpašuma aizsardzības nodaļas šefs turpināja: — Viņnedēļa bija tik nejēdzīgi grūta, ka tādu sen neatceros piedzīvojis. Arts Romeo bija ļoti krietns puisis. Zinu, ka tu viņu diezin cik labi nepazini. Bet viņš bija godīgs un draugs, uz kuru pilnā mērā varēja paļauties. Kad uzzināju, kas noticis, biju kā slims. Pēc Korejas un aiziešanas no flotes es nudien cerēju, ka nekad vairs nebūs jādzird par pazīstamiem puišiem, kas saplosīti gabalos.

—   Harij, — Nims sacīja, — man arī neprātīgi žēl Arta Romeo. Nekad nespēšu aizmirst, ko viņš tonakt izdarīja.

Londons ar nepacietīgu rokas mājienu atvairīja iejaukšanos. — Jel ļauj man pabeigt.

Nims apklusa un gaidīja.

Bija trešdienas rīts marta pirmajā nedēļā, sešas dienas pēc traģēdijas Kristofora Kolumba viesnīcā. Abi vīrieši sēdēja Nima darbistabā, durvis aizvēruši, lai neviens viņus netraucētu.

—   Nūjā, — Londons sacīja, — tu ņem un rādi man sitās lietas, un, patiesību sakot, man labāk gribētos, kaut tu nebūtu to darījis. Tagad es patiesi vairs nezinu neviena un nekā, kam varētu ticēt.

—   Ir vēl daudz kas, par ko gādāt un kam ticēt, — Nims atteica. — Tikai tiesneša Jeila godīgumam gan vairs ne.

-Še, pievāc tos atpakaļ, — Harijs Londons sacīja, pasniegdams Nimam nopeltos papīrus.

Minētie papīri sastāvēja no astoņām vēstulēm, no kurām dažām bija piespraustas kopijas, un visas bija atrastas aktu vākos, kur tās bija uzkrājis un saglabājis nelaiķis Valters Tolbots, kas līdz sava mūža pēdējai dienai pērnā gada jūlijā bija kalpojis par KS&A galveno inženieri.

Trīs kartona kastes, kur šīs vēstules bija atrastas, stāvēja Nima darbistabā un to saturs izklāts uz grīdas.

Vēstules, par kurām Nims tik piepeši atcerējās NEI konferences laikā, netika uzreiz sameklētas, jo tūdaļ sekoja smagā traģēdija ar ieilgušām sekām. Bet šai priekšpusdienā Nims bija licis kastes uznest no pagrabstāva noliktavas. Viņam vajadzēja ilgāk par stundu, lai atrastu tieši tos papīrus, ko meklēja — tos, kur pavirši bija ielūkojies pirms septiņiem mēnešiem todien, kad Ardaita nodeva kastes viņam uzglabāšanā.

Beidzot viņš papīrus tomēr atrada. Atmiņa nebija viņu pievīlusi.

Tagad šīs vēstules neizbēgami vajadzēs izmantot par pierādījumu kādā konfrontācijā.

Tieši pirms divām nedēļām, kad Dž. Ēriks Hamfrijs, Nims, Harijs Londons un tiesnesis Pauls Šērmens Jeils bija sanākuši kopā, lai runātu par strāvas zādzībām, bijušais Augstākās tiesas loceklis nopietni un pārliecinoši bja sacījis: «… man šī strāvas zādzības lieta liekas visai interesanta. Godīgi sakot, es vispār līdz šim nebiju dzirdējis, ka kaut kas tamlīdzīgs eksistē. Tāpat arī nezināju, ka komunālo pakalpojumu uzņēmumos ir tāda profila darbinieki kā misters Londons.»

Sarakste, ko Nims bija atradis, pierādīja, ka visi apgalvojumi ir mānīgi un nepatiesi.

—  Protams, — Londons asi noteica, — mēs nekad droši neuzzināsim, vai vecais kungs deva savu svētību strāvas

zagšanai Jeila trestā vai, to zinādams, noklusēja un neko nedarīja tās novēršanai. Pierādīt mēs varam vienīgi to, ka viņš melo.

— Un laikam bija uztraukts un apjucis bez jēgas, — Nims piebilda, — citādi viņš nemāžam nebūtu sapinies tādos paskaidrojumos.

Patiesie fakti bija gaužām vienkārši.

Valters Tolbots pirmais bija sācis pievērst uzmanību milzīgajiem zudumiem, kas radās no plaši izvērstas strāvas un gāzes zagšanas. Par šo tematu viņš bija rakstījis presē, teicis runas, intervijās prasmīgi atbildējis uz žurnālistu jautājumiem un Ņujorkas pavalstī uzstājies kā eksperts kādā kriminālprāvā, kas vēlāk apelācijas kārtībā izceļojās pa augstākajām instancēm. Minētais gadījums bija izraisījis plašu sabiedrisko interesi. Tātad arī saraksti.

Daļa sarakstes bija norisējusi starp Tolbotu un vienu Savienoto Valstu Augstākās tiesas locekli.

Šis loceklis bija tiesnesis Pauls Šērmens Jeils.

Vēstuļu saturs norādīja, ka Valters Tolbots un Pauls Jeils bija viens otru pazinuši jau agrāk Kalifornijā.

Pirmajai vēstules lapai augšmalā bija respektabla galva.

SAVIENOTO VALSTU AUGSTĀKĀ TIESA VAŠINGTONA D. C. 20549

Vēstule iesākās ar vārdiem: Mīļo Valter.

Rakstītājs šķita kā jurists interesējamies par jaunu jurisdikcijas nozari, proti, par likuma pieeju un tiesāšanas veidu elektrības strāvas un gāzes zādzību gadījumos. Viņš gribēja uzzināt sīkāk par apsūdzības veidiem un šādu noziegumu apkarošanas metodēm. Viņš jautāja arī, vai ir zināmi fakti par apsūdzībām un tiesāšanas rezultātiem dažādos valsts novados. Tad sekoja apvaicāšanās par Ardaitas veselību un beigās paraksts Pauls.

Valters Tolbots bija atbildi sācis oficiālāk: Mīļais tiesnesi Jeil.

Valtera atbildes vēstule aizņēma četras lapas. Vēstulei bija pievienotas vienas Valtera publikācijas fotokopija.

Pēc dažām nedēļām Jeils rakstīja atkal. Viņš pateicās par vēstuli un pielikumu. No dažiem lietpratīgajiem jautājumiem varēja spriest, ka vēstuli viņš rūpīgi izstudējis.

Sarakste turpinājās vēl piecās vēstulēs astoņu mēnešu garumā. Vienā vēstulē Valters Tolbots apcerēja īpašuma aizsardzības nodaļas funkcijas tipiskā komunālo pakalpojumu uzņēmumā, kā arī nodaļas vadītāja — tāda kā Harijs Londons — tiešos pienākumus.

Nevienu nevarēja pārsteigt, ka šīs vēstules dziļi ieinteresēja tādu zinātkāru prātu, kāds piemita Paulam Šērmenam Jeilam.

Un visa sarakste bija notikusi tikai divus gadus pirms tiesneša Jeila aiziešanas no amata.

Vai tiešām Pauls Jeils būtu paguvis to pilnīgi aizmirst? Nims bija to sev jau vaicājis, un atbilde bija pārliecināts «nē». Vecais vīrs bija pārāk bieži demonstrējis savu lielisko atmiņu gan lielās lietās, gan sīkumos, lai tagad ticētu viņa aizmāršībai.

Harijs Londons pirmais uzdeva jautājumu, par kura atbildi Nims bija prātojis. — Kādēļ tas vecais puika ķērās pie tā? Kādēļ viņš mums tā samelojās?

—   Droši vien, — Nims domīgi atteica, — rēķinādamies ar to, ka Valters ir miris un gandrīz nav nekāda pamata iedomāties, ka vienam vai otram no mums — priekšsēdim, tev vai man — varētu būt kaut kas zināms par šo saraksti. Drīzāk otrādi — likās droši, ka mēs neko nezinām. Arī iespēja, ka vēstules nonākušas mūsu rokās, būtu viena pret miljonu.

Londons piekrītot pamāja un tad sacīja: — Nākamais jautājums skanētu: cik reižu mūžā visgodājamais Pauls rīkojies līdzīgi un ticis cauri ar veselu ādu?

—  To mēs gan nekad neuzzināsim, vai ne?

īpašuma aizsardzības šefs norādīja uz vēstulēm. — Tu, protams, tās parādīsi priekšsēdim.

—   Jā, šo pašu pēcpusdienu. Es zinu arī, ka misters Jeils vēlāk šodien ieradīsies.

—    Tas, raugi, mūs noved pie nākamā soļa. — Harija Londona balsī skanēja spīvs rūgtums. — Vai mēs vēl joprojām tikpat stingri kā līdz šim centīsimies viscēlo Jeila vārdu neiejaukt tiesu lietās, kas gaidāmas? Jeb, ņemot vērā šo jauniegūto informāciju, misteram Godprātim nāksies atbildēt par sekām tāpat kā visiem pārējiem?

—   Nezinu, — Nims nopūzdamies atteica. — Gluži vienkārši nezinu. Un es arī nebūšu lēmējs par to.

Izšķirošā saruna ar tiesnesi Jeilu notika īsi pēc pulksten četriem pēcpusdienā priekšsēža darba telpās.

Kad Nims, Dž. Ērika Hamfrija sekretāres aicināts, ieradās, varēja skaidri manīt, ka gaisotne jau sabiezējusi. Priekšsēža sejas izteiksme, kā Nimam likās, vispareizāk raksturotu «aizvainotu bostonieti». Hamfrija skatiens bija salts, lūpas cieši sakniebtas. Pauls Jeils, nezinādams, par ko būs runa, tomēr laikam juta, ka gaidāma nepatīkama saruna, un parasti jautrais vaigs bija visai drūms. Abi vīri sēdēja konferenču telpā nesarunādamies, kad Nims tiem piebiedrojās.

Nims apsēdās Ērikam Hamfrijam kreisajā pusē pretī tiesnesim Jeilam. Sev priekšā uz galda viņš nolika aktu vākus, kuros atradās Tolbota un Jeila sarakste.

Jau pirms šīs konfrontācijas Ēriks Hamfrijs un Nims bija vienojušies par gaidāmās norises secību. Viņi bija arī norunājuši, ka Harija Londona klābātne šai gadījumā nav nepieciešama.

—   Paul, — Hamfrijs ierunājās. — Kad pirms neilga laika visi trīs bijām šeit kopā, mēs pārcilājām dažādas problēmas par strāvas zādzībām. Daļēji notikumos bija iesaistīts Jeila ģimenes trests. Esmu pārliecināts, ka jūs to atceraties.

Tiesnesis Jeils palocīja galvu. — Jā, protams.

—    Todien jūs izteicāt vairākus apgalvojumus, tostarp, pieminējāt arī, ka nekad agrāk jums nebijis ne jausmas, ka tādas lietas vispār notiek.

—   Nu pierimstiet jel! — Paula Jeila sejā iemetās dusmu tvīkums. — Man nepatīk ne jūsu tonis, ne izturēšanās, Ērik. Nedz arī esmu atnācis šurp, lai mani tincinātu par to, ko esot vai ko neesot sacījis…

Hamfrijs asi pārrāva runātāja protestu. — Šai gadījumā nav runa par «esot» vai «neesot». Tas, ko jūs mums sacījāt, bija nepārprotams un precīzs. Vēl vairāk — jās to ne vienreiz vien atkārtojāt. Es neesmu to aizmirsis. Un Nims arī ne.

Nims skaidri redzēja, ka Paula Jeila prāts darbojas ar pilniem apgriezieniem. Vecais vīrs bargi noteica: — Vienalga, ko esmu teicis, no tā nav secināms, ka…

—    Nim, — priekšsēdis norīkoja, — parādiet misteram Jeilam jūsu aktu vāku saturu.

Atvāzis vākus, Nims pārslidināja pāri galdam nelielo vēstuļu kaudzīti. Pati pirmā vēstule uz Augstākās tiesas vēstuļpapīra atradās virspusē.

Pauls Jeils to paņēma, uzmeta skatienu, tad ātri nosvieda atpakaļ pie citām. Par pārējām viņš vairs vispār nelikās zinis. Seja, kas bija pietvīkusi jau sarunas sākumā, tagad tumši piesarka.

Vēlāk, atmiņā atkārtodams redzēto ainu, Nims ieprātojās — lai kādam nepatīkamam atklājumam Jeils bija gatavojies, taču nemūžam tam nebija ienākusi prātā iespēja tikt konfrontētam ar paša rakstītām vecām vēstulēm.

Viņš ar mēlesgalu samitrināja lūpas. Šķiet, viņam nenāca prātā īstie vārdi, ko gribētu sacīt.

Tad viņš neveikli, it kā aizstāvēdamies, ierunājās: — Dažkārt, jo sevišķi Vašingtonā… nebeidzami notikumi, neskaitāmi papīri, bezgalīgā sarakste… daudz kas aizmirstas … — Runa pārtrūka. Acīmredzot ari pašam tiesnesim Jeilam aizbildināšanās izklausījās tikpat nepatiesa un nepārliecinoša kā abiem pārējiem.

—     Lai nu paliek, — viņš strupi noteica un piecēlās. Atgrūdis krēslu, uz kā bija sēdējis, viņš atgāja no galda un, nepaskatīdamies ne uz Nimu, ne Hamfriju, sacīja: — Lūdzu, ļaujiet man kādu mirkli apkopot domas.

Mazliet padrasējis pa priekšsēža konferenču istabu, vecais vīrs atgriezās pie galda, tomēr palika kājās stāvam.

—    Ir skaidrs, kungi, tik skaidrs, cik vien to var uzrādīt dokumentāla liecība, ka esmu vainīgs maldināšanā un, bez šaubām, taisnīgi — pieķerts. — Paula Jeila balss bija klusāka nekā parasti; sejā atspoguļojās sāpes, kad viņš turpināja. — Negribu savu kļūdīšanos lieki sarežģīt ar skaidrošanu vai aizbildināšanos, nedz arī aprakstīt nemieru, ko izjutu mūsu iepriekšējā sarunā, nepieminēšu arī kvēlo un dabisko vēlēšanos aizstāvēt savu labo vārdu.

Paskat, cik veikli, Nims nodomāja, teikdams, ka negribi to darīt, esi izdarījis kā vienu, tā otru.

—   Bet to gan gribu, —Jeils turpināja, —jums zvērēdams apzvērēt, ka neesmu nedz piedalījies strāvas zādzībās Jeila ģimenes trestā, nedz arī kaut ko zināju par to pirms mūsu sarunas šeit.

Ēriks Hamfrijs, kurš — kā Nims it labi atcerējās — bija tik dedzīgi atbalstījis ik vārdu, ko Pauls Jeils sacīja, šoreiz klusēja. Droši vien priekšsēdis tāpat kā Nims domāja, ka ikviens, kas reiz jau melojis, lai aizstāvētu savu reputāciju, melos ikreiz no jauna tā paša iemesla dēļ.

Neviļus Nimam ienāca prātā Harija Londona jautājums: «Cik reižu mūžā visgodājamais Pauls rīkojies līdzīgi un ticis cauri ar veselu ādu'/»

Klusumam ieilgstot, aizvien skaudrākas sāpes atspoguļojās vecā vīra acīs.

—    Nim, — Ēriks Hamfrijs klusu ieteicās, — man Šķiet, jums vairs nav nepieciešams te uzturēties.

Nims atvieglots savāca papīrus no galda un, abiem pārējiem noskatoties, salika tos atpakaļ aktu vākos. Paņēmis vākus līdzi, viņš, vairāk ne vārda nebilzdams, izgāja ārā.

Tobrīd viņš to vēl nezināja, taču tā bija pēdējā reize, kad vaigu vaigā tikās ar tiesnesi Jeilu.

Nims neuzzināja, kas vēl todien bija norisinājies priekšsēža konferenču istabā. Viņš nejautāja, un Ēriks Hamfrijs no laba prāta nekā nepastāstīja. Taču gala iznākums kļuva zināms nākamajā rītā.

Pulksten vienpadsmitos Hamfrijs izsauca pie sevis Nimu un Terēžu van Bāreņu. Pie rakstāmgalda sēdēdams un kādu vēstuli rokā turēdams, viņš paziņoja:

—   Esmu saņēmis no tiesneša Paula Šērmena Jeila lūgumu atbrīvot viņu no publiskā pārstāvja amata mūsu apvienībā. Atlūgums ar nožēlu pieņemts. Es jūs palūgšu to nekavējoties oficiāli paziņot.

Van Būrena iebilda: — Paziņošanai mums būtu nepieciešams zināms motīvs, Ērik.

—    Vāja veselība, — Hamfrijs sacīja, pavicinādams vēstuli, ko turēja rokā. — Mistera Jeila ārsti domā, ka viņa vecumā amata pienākumi KS&A apvienībā esot par smagu. Ieteikuši šo darbu pārtraukt.

—   Tas ir ļoti vienkārši, — atteica preses direktore, — šo pašu pēcpusdienu paziņošu to pa radio. Taču man ir cits jautājums.

—   Lūdzu?

—   Tas nozīmē, ka mūsu apvienība paliek bez publiska runasvīra. Kas stāsies vietā?

Nu priekšsēdis pirmoreiz pasmaidīja. — Esmu pārāk aizņemts, lai sāktu meklēt kādu no jauna, Tes, tālab man liekas, ka alternatīvas nav. Mauciet tās sakas atkal Nimam kaklā.

—   Alelujā! — van Būrena noteica. — Jums nebūs grūti iedomāties, kā man ap sirdi. Vispār nevajadzēja viņam tās nomaukt.

Kad viņi bija izgājuši no priekšsēža kabineta, Terēza van Būrena, balsi pieklusinājusi, ieteicās:

—   Nim, pasaki tu man skaidri un gaiši, kas aiz tās Jeila būšanas slēpjas. Tu taču zini, ka agrāk vai vēlāk es tikpat to izdibināšu.

Nims papurināja galvu. — Tu dzirdēji, ko priekšsēdis sacīja, Tes. Vārga veselība.

—   Ak tu draņķagabals! — Tesa atsaucās. — Nu, par to es tevi nākamnedēļ nepielaidīšu televīzijas pārraidē.

Harijs Londons, nākamajā dienā izlasījis oficiālo paziņojumu par Paula Jeila aiziešanu no darba, iegāja pie Nima.

—    Ja man būtu īsta vīra aknas, — viņš sacīja, — es šodien pat aizietu no darba aiz riebuma par «vārgo veselību un ar nožēlu pieņemto atlūgumu». Šitāda izrīkošanās mūs visus padara par tādiem pašiem meļiem kā viņš.

—  Nu tad tik ņem un raksti atlūgumu, — dusmīgi atteica Nims, kas tonakt nebija labi izgulējies.

—   Nevaru to atļauties.

—   Nu tad met pie malas savu svētulīgo paštaisnību, Harij. Tu pats sacīji, ka mēs nekādā veidā nevaram pierādīt, ka misters Jeils personiski bijis iesaistīts elektrības zagšanā.

—   Bet tomēr bija, — Londons drūmi noteica. — Jo vairāk pa to domāju, jo stiprāk pārliecinos.

—     Neaizmirsti, — Nims atgādināja, — Jans Norriss apzvērēja, ka nav bijis.

449

—   Jā, visa tā būšana stingri ož pēc brangas norunas. Gan jau Norriss tiks atalgots — vēlāk, kaut kādā veidā, varbūt ari

15-65

turpmāk paliks par tresta pārvaldnieku. Turklāt — Norriss neko nebūtu ieguvis, uzveldams vainu dižajam vīram.

—Vienalga, ko mēs par to domājam vai nedomājam, — Nims sacīja, — tas viss ir beigts un nobungots. Tāpēc ej vien atpakaļ pie darba un turpini ķert zagļus.

—   Esmu jau noķēris. Ir vesela kaudze jaunu gadījumu, kas nākuši klāt, pratinot Kvaila ļaudis. Bet vienu lietu gan es tev teikšu, Nim, kas attiecas uz nākotni.

Nims nopūtās. — Šauj vaļā.

—     Mēs arī piederam pie nosedzējiem, tu un es; mēs palīdzam nosegt un nosargāt godu visvarenajam Jeilu vārdam. Te nu atkal tiek pierādīts, ka pastāv īpaši noteikumi un likumi, kas piemērojami tiem, kuriem pieder spēks un vara…

—   Paklau, Harij…

—   Nekā, uzklausi mani līdz galam! Nākotnē, Nim, nākotnē rīkošos tā: ja man rokā būs neapgāžami pierādījumi, tad pilnīgi vienalga, kas būs tas cilvēks, neviens mani nespēs aizkavēt celt notikumu dienasgaismā un darīt to, kas darāms.

—  Labi, labi, — Nims piekrita, — ja vien būs neapgāžami pierādījumi, es cīnīšos kopā ar tevi. Bet tagad, kad esam to norunājuši, lūdzams, posies projām un ļauj arī man pastrādāt.

Palicis viens, Nims nožēloja, ka izgāzis slikto omu pār Hariju. Tas, ko Londons bija sacījis — ka atlūguma pamatojums ir melīgs un ka viņi ir līdzdalībnieki nozieguma nosegšanā, Nimam jau pašam bija ienācis prātā un nedevis naktī mieru tā, ka viņš nebija varējis pa īstam aizmigt. Vai meliem mēdz būt pakāpes? Tam Nims neticēja. Viņa izpratnē meli bija un palika meli. Vai tādā gadījumā KS&A Ērika Hamfrija personā, kas pieļauj publisku nepatiesību, un viņa paša personā, kas to noklusē, nav tikpat vainīga kā Pauls Šērmens Jeils?

Atbilde varēja būt tikai viena vienīga: Ir.

Viņš vēl aizvien prātoja par to, kad piezvanīja viņa sekretāre Vikija Deivisa un pateica: — Priekšsēdis vēlas nekavējoties jūs redzēt pie sevis.

Nims no pirmā acu uzmetiena varēja pateikt, ka Dž. Ēriks Hamfrijs par kaut ko ir ļoti satraukts.

Nimam ienākot, priekšsēdis nemierīgi drasēja pa kabinetu, ko darīja gaužām reti. Neapsēdies viņš sāka runāt, un Nims klausījās.

—   Ir kaut kas, ko noteikti gribu jums pasacīt, Nim, un tūdaļ īsumā paskaidrošu, kāpēc. Pēdējā laikā, — priekšsēdis turpināja, —man bieži bija kauns un uzmācās riebums sakarā ar vairākiem zināmiem notikumiem mūsu apvienībā. Man nepatīk kaunēties par organizāciju, kas man maksā algu un ko es vadu.

Hamfrijs apklusa, klusēja arī Nims un neizpratnē gaidīja, kas nu sekos.

—  Ar vienu apkaunojumu, — priekšsēdis atsāka, — esam tikuši galā pirms divdesmit četrām stundām. Bet ir palicis vēl otrs, lielāks, kas nav izdzēsts — drausmīgie uzbrukumi šās apvienības cilvēku dzīvībai un materiālajām vērtībām.

—   FIB un policija… — Nims iesāka.

—   Nav panākuši nenieka, — Hamfrijs pārcirta viņu pusvārdā. — Ne vismazāko nieku.

—   Viņi ir apcietinājuši Bērdsongu, — Nims norādīja.

—    Jā — un kādā veidā? Tikai tāpēc, ka viena izdarīga, saprātīga žurnāliste bija atjautīgāka par veselu profesionālu likumsargātāju armiju. Jāatceras, ka vienīgi pēc šīs pašas jaunās sievietes informācijas tie pārējie neģēļi tur Krokerielas mājā tika nogalināti — kā bija pelnījuši.

Vienvienīgi Dž. Ēriks Hamfrijs — Nims nodomāja — spēj runā lietot vārdus «neģēļi… nogalināti, kā bija pelnījuši». Lai bija kā būdams, Nimam gaužām reti gadījās redzēt Hamfriju tik neslēpti emocionālu. Viņam radās aizdomas, ka nule izteikto priekšsēdis ilgi krājis un auklējis sevī.

—     Padomājiet, — Hamfrijs rezumēja, — vairāk nekā gadu mēs esam apsmieti un pazemoti, kad mūsu spēkstacijas un pat šo mūsu galveno mītni ir postījusi un spridzinājusi nenozīmīga salašņu teroristu grupele. Vēl daudz ļaunāk — par to ar dzīvību samaksājuši deviņi cilvēki, nepieskaitot misteru Romeo, kas aizgāja bojā Kristofora Kolumba viesnīcā. Un tas ir vēl viens apkaunojums! Es dziļi kaunos par to, ka tas notika mūsu pilsētā, kur mūsu apvienība uzņēma NEI viesus, ka mēs pieļāvām tām šausmām notikt.

—     Es nu patiesi neticu, Ērik, — Nims sacīja, — ka jelkāds vainotu vai varētu vainot KS&A par to, kas norisinājās viesnīcā.

—    Es vainoju mūs, vainoju pats sevi, ka neesmu agrāk bijis uzstājīgāks, lai likumsargātājas iestādes kaut ko darītu. Pat tagad īstais ļaundaris, viņu barvedis Aršambo, vēl ir brīvībā. — Hamfrija balss sakāpa līdz spiedzienam. — Pagājusi jau vesela nedēļa. Kur viņš ir? Kāpēc likumsargātāju iestādes nav mācējušas viņu atrast?

—    Cik saprotu, — Nims iebilda, — tās joprojām vēl meklē, ir aizdomas, ka viņš uzturas kaut kur Nortkāslas rajonā.

—  Kur viņš, bez šaubām, perina plānus, kā nogalināt vēl vairāk mūsu cilvēku un nodarīt mūsu apvienībai vēl lielāku postu! Nim, es gribu, lai to nešķīsteni atrod. Ja nepieciešams — es gribu, lai mēs, KS&A, viņu atrastu.

Nims jau grasījās sākt skaidrot, ka komunālo pakalpojumu organizācija nav piemērota un sagatavota ķerties pie policijas darba, taču tad viņam kaut kas iešāvās prātā. — Kas jums padomā, Ērik?

—   Man ir padomā tas, ka mēs esam organizācija, kur strādā daudz augsti kvalificētu cilvēku ar lielām tehniskām un vispārējām zināšanām. Spriežot pēc rezultātiem, likumsargātāju iestādēm tādu trūkst. Tāpēc, Nim, norīkoju jūs un pārējos, lai liekat lietā savas smadzenes un atrisināt šo problēmu. Iesaistiet sev par palīgiem visus, ko vien izraudzīsieties; piešķiru jums pilnīgas tiesības. Bet es gribu sagaidīt rezultātus. Māsu nogalināto darbinieku, viņu ģimeņu, mūsu visu dēļ, kas lepojamies ar KS&A, es gribu, lai tas nicināmais tips Aršambo tiktu notverts un sodīts.

Priekšsēdis pietvīcis apklusa, tad svarīgi noteica: — Tas ir viss.

Interesanta sagadīšanās, Nims nodomāja, kad bija šķīries no Ērika Hamfrija, arī viņš pats bija atcerējies, kā viņi savulaik šai virzienā darbojās.

Pirms četriem mēnešiem, lielā mērā tiesneša Jeila skepticisma dēļ, Nims bija pārstājis kopā ar «prātnieku grupu» risināt problēmu, kā sadzīt pēdas teroristiem, kas dēvējās par «Brīvības draugiem».

Pakļaudamies Paula Jeila kritiskajām piezīmēm, ka viņi «daudz par tālu ielaidušies pieņēmumos un ne ar ko nepamatotās varbūtībās», Nims bija pārtraucis «prātnieku saietus», kuros viņš satikās ar Oskaru O'Braienu, Terēžu van Būrenu un Hariju Londonu. Un tomēr, ja salīdzināja tagad uzzināto ar četrinieka domām un minējumiem, nācās sacīt, ka viņi bijuši visai tuvu patiesībai.

Nims jutās spiests atzīt, ka, godīgi spriežot, varēja vainot vienīgi pats sevi. Ja viņš nebūtu paļāvies Jeila ietekmei, bet būtu neatlaidīgi turpinājis, viņi būtu varējuši paredzēt un varbūt pat novērst dažus traģiskos notikumus, kas pēc tam sekoja.

Tagad, apbruņotiem ar Ērika Hamfrija rīkojumu, varbūt vēl izdosies kaut ko paveikt.

Toreiz, runājot par Brīvības draugu nezināmo barvedi, viņi to apzīmēja ar «X». Tagad «X» identitāte zināma un pastāvēja aizdomas, ka šis cilvēks — Georgoss Aršambo, kas vēl joprojām bīstams KS&A apvienībai un citiem, slēpjas kaut kur tepat pilsētā.

Vai būtu iespējams ar intensīvu domu darbību un savstarpējām zondējošām pārrunām atklāt viņa slēpni?

Šodien bija piektdiena. Nims nolēma, ka kaut kad nedēļas nogalē, atsaucoties, ja būs nepieciešams, uz priekšsēža rīkojumu, no jauna jāsapulcina visi četri «prātnieki».

9.

— Kā izrādījies, — sacīja Nims, palūkodamies piezīmēs, — mēs esam sprieduši ļoi precīzi. Ļaujiet, es jums tūliņ atgādināšu, cik precīzi.

Viņš apklusa, lai iedzertu malciņu viskija, ko Oskars O'Braiens viņam bija ielējis glāzē pirms brītiņa, iekām viņi sāka apspriesties.

Bija svētdienas pēcpusdiena. Ģenerālkonsultants bija «prātnieku grupu» uzaicinājis pie sevis mājās, un visi omulīgi sēdēja plašā dārzistabā. Pārējie trīs uzreiz bija labprāt atsaukušies Nima aicinājumam, jo vairāk tad, kad uzzināja, ka tas notiek, izpildot priekšsēža vēlēšanos.

No O'Braiena mājas, kas atradās augstu krastā, kura pakājē skalojās līcis, pavērās brīnum skaists skats uz ūdeņiem, kur svētdienas pēcpusdienā ņudzēt ņudzēja buru laivas, kas traucās gan uz vienu, gan otru pusi, tomēr brīnumainā kārtā nesaduroties, un laivām pa vidu asajā rietumvējā putojās baltas viļņu galotnes.

Tāpat kā grupas agrākajos saietos, arī šoreiz bija ieslēgta ieraksta lente.

—  Pamatojoties uz toreiz iegūstamo informāciju, — Nims turpināja, — un tā vislabākajā gadījumā uzskatāma par paviršu, mēs izveidojām hipotēzi, ka Brīvības draugu vadītājs un grupas smadzenes ir viens cilvēks, ko mēs apzīmējām ar «X», ka viņam ir spilgti izteiktas vīrestības un iedomības pazīmes, ka viņa sabiedrotā ir sieviete, kas ar viņu cieši sadarbojas. Mēs bijām pārliecināti arī par to, ka «X» personiski noslepkavojis abus apsargus Milfīldā un ka sieviete bijusi tur kopā ar viņu. Vēl vairāk — mēs izsecinājām, ka šī sieviete var kļūt par «X» vājuma avotu un viņa ļaundarību pierādījumu.

—  Biju to daļēji aizmirsusi, — ierunājās Terēza van Bāreņa. — Dieviņ, tētīt, mēs taču esam tēmējuši tieši mērķī!

Preses direktore, kas izskatījās kā ieradusies no nevīžīgi mājās pavadāmas nedēļas nogales, ietērpusi apaļīgo augumu saņurcītā zaļā kaftanā. Mati, kā parasts, sajukuši, droši vien tāpēc, ka ikreiz, kad vajadzēja par kaut ko padomāt, viņa izlaida tiem cauri visus piecus pirkstus.. Kājas bija kailas, izkāpusi no izvalkātajām sandalēm, viņa bija atstājusi tās mētājamies uz grīdas pie krēsla.

—    Jā, — Nims piekrita, — es zinu. Un atzīstos jums visiem: tā bija mana vaina, ka mēs vairs neturpinājām. Es laikam biju zaudējis ticību mūsu pasākumam, un kļūdījos. — Viņš nosprieda nepieminēt tieneša Jeila ietekmi, jo galu galā tiesnesis bija vienīgi izteicis savas domas.

Nims turpināja apceri: — Tagad, kad mums zināma «X» identitāte un vēl šādi tādi citi dati par viņu, mēs atkal varētu ķerties pie tās pašas uz saprātu balstītās secinājumu veidošanas metodes, kas mums varbūt palīdzēs viņu atrast.

Oskars O'Braiens izņēma cigāru no mutes. Gaiss bija biezs no dūmiem un Nimam šķita gandrīz neizturams, bet tās bija O'Braiena mājas, tātad neklājās iebilst.

—    Esmu gatavs eksperimentā piedalīties, — namatēvs sacīja. — Ar ko sāksim? — Viņš bija ģērbies vecās audekla biksēs, ko siksna vaļīgi saturēja virs resnā vēdera, raupjā svīterī un sandalēm kailajās kājās.

—  Esmu sagatavojis šādu memorandu, — Nims atbildēja. Atvēris portfeli viņš izvilka izgatavotos eksemplārus un palaida apkārt. Memoranda saturs bija visa pēc NEI konferences iegūtā informācija, kas šajā jautājumā publicēta par Brīvības draugiem un Aršambo. Lielākā tiesa, protams, no Nensijas Molino reportāžām.

Nims pagaidīja, kamēr pārējie izlasīja, tad apjautājās:

—   Vai ir vēl kaut kas, ko kāds no jums varētu papildus piebilst?

—   Man šis un tas būtu pasakāms, — pieteicās Harijs Londons.

Šodien, satiekoties ar Nimu, Īpašuma aizsardzības šefs bija izturējies visai vēsi, laikam atcerēdamies diezgan aso vārdu pārmaiņu pirms divām dienām. Bet tagad ierunājoties viņa balss skanēja normāli: —Man ir daži draugi likumsargu iestādēs. Kā Nims zina, viņi man šad tad šo to uztic.

Atšķirībā no pārējiem trim, ieskaitot Nimu, kas arī bija diezgan nevērīgi ģērbies, Londonam kājās bija nevainojami izgludinātas smilškrāsas bikses un iccietināta audekla žakete ar jostu. Pie visa krāsā piedienīgas zeķes un mirdzoši nospodrinātas ādas kurpes.

—    Avīzēs bija minēts, ka Aršambo rakstījis dienasgrāmatu, — Londons sacīja. — Un te arī par to. — Viņš ar nagu piesita pie memoranda. — Bet tas, kā šeit nav un kas nav arī publicēts, jo prokurors cer to izmantot kā pierādījumu, kad tiesās Aršambo, un tas, raugi, ir dienasgrāmatā.

—    Vai jās esat redzējis dienasgrāmatu? — van Būrena jautāja.

—   Nē, bet man parādīja kserokopiju.

Kā parasts, Nims nodomāja, Harijs Londons uzņēmis savu pedantisko gaitu.

O'Braiens nenocietās. — Okei, kas tad rakstīts tanī sasodītajā dienasgrāmatā?

—   Neatceros.

Visi izskatījās smagi vīlušies, tomēr atdzīvojās, kad Londons piebilda: — Vismaz ne visu. — Mirkli nogaidījis, viņš turpināja: — Divas lietas varu pateikt pēc tā, ko tas puisis uzrakstījis. Pirmkārt, viņš ir tieši tik izrādīgs un iedomīgs, kā mēs secinājām, varbūt pat vairāk. Un — lasot tos mēslus, ko viņš sacerējis, var teikt, ka viņam piemīt īsta mānija uz rakstīšanu.

—  Tāda piemīt tūkstošiem, — noteica van Būrena. — Vai tas ir viss?

—   Jā.

Londons izskatījās saplacis, un Nims žigli iestarpināja:

—  Nenoniecini šādu informāciju, Tes. Katra detaļa var noderēt.

—   Pasakiet mums vienu, Harij, — sacīja O'Braiens. — Vai jūs kaut ko atceraties par rokrakstu tanī dienasgrāmatā?

—   Ko īsti?

—   Nu, vai tas bija iezīmīgs, noteikts?

īpašuma aizsardzības Šefs padomāja. — Es teiktu —jā.

—  Saprotiet, ko es gribu uzzināt, — sacīja ģenerālkonsultants. — Ja jūs paņemtu paraugu no dienasgrāmatas rokraksta, bet pēc kāda laika kaut kur citur parādītos viņa rokraksta paraugs, vai būtu viegli, tos salīdzinot, noteikt, ka tie pieder vienam un tam pašam cilvēkam?

—     Saprotu, ko jūs gribat sacīt, — Londons atteica.

—   Nešaubīgi. To varētu ļoti viegli noteikt.

—    Hm. — O'Braiens pabraucīja zodu un tad iegrima apcerē. Viņš pamāja pārējiem. — Turpiniet vien. Man gadījusies viena pusperēta ideja, kas vēl nav gatava.

—   Lai notiek, — Nims sacīja. — Turpināsim runāt par Nortkāslu, to pilsētas daļu, kur tika atrasts pamestais «Ugunsdzēsības pakalpojumu» pikaps.

—     Kad tam vēl bija silts radiators, — van Būrena atgādināja. — Un viņš ir redzēts kājām no turienes aizejam, kas liek domāt, ka tālu nav aizgājis.

—   Varbūt tiešām ne, — noteica Harijs Londons. — Bet viss Nortkāslas rajons ir kā trušu alu satīklots. Policija to ir ar smalkzaru ķemmi izgrābstījusi, bet nav neko uzgājusi. Ja kāds šinī pilsētā grib atrast drošu vietu, kur paslēpties, tad šī ir īstā.

—   Pēc tā, ko es esmu dzirdējis vai lasyis, — Nims piebilda, — ir pamats domāt, ka Aršambo bija sev sagatavojis vēl vienu slēpni, kur piemesties, un tagad atrodas tur. Mēs zinām, ka naudas viņam netrūka, viņš laikus varēja visu nokārtot.

—   Protams, ar pieņemtu vārdu, — van Bāreņa atgādināja. — Gluži tāpat, kā viņš nopirka mašīnu.

Nims pasmaidīja. — Šaubos, vai telefona apvienība būs viņu atzīmējusi abonentu sarakstā.

—  Pikapa reģistrācijas pārbaude palikusi bez rezultāta, — sacīja Londons.

—   Harij, — O'Braiens jautāja, — vai kāds ir parēķinājis, cik liels ir tas telpiskais apjoms, kas šķiet ierijis Aršambo? Citiem vārdiem sakot, ja jūs apvilktu apli uz kartes un mēģinātu noteikt: aptuveni šajās robežās viņš ir paslēpies. Cik liels tas aplis būtu?

—  Man šķiet, policijai tāda kalkulācija ir, — Londons atbildēja, — bet tas jau ir tikai minējums.

—   Pastāsti! — Nims mudināja.

—   Nu — tā doma risinās apmēram šādi: kad Aršambo pameta pikapu, viņš nāvīgi steidzās. Tātad, pieņemot, ka viņš devās tieši uz slēpni, mašīnu akurāt tam tuvumā neatstāja, bet arī ne pārāk tālu. Jādomā, ka nekādā ziņā tālāk kā pusotru jūdzi. Tātad, ja jūs pieņemat pikapu par centru, tad iznāk aplis ar pusotras jūdzes rādiusu.

—   Ja es pareizi atceros skolas laika ģeometriju,— O'Braiens prātoja, — tad apļa laukums laikam bija pī reizināts ar rādiusu kvadrātā. — Viņš aizgāja pie neliela rakstāmgaldiņa un paņēma mazu elektronisko skaitļotāju. Pēc mirkļa viņš paziņoja: — Sanāk mazliet vairāk par septiņām kvadrātjūdzēm.

Nims tūliņ atsaucās: — Tas nozīmē, ka jūs runājat aptuveni par divpadsmit tūkstoš pavardiem un sīkiem uzņēmumiem; šajā aplī dzīvo savi trīsdesmit tūkstoši cilvēku.

—   Es zinu, ka tā ir liela teritorija, — O'Braiens atteica,

—    un ka meklēt tur Aršambo būtu tikpat kā meklēt slaveno sakāmvārda adatu. Bet tikpat labi mēs varētu viņu no turienes izsvēpēt; lieciet prātus kopā un domājiet.

Nims, Londons un van Būrena vērīgi klausījās. Viņi visi atcerējās, ka agrākajās apspriedēs tās galvenokārt bija O'Braiena idejas, kas noveda līdz secinājumiem.

O'Braiens turpināja: — Harijs apgalvo, ka Aršambo ir traks uz rakstīšanu. Spriežot pēc pārējās informācijas, kāda mums savākta, liekas, ka viņš visiem spēkiem cenšas izrādīties dižens un lielīgi uzpūš pat katru sīkumu. Tālab esmu izdomājis šādi: ja mēs tanī rajonā palaistu apkārt kādu aptauju — saprotiet — virkni jautājumu, uz kādiem cilvēki mēdz rakstīt atbildes — varbūt arī mūsējais nenociestos un uzrakstītu.

Visi diezgan apjukuši klusēja, tad van Būrena jautāja:

—   Kāda rakstura jautājumi tie varētu būt?

—     Nu, protams, par elektrību, par kaut ko tādu, kas Aršambo ieinteresētu un, ja iespējams, saniknotu. Piemēram: kā jūs vērtējat KS&A pakalpojumus? Vai jūs piekrītat, ka līdz ar pakalpojumu uzlabošanos drīzumā varētu tikt paaugstināts tarifs? Vai piekrītat, ka komunālie pakalpojumi paliek privātuzņēmēju rokās? Apmēram tāda rakstura. Tie, kurus nupat minēju, ir pārāk primitīvi un rupji. īstie jautājumi rūpīgi jāapsver.

Nims domīgi ierunājās: — Man šķiet, Oskar, ka jūsu ideja ir saņemtajās atbildēs atrast rokrakstu, kas atbilstu dienasgrāmatā atrodamajam.

—   Pareizi.

—   Bet ja nu Aršambo izmantos rakstāmmašīnu?

—   Tad mēs neko nespētu identificēt, — juriskonsults atteica. — Jel saprotiet — plāns nav simtprocentīgi drošs. Bet īsti drošu jūs meklēdami neatradīsiet.

—  Nu, un ja jūs saņemsiet atbildi ar derīgo, atbilstošo rokrakstu, kāds no tā būs labums? — Terēza van Būrena strīdējās pretī. — Kā jūs uzzināsiet, no kurienes atbilde nākusi? Pat ja Aršambo būs tāds stulbenis, ka atbildēs, tad varat būt drošs, ka adresi viņš nepievienos.

O'Braiens paraustīja plecus. — Es taču jau teicu, Tes, ka man tā ideja vēl tikai pusperēta.

—  Pag, pag, — iejaucās Londons. — Ir taču pasaulē tāda lieta kā neredzamā tinte, ar ko var sadzīt pēdas.

—   Izskaidro, — Nims aicināja.

—    Neredzamā tinte nav nieks, ar ko bērniem pamuļķoties. Tā tiek lietota daudz biežāk, nekā jūs varbūt iedomājaties, — sacīja īpašuma aizsardzības šefs. — Tā būtu izmantojama šādā veidā: uz katras aptaujas lapas būtu numurs, bet — neredzams. Tas tiek uzspiests ar glikolā izšķīdinātu luminiscentu pulveri; šķidrums tik labi iesūcas papīrā, ka nemaz nav saredzams. Bet, kad esat atradis meklēto aptaujas lapu, jūs to paturat zem melnās gaismas skenera, un numurs kā uz bildes. Paņemiet nost, un numura atkal vairs nav.

—   Lai mani nelabais! — van Bāreņa iesaucās.

Harijs Londons paskaidroja: — To mēdz izmantot bieži. Piemēram, uz loterijas biļetēm; uzreiz var pārbaudīt, vai biļete īsta, vai to nav uzfabricējis kāds blēdis. Tādā veidā ir apstrādāta vismaz puse tā saukto anonīmo aptauju. Neticiet nekad nevienam papīram, uz kura rakstīts, ka jūs netiksiet identificēti.

—  Tas jau sāk izklausīties gluži interesanti, — O'Braiens noteica.

—  Paliek tomēr liela problēma, — Nims brīdināja, — kādā veidā būtu iespējams aptaujas plaši izplatīt un tomēr saglabāt kontroli, kurp katra aizceļojusi. Nesaprotu, kā tas būtu darāms.

Van Būrena izslējās. — Es gan saprotu. Atbilde taču tieši duras acīs. Mūsu inkasācijas nodaļa.

Visi platām acīm blenza uz viņu.

—   Nu padomājiet paši, — sacīja preses direktore. — Ikviena māja tanī septiņu kvadrātjūdžu rajonā, ikviena ēka ir KS&A patērētājs, par visu atrodama informācija mūsu norēķinu kompjūteros.

—   Skaidrs, — Nims ieteicās, it kā balsī domādams. — Mēs ieprogrammējam kompjūteru, lai izraksta visas tā rajona adreses, un lieta darīta.

—   Mēs varam rīkoties vēl gudrāk, — O'Braiens viņu papildināja. — Kompjūters sagatavotu aptaujas nosūtīšanai. Klienta vārda un adreses daļa aptaujas lapā būtu nošķirama, atpakaļ sūtīšanai paliktu vienīgi neidentificējamā daļa.

—   Šķietami neidentificējamā, — Harijs Londons atgādināja. — Bet neredzamās tintes numurs jāuzspiež, izgatavojot aptaujas lapas.

O'Braiens jūsmīgi uzsita sev pa gūžu. — Va vellos! Te kaut kas tiešām sanāks!

—    Ideja ir laba, — Nims piekrita, — un tā katrā ziņā jāizmēģina. Bet palūkosimies reālistiski uz diviem apstākļiem. Pirmkārt, pat ja aptauja sasniegs Aršambo, viņš var būt tik atjautīgs, ka vienkārši aizmet to projām, tātad mūsu mēģinājumam nav pārāk tiešu izredžu.

—   Piekrītu, — O'Braiens noteica.

—   Otrkārt, Aršambo, vienalga, ar kādu vārdu viņš slēpnī mitinās, varētu arī nebūt mūsu aprēķinu sistēmā. Varbūt viņš noīrējis istabu. Tādā gadījumā elektrības lēses saņem cita persona — un arī aptauju.

—    Principā tāda iespēja pastāv, — van Bāreņa apstiprināja, — tomēr es tam lāgā neticu. Padomāsim par to no Aršambo viedokļa. Lai no slēpņa bātu kāds labums, tam jābūt nošķirtam, ārpus saskares ar citiem iemītniekiem. Noīrēta istaba tāda nebūtu. Tāpēc ir ticamāk, ka arī tagad viņš mīt atsevišķā mājā vai dzīvoklī, tāpat kā iepriekšējā vietā. Tas nozīmē atsevišķu skaitītāju un atsevišķu rēķinu. Tātad aptauju viņš saņemtu.

O'Braiens palocīja galvu. — Saprātīgs secinājums.

Vēl viņi norunāja veselu stundu, pulēdami un slīpēdami savu ideju un aizvien spēcīgāk ar to aizraudamies.

10.

Nimam likās, ka KS&A Kompjāteru centrs stipri vien līdzinās kadram filmā par Zvaigžiiu kariem.

Trijos stāvos, ko šis centrs aizņēma apvienības galvenās mītnes ēkā, viss bija futūristisks, sterils un funkcionāls. Estētiskie rotājumi, kādi bija redzami citās nodaļās —dekoratīvas mēbeles, paklāji, gleznas, drapērijas — šeit bija uz stingrāko aizliegti. Neviena loga, tikai mākslīgs apgaismojums. Pat gaiss te bija citāds — stingri regulēts mitruma un temperatūras režīms. Visi, kas strādāja Kompjūteru centrā, pastāvīgi atradās slēptas telekameras uzraudzībā, un neviens pats nezināja, kad Lielais Brālis viņu vēro, izsekojot katrai kustībai.

Atsevišķu cilvēku ieiešana centrā un iziešana no tā tika bargi kontrolēta. Apsargi strādāja pret lodēm nodrošinātās stikla kabīnēs un runāja mikrofonā; ikvienas personas atnākšana un aiziešana tika precīzi atzīmēta. Noteikumi nepieļāva nekādu piekāpšanos, pat pazīstamus, draudzīgi noskaņotus cilvēkus, kas centrā apgrozījās diendienā, nedrīkstēja ielaist, nepārbaudot caurlaidi.

Ik persona (allaž tikai pa vienai; vairāk par vienu uzreiz nebija atļauts ielaist) vispirms nokļuva «hermētiskā telpā» — proti, mazā cietuma kabīnītē no ložu necaurlaidīga stikla. Tikko iegājušam apmeklētājam aiz muguras elektroniski noslēdzās smagas durvis. Otras, tikpat draudīgas un nežēlīgas bija kabīnes priekšgalā un atvērās vienīgi tad, kad apsargs bija konstatējis, ka ar apmeklētāju viss kārtībā. Ja vien radās kādas aizdomas, kas dažkārt notika, abas durvis palika noslēgtas līdz tam brīdim, kamēr tika saņemta papildus informācija vai citāds identitātes apliecinājums.

Izņēmumu nebija. Pat apvienības priekšsēdis Dž. Ēriks Hamfrijs nekad nevarēja apmeklēt centru bez «īslaicīga apmeklētāja» nozīmes un rūpīgas pārbaudes.

Izskaidrojums šādiem ultrapiesardzības pasākumiem bija vienkāršs. Centrā glabājās nenovērtējami dārgumi: kompjuterizētas ziņas par astoņarpus miljoniem KS&A klientiem ar visiem viņu elektrības skaitītāju datiem, lēsēm un maksājumiem, kas iesniedzās gadiem ilgā pagātnē, piedevām vissīkākie dati, kas attiecās uz akcionāriem, personālu, aprīkojumu, iekārtām, tehniskie dati un vēl daudzas citas slepenas informācijas.

Viena stratēģiski notēmēta rokasgranāta Kompjūteru centrā milzīgajai spēkstaciju sistēmai nodarītu lielāku postu nekā vesela ķerra eksplozīvu spridzekļu, ja tos izliktu augstsprieguma līnijās vai apakšstacijās.

Centra informācija bija uzkrāta simtos magnētisko disku paketēs. Katrā paketē atradās divdesmit diski, kas bija tikai divreiz lielāki par normālu ilgspēlējošu kaseti, un ik diskā uzkrātas ziņas par simt tūkstoš patērētājiem.

Centrā darbināto kompjūteru vērtība bija apmēram trīsdesmit miljoni dolāru. Savāktās informācijas vērtība vispār nebija aprēķināma.

Nims bija ieradies Kompjūteru centrā kopā ar O'Braienu pavērot to, ko oficiāli dēvēja par paziņojumu nosūtīšanas kārtību klientiem, bet viņu gadījumā tas būtu slazds, kurā viņi cerēja noķert Brīvības draugu barvedi Georgosu Aršambo.

Bija ceturtdiena, tātad pagājušas četras dienas kopš «prātnieku grupas» saieta ģenerālkonsultanta mājā.

Kopš tā brīža bija notērētas daudzas stundas, izstrādājot aptaujas plānu. Nims un O'Braiens bija norunājuši, ka pavisam jāuzdod astoņi jautājumi. Pirmie bija pavisam vienkārši. Piemēram:

Vai Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības pakalpojumi jās apmierina?

Tālākajos varēja pieskarties jau mazliet nopietnākiem jautājumiem.

Kādā veidā, jūsuprāt, Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības pakalpojumus varētu uzlabot?

Un:

Jums varbūt nav saprotamas visas detaļas Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības lēsēs? Ja tā, lūdzu, paskaidrojiet savu problēmu.

Beidzot:

Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība atvainojas saviem patērētājiem par neērtībām, kas radušās gļēvas, nenozīmīgas teroristu sīkgrupas neģēlīgajos uzbrukumos mūsu instalācijām. Ja, jūsuprāt, ir iespējas, kā darīt galu šādiem uzbrukumiem, lūdzam izteikt savus ierosinājumus.

Oskars O'Braiens izteica savas domas: — Ja šitais nesatracinās Aršambo līdz baltkvēlei, tad nekas to nespēs.

Likumaizsardzības iestādes — pilsētas policija, FIB un prokuratūra, kad bija informētas par KS&A darbinieku ideju, izturējās atsaucīgi. Prokuratūra piedāvāja palīdzību vairāku tūkstošu atbilžu pārbaudē.

Šārleta Anderhila, finansu viceprezidente, kuras atbildībā ietilpa Kompjūtcru centrs, sagaidīja Nimu un O'Braienu, tiklīdz viņi bija izlaisti cauri apsardzei. Misis Anderhila bija ģērbusies vieglā zilā drēbnieka šūdinātā kostīmā. Atnācējiem viņa sacīja:

—  Mēs patlaban nodarbojamies ar jūsu patērētāju kartītēm. Visas divpadsmit tūkstoš aptaujas lapas šovakar tiks nosūtītas.

—    Vienpadsmit tūkstoš deviņsimt deviņdesmit deviņas mūs nemaz neinteresē. Ir tikai viena, ko ceram sagaidīt atpakaļ.

—  Mums būtu daudz mazāk izdošanu, — finansu valdniece skadri atteica, — ja jūs zinātu, kura tā ir.

—  Ja mēs to zinātu, Šārlet, mēs nudien nebūtu šeit.

Trijotne iegāja dziļāk kompjūtcru valstībā, garām klusi

dūcošiem metāla un stikla skapjiem un apstājās pie IBM 3800 lāzera printera, kas spļāva ārā aptaujas lapas, jau sagatavotas ielikšanai aploksnē ar lodziņu.

Katras lapiņas augšmalā bija šāda rindkopa:

Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības PATĒRĒTĀJU UZMANĪBAI Mums būtu ļoti vērtīgi uzzināt jūsu domas vairākos svarīgos jautājumos Mūsu mērķis — visnotaļ uzlabot jūsu apkalpošanu

Tad sekoja vārds un adrese, bet zem tiem perforēta līnija pār visu lapu. Zem perfora instrukcija:

LAI SAGLABĀTOS JŪSU ANONIMITATE, NOPLESIET APTAUJAS LAPAI AUGŠDAĻU.

NAV NEPIECIEŠAMS NE JUSU PARAKSTS, NE CITĀDS NORĀDĪJUMS UZ JUSU PERSONU.

PATEICAMIES!

Katrai aptaujas lapiņai pievienota apzīmogota darījumu aploksne, kam nav vajadzīga pastmarka.

—   Un kur ir neredzamā tinte? — Nims apvaicājās.

O'Braiens icgruģinājās. — Amurgalva gan — tā taču ir

neredzamā tinte.

Šārleta Anderhila piegāja tuvāk pie printera un nocēla tam virsu. Paliekusies uz priekšu, viņa parādīja pudeles veida konteineru ar dzidru, pēc izskata eļļainu šķidrumu. Pudele bija apvāzta ar kaklu uz leju, un no tās ārup sniedzās šaura caurulīte.

—   Tas pievienots īpaši šim darbam. Tūbiņa baro ar kompjūteru savienotu numcratoru. Katras lapas apakšējā daļā tiek iespiests neredzamais numurs. Tai pašā laikā kompjūters atzīmē, kurš numurs saskan ar kuru adresi.

Misis Anderhila aizvēra kompjūtera pārsegu. No mašīnas aizmugures viņa paņēma vienu pilnīgi pabeigtu aptaujas lapu un aiznesa to pie metāla galda turpat tuvumā. — Sī ir «melnā gaisma», — viņa sacīja. Tikko viņa nolika papīra lapu gaismas lokā, gluži kā brīnums uz lapas parādījās skaitlis 3702.

—    Sasodīti ģeniāli! — O'Braiens nosēcās. — Labi. Nu mums ir numurs. Un ko tālāk?

—    Ja jūs man nosauksiet numuru, kas jāidentificē, — misis Anderhila atbildēja, — tas tiks ievietots kompjūterā ar slepenu kodu, ko zinās tikai divi cilvēki — viens no mūsu visuzticamākajiem vecākajiem programmētājiem — un es. Kompjūters tai pašā mirklī mums pateiks adresi, pēc kuras bija nosūtīta aptaujas lapa.

Nims sacīja: — Mēs, protams, spēlējam laimes spēli un nebūt nezinām, vai mums būs tas numurs, ko jums iedot.

Šārleta paraudzījās uz abiem vīriešiem ar tēraudsaltu skatienu.

—   Vai jūs man to iedosiet vai neiedosiet, gribu, lai jūs abi saprotat divas lietas. Es neatbalstīju to, kas šeit tiek darīts, jo man nemaz nepatīk, ka manas ierīces un datus izmanto mērķim, kas būtībā ir blēdīšanās. Es strīdējos ar priekšsēdi, bet viņš laikam no visas tiesas pieķēries šim pasākumam, un es paliku zaudētājos.

—    Jā, mēs to visu zinām, — sacīja O'Braiens. — Bet Dieva dēļ, Šārlet, šis patiesi ir ārkārtējs gadījums!

Misis Anderhila nebija piedabūjama pasmaidīt. — Lūdzu, tagad uzklausiet mani līdz galam. Kad jūs man iedosiet to numuru, uz kuru cerat — un es pieņemšu tikai vienu vienīgu numuru, jūs no kompjūtera saņemsiet atbildi, lietojot slepeno kodu, ko minēju. Bet — tai brīdī, kad tas būs noticis, kompjūteram tiks dots rīkojums aizmirst visus pārējos numurus un adreses. Gribu, lai jūs to saprotat pilnīgi un galīgi.

—    Saprotam, — sacīja O'Braiens. — Un tas ir tiesām godīgi.

—   Mainot tematu, Šārlet, — ieteicās Nims, —vai jūsu ļaudīm sagādā grūtības izdalīt un atšķirt šo septiņu kvadrātjūdžu teritoriju, kas mums nepieciešama?

—   Nepavisam. Mūsu programmēšanas metode ļauj sadalīt un vēl pārdalīt klientus daudzās kategorijās un jebkurā ģeogrāfiskā vidē. — Skaidri varēja redzēt, kā finansu viceprezidente atslābst un iesilst sarunā par tematu, kas viņai nepārprotami sagādā prieku. — Pareizi lietots, moderns kompjūters ir jutīgs un daudzpusīgs darbarīks. Un uz to pilnīgi var paļauties, — viņa pieklusa un tad pabeidza: — Nu, gandrīz pilnīgi.

Vēl pēdējos vārdus runādama, misis Anderhila paskatījās uz citu IBM printeru, kuram blakus bija galds, un pie tā sēdēja divi vīrieši. Tie ņēma pa vienam ārā no kompjūtera gatavos darbus un katru atsevišķi pārbaudīja.

O'Braiens to tūdaļ ievēroja un ziņkārīgi jautāja: — Kas pie tā galda notiek?

Pirmoreiz kopš abu kolēģu ienākšanas Šārleta Anderhila pasmaidīja. — Tā ir garantijas komanda ISP. Daudzām komunālo pakalpojumu sabiedrībām tādas ir.

Nims papurināja galvu. — Es taču pats te strādāju, bet nekad par tādu komandu neesmu dzirdējis.

Viņi aizgāja līdz galdam, kur neizprotamais darbs tika darīts.

—  Tās ir lēses, — misis Anderhila paskaidroja, — ar pēdējiem nolasījumiem un tiks rīt izsūtītas. Šis kompjūters fiksē lēses atsevišķi pāris simt cilvēkiem, kas mums ir īpašā sarakstā — tādiem kā pilsētas mērs, uzraudzības dienesta inspektori, vadošās personas citās pilsētās, ko apkalpojam, kongresmeņi, avīžu redaktori un aprakstnieki, radiodūži, tiesneši, slaveni advokāti un citi tamlīdzīgi ļaudis. Kā jūs redzat, ikviena lēse tiek pārbaudīta, lai tur nebūtu nekādu pārsteigumu. Ja gadās, tad tādu nosūta uz citu nodaļu, kur vēlreiz pirms nodošanas pastā to pārbauda. Tādā veidā mēs paglābjamies no nepatikšanām, ja kādam kompjūteram vai programmētājam pagadās misēklis.

Viņi stāvēja un vēroja dīvaino inspekciju, redzēja, ka dažas lēses tika noliktas sāņus. Bet Šārleta Anderhila pa to laiku kavējās atmiņās:

—   Reiz mums pagadījās lēse par mēneša elektrības patēriņu vienam pilsētas valdes loceklim. Kompjūters bija uzsitis veselu rindu lieku nullīšu. Lēsei vajadzēja uzrādīt četrdesmit piecus dolārus, bet nu sanāca četri miljoni un piecsimt tūkstoši dolāru.

Visi sāka smieties. Nims jautāja: — Un kas notika?

—   Tur tas āķis. Ja viņš būtu atnesis lēsi vai piezvanījis, mēs visi būtu jautri pasmējušies, lēse būtu saplēsta, un mēs droši vien viņam piedzīvotās nepatikšanas būtu kompensējuši. Bet viņš — ņem un sasauc preses konferenci. Lēsi viņš palaida apkārt žurnālistiem apskatei, lai pierādītu, cik mēs Kalifornijas Strāvā un Apgaismē esam neaptēsti un nekompetenti, un tas tikai pierādot, ka apvienība jānodod pilsētai.

O'Braiens papurināja galvu.

—   Nudien, lāgā nemaz nespēju tam ticēt.

—   Tas tiešām ir patiess notikums, — misis Anderhila sacīja. — Politiķi ir vislielākie meistari simtkārt palielināt visvienkāršāko kļudu, kaut gan paši kļūdās daudz biežāk un iespaidīgāk nekā jebkurš no mums. Gadās arī citi tādi paši. Un tad mēs nodibinājām šo savu ISP — izcili svarīgu personu — garantijas komandu. Man par tādu gadījās dzirdēt no Con Edison Nu jorkā. Viņiem tāda jau bija. Tagad, tiklīdz sanāk saskarsme ar kādu svarīgu vai pompozu, dažkārt pat svarīgu un pompozu cilvēku, mēs tūliņ viņa vai viņas vārdu pievienojam savam sarakstam. Tur ir pat daži no māsu apvienības.

O'Braiens kļuva domīgs. — Es arī dažkārt kļūstu pompozs. Tā ir mana vājība. — Viņš norādīja uz atlasīto lēšu kaudzīti. — Vai es tur esmu iekšā?

—   Oskar, — Šārleta Anderhila sacīja, vadīdama viņus uz izeju, — to jūs nekad neuzzināsiet.

Rute Goldmcne bija Ņujorkā.

Viņa bija devusies turp, lai sāktu procedūras Slouna— Keteringa institūtā, un domāja, ka uzturēsies tur divas nedējas. Vēlāk bija paredzami vēl vairāki braucieni turp.

Tā bija nolēmis doktors Levins, pārbaudījis testu rezultātus un pa telefonu apspriedies ar Ņujorkas ārstiem. Nimam un Rutei viņš sacīja: — Es neņemos neko solīt; to nevar neviens, un nekas noteikts nav zināms. Bet tik daudz es uzdrošinos — pateikt, ka tiklab es, kā arī viņi tur Slouna— Keteringa institūtā, esam piesardzīgi optimistiski noskaņoti.

—   Vairāk no viņa neko nebija iespējams izspiest.

Vakar pašā rīta agrumā Nims bija aizvedis Ruti uz lidostu, lai viņa bez pārsēšanās nokļūtu Ņujorkā. Atvadas iznāca visai emocionālas.

— Es tevi mīlu, — Nims sacīja īsu brīdi pirms Rute iekāpa lidmašīnā. — Man tevis ļoti pietrūks, un es visu laiku darīšu … nu, visu, kas pielīdzināms lūgšanām.

Rute bija sākusi smieties un vēlreiz viņu noskūpstīja.

—   Dīvaini, — viņa sacīja, — pat visā šinī nebūšanā es jūtos laimīgāka nekā jebkad mūžā.

Ņujorkā Rute apmetās pie draugiem, institūtā viņai vajadzēja ierasties vairākas reizes nedēļā.

Lea un Bendžijs atkal pārcēlās pie vecvecākiem. Tagad, kad attiecības ar Neibergeriem bija izvērtušās visai sirsnīgas, Nims apsolīja šad tad ierasties vakariņās, lai satiktos ar bērniem.

Bez tam, izpildot kādu agrāku solījumu, viņš noorganizēja braucienu uz simfoniskās mūzikas koncertu kopā ar Karīnu Slounu.

Pirms dažām dienām viņš bija saņēmis sūtījumu no Karīnas ar šādu tektu:

Dienas atnāk un aiziet,

Daždien tu ziņās runā vai parādies,

Tāpat kā Beidžins, Sadats, Šmits, Bota, Kārters,

Žiskārs d'Estēns vai bīskaps kāds,

Bet manas avīzes pirmo lappusi

Viens vienīgs — Nimrods Goldmens aizpilda visu.

Man patīk lasīt par tevi,

Bet vairāk, daudz vairāk

Tīk tevi redzēt un dzirdēt, tavu pieskārienu sajust

Un mīlā ar tevi dalīties.

To izlasījis, Nims nopūtās, jo no visas sirds vēlējās satikt Karīnu, diezgan vainīgā prātā nodomādams, ka visus sarežģījumus personiskajā dzīvē radījis pats. Kopš tā neaizmirstamā vakara, kad bija nodevies mīlestībai ar Karīnu, viņš tikai divas reizes kaut kad dienas vidū bija pie tās iegriezies, taču apciemojumi bija īsi un sasteigti, Nimam traucoties no vienas vietas uz kādu citu. Viņš skaidri zināja, ka Karīna ilgojas pabūt ar viņu kopā ilgāk un intīmāk.

Rutes aizbraukšana šķita piemērota izdevība satikties ar Karīnu abiem tīkamākā veidā, un simfoniskā koncerta apmeklējums, nevis pie viņas mājās pavadīts vakars, Nimam šķita pieņemams kompromiss ar sirdsapziņu.

Kad viņš ieradās Karīnas dzīvoklī, tā bija tērpusies skaistā tumši sarkanā kleitā. Garie gaišie mati izsukāti un mirdzoši plūda līdz pleciem. Platā mute un skaistās zilās acis smaidīja viņam pretī sirsnīgā sveicienā. Uz krēsla sānbalstiem noguldīto roku garo pirkstu nagi bija rūpīgi manikīrēti un mirdzoši.

Kad viņi saskūpstījās un nesteidzās atraut lūpas, Nims no jauna sajuta ilgas pēc Karīnas, kas nepavisam nebija atmirušas un tagad strauji atdzīvojās. Apziņa, ka viņi nepaliks mājās, Nimam sagādāja atvieglojumu.

Pāris minūtes vēlāk, kad bija ienākusi Džosija un darbojās, atvienojot braucamkrēslu no pieslēgumiem elektrības tīklam, lai padarītu braucamo mobilāku, Karīna ieminējās: — Tev, Nimrod, nav viegli klājies. To var redzēt.

—  Jā, šis tas ir atgadījies, — viņš piekrita. — Gan jau tu arī būsi kādu daļu par to lasījusi. Bet šovakar būsim tikai mēs abi un mūzika.

—   Un es, — piebilda Džosija, apiedama braucamkrēslu. Viņa uzsmaidīja Nimam, kas pilnā mērā baudīja viņas simpātijas. — Bet es piedalīšos tik vien, lai jūs abus aizvestu. Būtu labi, ja jūs, mister Goldmen, ar Karinu nobrauktu lejā pēc dažām minūtēm. Es iziešu pirmā un piebraukšu pie durvīm Hamperdinku.

Nims iesmējās. — Kā tad — Hamperdinku! — Un viņš pajautāja Karinai: — Kā klājas tavam busiņam, kam piemīt ir vārds, ir personība?

—   Vēl joprojām brīnišķīgi, bet… — Viņas seja apmācās … — Man ir raizes par tēvu.

—   Kādā ziņā?

Viņa papurināja galvu. — Lai tagad paliek. Varbūt pastāstīšu vēlāk.

Kā vienmēr, Nims nevarēja vien nobrīnīties, kā Karīna, izmantojot vienīgi stobriņu, kur iepūta dvašu, tik precīzi izvadīja krēslu no dzīvokļa, tad tālāk pa gaiteni līdz liftam.

Pa ceļam viņš apvaicājās: — Cik ilgi darbosies tava baterija?

Viņa pasmaidīja. — Šovakar esmu droši apgādāta. Lietojot bateriju tiklab krēslam, kā manam respiratoram — apmēram četras stundas. Un tad man no jauna jāpieslēdzas pie mīļās, vecās KS&A.

Nimam šķita satriecoši domāt par to, cik vāra ir Karīnas saikne ar dzīvību un cik lielā mērā viņa atkarīga no elektrības, kas palīdz dzīvot.

—   Runājot par KS&A, — viņa sacīja. — Kādas problēmas tevi pašreiz visvairāk nodarbina?

—   Ak — mums allaž ir vesels problēmu sortiments. Tās zeļ kā nezāles.

'— Nē, runā jel nopietni. Es gribu zināt.

—   Ko lai saku — pēkšņi par mūsu smagāko problēmu izvērsusies nafta, — viņš atbildēja. — Vai esi dzirdējusi, ka nule notikušās sarunas starp OPEC un Savienotajām Valstīm šodien izjukušas?

—   Jā, pirms tavas ierašanās to ziņoja pa radio. Naftas eksportētājvalstis saka, ka negribot vairs pieņemt papīrnaudu. Tikai tīru zeltu.

—  Tādus draudus tās_izteikušas jau agrāk. — Nims atcerējās kādu sarunu ar Ēriku Hamfriju un tiesnesi Jeilu īsi pirms Ziemassvētkiem. Tobrīd naftas jautājums bija satraucošs; tagad, martā, tas kļuvis īsti kritisks. — Izskatās, ka šoreiz tās tiešām domā nopietni.

—    Un cik smagas sekas sagaidāmas, ja importa naftas vairs nebūs? — Karīna jautāja.

—  Daudz smagākas, nekā vairums cilvēku domā. Vairāk nekā pusi patērētās naftas Amerika importē, un astoņdesmit pieci procenti importa nāk no OPEC valstīm. — Tad viņš turpināja: — Taču arī tagad, runājot par naftas krīzi, galvenokārt tiek domāts par automobiļiem un benzīnu, nevis par degvielu elektrības ražošanai.

Nims no jauna atcerējās, ko bija pārdomājis šovakar, braucot pie Karīnas: visdramatiskākā konfrontācija ar OPEC naftas valstīm ar daudz postošāku potenciālu nekā arābu embargo 1973.—1974. gadā bija notikusi pēdējās četrdesmit astoņās stundās. Iespējams, ka visi to bija dzirdējuši, bet droši vien tikai nedaudzi uz to raudzījās nopietni. Mūžīgie optimisti, ieskaitot dažus pašos varas augstumos, vēl aizvien ticēja, ka pēdējo kārti nevajadzēs klāt galdā, ka šā vai tā importētās naftas Niagara turpinās plūst. Nims nespēja viņu lētticībai piebiedroties.

Viņam iešāvās prātā doma, kas attiecās tieši uz Karīnu. Pirms viņš paguva to izteikt, viņi bija sasnieguši liftu, un durvis atdarījās.

Liftā bija tikai divi bērņuki — zēns un meitenīte, priecīgām sejām, sārtiem vaigiem, gadus deviņus vai desmit veci.

—  Sveika, Karīn! — abi iesaucās, kad liftā iebrauca krēsls un ienāca Nims.

—    Sveiki, Filip un Vendij, — Karīna atsaucās. — Vai iesiet kaut kur ciemos?

—   Nē, — zēns atteica. — Tikai tepat lejā paspēlēties. — Viņš paraudzījās uz Nimu. — Kas viņš ir?

—   Mans pavadonis. Misters Goldmens. — Nimam viņa paskaidroja: — Tie abi ir mani kaimiņi un draugi.

Kad lifts lejā apstājās, visi cits no cita sāka atvadīties.

—  Karīn, — puisēns iejautājās, — vai drīkstu pieskarties tev pie rokas?

—   Protams.

Zēns vieglītēm ar pirkstu galiem pataustīja Karīnas roku, tad noprasīja: — Vai tu to jūti?

—   Jā, Filip, — viņa atteica. — Tev ir maigas rokas. — Likās, ka zēnam patika to dzirdēt.

Negribēdama palikt neievērota, meitenīte savukārt pavaicāja: — Karīn, vai tu nevēlies, lai pārlieku tev kājas?

—   Nu… pārliec.

Rūpīgi, acīmredzot zinādama, kas darāms, mazā pacēla Karīnas labo kāju un pārlika to krustām pār kreiso.

—   Paldies, Vendij.

Vestibilā bērni vēlreiz uzsauca atvadas un aizskrēja.

—  Tas bija skaisti, — Nims noteica.

—   Es zinu. — Karīna sirsnīgi pasmaidīja. — Bērni ir tik dabiski. Tie nebaidās un nav ķēmīgi, kādi mēdz būt pieaugušie. Kad es pārcēlos dzīvot uz šejieni, mājas bērni mani tūdaļ sāka iztaujāt: «Kas tev kait?» vai «Kāpēc tu nevari paiet?», un, ja vien vecāki to padzirdēja, tūdaļ sāka kušināt. Pagāja labs laiks, bet beidzot es tomēr viņus dabūju pie saprašanas, ka nemaz neņemu bērnu jautājumus ļaunā, ka, tieši otrādi, man tie patīk. Tomēr daži pieaugušie vēl nav spējuši pierast. Mani ieraudzījuši, tie sāk skatīties uz otru pusi.

Pie mājas ārdurvīm gaidīja Džosija ar pikapu. Tas bija fords, nokrāsots patīkamā gaiši zaļā krāsā; mašīnai bija platās atslīdināmas durtiņas; tās jau stāvēja vaļā. Karīna piemanevrēja savu braucamkrēslu dažu soļu atstatumā, ar skatu pret mašīnu.

—    Ja tu tagad uzmanīgi paskatīsies, — Karīna sacīja Nimam, — tad redzēsi, ko jūsu misters Paulsens paveicis, lai palīdzētu man iebraukt Ilamperdinkā.

Kamēr Karīna runāja, Džosija nolaida no mašīnas salona divas tērauda sliedes, kuru augšdaļu piestiprināja pie mašīnas grīdas tā, ka lejgali skārās pie zemes. Nu iznāca divas slieces, kas tieši atbilda krēsla riteņu atstarpei.

Džosija iekāpa mašīnā un paņēma tērauda troses galā piestiprinātu āķi. Trose savukārt bija piekabināta pie elektriskas vinčas mašīnas otrā sānā. Braucamkrēslam bija tērauda cilpa, kurā Džosija iesprauda āķi, tad pati atgriezās pie vinčas un piespieda slēdzi, ko neatlaida vaļā.

—   Aiziet! — uzsauca Karīna, un braucamkrēsls viegli un liegi pa sliecēm ieslīdēja mašīnā. Tur Džosija to veikli sagrieza tā, ka riteņi precīzi iegāla divās iedobēs, kur tos ar bultām varēja nostiprināt.

Nimam Džosija, plati smaidīdama, sacīja. — Jūs, mister Goldmen, sēdēsiet priekšējā sēdeklī pie šofera.

Kad viņi no mājaspriekšas iebrauca satiksmes straumē, Nims pagriezās atpakaļ, lai varētu sarunāties ar Karīnu. Nu viņam bija laiks apsvērt domu, kas bija iešāvusies prātā, ejot uz liftu.

—  Ja piedzīvosim nopietnu naftas trūkumu, — viņš sacīja, — tad droši vien sāksim tā sauktos ritošos strāvas padeves pārtraukumus. Vai tu zini, kas tas ir?

Karīna palocīja galvu. — Liekas, ka zinu. Tas nozīmē, ka dažādās vietās uz noteiktām stundām tiek pārtraukta elektrības piegāde.

—  Jā, visdrīzāk ticams, ka sākuma periodā uz trim stundām ik dienu, tad, ja stāvoklis kļūs vēl smagāks, tad uz ilgāku laiku. Ja tā notiks, es katrā ziņā tevi laikus brīdināšu, un tev tad būs jāpārceļas uz kādu slimnīcu, kam ir pašai savi ģeneratori.

—   Uz Revūdgrouvu, — Karīna sprieda. — Uz turieni mēs ar Džosiju pārcēlāmies tonakt, kad tie Brīvības draugi uzspridzināja apakšstacijas un mums nebija strāvas.

—    Rīt pat aizbraukšu turp, — Nims apsolīja, — un pārbaudīšu, cik labā kārtībā ir ģenerators. Dažreiz tie aizstājēji nekam neder un pakalpojumi nav neko vērti. Kad Ņujorkā sākās krīze ar lielajiem strāvas padeves pārtraukumiem, daži pašmāju ģeneratori vispār nebija iedarbināmi.

—   Man nebūs jāuztraucas — Karīna sacīja, — ja tu par mani tā rūpēsies.

Džosija bija gaužām prātīga braucēja, un Nims atslāba un atpūtās, kamēr viņi aizbrauca uz Mākslas pili, kur pilsētas simfoniskais orķestris parasti rīkoja koncertus. Pie galvenās ieejas pilī tūliņ, tikko Džosija sāka rīkoties, lai izbrauktu ratiņkrēslu no mašīnas, piesteidzās palīgā formā tērpts kalpotājs, kas bez liekas runāšanas iestūrēja Nimu un Karīnu pa sāndurvīm un tad taisni uz liftu, kas viņus pacēla līdz beletāžas balkonam. Viņiem bija krēsli ložas pirmajā rindā. Arī uz turieni veda pārvietojama rampa, lai Karīna varētu aizbraukt.

Viss jo skaidri norādīja, ka Mākslas pils atbalstītāju vidū ir cilvēki, kas pārvietojas braucamkrēslos.

Kad viņi bija novietojušies, Karīna paraudzījās apkārt un teica:

—   Tā nav vienkārša, tā ir speciāla apkalpošana, Nimrod. Kā tu to panāci?

—  Mīļajai vecajai KS&A, kā tu mēdz to dēvēt, kaut kāda teikšana tomēr ir.

Īstenībā tā bija Terēza van Būrena, kas, izpildīdama Nima lūgumu, bija sagādājusi viņiem ložu un atvieglojumus Karīnai. Kad Nims grasījās samaksāt, Tesa viņu norāja: «Liecies mierā! Pagaidām vēl pastāv viena otra privilēģija vadošajiem darbiniekiem. Priecājies un baudi, kamēr tās ir!»

Nims paturēja Karīnai acu priekšā programmu, taču viņa, īsi ieskatījusies, papurināja galvu. — Man patīk klausīties, bet mūzikas kritikas un programmu anotācijas, manuprāt, raksta cilvēki, kas grib izrādīt, cik tie gudri.

Nims pasmējās. — Gluži manas domas.

Kad gaisma lēnām sāks tumst un, aplausu sveikts, uz estrādes iznāca diriģents, Karīna klusi ierunājās: — Nimrod, ar mums tagad ir citādi, nekā bija, vai ne?

Jautājums pārsteidza Nimu nesagatavotu un satrauca, taču viņš nepaguva neko atbildēt, jo sāka skanēt mūzika.

Programmā pārsvarā bija Brāmss. Vispirms Variācijas par kādu Haidna tēmu. Tūliņ pēc tam Piano Concerto № 2 si bemol mažorā ar brīnišķīgo solistu Jūdžinu Istominu. Piano concerto bija viens no Nima vismīļākajiem skaņdarbiem, un, spriežot pēc Karīnas saspringtās uzmanības, arī viņai. Trešajā pasāžā, kad sākās aizkustinošā, burvīgā čella melodija, viņš pastiepa roku un uzlika plaukstu viņas rokai. Kad Karīna pagrieza galvu, viņš redzēja, ka acis viņai asaru aplāsojušas.

Pēdīgi mūzika apklusa, uzbrāzmoja aplausi, arī Nims dedzīgi aplaudēja. — Lūdzu! —Karīna viņu mudināja. — Par mums abiem. — Tad iedegās gaisma, sākās starpbrīdis.

Kamēr apmeklētāji cēlās un devās izlocīt kājas, Nims un Karīna palika ložā. Kad īsu brīdi bija klusējuši, Karīna sacīja: — Ja vēlies, tad vari tagad atbildēt uz manu jautājumu.

Nebija vajadzības pārprasīt, uz kādu jautājumu, viņš tikai nopūtās un sacīja:

—   Man šķiet, nekā nemainīga vispār pasaulē nav.

—   Mēs esam muļķi, ja iedomājamies, ka ir, — Karīna apstiprināja. — Un man gribas, lai tu zini, ka es nekad neesmu to iedomājusies. Ai, cik brīnišķīgi ir dažkārt pasapņot, ilgojoties pēc neiespējamā, un vēlēties, lai viss labais ilgtu mūžīgi. Bet vienu dzīvē esmu iemācījusies — būt reāliste. Esi godīgs pret mani, Nimrod. Kas noticis? Kas mainījies starp pēdējo reizi un šodienu?

Un Nims viņai pateica. Izstāstīja par Ruti, par ļaundabīgo audzēju, kas apdraud viņas dzīvību, un pastāstīja arī, ka viņi abi atkal atraduši savu ceļu, ko visai ilgu laiku šķitās pazaudējuši.

Karīna noklausījās klusēdama. Tad sacīja: — Tiklīdz tevi šovakar ieraudzīju, es uzreiz sapratu, ka kaut kas ir citādi, ka tevi kaut kas ir skāris, kaut kas nozīmīgs un personisks. Tagad zinu, kāpēc, un vienā ziņā priecājos par tevi, taču otrā tas, protams, ir skumji, it sevišķi tavai sievai.

—   Varbūt mums palaimēsies, — Nims noteica.

—   Ceru. Dažiem tiešām palaimējas.

Orķestris lasījās kopā koncerta otrai daļai. Arī pārējie klausītāji ložā sasēdās savās vietās.

Karīna klusi sacīja: — Mēs abi — tu un es — vairs nebūsim mīlnieki. Tas nebūtu ne godīgi, ne pareizi. Bet es ceru, ka mēs paliksim draugi un ka es tevi dažkārt redzēšu.

Viņš atkal pieskārās tās rokai un, pirms no jauna sāka skanēt mūzika, paguva pateikt: — Draugi mēs būsim vienmēr.

Mājupceļā viņi vairs nebija tik runīgi, kā turpu braucot.

Arī Džosija šķita samanām notikušo pārmaiņu un neko daudz nebilda. Viņa tos sagaidīja ar Hamperdinku, kamēr Nims un Karīna klausījās koncertu, viņa bija ciemojusies pie draugiem.

Pēc brīža, atkal pagriezies pret Karīnu, Nims sacīja: — Pirmīt tu pieminēji, ka raizējies par tēvu. Tobrīd tu nevēlējies par to runāt. Un kā tagad?

—   Kāpēc nc — varu runāt, — Karīna atteica. — Tikai nav daudz ko stāstīt. Zinu vienīgi, ka tētim ir kaut kādas nepatikšanas — finansiālas, man šķiet. Pa vārdam viņš ir izmetis, bet negrib man teikt, kas īsti viņu nospiež. Tomēr tas laikam nozīmē, ka ilgi man Hamperdinks vairs nebūs.

Nims nobijās. — Kāpēc?

—    Mēneša maksājumi maniem vecākiem nebūs pa spēkam. Man šķiet, es tev teicu, ka no bankas tētis naudu nedabūja un aizņēmās kādā finansu sabiedrībā, bet tur ir augstāki procenti. Man liekas, viņu nomāc tas un darbā arī vēl kaut kas.

—  Klausies, — Nims bilda, — es labprāt tev palīdzētu …

—   Nē! Reiz jau es tev teicu, Nimrod, ka nekad nepieņemšu no tevis palīdzību naudā. Tev ir pašam sava ģimene, par ko rūpēties. Turklāt, lai cik mīļš man ir Hamperdinks, es tomēr arī agrāk iztiku bez mašīnas un iztikšu arī turpmāk. Es raizējos vienīgi par tēti.

—    Es no sirds vēlos, — Nims sacīja, — kaut varētu tev jelkā palīdzēt.

—   Paliec mans draugs, Nimrod. Vairāk es neko nelūdzu.

Viņi atsveicinājās, novēlēdami viens otram arlabunakti,

maigi, bez kaislības saskūpstījās, kad piebrauca pie Karīnas mājas. Viņa pati ieminējās, ka jūtoties nogurusi, Nims augšā līdzi nebrauca, bet skumīgs devās pie savas mašīnas, kas bija novietota kvartālu tālāk.

12.

Marta pēdējā nedēļā pēkšņi sākās tāda naftas krīze, kas aizēnoja visas, pat svarīgākās nacionālās un internacionālās vēstis.

—    Tas ir gluži kā ar neizbēgamu karu, — kāds uzbilda KS&Avaldes komitejas sapulcē. — Mēs domājam, gan jau nenotiks, gan jau nesāksies, un viss liekas nereāli līdz tam brīdim, kad sāk dārdēt lielgabali.

Taču OPEC valstu vienprātīgajā lēmumā nebija nekā nereāla. OPEC dalībvalstis — arābu valstis un Irāna, Venecuēla, Indonēzija, Nigērija — pirms dažām dienām bija paziņojušas: pēc tam, kad tankkuģi, kas atradās atklātā jūrā un ASV ostās, būs izlādējuši savas kravas, ASV nesaņems naftu, pirms nebūs atrisinātas sarunas par samaksu.

OPEC valstis paziņoja, ka tām esot bagātīgas dolāru rezerves, ar kurām pārlaist embargo, daudz lielākas rezerves nekā Savienotajām Valstīm naftas uzkrājumi.

— Diemžēl tā ir nolādēta patiesība, — biežajos neveiksmīgajos ceļojumos nogurušajam ārlietu ministram paspruka neuzmanīga, nediplomātiska piezīme sarunā ar Vašingtonas reportieriem.

Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā, tāpat kā citur visā valstī, tika steidzināti un pieņemti lēmumi rīcībai. Apvienībā vairs nesprieda, «vai» ķerties pie īslaicīgas strāvas padeves pārtraukšanas, bet gan, «cik drīz» un kādos apmēros to darīt.

Pēdējie divi sausuma gadi Kalifornijā un plānā sniega sega Sjerranevadā problēmu vēl vairāk saasināja, jo hidroelektriskās rezerves bija ievērojami vājākās nekā parasti.

Nims, kas bija plānošanas viceprezidents, tagad tika iesaistīts drudžainās konferencēs, kuras bez mitas sekoja cita citai un kuru nolūks un mērķis bija no jauna pārskatīt visus ārkārtējam stāvoklim paredzētos pasākumus un izlemt, kam dodama priekšroka.

Pagaidām jau bija noteiktas vairākas vispārnacionālas un pavalstu prioritātes.

Prezidents bija noteicis nekavējoties ieviest benzīna racionalizēšanu, un tuvākajās dienās bija gaidāma jau sagatavotu kuponu sistēmas ieviešana. Piedevām tika aizliegts pārdot benzīnu no piektdienas vakara līdz pirmdienas rītam.

Bez tam no Vašingtonas pienāca pavēle atcelt visus lielos sporta pasākumus un pārējos sarīkojumus un izpriecas, kas saistās ar lielu publikas pieplūdumu, kā arī slēgt nacionālos parkus. Šādas pavēles mērķis bija panākt izvairīšanos no tāliem braucieniem, it sevišķi automašīnās. Teātrus un kinoteātrus bija paredzēts slēgt vēlāk.

Visām spēkstacijām, kas darbojās uz naftas pamata, tika pavēlēts augu diennakti pazemināt spriegumu par pieciem procentiem.

Spēkstacijām, kas ražo elektrību, par degvielu izmantojot ogles, tika uzdots novadīt visu strāvu, cik tās spēj ietaupīt, uz Austrumu un Rietumu krastu, tātad uz novadiem, kas naftas embargo sakarā cietīs vissmagāk, un kur strāvas trūkuma dēļ ievērojami samazināsies nodarbinātība. Šo pasākumu nosauca «pa stiepli pārraidītās ogles». Tomēr šāda pasākuma efekts būs visai ierobežots, daļēji tāpēc, ka ASV vidienē elektriskā strāva bija ļoti nepieciešama pašu vajadzībām, kā arī tāpēc, ka bija ļoti maz garo distanču pārvadsistēmu.

Daudzos apvidos pavēlēja skolās pārtraukt mācību darbu pašreiz un atsākt vasarā, kad būs stipri samazinātas apkures un apgaismes vajadzības.

Patlaban tika izstrādāti ierobežojumi gaisa satiksmē, un drīzumā bija paredzēts paziņot rezultātus.

Iedzīvotājus brīdināja par vēl nopietnākiem pasākumiem, ja situācija neuzlabosies, proti, ka nedēļas nogales var izstiepties triju un pat četru dienu garumā.

Līdztekus visiem oficiālajiem pasākumiem, iedzīvotāji tika lūgti brīvprātīgi ievērot elektroenerģijas taupīšanos visos iespējamos veidos.

Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā jebkuru diskusiju apēnoja smagā apziņa, ka apvienības pašas uzkrātās naftas daudzums ir pietiekams tikai trīsdesmit dienu normālai darbībai.

Tā kā bija izredzes saņemt vēl ciknecik naftas no ceļā esošajiem tankkuģiem, tad nolēma «ritošos» strāvas padeves pārtraukumus novilcināt līdz maija otrajai nedēļai. Tad sākumā strāvas padeves pārtraukumi būtu trīs stundas dienā, tomēr vēlāk varētu rasties nepieciešamība rīkoties drakoniskāk.

Taču pat sākotnējie strāvas atslēgumi, kā varēja paredzēt, ļoti nelabvēlīgi ietekmēs pavalsts ekonomiku. Nims saprata, cik drūma īstenībā ir situācija; arī citi tieši iesaistītie to saprata. Tomēr Nimam šķita, ka pārējā sabiedrības daļa vēl aizvien nav aptvērusi vai negrib aptvert notikumu patieso svarīgumu.

Tiklab kā plānošanas vadītājam, tā arī kā no jauna ieceltajam sabiedriskajam pārstāvim viņa pienākumos ietilpa izskaidrot plašākai sabiedrībai pašreizējo stāvokli un nākotnes izredzes.

Šī kopējā, divkāršā atbildība gauži piepūlēja, tālab viņš sacīja Terēzai van Būrenai:

—   Labi, es tev izlīdzēšu svarīgākajās lietās, bet sīkumiem izmanto pati savus kadrus. — Terēza apsolīja, ka tā darīšot.

Nākamajā dienā preses direktore ieradās Nima kabinetā.

—    Dienas vidū ir televīzijas programma, ko viņi nosaukuši par «Pusdienu pārtraukumu».

—   Vai nu tu man tici vai netici, Tes, — Nims atteica,

—   bet es nekad to neskatos.

—  Jā, jā, gaužām jocīgi. Bet nesteidzies noniecināt televīzijas programmu dienas vidū. Miljons namamāšu to cītīgi skatās diendienā, un rīt šī pati programma grib izskaidrot skatītājiem elektrībaskrīzi.

—   Un tas droši vien jādara man.

—   Protams, — van Būrena atteica. — Kurš gan cits to spētu izdarīt labāk?

Nims pasmējās. — Lai notiek, bet arī tu izdari kaut ko manā labā. Visas televīzijas raidstacijas pūlas, ko māk, laika izniekošanā. Tās uzaicina ierasties paagrāk un pēc tam liek tev gaidīt pusmūžu. Tu tak zini, cik man patlaban spiedīgi ar laiku, tāpēc, lūdzu, papūlies, lai es ļoti ātri tieku klāt un drīz atkal projām.

—   Es pati aizbraukšu tev līdzi, — van Būrena sacīja.

—   Un to nokārtošu. Apsolu.

Beidzot tomēr iznāca tā, ka viņa solījumu nevarēja izpildīt.

«Pusdienu pārtraukums» bija stundu ilgs raidījums un sākās tieši pulksten divpadsmitos. Preses direktore un Nims ieradās televīzijas studijā 11.50. Vestibilā viņus sagaidīja jauna programmas asistente; līdzīgi daudzām televīzijas darbiniecēm viņa izskatījās un ģērbās tā, it kā tikai pirms nedēļas būtu pabeigusi vidusskolu. Rokā viņai bija parastais standartblociņš un pēc standartmodes brilles saceltas līdz galvvidum un turējās matos.

—    Jā, mister Goldmen, jūs uzstāsieties pēdējais — bez desmit minūtēm vienos.

—   Paga, kas tad nu! — van Būrena protestēja. — Man solīja, ka misters Goldmens uzstāsies raidījuma sākumā. Viņš ir viens no mūsu galvenajiem vadītājiem, un viņa laiks, it īpaši pašreiz, ir ārkārtīgi dārgs.

—    Es zinu. — Programmas asistente mīlīgi pasmaidīja. — Producents tomēr pārdomāja. Mistera Goldmena temats ir visai smags. Tas varētu mūsu skatītājus nomākt.

—   Viņi ir jānomāc, — Nims iestarpināja.

—   Ja viņiem sabojāsies garastāvoklis, viņi izslēgs televizorus, un pagalam būs mūsu programma, — jaunā sieviete stingri noteica. — Vai jūs nebūtu ar mieru pasēdēt raidtelpā, kamēr gaidīsiet, tad varēsiet noskatīties visu pārējo raidījumu.

Van Bāreņa paskatījās uz Nimu un bezpalīdzīgi pacēla rokas.

Dziļā nožēlā, zinot, cik daudz steidzama darba varētu padarīt šajā izniekotajā stundā, viņš noteica: — Labi.

Programmas asistente, kas šo spēlīti jau daudzkārt bija spēlējusi, aicināja: — Lūdzu, nāciet man līdzi.

Studijas spoži apgaismotā raidtelpa bija iekārtota kā dzīvojamā istaba. Centrālā mēbele bija koši oranžs dīvāns, uz kura sēdēja divi intervētāji, Džerijs un Džīna — abi jauni, skaisti, sprigani un dedzīgi. Tiem iepretī puslokā trīs telekameras. Viesi piebiedrojās intervētājiem spožajā gaismā — pa vienam cits pēc cita.

Raidījuma pirmās desmit minūtes tika veltītas dancojošam lācim no cirka, kas patlaban viesojās pilsētā. Tad sekoja septiņdesmitgadīga vecmāmuļa, kas ieradusies no Čikāgas, visu ceļu mērojot ar skrituļslidām. «Es noskrēju piecus skrituļpārus,» viņa dižojās, «un būtu šeit ieradusies ātrāk, ja policija būtu man atļāvusi izmantot starpštatu šosejas.»

Tieši pirms Nima ekrāna priekšā stājās raidījuma «Pusdienas pārtraukumā» pašu «mājas ārsts».

—    Viņš katru dienu uzstājas mūsu ekrānā, — programmas asistente paguva pačukstēt, — un viņam ir pasakaina piekrišana. Cilvēki speciāli viņa dēļ ieslēdz televizoru, un, ja jūs runāsiet tieši pēc viņa, klausīsies arī jūsos.

Dakteris, gados pāri par piecdesmit, iesirmiem matiem, ļoti solīds, bija lielisks aktieris, kas smalki pārzināja visus televīzijas stiķus, prata pārvarīgi jauki pasmaidīt, kad tēloja tēvišķīgu ārstu, un kļūt ļoti lietišķs, runājot par kuņģa funkcijām.

—   Mans šāsdienas temats, — viņš informēja savus neredzamos skatītājus, — ir «vēdera aizcietējumi».

Nims viņu vēroja ar apbrīnu un klausījās kā apburts.

—   … Daudzi cilvēki raizējas gluži bez pamata. Vienīgais, ko nedrīkst darīt, ir lietot caurejas līdzekļus. Ik gadu tos pārdod par miljoniem dolāru — tā ir zemē nomesta nauda; vēl ļaunāk — daudzi no tiem sagandē jūsu veselību… Lielākā daļa cilvēku vienīgi iedomājas, ka viņiem ir vēdera aizcietējumi. Vēdera izeja ik dienu ir pilnīgi nevajadzīgs fetišs… Ļaujiet vaļu savam dabiskajam ciklam. Ir cilvēki, kam vēdera izeja noris reizi piecās vai septiņās dienās, un tas ir gluži normāli. Esiet pacietīgi, gaidiet… Daudz nopietnāka ir kāda cita problēma: daži cilvēki necenšas tūdaļ paklausīt, kad daba aicina. Viņi varbūt tai brīdī ir aizņemti, neliekas zinis. Tas ir ļoti nelāgi. Zarnu darbība tiek aizturēta, zarnas pagurst no veltīgas piepūles… Ēdiet rupju barību un dzeriet daudz ūdens, lai zarnām neaptrūkst mitruma…

Van Būrena pieliecās Nimam tuvāk. — Ak Dievs, Nim! Man ļoti žēl.

Viņš klusītēm to mierināja: — Nezūdies! Drīzāk būtu žēl visu šito nedzirdēt. Es ceru vienīgi, ka neatslābināšu skatītāju interesi.

Dakteris pabeidza. Sekoja reklāma. Programmas asistente paņēma Nimu zem rokas. — Tūliņ būs jūsu kārta, mister Goldmen. — Viņa aizveda Nimu līdz raidtelpas centram, kur viņu uzaicināja apsēsties.

Kamēr raidīja reklāmu, Nimu iepazīstināja ar intervētājiem, viņi sarokojās. Džerijs, pieri drūmi saraucis, viņu brīdināja:

—   Laika ļoti maz, atbildiet īsi. — Viņš no kāda tehniskā palīga paņēma lapu ar piezīmēm, un pēkšņi, it kā būtu nospiests slēdzis, sejā parādījās smaids, ko viņš pavērsa pret kameru.

—    Mūsu šāsdienas pēdējais viesis zina ļoti daudz par elektrību un naftu. Viņš ir…

Iepazīstinājis skatītājus ar viesi, viņš, jauki smaidīdams, jautrā balsī jautāja Nimam:

—    Vai mums tiešām sagaidāmi pārtraukumi elektrības padevē vai arī tā ir tikai kārtējā iebiedēšana un beigās tas tomēr nenotiks?

—  Tā nav iebiedēšana, un tas notiks. (Tu gribēji īsas atbildes, tad — še tev, Nims nodomāja.)

Džerijs paskatījās lapā, ko bija saņēmis. — Un kā ir ar izdaudzinātajām grūtībām naftas iepirkšanā…

Nims aši iecirtās vidū: — Tās nav izdaudzinātas.

Intervētājam smaids papletās vēl platāks. — Nekā, tik viegli mēs jūs neatlaidīsim. — Viņš atkal paskatījās papīrā.

—    Mēs taču Kalifornijā nesen saņēmām pa naftas vadu bagātīgu devu no Aļaskas.

—  Jā, īslaicīgas papilddevas bija, — Nims piekrita. — Bet pašreizējā izmisīgajā naftas trūkumā katra papilddeva ātri notērēsies.

—   Tas, ko teikšu, gan izklausās ļoti savtīgi, — ieminējās Džīna, — bet vai mēs nevarētu visu to Aļaskas naftu paturēt Kalifornijā?

—    Nē. — Nims papurināja galvu. — Šo naftu kontrolē federālā valdība, kam jau ir izstrādāta vispārēja sadales programma. Katra pavalsts, katra pilsēta mūsu zemē mācas virsū Vašingtonai, pieprasot daļu arī sev. Kad sāks dalīt pašmāju naftu, tad daudz netiks nevienam.

—  Es noprotu, — Džerijs sacīja, atkal ielūkodamies savās piezīmēs, — ka Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībai ir naftas rezerves trīsdesmit dienām. Tas izklausās itin pieklājīgi.

—   Vienā ziņā skaitlis atbilst patiesībai, — Nims piekrita,

—     taču otrā ziņā tas ir mānīgs. Pirmkārt, nedrīkst iztērēt pēdējo tanku līdz dibenam. Otrkārt, ne vienmēr naftas krājums atrodas tur, kur tas visvairāk vajadzīgs; var gadīties, ka viena spēkstacija palikusi pavisam bešā, bet otrai vēl ir krājums vairākām dienām, taču iespējas pārtransportēt lielus naftas daudzumus ir visai ierobežotas. Ievērojot abus šos apstākļus, reāli var runāt par divdesmit piecām dienām.

—   Lai nu būtu, — Džerijs noteica, vēlreiz ielūkodamies piezīmēs, — cerēsim, ka viss būs atkal normāli, pirms apritēs tās dienas.

481

Nims viņam tūdaļ atbildēja: — Uz to nav ne vismazāko cerību. Pat, ja izdosies vienoties ar OPEC valstīm, paies laiks, iekams…

16-65

—    Atvainojiet, — iejaucās Džīna, — mums atlicis ļoti maz laika, un man ir vēl viens jautājums misteram Goldmenam. — Vai jūsu sabiedrība nevarēja paredzēt, kas notiks ar naftu, un izplānot ražošanu citādi?

Jautājuma nekaunība, netaisnīgums un neiedomājamais naivums Nimu ļoti pārsteidza. Modās niknums. To cik necik apspiezdams, viņš atbildēja: — Tieši visu to Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība ir centusies darīt vismaz jau desmit gadu. Bet viss, ko mūsu apvienība piedāvāja — ģeotermiskās spēkstacijas, sūknējamos baseinus, atomspēkstacijas — viss ir apstrīdēts, izjaukts, nolīdzināts ar zemi. Par to ir pacentušies…

—   Man tiešām ļoti žēl, — Džerijs viņu pārtrauca, — bet mūsu laiks jau apritējis. Paldies, mister Goldmen, ka atnācāt pie mums. — Pagriezies pret neredzamajiem skatītājiem, viņš sacīja: — Rītdienas raidījumā interesanto viesu vidū būs indiešu augstmanis un…

Ejot ārā no televīzijas ēkas, Terēza van Būrena sašļukusi sacīja Nimam: — Nu, vai nav tiesa — pat tagad vēl mums neviens netic?

—    Gan drīz vien sāks ticēt, — Nims atteica. — Kad nospiedīs slēdzi, bet nekas nenotiks.

Kamēr norisa intensīva gatavošanās plaši izvērstiem strāvas padeves pārtraukumiem, Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienībā valdība pilnīgs krīzes noskaņojums, neatbilstīgi notikumi turpinājās.

Viens no tiem bija Enerģētikas komisijas rīkotā diskusija par Tjunipu; tā turpinājās ierastajā, neprātīgajā gaitā.

—   Ieceļotājs no Marsa, — Oskars O'Braiens ieteicās, ēzdams pusdienas kopā ar Ēriku Hamfriju un Nimu, — saprātīgi, veselīgi spriezdams, nodomātu, ka mūsu pašreizējā nejēdzīgajā situācijā ar strāvas sagādi vajadzētu ļoti pasteidzināt projektu realizācijas licenzēšanu Tjunipā, Finkāslā un Velna Vārtos. Piedodiet, mister Veselais Saprāt, jūs kļūdāties.

Drūmā noskaņojumā ģenerālkonsultants notiesāja pāris kumosu, tad turpināja: — Sēžot tanīs diskusijās, klausoties vienu un to pašu vecum veco, tikai pārgrozīto argumentu

uzskaitīšanā, varētu mierīgi noticēt, ka tur nevienam pašam nerūp, kas notiek ārā reālajā pasaulē. Starp citu, izveidojusies jauna grupa, kas sevi dēvē par Krusta karotājiem pret nevajadzīgu energoceltņu būvēšanu. Salīdzinājumā ar šo Krusta karotāju apsūdzībām Deivijs Bērdsongs bija Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības draugs un sabiedrotais.

—    Opozīciju var uzskatīt par briesmoni ar hidras galvām, — Ēriks Hamfrijs domīgi noteica, piebilzdams: — Gubernatora labvēlīgajai nostājai Tjunipas jautājumā, šķiet, nav izšķirošas nozīmes.

—   Tāpēc, ka birokrātija ir spēcīgāka par gubernatoriem, prezidentiem, par ikvienu no mums, — sacīja O'Braiens. — Cīnīties pret birokrātiju mūsdienās nozīmē iet lauzties ar dubļu jūru, kurā paši stāvam līdz padusēm. Domāju, ka nekļūdos, paredzēdams, ka arī tad, kad Enerģētikas komisijas ēku jau būs skāruši ilgstoši strāvas padeves pārtraukumi, diskusijas par Tjunipas projektu turpināsies sveču gaismā un tajās nekas nebās mainījies.

Par Finkāslas ģeotermiskās spēkstacijas un Velna Vārtu baseinu elektroražotnes būvi ģenerālkonsultants ziņoja, ka atbildīgās pavalsts iestādes vēl neesot noteikušas stingrus datumus diskusiju uzsākšanai.

Vissmagāk tikpat Oskaru O'Braienu, kā arī Nimu, skāra Nortkāslas rajonā izplatīto viltus aptauju rezultāti.

Bija apritējušas gandrīz trīs nedēļas kopš rūpīgi sagatavoto aptauju izsūtīšanas, tomēr tagad sāka likties, ka šāda veida mēģinājums ievilināt slazdā teroristu barvedi Georgosu Aršambo, bijusi nelietderīga laika un naudas izšķiešana.

Jau dažas dienas pēc daudzo aptaujas lapu izsūtīšanas sāka ieplūst simtiem atsauksmju un atbilžu, tas pats turpinājās arī nākamajās nedēļās. Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienības galvenās mītnes pagrabstāvā bija iekārtotas darba telpas, kur strādāja astoņi kantoristi. Seši bija iesaistīti no dažādām apvienības nodaļām, bet divi atsūtīti no prokuratūras kancelejas. Viņi ļoti rūpīgi pārbaudīja katru atpakaļ saņemto aptaujas lapiņu.

Prokuratūras kanceleja bija izgatavojusi fotokopijas no Georgosa Aršambo dienasgrāmatas un nodevusi tās

16* 483' pārbaudītāju rīcībā. Taču rezultāts bija nemaldīgs: nebija atgriezusies lapiņa ar rokrakstu, kas saskanētu ar attiecīgajiem paraugiem.

Tagad pārbaudītāju skaits bija reducēts līdz diviem, pārējie atgriezušies pie saviem parastajiem pienākumiem. Vēl joprojām pienāca pa kādai atbildei, kas pieklājības pēc tika pārbaudītas. Taču šai stadijā neviens vairs lāgā neticēja, ka uzzinās kaut ko par Georgosu Aršambo.

Lai citiem kā, bet Nimam šis projekts bija kļuvis daudz nesvarīgāks nekā kritiskā naftas sagādes problēma, kas nodarbināja viņa prātu gan dienu, gan nakti.

Vienu vakaru vēlīnā darba sanāksmē, kad Nima kabinetā bija ieradies degvielas sagādes direktors, piegādes prognozēšanas nodaļas šefs un vēl divi nodaļu vadītāji, atskanēja telefona zvans, kam nebija nekāda sakara ar apspriežamo tematu, bet kas viņu spēcīgi satrauca.

Nima sekretāre Viktorija Deivisa, kas arī vēl bija darbā Šai vēlajā stundā, piezvanīja no priekšistabas, kad apspriede ritēja pilnā sparā.

Saīdzis par traucējumu, Nims nocēla klausuli un skadri noprasīja: — Jā?

—   Pa pirmo līniju zvana mis Karīna Slouna, — Vikija viņam paziņoja. — Es nebūtu jūs traucējusi, bet viņa neatlaidīgi apgalvoja, ka saruna esot svarīga.

—   Pasakiet viņai… — Nims gribēja teikt, ka pats piezvanīs vēlāk, bet tad apdomājās. — Labi, es parunāšu.

Atvainojies pārējiem, viņš nospieda apgaismoto telefona pogu. — Hallo, Karīn.

—   Nimrod, — Karīna iesāka tieši bez īpaša ievada, — manam tēvam ir smagas nepatikšanas. Zvanu, lai uzzinātu, vai tu varēsi palīdzēt.

—  Kas tās par nepatikšanām? — Nims atcerējās, ka tovakar, kad viņš kopā ar Karīnu brauca uz simfonisko koncertu, viņa bija ierunājusies par to pašu, tuvāk tomēr neko nepaskaidrodama.

—    Es piespiedu māti, lai man pasaka. Tētis neko nestāsta. — Karīna pieklusa; Nimam likās, ka viņa pūlas sakoncentrēties. Tad turpināja: — Tu zini, ka manam tēvam pieder neliels santehnikas uzņēmums.

—  Jā. — Nims atcerējās, ka Luters Slouns bija runājis par savu uzņēmumu todien, kad viņi sastapās Karīnas dzīvoklī un iepazinās. Tas notika tanī pašā dienā, kad abi vecāki uzticēja Nimam stāstu par savu vainas nastu, smagumu, ko izjūt pret sakropļoto bērnu.

—  Nu, un tā, —Karīna sacīja, — tavas apvienības ļaudis, Nimrod, un arī policijas detektīvi tēti jau vairākkārt pratinājuši.

—   Par ko pratinājuši?

Karīna atkal mirkli vilcinājās, pirms atbildēja. — Pēc mātes teiktā iznāk, ka tētis uzņēmies diezgan daudz daļēju līgumdarbu kādai firmai, ko sauc par Kvaila elektrības un gāzes ierīcības uzņēmumu. Tie bijuši līgumi par gāzes līniju ievilkšanu, kaut kas par pievadiem pie skaitītāja.

—  Atkārto man vēlreiz tā uzņēmuma nosaukumu, — Nims patapa pateikt.

—  Tas uzvārds ir Kvails. Vai tas tev kaut ko izsaka?

—   Jā, tas man izsaka gan kaut ko, — Nims lēnām noteica, bet viņu jau sāka mocīt doma: diezgan nemaldīgi likās, ka Luters Slouns ir iepīts gāzes afērā. Karīna, protams, pati to nezināja, taču teiciens «kaut kas par pievadiem pie skaitītāja» runāja pārāk skaidru valodu. Tas un arī atsauce uz Kvaila elektrības un gāzes ierīcības uzņēmumu, uz milzīga apmēra strāvas zagļiem, kas jau atklāti un ko Harijs Londons ievelk aizvien dziļākā izmeklēšanā. Ko Harijs viņam vēl pavisam nesen pieminēja? «Ir vesela kaudze jaunu gadījumu, kas nākuši klāt, pratinot Kvaila ļaudis.» Vai tiešām varētu būt, ka šo «jauno gadījumu» vidū ir Luters Slouns?

Negaidītā vēsts, atskārta par tās smago nozīmību, ļoti nomāca Nimu. Ja pieņemtu, ka viņa minējums apstiprinās, tad kādēļ Karīnas tēvs to darījis? Droši vien parastā iemesla — naudas — dēļ. Un nebija ilgi jādomā, lai saprastu, kādam mērķim šī nauda vajadzīga.

—  Karin, — viņš sacīja, —ja ir tā, kā es domāju, tad tava tēva situācija ir ļoti nopietna, un es neesmu sevišķi pārliecināts, vai varēšu tev kaut ko līdzēt. — Viņš apzinājās, ka istabā sēž viņa padotie, gaidot, kad viņš beigs runāt, un izliekoties, ka nenoklausās.

—   Lai būtu kā būdams, vismaz šovakar es nevaru neko uzzināt vai darīt, — Nims runāja telefonā. — Bet rīt noskaidrošu, kas iespējams, un tev piezvanīšu. — Apjēgdams, ka tas laikam izklausījies pārlieku formāli, viņš Karīnai paskaidroja, ka kabinetā patlaban noris apspriede.

Karīna uzreiz satraucās. — Ai, piedod, Nimrod! Nevajadzēja vis man tevi traucēt.

—   Nesaki tā, — viņš attrauca, — tu vari man zvanīt jebkurā laikā. Un rīt es lūkošu darīt, ko spēšu.

Turpinoties apspriedei par naftas krājumiem, Nims centās koncentrēties un neko nepalaist garām, taču brīžiem domas aizklīda citos ceļos. Uzmācās sāpīgs jautājums: kālab gan dzīve, kas Karīnai jau uzkrāvusi tādu grūtumu, vēl nerimstas un grasās viņu nomocīt vēl smagāk?

13.

Aizvien no jauna, aizvien no jauna, dažkārt miegā, dažkārt nomodā kāda atmiņu aina sāka vajāt Georgosu Venslovu Aršambo.

Tā bija atcere par kādu sen pagājušu vasaras dienu Minesotā, drīz vien pēc Georgosa desmitās dzimšanas dienas. Skolas brīvlaikā viņš bija uzturējies kādā fermeru ģimenē — viņš neatcerējās kāpēc un kādā sakarā —, un kopā ar saimnieka dēlēnu mēdza iet uz vecu Šķūni žurku medībās. Viņi bija jau nogalinājuši vairākas žurkas — nežēlīgi, cērtot tām ar grābekļa asajiem zariem —, līdz izdevās iedzīt kaktā lielu žurku. Georgoss vēl tagad atcerējās tās kvēlojošās, spīdīgās acis, kad abi mednieki nāca aizvien tuvāk. Tad žurka negaidot izmisumā lēca uz priekšu un ar zobiem dziļi iekodās otram zēnam rokā. Puika nelabi iebrēcās. Taču žurka nodzīvoja vairs tikai dažas sekundes, jo Georgoss atvēzējās un ar grābekļa kātu notrieca to zemē un tai pašā mirklī sadūra grauzēju ar grābekļa asajiem zariem.

Nezin, kāpēc, bet Georgoss nekad nebija spējis aizmirst žurkas izaicinošo uzbrukumu pirms neatvairāmās bojāejas.

Tagad, mitinoties savā Nortkāslas slēpnī, viņš pēkšņi izjuta radniecību ar to seno žurku.

Bija aizritējušas jau gandrīz astoņas nedēļas, kopš Georgoss pārvācies uz slēpni. Iedomājoties šo ilgo laiku, viņš jutās pārsteigts. Sākumā viņš nebija cerējis, ka tik ilgi paliks dzīvs, jo sevišķi ņemot vērā milzīgi uzpūstās reportāžas, kas sekoja spridzināšanai Kristofora Kolumba viesnīcā. Georgosa personas apraksts, arī Krokerielā atrastās fotogrāfijas bija plaši cirkulējušas ir avīzēs, ir televīzijā. No avīžu rakstiem viņš zināja arī, ka plaša vajāšana pret viņu izvērsta gan Nortkāslas rajonā, gan citur.

Diendienā pēc apmešanās slēpnī Georgoss bija gaidījis, ka tiks atrasts, ka slepeno dzīvokli aplenks un ieņems.

Tas nebija noticis.

Sākumā, kad stundas un dienas aizritēja cita pēc citas, Georgosa galvenā sajūta bija atvieglojums. Taču, kad dienas izstiepās par nedēļām, viņš sāka prātot, vai nebūtu iespējams atdzemdināt Brīvības draugus. Varbūt varētu savervēt pat vairākus pēcniekus Veidam, Jūtam un Fēliksam? Vai būtu iespējams atrast jaunu naudīgu starpnieku sakariem ar ārpasauli, kādu, kas atsvērtu Bērdsongu? Vai viņiem tad būtu iespējams turpināt Georgosa karu pret nīsto valdošo ienaidnieku?

Ilgu pilns viņš aizsapņojās, vairākas dienas lolodams Šo domu. Tad, sapratis, cik tā īstenībā nerealizējama, negribīgi to atmeta.

Tādas iespējas nebija. Nekādā ziņā nebija iespējams atjaunot Brīvības draugu grupu, nekādā ziņā arī pašam Gcorgosam nebūs iespējams paglābties dzīvam. Nule aizvadītās nepilnās astoņas nedēļas bija tikai negaidīta īsa atelpa, paildzinājums nenovēršamajam. Nekas vairāk.

Georgoss zināja, ka nonācis tuvu ceļa galam.

Nebija nevienas likumsargājoŠas iestādes, kas viņu nevajātu, un tā turpināsies, kamēr vien viņš būs dzīvs. Viņa vārds un seja bija zināmi un iegaumējami; bija aprakstītas arī ķīmijas saēstās rokas; vairs tikai laika jautājums, līdz kāds kaut kur viņu sazīmēs. Viņam nebija neviena palīga, nevienas vietas, kurp doties, un viskritiskākais — nauda, ko viņš bija paņēmis līdzi uz slēptuvi, gandrīz izkususi. Tas nozīmēja, ka sagūstīšana ir neizbēgama, ja vien Georgoss nepasteigsies un izaicinājumā neizbeigs dzīvi pats pēc sava prāta un vēlēšanās.

Un viņš izlēma tā darīt.

Gluži kā tā bērnībā redzētā žurka, dosies pēdējā triecienā, ja būs nepieciešams, mirs tāpat, kā bija dzīvojis: nodarot postu tai sistēmai, ko ienīda. Georgoss bija izlēmis: uzspridzināt vitāli ļoti svarīgu kādas KS&A spēkstacijas daļu. Bija viena iespēja, kā to visefektīvāk izdarīt, un pamazām plāns sāka apgūt konkrētus apveidus.

Plāns pamatojās uz uzbrukumu, ko viņš gribēja paveikt ar pārējo Brīvības draugu palīdzību, pirms Deivijs Bērdsongs iejaucās ar savu ideju saspridzināt NEI konferenci. Tagad Georgoss prātā atdzīvināja savu pirmatnējo plānu, lai gan īstenot to nāksies vienam pašam.

Pirmo soli viņš bija spēris pretī mērķim, ļaudamies milzīgam riskam tai pašā dienā, kad pārcēlās uz slēpni.

Vispirmām kārtām Georgoss, novērtēdams situāciju, todien apsvēra, ka vissvarīgākais šādā stāvoklī ir transports. Viņam nepieciešami riteņi. Sarkano ugunsdzēsības pakalpojumu furgonu viņš bija pametis, jo tas nebija derīgs tāpēc, ka tiktu tūdaļ atpazīts, taču bez aizstājēja iztikt nevarēja.

Nopirkt, vienalga, kādu braucamo nebija iespējams. Pirmkārt, tas būtu pārāk riskanti. Otrkārt, viņam nepietika naudas. Visi Brīvības draugu skaidrās naudas līdzekļi bija palikuši Krokerielas mājā. Tā nu Georgoss izdomāja, ka vienīgā iespēja ir atgūt savu folksvāģi, ko tie cūkas varbūt vēl nav, bet varbūt ir atklājuši un nu uzrauga.

Folksvāģi viņš turēja kādā privātas stāvvietas garāžā netālu no Krokerielas. Saprazdams, kādā riskā ielaižas, azartiski uzdrošinādamies cerēt, ka apsteigs policiju, viņš tai pašā rītā, cik iespējams, lavīdamies pa sānielām, aizgāja uz garāžu.

Tur viņš nokļuva bez starpgadījumiem, samaksāja garāžas īpašniekam, ko bija parādā, un aizbrauca savā pikapā. Atceļā līdz Nortkāslai neviens viņu nedz apturēja, nedz iztaujāja. Nepagāja ne rīta cēliens, kad viņš mašīnu jau bija novietojis drošībā un ieslēdzis pie slepenā dzīvokļa piederošajā garāžā.

Šādas veiksmes iedrošināts, Georgoss vakarā, kad jau bija satumsis, riskēja izbraukt vēlreiz iepirkt ēdamo un iegādāties California Examiner vakara izlaidumu. Lasot avīzi, viņš uzzināja, ka viena žurnāliste vārdā Nensija Molino sīki aprakstījusi viņa folksvāģi un ka policija to meklē. Nākamās dienas avīzē viņš izlasīja, ka stāvvietas garāžā policija ieradusies pusstundu pēc viņa izbraukšanas un tagad dzen mašīnai pēdas.

Zinādams, ka pastāv pikapa sīks apraksts, Georgoss mašīnu nelietoja. Viņš ar to izbrauks vēl tikai vienu pašu reizi, un tas droši vien bās viņa pēdējā lielajā uzdevumā.

Bija vēl vairāki citi iemesli, kuru dēļ folksvāgens viņam bija svarīgs.

Viens no tiem bija dubultdibens mašīnas grīdā. Tur, rāpīgi iesaiņotas putuplastā, lai paglābtu no vibrācijas, gulēja ducis cilindra veida bumbu, visas ar augstvērtīgu eksplozīvo vielu pildījumu un laika regulētāju mehānismu.

Bez tam mašīnā atradās neliela saliekama gumijas laiviņa tai pašā ciešajā iesaiņojumā, kādā Georgoss bija to nopircis sporta preču veikalā apmēram pirms mēneša, un nirējtērps, arī pirkts ap to pašu laiku. Visas šīs mantas bija būtiski nepieciešamas pārdrošajam uzbrukumam, ko viņš plānoja.

Turpmākajās dienās pēc tam, kad bija atguvis pikapu, Georgoss šad tad izgāja no dzīvokļa, bet vienīgi pēc tumsas iestāšanās un arī tikai tad, kad vajadzēja nopirkt pārtiku; viņš piesargājās un nekad otrreiz negāja iepirkties tai pašā veikalā. Bez tam nekad nenovilka no rokām plānus cimdus un, pūlēdamies kaut mazliet pārvērst izskatu, noskuva ūsas.

Avīžziņas par Brīvības draugiem un viesnīcas spridzināšanu bija ļoti svarīgas ne vien tāpēc, ka patika lasīt par sevi, bet arī tāpēc, ka deva norādījumus, ko dara FIB un policija. Vairākkārt bija pieminēts pamestais sarkanas ugunsdzēsības pakalpojumu furgons, kas atrasts Nortkāslā, bet pazibēja arī doma, ka Georgosam kaut kā izdevies izsprukt no pilsētas un ka viņš tagad atrodas valsts austrumu daļā. Viens žurnālists zināja sacīt, ka meklētais redzēts Cincinati. Labi! Itin viss, kas novērsa uzmanību no īstās atrašanās vietas, bija apsveicams un nozīmēja palīdzību.

Lasot Examiner pirmajā dienā, viņš bija juties pārsteigts, kad atklāja, cik daudz reportiere Nensija Molino zināja par viņa darbiem un nodomiem. Tad, lasot tālāk, saprata, ka tā bijusi Ivete, kas kaut kādā veidā izzinājusi viņa plānus un viņu nodevusi. Ja nebūtu bijis šās nodevības, tad Kristofora Kolumba Viesnīcas Kauja (kā viņš tagad domās vērtēja notikušo) būtu izvērsusies par varenu un spožu Brīvības draugu uzvaru, nevis par nožēlojamu sakāvi, kā tas nule bija noticis.

Par to Georgosam būtu vajadzējis Iveti ienīst. Taču ne tad, ne vēlāk viņš to nespēja. Tieši otrādi, vājībā, par kuru pats kaunējās, viņš izjuta līdzcietību gan pret Iveti, gan viņas nāvi Vientuļajā pakalnā, kā tā bija aprakstīta avīzē.

Neticami, nekad viņš nebūtu domājis, ka Ivetes viņam kādreiz tik gauži pietrūks.

Var jau būt, Georgoss nodomāja, viņš kļūst raudulīgs un dumjš tāpēc, ka paša dienas iet uz galu. Ja tā, tad vismaz labi, ka neviens cits no revolūcijas biedriem nekad to neuzzinās.

Vēl, kā par brīnumu, avīzes bija pamatīgi aizrakušās jo dziļi viņa personiskajā dzīvesstāstā. Viens uzņēmīgs žurnālists bija sameklējis datus, ka Georgoss dzimis Ņujorkā un ir savā laikā slavenās grieķu kinodīvas un bagāta amerikāņu dīkdieņa Venslova ārlaulības dēls. Venslova vectēvs pieminēts kā amerikāņu autorūpniecības pionieris.

Drusku pa drusciņai viss iznāca gaismā.

Kinodīva nebija gribējusi popularizēt to, ka viņai ir bērns, jo tas varēja kaitēt viņas jaunavīgajam veidolam. Jaunajam dīkdienim nestāvēja prātā nekas, izņemot vēlēšanos atkratīties no jebkādām saistībām un atbildības.

Tāpēc Georgoss tika turēts iespējami tālu visiem no acīm un dažādās bērnības stadijās nodots dažādiem audžuvecākiem, no kuriem viņam neviens nepatika. Aršambo uzvārds viņam piegadījās no kaut kāda mātes radu atzara.

Deviņu gadu vecumā Georgoss bija vienreiz saticis tēvu, trīsreiz pa visu laiku māti. Bērnībā viņš kaislā apņēmībā vēlējās iepazīt vecākus, taču vecāki tikpat apņēmīgi — katrs aiz citādiem savtīgiem iemesliem — nevēlējās neko par viņu zināt.

Atskatoties pagātnē, jāteic ka Georgosa mātei tomēr bijis vairāk sirdsapziņas nekā tēvam. Viņa vismaz ar kādas Atēnu advokātu firmas starpniecību sūtīja Georgosam visai ievērojamas summas, naudu, ar ko viņam radās iespēja izstudēt Jeila universitātē, iegūt doktora grādu un vēlāk finansēt Brīvības draugus.

Kādreizējā filmu zvaigzne, līdz vispēdējam zaudējusi dievišķo skaistumu, uzskatīja par vispareizāko izlikties bezgala sašutusi, kad no laikrakstu reportieriem uzzināja, kādam mērķim izlietota daļa viņas naudas. Gluži paradoksālā veidā viņa šķita arī tīksmīgi izbaudām to, ka Georgoss viņu atkal izvirzījis ļaužu uzmanības lokā, varbūt tāpēc, ka tagad dzīvoja diezgan nožēlojamā dzīvoklī ārpus Atēnām un bija smagi nodevusies dzeršanai. Viņa bija arī slimojusi, taču par savu kaiti tuvāk neizteicās…

Kad viņu sīkāk iepazīstināja ar Georgosa darbošanos, viņa noteica: — Tas nav nekāds dēls, tas ir negants zvērs.

Taču, kad viena žurnāliste iedomājās pajautāt, vai viņai neliekoties, ka pašas vienaldzība lielā mērā vainīga pie tā, kas no dēla iznācis, izbijusī aktrise bija iespļāvusi žurnālistei sejā.

Pavecais dīkdienis Manhetenā, Georgosa tētiņš, vairākas dienas vairījās no žurnālistiem. Kad beidzot viens reportieris viņu sadzina rokā kādā Piecdesmit devītās ielas bārā, viņš sākumā strikti noliedza jebkādus sakarus ar grieķu kinodīvu un neparko nepielaida domu, ka tai no viņa bijis bērns. Beidzot, kad paternitāte tika dokumentāli pierādīta, viņš tikai paraustīja plecus un noteica: — Mans padoms ir tāds — lai policija bliež tam nelietim virsū, tikko to ierauga, un tā, ka ir beigts uz vietas.

Publikāciju secībā Georgoss izlasīja abu savu vecāku liecības. Neviena no tām viņu nepārsteidza, tikai saasināja vēl stiprāk naidu gandrīz pret itin visu.

Aprīļa pēdējā nedēļā Georgoss nolēma, ka drīz jāsāk darboties. No vienas puses, viņš apsvēra, ka ilgi vairs nevarēs slēpnī tverties — pirms diviem vakariem, kad devās iepirkt pārtiku, viņš bija uzvēris kāda pircēja skatienu, kas šķita mazliet intensīvāks par vienkāršu gadījuma ziņkāri; Georgoss aši pazuda no veikala. No otras puses, sākotnējā publikāciju dedzība un viņa fotoattēlu cirkulācija, šķita ap šo laiku vismaz nedaudz noplakusi.

Georgosa izprātotais plāns bija uzspridzināt La Misssion spēkstacijas lielos ūdens dzesēšanas sūkņus, tātad uzbrukt tai pašai spēkstacijai, kur viņš, gandrīz pirms gada, nomaskējies par Pestīšanas armijas virsnieku, ielavījās un nolika bumbu, kas sabojāja ģeneratoru, ko avīzēs dēvē par Lielo Lilu. Par šiem sūkņiem viņš bija izpētījis visu, lai izzinātu, kur KS&A ievainojama vissāpīgāk. Viņš savulaik bija aizbraucis arī uz Kalifornijas universitātes inženieru skolu Berklijā, kur ikviens, kas vēlējās, varēja iepazīties ar La Mission un citu spēkstaciju tehniskajiem rasējumiem.

Reālistiski apsverot, Georgoss zināja, ka nav nekādu izredžu iekļūt La Mission galvenajā ēkā, kā bija izdevies pirmoreiz. Tagad tā tika pārāk labi apsargāta.

Taču, ja rīkosies atjautīgi un ja vēl mazliet palaimēsies, viņš sūkņu mājā tomēr iekšā tiks. Vienpadsmit masīvie, varenie sūkņi bija vitāli svarīgi, lai varētu darboties visi pieci ģeneratori, ieskaitot Lielo Lilu. Sagraudams sūkņus, viņš apstādinās visu spēkstaciju uz vairākiem mēnešiem.

Tas būtu tikpat kā pārcirst dzīvības artēriju.

Vislabākā piekļūšana bija no Koijotu upes. La Mission bija uzcelta tieši upes krastā, lai spēkstacijai būtu iespēja iegūt ūdeni dzesināšanai un pēc tam to ievadīt upē atpakaļ. Nokļūt pie spēkstacijas no upes puses palīdzēs mazā gumijas laiviņa. Pēc tam Georgoss bija nolēmis ieģērbties nirējtērpā; šai ziņā viņam bija laba pieredze, jo revolucionāru kursos Kubā viņš bija iemācījies zemūdens spridzināšanas paņēmienus.

Georgoss bija pamatīgi izpētījis karti un zināja, ka var ar mašīnu piebraukt līdz pusjūdzes attālumam no La Mission, tad kādā klusā, pamestā vietā nolaist laiviņu ūdenī. No turienes straume viņu nesīs lejup. Nokļūt atpakaļ pie pikapa un izglābties būtu smagāka problēma, bet šo aspektu viņš tīšām izslēdza.

Sūkņu mājā viņš iekļūtu pa ūdensapakšu caur metāla režģi un divkāršu stiepļu pinumu, kurā izgriezīs caurumus; šim nolūkam vajadzīgie darbarīki bija sagādāti kopā ar pārējo zemūdens ekipējumu. Cilindrveida toveksa bumbas viņš piestiprinās sev pie vidukļa. Ticis iekšā, viņš bumbas, kas atrodas magnētiskā ietvarā, vienkārši un ātri noliks uz sūkņiem. Tas bija brīnum skaists plāns — bija tāds bijis jau no paša sākuma.

Atlika vienīgi jautājums —kad? Patlaban bija piektdiena. Visu apsvēris, Georgoss izšķīrās par nākamo otrdienu. Viņš izbrauks no Nortkāslas, tiklīdz būs satumsis, aizbrauks ar mašīnu apmēram piecdesmit jūdžu garo ceļa gabalu līdz La Mission un tad, nonācis galā, nekavējoties ielaidīs laiviņu ādenī.

Kad viss bija izlemts, viņš kļuva nemierīgs. Dzīvoklis — šaurs, nemīlīgs, gandrīz bez istablietām — sāka viņu smacēt, it īpaši dienā, bet Georgoss saprata, ka būtu muļķīgi riskēt un iet laukā. Viņš nolēma izturēt dzīvoklī līdz svētdienas vakaram, kad gribot negribot būs jāsagādā ēdamais.

Viņu gauži nomocīja arī garīgā vingrinājuma — dienasgrāmatas rakstīšanas — trūkums. Pirms dažām dienām viņš bija domājis, ka būs jāsāk no jauna, ja oriģināls aizgājis zudībā — to bija konfiscējis ienaidnieks. Bet kaut kā nespēja sakopot ne spēku, ne sajūsmu, lai sāktu no jauna rakstīt.

Kā jau daudzkārt darījis, viņš atkal pārstaigāja dzīvoklīša trīs šaurās telpas — dzīvojamo istabu, guļamistabu un ar virtuvi apvienoto ēdamistabu.

Virtuvē skatiens apstājās pie aploksnes uz plaukta. Kā tad — tur bija viena no tā sauktajām patērētāju aptaujas lapelēm, šurp atsūtīta jau pirms vairākām nedēļām — taisni jāsmejas, ne no citurienes kā no Saslauku un Atkritumu apvienības. Tā bija adresēta Ovenam Greindžeram, kas viņu nepārsteidza, jo ar šādu vārdu bija dzīvokli noīrējis un samaksājis īri trīs mēnešus uz priekšu, lai nebūtu jādzird nekādi iebildumi par samaksu.

(Georgoss vienmēr bija maksājis gan īri, gan citas lēses nekavējoties, nosūtot samaksu skaidrā naudā pa pastu. Precīza maksājumu kārtošana piederēja pie teroristu tehnikas — tā jārīkojas, lai nekādā veidā nedurtos acīs. Nesamaksātas lēses allaž izraisīja nepatīkamus jautājumus un pievērsa uzmanību.)

Viena vieta tanī smirdošajā patērētāju aptaujā bija Georgosu tā saniknojusi, kad viņš aptauju lasīja pirmoreiz, ka krūzīti, ko patlaban turēja rokā, viņš bija triecis pret tuvāko sienu, un tā sašķīda drumslās. Rindkopa skanēja šādi:

Kalifornijas Strāvas un Apgaismes apvienība atvainojas saviem patērētājiem par neērtībām, kas radušās gļēvas, nenozīmīgas teroristu sīkgrupas neģēlīgajos uzbrukumos mūsu instalācijām. Ja, jūsuprāt, ir iespējas, kā darīt galu šādiem uzbrukumiem, lūdzam izteikt savus ierosinājumus.

Nekavējoties ne mirkli, Georgoss bija apsēdies un uzrakstījis spēcīgu, iznīcinošu atbildi, kas iesākās: «Teroristi, kurus jūs pāragri nosaucat par nenozīmīgiem un gļēviem nejēgām, nebūt nav tādi. Tie ir nozīmīgi, gudri, izredzēti varoņi. Tie nejēgas esat jūs, turklāt noziedzīgi tautas ekspluatatori. Gan jūs piemeklēs taisnīga tiesa! Topiet brīdināti, jūs piedzīvosiet nevis «neērtības», bet asinis un nāvi, kad revolūcija sāks uzvaras gājienu…»

Ātri vien viņam bija pietrūcis vietas un vajadzējis paņemt lieku lapu, lai pabeigtu savu spožo atbildi.

Cik žēl, ka nebija to nosūtījis! Viņš jau bija grasījies to darīt vienā no savām vēlo vakaru ekskursijām, taču piesardzība toreiz brīdināja: «Nedari!» Tās varēja būt lamatas. Tālab viņš bija pametis apstrādāto aptauju, kur tā gulēja vēl šobrīd — uz virtuves plaukta.

Aploksne ar pasta apmaksu vēl aizvien nebija aizlipināta, un Georgoss izņēma no tās salocītās lapas. Viņš vēlreiz no jauna pārliecinājās, ka uzrakstītais ir īsts meistardarbs. Kālab nenosūtīt? Galu galā aptauja ir anonīma; viņš jau bija noplēsis un aizmetis to daļu, kur iespiests vārds «Ovens Greindžers» un adrese. Un pat tā bija kompjūtera rakstā, ko Georgoss uzreiz konstatēja, tātad bezpersoniska kā visi kompjūterizētie sūtījumi.

Kādam ir jāizlasa tas, ko viņš uzrakstījis. Vienalga, kam, ikviens būs satriekts, un tas ir labi. Un vienlaikus — neviens nespēs, kaut negribot, liegt apbrīnu rakstītāja gudrajam prātam.

Vēlreiz pārdomājis un pārlēmis, Georgoss aizlipināja aploksni. Viņš iemetīs to pastkastītē svētdienas vakarā.

No jauna sācis drasēt pa dzīvokli, un — nepavisam negribēdams — atkal atcerējās un sāka domāt par seno bērnības dienu un kaktā iedzīto žurku.

14.

Apmēram tai pašā laikā, kad Georgoss ArŠambo nolēma pa otram lāgam spridzināt La Mission, Harijs Londons stāvēja aci pret aci pretī Nimam Goldmenam.

—  Nē! — Londons sacīja. — Pie visiem velnu velniem — nē! Ne tevis labad, Nim, nedz arī kāda cita labad.

Nims pacietīgi atgādināja: — Es tev lūdzu vienīgi ņemt vērā vairākus sevišķus apstākļus. Es Slounu ģimeni pazīstu…

Abi vīrieši atradās Nima darba kabinetā. Harijs Londons stāvēja, atspiedies pret rakstāmgaldu, kas viņus šķīra. — Tu pazīsti ģimeni, bet es — apstākļus. Te viss ir iekšā. Izlasi! — īpašuma aizsardzības nodaļas šefs, pietvīcis gluži sarkans, nometa uz galda biezus aktu vākus.

—    Nomierinies, Harij, — Nims sacīja. — Un man tās mapes saturs nav jālasa. Man ir tavs vārds par to, kāds ir šis gadījums un cik sarežģīts tas ir.

Pirms brīža, atcerēdamies Karīnai iepriekšējā vakarā doto solījumu, Nims bija piezvanījis Harijam Londonam, lai noskaidrotu, vai tam ir kaut kas zināms par zādzībām sakarā ar Luteru Slounu.

—   Vari nešaubīties, un kā vēl ir zināms, — skanēja atbilde.

Kad Nims piebilda, ka ir personiski ieinteresēts, Londons tikai noteica: — Es ieiešu pie tevis.

Tagad Harijs Londons apstiprināja: — Tev, gribi vai negribi, ir taisnība — tas ir viens sarežģīts un ķēpīgs gabals. Tavs draugs Slouns jau vairāk nekā gadu ierīko apvedceļus ap skaitītājiem.

Nims saērcināts attrauca: — Viņš nav mans draugs, viņa meita gan.

—   Viena no tavām daudzajām draudzenēm, bez šaubām.

—   Izbeidz, Harij! — Nu arī Nims sāka pa īstam dusmoties. — Karīna Slouna ir kvadriplegs.

Viņš turpināja stāstīt par Slounu ģimeni, kā abi vecāki pūlas, lai Karīnai palīdzētu finansiāli, un kā Luters Slouns iekritis parādos, lai nopirktu meitai īpašu mikrobusiņu, kurā tā varētu pārvietoties. — Viens ir pilnīgi skaidrs: lai ko Karīnas tēvs darījis ar nelikumīgi nopelnīto naudu, savām vajadzībām viņš to tērējis nav.

Londons nicīgi apvaicājās: — Vai tas kaut kā zagšanu padara mazāk sodāmu? Protams, ne, un tu pats to gluži labi zini.

—  Jā, zinu. Bet skaidrs ir arī tas, ka mēs, zinot ārkārtējos apstākļus, varētu būt mazāk bargi.

—   Kas tieši tev ir prātā?

Nims izlikās nedzirdam jautājuma kodīgo toni. — Es domāju, ka varbūt mēs varētu pastāvēt uz samaksu, dot Slounam iespēju atlīdzināt to, ko viņš nozadzis, bet neuzsākt krim ināl vajāšanu.

—   Ak tad tev ir tāds priekšlikums? — Harijs Londons dzedri noprasīja.

—   Jā, tā es ieteiktu.

—  Nim, — Londons sacīja, — es nekad nebūtu ticējis, ka varētu pienākt tāda diena, kad man būtu jādzird no tevis kaut kas tāds, ko nupat dzirdēju.

—  Die's pasarg, Harij! Kurš gan priekšlaikus zina, ko var pateikt kādā noteiktā situācijā.

—   Es zinu. Un zinu arī, ko saku tagad: Slouna lieta ies savu likumīgo ceļu, kas nozīmē, ka kriminālvajāšanu pret viņu uzsāks tuvākajās dienās. Protams, izņemot gadījumu ja tu mani atlaidīsi no darba un tad rīkosies pēc sava prāta.

—   Harij, beidz gvelzt muļķības, — Nims vārgi noteica.

Iestājās klusuma brīdis, tad Londons sacīja: — Tu tagad

domā par Jeilu, vai ne, Nim?

—   Jā.

—  Tu domā —ja vecais Jeils tika cauri ar veselu ādu par elektrības zagšanu vai vismaz bija iejaukts šai lietā, tad kālab gan Slounam nenovēlēt to pašu? Tu tagad spried, ka ir bijis viens likums lielam vīram, bet otrs, citāds, sīkmanim — tavas draudzenes tēvam. Vai tā?

Nim palocīja galvu. — Jā, esmu krietni daudz pārdomājis šinī virzienā.

—  Tev taisnība. Tā mēdz notikt, un es ne mazum esmu to pieredzējis citos laikos un citās vietās. Priviliģētie, varenie, tie, kam ir nauda, var izlocīt likumu savā labā vai citādi tikt pie lielāka pīrāga. Ne vienmēr, bet visai bieži tie spēj taisnību padarīt nevienlīdzīgu. Bet tā nu reiz Šī sistēma darbojas, un, kaut man tā nepatīk, es neesmu to radījis. Bet es tev teikšu vēl ko: ja man pret tiesneša kungu Jeilu būtu rokās bijuši tādi pierādījumi, kādi man ir pret Luteru Slounu, es nemūžam nebūtu atkāpies tā, kā atkāpos.

—   Tātad tev ir spēcīgi pierādījumi?

Londons greizi pavīpsnāja. — Es jau sen gaidu, ka tu beidzot to pajautāsi.

—   Nu labi, tad pastāsti.

—   Nim, tanī Kvaila padarīšanā Luters Slouns bija noteicējs par gāzi. Slounam viņi nodeva gandrīz visus nelegālos darījumus ar gāzi, gandrīz visus pasūtījumus. Esmu pats savām acīm apskatījis dažus no viņa darbiem, bet to ir bijis daudz vairāk. Kvaila grāmatvedībā viss sīki atzīmēts. Un vēl kas: tu nupat sacīji, ka varētu piespiest Slounu atmaksāt nodarītos zaudējumus. Redzi, viņa paveiktais nelikumīgais darbs mūsu apvienībai sagādājis zaudējumus apmēram par divsimt trīsdesmit tūkstošiem dolāru. Un teic jel man, no kurienes lai Slouns rauj tādu naudu?

Nims padodamies pacēla rokas. — Skaidrs, Harij. Tu esi uzvarējis.

Londons papurināja galvu. — Nē, neesmu vis. Neviens nav uzvarējis. Ne es, ne tu, ne KS&A un nekādā ziņā jau Luters Slouns. Es vienkārši daru savu darbu, kā man uzdots.

—   Un tu to dari godīgi, — Nims sacīja, — varbūt godīgāk nekā mēs visi pārējie.

Nims juta, ka nožēlo to, kas nupat bija norisinājies starp viņu un Hariju Londonu. Diezin, vai viņu draudzība jelkad vairs varēs būt tāda, kā bijusi. Viņš gandrīz šaubījās par to.

—   Gan jau drīz atkal tiksimies, — Londons noteica. Paņēmis aktu vākus, ko bija atnesis, viņš aizgāja.

Nims domāja, ka nu vajadzēs piezvanīt Karīnai un pastāstīt ļaunās vēstis. Viņš ar bailēm domāja par to. Taču viņš nepaguva aiziet līdz telefonam, kad kabineta durvis atsprāga vaļā un pa tām iedrāzās Rejs Paulsens.

Strāvas sagādes izpildviceprezidents bez ievada skadri noprasīja: — Kur priekšsēdis?

—   Pie zobārsta, — Nims atteica. — Vai varu jums kaut ko līdzēt?

Paulsens likās nedzirdējis Nima jautājumu. — Kad viņš būs atpakaļ?

Nims paskatījās pulkstenī. — Domāju, apmēram pēc stundas.

Paulsens izskatījās pārguris un samocīts. Nimam likās, ka pleci tam iegumuši vairāk nekā parasti, mati un spurainās uzacis sirmāki nekā vēl tikai pirms mēneša. Tas nebija nekāds brīnums. Smagums spieda visus — Reju Paulsenu milzīgās atbildības dēļ ne mazāk kā pārējos.

—   Rej, Nims sacīja, —ja neņemsiet ļaunā, jūs izskatāties briesmīgi. Atslābinieties jel kaut uz brīdi. Apsēdieties. Izslēdzieties, es aizsūtīšu pēc kafijas.

Paulsens pablenza uz Nimu, grasījās jau kaut ko niknu atcirst. Tad viņa sejas izteiksme piepeši pārvērtās. Smagi atslīdzis mīkstajā ādas krēslā, viņš noteica. — Aizsūtiet gan.

Nims pa selektoru palūdza Vikijai, lai pagādā viņiem abiem kafiju. Tad apgāja rakstāmgaldam un apsēdās uz krēsla blakus Paulsenam.

—   Varu jau pateikt arī jums, kāpēc atnācu pie priekšsēža, — Paulsens norūca. — Esam zaudējuši Lielo Lilu.

No Nima miera vairs nebija ne vēsts. — Kas mums noticis?

—   Jūs dzirdējāt, ko sacīju, — Paulsens atskaldīja.

—  Zaudējuši Lielo Lilu! — Nims atkārtoja. — Uz cik ilgu laiku?

—    Vismaz uz četriem mēnešiem. Drīzāk jādomā — uz pusgadu.

Pie durvīm klauvēja, un Vikija ienesa divas krūzes ar kafiju. Kamēr viņa tās nolika uz galda, Nims piecēlās un sāka nemierīgi staigāt. Viņš tagad saprata Paulsena satriekto noskaņojumu un pats nemaz nejutās citādi. Lielais Lils. La Mission Nr. 5, vislielākais ģenerators visā sistēmā, ražoja miljonu un divsimtpiecdesmit tūkstoš kilovatu enerģijas, kas nozīmēja sešus procentus no KS&A maksimālā devuma. Jebkurā laikā Lielā Lila piepešs zaudējums radītu nopietnas problēmas, kā bija noticis pēc spridzināšanas iepriekšējā gada jūlijā. Bet pašreizējos apstākļos tas nozīmēja galēju postu un nelaimi.

—   Cilvēki! — Paulsens eksplodēja. — Ērmi, stulbeņi, ne cilvēki! Liekas, ka esi izdarījis visu pareizi, sīki un smalki izskaidrojis katru procedūru, un tad viens nejēga ākst salaiž visu dēlī. — Viņš pasniedzās pēc kafijas krūzes.

—   Kas īsti noticis? — Nims jautāja.

—  Bijām uz nedēļu noņēmuši Lielo Lilu no ražošanas, lai izdarītu kārtējo apkopi, — Paulsens stāstīja. — Jūs zināt, kā tas notiek.

—  Jā, šodien ģeneratoram vajadzēja atsākt darbu.

—   Un būtu arī atsācis. Ja nepagadījies viens sasodīts stulbenis operators. — Paulsens iecirta dūri otras rokas plaukstā. — Es būtu ar mieru tam nešķīstenim dzīvam noraut ādu.

Drūma niknuma pārņemts, viņš sāka atstāstīt bēdu notikumu sīkāk.

Kad no jauna sāk iedarbināt ar tvaika enerģiju strādājošu un ar naftu darbināmu milzu ģeneratoru, visas procedūras ir smalki aprēķināmas un ārkārtīgi precīzi izpildāmas. Operators, kas strādā kontroltelpā, kur ir milzums instrumentu, apmācīts rīkoties saskaņā ar instrukcijām soli pa solim. Viņa rīcībā ir iespiests pārbaudes saraksts, jebkāda steiga stingri aizliegta. Viss process kopumā normāli ilgst vairākas stundas.

Lielajam Litam, tāpat kā jebkuram šāda tipa ģeneratoram, vispirms aktivizē tvaikakatlu, lai tas saražo tvaiku. Katlā dažādā augstumā ievietoti loki ar degļiem, kas izsmidzina atomizētu degvielu. Tos citu pēc cita ar tālvadi iedarbina kontroltelpas operators, uzmanīgi ievērodams, lai tas notiek līmenī pēc līmeņa, sākot no pamatnes uz augšu. Drošības pasākumu labad iededzināt augstākā līmeņa degli drīkst tikai tad, kad zemākais jau deg.

Šodien operators, nepārbaudījis savus instrumentus, nodomājis, ka apakšējā, pamatnes līmeņa naftas degļi jau deg. Bet nedega.

Kad augstāko līmeņu degļi aizdegās, apakšējā līmenī tika izsmidzināta nesakarsēta degviela, kas izplūda tvaikakatla dibenā. Un pēdīgi uzkrājusies degviela kopā ar tvaiku eksplodēja.

—   Man šķiet, ka ir taču drošības bloķētājs… — Nims ieminējās.

—    Ko ellē! Protams, ka ir! — Paulsena balss aizlūza, likās, viņš no tiesas apraudāsies. — Tas ierīkots tieši tādēļ, lai novērstu šādas nelaimes. Bet — vai spējat noticēt? — tas nožēlojamais, sasodītais stulbenis to vienkārši neievēroja. Sacīja, ka gribējis paātrināt iedarbināšanu.

—   Jēziņ! — Nims pārlieku labi saprata Paulsena niknumu un sašutumu. Viņš apjautājās: — Un cik lielu postu sprādziens nodarījis?

—  Lielu — tvaika katla iekšējā struktūrā, bojātas svelmes caurules un vēl daudz kas.

Nims paklusu iesvilpās. Viņš juta līdzi Paulsenam, taču saprata, ka vārdi nelīdzēs, kā arī to, ka prognoze novērst bojājumus četros mēnešos ir pārlieku optimistiska.

—   Tas maina visu programmu, Rej, — Nims sacīja, — it īpaši par ritošajiem strāvas padeves pārtraukumiem jeb aptumsumiem.

—   It kā es to nezinātu!

Nims domās ātri pārskrēja svarīgākajām problēmām un loģiskajiem risinājumiem. Kaut'arī Lielo Lilu darbināja ar naftu un tas varēja krist par upuri OPEC jaunajam embargo, tas tomēr bija visekonomiskākais ar naftu darbināmais ģenerators visā apvienībā. Tagad Lielo Lilu vajadzēs aizstāt ar vairākiem citiem ģeneratoriem, kas patērē krietni vairāk naftas. Tātad pēkšņi KS&A naftas rezervju pietiks elektriskās strāvas ražošanai daudz īsākam laikam, nekā līdz šim varēja plānot.

Nu bija skaidrāks par skaidru: naftas krājumi jālieto ārkārtīgi piesardzīgi, ievērojot visstingrāko taupību.

—    Strāvas padeves pārtraukumi jāuzsāk jau tuvākajās dienās, — Nims sacīja.

—   Piekrītu, — Paulsens, galvu palocīdams, apstiprināja. Viņš piecēlās, lai dotos projām.

—   Rej, — Nims piebilda, — es jums paziņošu, kolīdz priekšsēdis parādīsies.

—   Mans ieteikums, — Nims sacīja uz ātru roku sasauktajā konferencē piektdienas pēcpusdienā, — ir strāvas padeves pārtraukumus sākt jau pirmdien.

Terēza van Bāreņa protestēja. —Tas ir par strauju! Mēs taču esam jau izziņojuši, ka tie nesāksies drīzāk kā aiznākamnedēļ. Tagad tu gribi sākt desmit dienas agrāk. Mums jābrīdina patērētāji laikus.

—    Pie velna ar brīdinājumiem! — kā ar cirvi nocirta Paulsens. — Runa ir par krīzi.

Šķērmā jautrībā Nims nodomāja, ka nu reiz viņi abi ar Paulsenu ir vienisprātis, abi kopā stājas pretī pārējiem.

Ap konferenču galdu viņi sēdēja pieci: Dž. Ēriks IIamfrijs, Paulsens, Nims, van Bāreņa un Oskars O'Braiens. Augstākās vadības apspriede bija sasaukta, lai pārrunātu, kā likumīgi nokārtot gaidāmos strāvas piegādes pārtraukumus.

Pirms šīs apspriedes Nims bija ticies ar nodaļu un sektoru vadītājiem, lai noskaidrotu pēdējos zināmos datus par naftas uzkrājumiem KS&A apvienībā. Dati rādīja, ka krājumi samazinās straujāk, nekā bijis paredzēts, galvenokārt tāpēc, ka pieturējās neparasti silts laiks un plaši tika izmantotas gaisa kondicionēšanas ierīces.

Nims bija zvanījis arī uz Vašingtonu parlamenta juriskonsultam, kas pārstāvēja KS&A Kapitolijā. Tas ziņoja, ka ASV un OPEC bezizejas sadursmē nav iestājusies nekāda uzlabošanās. Juriskonsults bija piebildis: «Pie mums klīst valodas par plāniem ieviest jaunu valūtu — īpašu dolāru ar zelta segumu, lai apmierinātu OPEC. Bet pagaidām tās ir tikai valodas, ar kurām nepietiek, lai iekustinātu naftas plūsmu.»

Nims bija paziņojis vašingtonieša teikto priekšsēdim un visiem pārējiem.

—   Esmu vienisprātis ar Tesu, — sacīja O'Braiens, — ka mums patērētāji jābrīdina, cik iespējams agrāk pirms aptumsumu uzsākšanas.

Ēriks Hamfrijs jautāja: — Ja nu mēs atturētos vismaz līdz nākamajai trešdienai? Tas iznāktu piecas dienas, skaitot no šodienas, cilvēkiem tomēr būtu laiks sagatavoties.

Vēl šurp un turp visu pārsprieduši, viņi vienojās par trešdienu.

—  Es tūdaļ sasaukšu preses konferenci, — van Būrena pieteica. Un pajautāja Nimam: —Vai tu pēc stundas būsi brīvs?

Viņš palocīja galvu. — Jā.

Visa atlikusī dienas daļa pagāja tādā pašā drudžainā trakumā.

Briesmīgajā nerimā starp lēmumu pieņemšanu un konferencēm Nimam nekādi neizdevās piezvanīt Karīnai, un tikai vēlā piektdienas pēcpusdienā beidzot izdevās brīdi izbrīvēt.

Vispirms atsaucās Džosija un tad sarunā iekļāvās Karīna. Nims zināja, ka viņai ir īpaša viegla ierīce ar speciālu klausuli un mikrofonu, pie pašas galvas arī mikroslēdzis, tā ka viņa, ja vēlējās, varēja lietot telefonu bez citu palīdzības. Ar telefona sabiedrību bija noslēgta vienošanās: Karīna varēja tieši sasniegt operatori un palūgt, lai viņu savieno ar vajadzīgo numuru.

—   Karīn, — Nims sacīja, — zvanu tev sakarā ar tēvu. Esmu apvaicājies, vai man būtu iespējams kaut ko līdzēt, bet man tev jāteic, ka tādas iespējas nav. Viss, kas noticis, ir aizgājis pārāk tālu. — Cerēdams, ka neizklausīsies neciešami banāli, viņš piebilda: — Man ir gaužām žēl.

—   Man arī, — Karīna atteica, un Nims juta, cik viņa nomākta. — Taču esmu tev pateicīga par to, ka pūlējies, Nimrod.

—   Varu dot tikai vienu vienīgu padomu, — viņš turpināja, — proti, lai tavs tēvs sameklē labu advokātu.

Pēc īsa klusuma brīža viņa jautāja: — Vai tiešām ir tik ļauni?

Likās, ka nav jēgas melot. — Jā, diemžēl tā ir. — Nims nosprieda neatkārtot Harija Londona paziņojumu, ka tuvākajās dienās sāksies kriminālvajāšana, nedz arī Londona pieminēto apvienībai nodarīto divsimt trīsdesmittūkstoš dolāru zaudējumu. Kā vienu, tā otru faktu Karīna uzzinās pietiekami drīz.

—   Visdīvainākais ir tas, — Karīna sacīja, — ka es visu mūžu esmu tēti uzskatījusi par godīgāko cilvēku, kāds man zināms.

—   Redzi, — Nims sacīja, — es necentīšos aizbildināt tavu tēvu, to es nevaru. Tomēr šķiet, ka dzīvē lāgiem gadās tādi spaidi, kas ar cilvēkiem izstrādā brīnumu lietas. Vienalga, esmu pārliecināts — lai tur bijis kā būdams, gan tiesa izspriedīs.

—   Bet viņam nemaz nevajadzēja to darīt. Tieši tas ir traģiskākais moments. Protams, man sagādāja prieku viss, ko vecāki darīja man par patikšanu, ieskaitot Hamperdinku. Bet es būtu gluži labi iztikusi arī bez tā.

Nims saprata, ka neder stāstīt Karīnai par to, kā tēvs tādējādi pūlējās kaut nedaudz mazināt savu vainas smagumu un, atradis šādu ceļu, gājis pa to. To varbūt vajadzēs izpētīt un risināt psihologam vai tiesai, vai abiem, pirms pasludinās spriedumu. Nims vienīgi pavaicāja: — Vai tev vēl ir Hamperdinks?

—    Jā. Lai ir noticis kas notikdams, bet Hamperdinks man vēl nav atsavināts.

—   Par to es priecājos, — Nims sacīja, — jo nākamnedēļ tev tas būs vajadzīgs.

Viņš sāka tai stāstīt par kārtību, kādā norisēs elektrības padeves pārtraukumi, kas sāksies trešdien. — Jāsu rajonā strāva izbeigsies pulksten trijos pēcpusdienā, un pārtraukums turpināsies vismaz trīs stundas. Tāpēc, lai būtu drošībā, tev jāpārceļas uz Redvūdgrouvas slimnīcu jau kaut kad rīta pusē.

—   Džosija mani aizvedīs, — Karīna atteica.

—   Ja kaut kas mainīsies, — Nims turpināja, — es tev piezvanīšu. Mēs norunāsim arī visu par pārtraukumu tālāko secību. Ak tā, gandrīz aizmirsu, es biju pārbaudīt slimnīcas ģeneratoru. Tas darbojas nevainojami, un degvielas tanks ir pilns līdz malām.

—   Ir tiešām brīnišķīgi, — Karīnas balsī ieskanējās parastais priecīgais dzīvīgums, — ja par tevi kāds tik ļoti rūpējas.

15.

—   Man nudien liekas, — teica Rute Goldmene, pāršķirstīdama Chronicle West svētdienas izdevuma lapas, — ka cilvēki sāk kaut ko apjēgt par elektrības krīzes nopietnību.

—  Ja viņi būtu klausījušies, ko tētis saka, — nopietni piebilda Bendžijs, — viņi būtu to apjēguši jau agrāk.

Visi pārējie trīs — Rute, Nims un Lea — sāka smieties.

—   Pateicos, — Nims sacīja, — es tiešām protu novērtēt tavu lojalitāti.

Lea no savas puses piezīmēja: — Un tagad tas bez tam vēl nozīmē, ka tu esi reabilitēts.

—   Hei! — Rute iesaucās. — Cik tev viegli vedas ar svešvārdiem!

Lea priecīgi pietvīka.

Bija svētdienas rīts, un visa ģimene sapulcējusies Nima un Rutes guļamistabā. Rute vēl bija gultā, tikko paēdusi brokastis, kas bija pienestas uz paplātes. Nims bija uzcēlies agri, izvārījis visiem mīkstas olas un sagatavojis vēršgaļas konservus, kas ģimenē visiem garšoja.

Rute bija pirms divām dienām atgriezusies no Ņujorkas pēc otrā apmeklējuma Slouna—Keteringa institūtā. Tūliņ pēc atgriešanās viņa izskatījās bāla un vēl tagad zem acīm bija tumši loki. Viņa atzinās, ka pārcietusi sāpes kā blakusefektu, gluži tāpat kā pirmajā reizē, un bija acīmredzami nogurusi.

Vēl bija par agru spriest par ārstēšanas efektu, un pēc trim nedēļām viņai jādodas vēlreiz uz Ņujorku. Tomēr Rute līksmi pastāstīja, ka visi ārsti, ar kuriem viņa runājusi, bijuši «ļoti cerīgi».

Nims informēja par gaidāmajiem «ritošajiem aptumsumiem» un ka tie, sākot ar trešdienu, skars arī viņu māju.

Rute, atbilstoši savai dabai, atteica: — Tas nekas. Mēs visu iepriekš izplānosim, gan jau iztiksim.

Rutes māte Reičela bija apsolījusies kādu laiku pāris reižu nedēļā ierasties, lai palīdzētu Rutei mājas darbos un lai Rute varētu atpūsties.

— Bet paklausies šito. — Atšķīrusi atpakaļ redakcijas komentāru lappusi, viņa sāka balsī lasīt:

GRŪTĪBAS AR ELEKTRĪBU

Šī avīze, kas cenšas allaž būt godīga un progresīva savos uzskatos un spriedumos, sākusi no jauna apsvērt un pārdomāt zināmu agrāk ieņemtu nostāju.

Mēs, tāpat kā daudzi citi, iebildām pret plaši izvērstu pārorientēšanos uz elektriskās strāvas ražošanu atomspēkstacijās. Lai glābtos no vides piesārņošanas, esam pievienojušies arī opozīcijai pret spēkstacijām, kas darbināmas ar oglēm. Mēs esam aizstāvējuši savvaļas dzīvnieku aizsardzību, respektīvi, atbalstījuši grupas, kuras pretojās jaunu aizsprostu būvei, kas apdraudētu savvaļas dzīvniekus, jo sevišķi zivju populācijas. Esam pauduši šaubas, vai, atļaujot izmantot vēl vairāk ģeotermiskās

iespējas elektrības ražošanai, netiktu kaitēts valsts ekonomikai, proti, sašaurināti iecienīti tūrisma apvidi.

Mēs neatvainojamies ne par vienu no šīm nostājām. Tās apliecināja un vēl joprojām apliecina mūsu pārliecību minētajos specifiskajos jautājumos.

Taču, raugoties uz visu kopumā, jūtamies spiesti — ja gribam palikt godīgi — piekrist tām Kalifornijas elektrosavienībām, kas apgalvo, ka tām tikušas saistītas rokas, bet mēs no tām joprojām prasām to, ko tās nespēj dot.

Mēs neesam vis meklējuši kompromisu, kā būtu bijis jādara sabiedrībai, kas grib ne tikai ņemt, bet arī dot, teicām vienīgi «nē» gandrīz uz visu.

Atcerēsimies to trešdien, kad apdzisīs gaisma.

Var jau būt, ka mēs saņemam to, ko esam pelnījuši. Vai nu mums tas patīk vai nepatīk, tomēr ir pienācis laiks pārvērtēt uzskatus, pie kādiem esam ilgi turējušies — gan mēs, gan arī citi.

—   Redzi nu! — Rute noteica, nolikdama avīzi. — Un ko tu par to domā?

Bendžijs pateica, ko viņš domā: — Man liekas, ka viņiem gan vajadzēja pieminēt arī tēti.

Rute pastiepa roku un mīļi pabužināja viņam matus.

—   Labs raksts, — Nims noteica, — taču diemžēl vairāk arī nekas. Ak tā — vēl arī piecus gadus par vēlu uzrakstīts.

—    Man tas nerāp, — Rute atzinās. — Laikam, zināms, man vajadzētu par to uztraukties, bet es neliekos ne zinis. Vienīgais, kas man pašreiz rūp, ir tas, ka esmu mājās un mīlu jūs visus.

Pēcpusdienā, kaut arī bija svētdiena, Nims iegriezās KS&A galvenajā mītnē un savā kabinetā. Tur vēl bija vesela kaudze padarāmu darbu, vēl bija daudz kas jāizlemj. Uzsākot jau pēc trim dienām regulārus strāvas padeves pārtraukumus, apvienība zināmā mērā iegāja jaunā, nepazīstamā, neiezīmētā teritorijā. Kad Nims iegriezās Enerģijas kontroles centrā, galvenais dispečers sacīja:

—   Mēs pieņemam, ka viss ies mierīgi un gludi, un, cik spējam, to arī nodrošinām. Bet vienmēr vēl paliek faktors «n» — proti, «negaidītais», mister Goldmen. Pārāk bieži savā mūžā esmu piedzīvojis, kā nešķīstais clleskungs «n» sajauc gaisu, pārāk bieži, lai droši ticētu, ka tas noteikti negadīsies arī mums.

—   Šis tas negaidīts mūs jau ir piemeklējis, — Nims aizrādīja.

—  Nekad nepietrūkst iespējas vēl vienam, ser, varbūt pat diviem «n», — dispečers jautri noteica. — Vismaz man vienmēr tā liekas.

Vēlāk mājupcejā Nims atkal kavējās domās par nākamo nedēļu un dispečera pieminēto faktoru «n».

Stundu vai pāris stundu pirms tam, kad Nims bija devies mājup, Georgoss Aršambo uzdrošinājās iziet no sava slepenā dzīvokļa Nortkāslā. Tagad, kad nolemtā rīcības diena — nolemtā otrdiena — bija pienākusi pavisam tuvu, Georgoss kļuva tik tramīgs un nervozs, kāds nebija juties vēl nekad, kopš pārcēlies uz slēpni. Viņam sāka likties, ka aiz katra stūra, katrā ēnainā kaktā slēpjas novērotājs vai vajātājs. Pārtiku viņš netraucēts sapirkās kādā delikatešu veikalā, turklāt tādā daudzumā, lai pietiktu līdz otrdienas vakaram, kad viņš dosies ceļā uz La Mission.

Pie viena viņš nopirka arī svētdienas avīzes un, pirms atgriezās atpakaļ mājās, iemeta vēstuļkastē aploksni, kurā atradās tā stulbā Kalifornijas Saslauku un Atkritumu apvienības aptauja. Kādu mirkli Georgoss vēl bija vilcinājies, domādams, vai vispār vajadzētu to vēstuli sūtīt. Taču, ievērojis, ka vēstuļkastīte jau iztukšota, un zinādams, ka nākamā tukšošana notiks tikai pirmdien ne pārāk agri no rīta, aploksni tomēr iemeta.

16.

Pirmdiena pagāja, relatīvi runājot, bez īpašiem notikumiem. Par otrdienu to nevarēja teikt jau no paša rīta.

It kā daba šajās grūtajās dienās būtu sazvērējusies pret KS&A, tā sarīkoja pati savu uzbrukumu apvienībai ģeotermiskajā kalnu apvidū Seviljas apgabalā.

Dziļi zemes iekšienē zem Vecā Desperado atvērtne, kas jau vienreiz bija satrakojusies un īsti nekad nebija noslēgusies, atkal zem milzīga spiediena izvirda jaunu ģeotermisko tvaiku. Tas izlauzās zemes virspusē ar divdesmit lokomotīvju spēku. Un tad sekoja izrāde, kas būtu Dantes Elles cienīga: augstu gaisā uzlidoja akmeņi un veselas klinšu atlūzas ar īsti apokaliptisku varenību.

Taču, pakļaujoties citam dabas fenomenam, proti, «Kas uzlido augšup, tam jānāk atpakaļ lejā», dubļainās masas tonnām šķīda lejup plašā apkārtnē, nosedzot lielas ģeotermiskā lauka platības.

Par patiesu veiksmi varēja uzskatīt to, ka izvirdums bija noticis pulksten divos naktī, kad darbā atradās tikai saujiņa strādnieku, viss pārējais spēkstacijas personāls bija drošībā. Tāpēc neviens nebija ne ievainots, nedz arī aizgājis bojā, kas neglābjami būtu noticis, ja tvaiks būtu triecies debesīs dienas laikā.

Tomēr ģeotermiskās stacijas operatīvajam un transformatoru parkam izvirdums tik nemanāmi garām nebija pagājis. Tas bija aprakts zem izvirduma sanesām, arī tuvējās transmisijas līnijas bija smagi apķepušas. Turklāt netīrumu sanesas labi vadīja elektrību; tas izraisīja īssavienojumus, un strāvas plūsma no visiem ģeneratoriem, kas darbojās ar ģeotermisko enerģiju, vienā mirklī tika pārtraukta.

Nekāds lielais posts, ko grūti izlabot, nebija nodarīts. Nevajadzēja nekā vairāk kā vien pamatīgu tīrīšanu — darbs sanāca kādām divām dienām. Un pats Vecais Desperado pukšķēja mierīgi un nekaitīgi kā vislabākais tējas katliņš.

Taču tanīs četrdesmit astoņās stundās, kamēr visu notīrīs, KS&A nesaņems septiņsimt tūkstoš kilovatu elektrības, ko piegādāja normāla ģeotermiska spēkstacija; to vajadzēs sameklēt kaut kur citur. Vienīgā izeja bija iedarbināt vairākus ar naftu barojamus ģeneratorus, un apvienības dārgās naftas rezerves tika pakļautas vēl vienam negaidītam un neparedzētam zudumam.

Šajā gadalaikā no KS&A vairāk nekā divsimt ģeneratoru vienībām neparasti liels daudzums bija apstādinātas un neražoja, jo bija pakļautas gadskārtējai tehniskajai apkopei, gatavojoties vasaras maksimumslodzei. Tas nozīmēja, ka pēc Lielā Lila pēkšņās izstāšanās pirms četrām dienām un pašreiz visu ģeotermisko staciju piespiedu dīkstāves, KS&A kopējā rāžošanas jauda — neatkarīgi no grūtībām ar naftu — tuvākajās divās dienās būs jūtami samazinājusies.

Nims par negadījumu ģeotermiskajā stacijā un neizbēgamo jaudas samazināšanos uzzināja otrdienas rītā.

Pati pirmā doma bija: cik baismīgā veidā galvenā dispečera faktors «n» — negaidītais — bija uzradies tieši tā, kā dispečers to uzskatīja par normālu. Otra doma atgādināja, ka tagad un līdz tam brīdim, kad ģeotermiskās stacijas atkal būs ierindā, KS&A nespētu izturēt vēl kādu «n» faktora epizodi.

Šis konstatējums ierosināja pirms ķeršanās pie darba piezvanīt Karīnai Slounai.

—   Karīn, — Nims sacīja, kad viņa bija pievienojusies, — tu laikam esi sagatavojusies pārcelties uz slimnīcu Redvūdgrouvā rīt. Vai tā ir?

—  Jā, — viņa atteica. — Es būšu tur jau ilgi pirms aptumsuma sākšanās pēcpusdienā.

—  Man labāk gribētos, lai tu pārvācies jau šodien, — Nims sacīja. — Vai vari tā iekārtoties?

—   Jā, protams, Nimrod. Bet kāpēc?

—   Mums radušās dažas problēmas — tādas, kādām nebijām gatavojušies, un ir iespējams, ka būs vēl viens, neieplānots strāvas pārtraukums. Tas gan var arī nenotikt, un varbūt tiešām nenotiks, bet man būtu mierīgāks prāts, ja tu jau atrastos slimnīcā, kur ir stabils ģenerators.

—   Tu domā, ka man vajadzētu braukt tūliņ?

—   Vismaz ļoti drīz. Tā, protams, ir tikai piesardzība — katram gadījumam.

—   Labi, — Karīna noteica. — Džosija ir šeit, un mēs saposīsimies. Un — Nimrod.

—   Jā?

—   Tev ir nogurusi balss.

—   Es tiešām esmu noguris, — viņš atzinās. — Mēs te laikam visi esam tādi.

—    Pasaudzē sevi, — viņa lūdza. — Un, Nimrod, mī' ļais… lai tev būtu viss labi!

Nolicis klausuli, Nims atcerējās vēl kaut ko un piezvanīja uz mājām. Atsaucās Rute. Nims pastāsti]a par Veco Desperado, par to, ka ģeotermiskās stacijas nestrādās, un apskaidroja visai kritisko situāciju.

Ruta līdzjūtīgi atteica: — Kā gan tas ir, ja reiz neveicas, tad neveicas, un viss sagādās vienlaikus.

—    Laikam taču dzīvē tā ierīkots. Lai būtu kā būdams, pašreizējā stāvoklī un sakarā ar to, ka aptumsumus sāksim jau rīt, es labāk šovakar vispār nebraukšu uz mājām, pārgulēšu kabinetā saliekamā gultā.

—   Saprotu, — Rute atteica. — Bet palūko tomēr, ka vari mazliet atpūsties, un atceries, ka mums visiem — bērniem un man — tu vēl ilgi būsi ļoti vajadzīgs.

Viņš apsolīja izpildīt gan vienu, gan otru.

Ārkārtas personāls, kas bija sapulcināts Nortkāslas tā sauktās patērētāju aptaujas atbilžu pārbaudei, bija izklīdis jau pirms divām nedēļām. Pagrabstāva telpa KS&A galvenajā mītnē, kur tika savāktas atpakaļ atsūtītās aptaujas, tagad atkal kalpoja citiem uzdevumiem.

Vēl dažkārt pienāca pa kādai aizkavētai atbildei. Dažu dienu viena vai divas, dažudien — neviena.

Šīs vēlīnās atbildes tika nodotas pavecai sekretārei preses pārzines pasta istabā Elsijai Jangai, kas bija strādājusi īslaicīgajā specštatā, bet vēlāk atgriezusies pie sava īstā darba. Aptauju aploksnes tika noliktas uz viņas galda, un, kad bija laiks un patikšana, viņa aplokšņu saturu salīdzināja ar Georgosa Aršambo rokrakstu dienasgrāmatā.

Mis Janga cerēja, ka tās draņķības drīz beigsies. Viņai tās likās garlaicīgas, skaidra laika zaudēšana, tās atturēja no interesantāka darba.

Otrdien vēlā rīta stundā Elsija Janga ievēroja, ka kurjers vienu atnesis un kopā ar citu ienākošo pastu nolicis uz rakstāmgalda. Viņa nolēma vispirms nodarboties ar kārtējo lietišķo pastu.

Tikko pabeigusi sarunu ar Nimu un ar galvu piedūrusies telefona mikroslēdzim, Karina atcerējās, ka aizmirsusi tam vēl kaut ko pateikt.

Viņas abas ar Džosiju bija nolēmušas šorīt aizbraukt iepirkties. Ko tagad darīt — iepirkties un vēlāk doties uz Redvūdgrouvu vai atmest iepirkšanās programmu un braukt uz slimnīcu tūliņ?

Karīnai ļoti gribējās piezvanīt Nimam un palūgt padomu, taču tad tā atcerējās, cik nogurusi bija skanējusi viņa balss un cik sarežģītos apstākļos viņš strādā. Būs vien pašai jāizlemj.

Ko īsti viņš bija sacījis par ārpuskārtas aptumsumu, kas varētu iestāties jau drīzāk par rītdien plānoto? «Tas gan var arī nenotikt, un varbūt tiešām nenotiks…» Un vēlāk: «7a, protams, ir tikai piesardzība — katram gadījumam.»

Nūjā… droši vien. Vissaprātīgākais būs papriekšu apbraukāt veikalus, kas Karīnai un Džosijai abām sagādāja prieku. Pēc tam viņas vēl uz īsu bridi iegriezīsies mājās un tad tūliņ brauks uz slimnīcu. Tur viņas nokļūs jau agrā priekšpusdienā, varbūt pat vēl drīzāk.

— Džosij, mīlīt! — Karīna sauca uz virtuvi. — Nupat man piezvanīja Nimrods, un, ja tu atnāksi šurp, es tev izklāstīšu mūsu jaunos plānus.

Georgosam Aršambo piemita īsti dzīvniecisks instinkts, kas brīdināja no briesmām. Pagātnē instinkts bija labi kalpojis, un viņš bija iemācījies uz to paļauties.

Otrdienas priekšpusdienā, kad viņš nemierīgi drasēja šurp un turp savā cietumam līdzīgajā Nortkāslas miteklī, tas pats instinkts brīdināja, ka draud tiešas, tūlītējas briesmas.

Izšķirošais jautājums bija: vai paklausīt instinktam un uzņemties milzīgo risku — doties tūliņ ceļā uz La Mission un ūdens dzesēšanas sūkņiem, ko viņš ieplānojis sagraut? Vai ari, neliekoties zinis gar instinktu, nogaidīt vakara tumsu un tikai tad braukt projām, kā bija izplānojis?

Un otrs, tikpat svarīgs jautājums: vai šis maz ir īsts instinkts vai tikai kāpinātā satraukuma radīts?

Debatēdams pats ar sevi, apsvērdams visus «par» un «pret», Georgoss pie īstas gudrības netika.

Viņš plānoja piek|ūt La Mission spēkstacijas sūkņu mājai pa ūdensapakšu. Tas nozīmēja: ja viņam izdotos droši nokļūt līdz upei un pēc tam pietiekami tuvu spēkstacijai, viņš nekavējoties ienirtu, un tad arī dienasgaismā vairs nebūtu sevišķi jābaidās, ka viņu kāds varētu ieraudzīt. Faktiski dienasgaisma, iespīdēdama ūdenī, viņam krietni palīdzētu atrast ieeju, tumsā tas būtu daudz grūtāk.

Bet vai viņam būs iespējams ar nirējtērpu mugurā nolaist laiviņu ūdenī un nepamanītam aizbraukt? Kaut arī vieta, ko viņš bija izraudzījies laivas nolaišanai ūdenī — pusjūdzi no La Mission, parasti bija pilnīgi vientuļa un pamesta, vienmēr tomēr varēja gadīties nejaušība, ka viņu kāds pamana, it īpaši dienā. Georgoss apsvēra un beigu beigās paredzamo risku novērtēja: mērens.

īstās briesmas — patiesi lielas — bija izbraukt ar savu folksvāģi cauri Nortkāslai un tad vēl piecdesmit jūdzes līdz La Mission. Policijai zināms pikapa apraksts un, bez šaubām, numurs, turklāt ne tikai pilsētas policijai, bet arī šerifa ļaudīm un ceļu policijai. Ja viņu pamanīs un ievēros, tad no vajātājiem izbēgt nebūs nekādas iespējas. No otras puses, mašīnas apraksts bija publicēts pirms astoņām nedēļām, tie cūkas varbūt ir to jau aizmirsuši vai arī zaudējuši uzmanību. Vēl viens cits apstāklis nāca viņam par labu: tādu nobrauktu, sabuktētu folksvāgena pikapu bija bez skaita, tātad nekas neparasts, ja uz ceļa būs par vienu tādu vairāk.

Un tomēr — sava pasākuma pirmo pusi, ja ceļā dosies tūdaļ, viņš novērtēja kā augstas pakāpes risku.

Vēl kādu brīdi viņš drasēja un prātoja, tad pēkšņi nolēma: jāuzticas instinktam par draudošajām briesmām. Un izšķīrās: jābrauc!

Vairs nekavēdamies, Georgoss izgāja no dzīvokļa un devās tieši uz turpat blakus esošo garāžu. Tur viņš ķērās pie tiem darbiem, ko bija nolēmis darīt naktī: pirms izbraukšanas rūpīgi pārbaudīt visu līdzi ņemamo.

Taču viņš rīkojās steigšus, briesmu priekšnojauta nebija nekur pagaisu si.

—   Jūs aicina pie telefona, misis van Bьren, — pavēstīja viesmīle, — un man sacīja, ka esot ļoti svarīga runāšana.

—  Katrs iedomājas, ka tieši viņa zvans ir tas svarīgākais, — preses direktore īgņojās, — un gandrīz vienmēr nieki vien ir.

Tomēr viņa piecēlās no galda KS&A vadošo darbinieku ēdamistabā, kur ieturēja pusdienas kopā ar Dž. Ēriku Hamfriju un Nimu Goldmenu, un devās ārā pie telefona.

Pēc pāris minūtēm viņa atgriezās satrauktām acīm. — Ir saņemta viena aptaujas atbilde, un beidzot mums ir Āršambo rokraksta paraugs. Viena garīgi piemeklētā no manas nodaļas noturējusi to vēstuli visu rīta cēlienu, gan es viņu vēlāk nostrostēšu, bet patlaban viņa ar to papīru ir ceļā uz Kompjūteru centru. Es teicu, ka mēs viņu tur sagaidīsim.

—   Paaiciniet Šārletu, — Ēriks Hamfrijs uzsauca, pieceldamies no galda. — Sakiet, lai met mieru ēšanai. — Finansu viceprezidente bija redzama pie galda gabaliņu tālāk.

Kamēr van Būrena devās turp, Nims izgāja ārā pie telefona un piezvanīja Harijam Londonam. īpašuma aizsardzības šefs patlaban bija savā kabinetā un, izdzirdis jaunās vēstis, solījās arī tūliņ doties uz Kompjūteru centru.

Nims zināja, ka Oskars O'Braiens, pēdējais «prātnieku grupas» trūkstošais loceklis, šodien nav pilsētā.

Tad viņš aizsteidzās un piebiedrojās pārējiem —priekšsēdim, Šārletai Andcrhilai un van Būrenai — pie lifta.

Viņi dabūja iziet visas drošības formalitāšu pakāpes, lai iekļūtu Kompjūteru centrā. Tagad visi četri, kas bija pārtraukuši pusdienas, un ari Harijs Londons pulcējās ap galdu, uz kura Terēza van Būrena izklāja aptaujas lapu un Georgosa rokraksta fotokopiju, ko norātā Elsija Janga bija pirms dažām minūtēm atnesusi un nodevusi.

Tad Ēriks Hamfrijs izteica to, ko ikviens pats jau skaidri redzēja: — Par rokrakstu nav nekādu šaubu. Ne vismazāko. Pat ja būtu, Nims nodomāja, autoru nodeva raksta saturs.

«Teroristi, kurus jūs pāragri nosaucat pat nenozīmīgiem un gļēviem nejēgām, nebūt nav tādi. Tie ir nozīmīgi,

gudri, izredzēti varoņi. Tie nejēgas esat jūs, turklāt noziedzīgi tautas ekspluatatori. Gan jūs piemeklēs taisnīga tiesa! Topiet brīdināti, jās piedzīvosiet nevis vairs «neērtības», bet asinis un nāvi…»

—   Kāda nelabā pēc, — ierunājās Harijs Londons, konkrēti ne pie viena nevērsdamies, — viņš tik ilgi kavējās?

Šārleta Anderhila pastiepa roku. — Iedodiet to man. Van Būrena pasniedza aptaujas lapiņu, un finansu priekšniece aiznesa to pie portatīvās «melnās gaismas», kuras pielietojumu Nims bija redzējis, iepriekšējoreiz apmeklējot Kompjūteru centru. Misis Anderhila ieslēdza gaismu un pabāza zem spuldzes aptauju. Lapas augšmalā iezīmējās skaitlis «9386».

Tad viņa piegāja pie kompjūteru sadales pults, virs kuras atradās katodstaru ekrāns, un apsēdās.

Vispirms misis Anderhila uzsita taustiņus ar savu personisko kodu: 44ŠAAND (viņas vecums un vārda un uzvārda sākumburti).

Ekrāns tūdaļ signalizēja: GATAVS. IESNIEGT PIEPRASU UMU.

Viņa uzsita projekta nosaukumu: NORTKASLAS APTAUJA, tad slepeno kodu, kas zināms vienīgi viņai un vēl vienam cilvēkam; nu vajadzēja sekot pieprasītajai informācijai. Uz ekrāna parādījās vārdi: NORTKASLAS APTAUJA; slepenais kods neparādījās — kompjūters to nerādīja piesardzības labad, lai svešas acis neredz un svešs prāts neiegaumē.

Kompjūters nekavējoties pieprasīja: IESNIEGT APTAUJAS NUMURU.

Šārleta Anderhila uzsita: 9386. Ekrāns tūdaļ atzibināja:

OVENS GREINDŽERS VEKSHEM ROUDA 12, IEC. E Tad sekoja pilsētas nosaukums un noslēguma kods.

—   Iegaumēju, — iesaucās Harijs Londons un skrēja pie telefona.

513

Nebija pagājis daudz ilgāk par stundu, kad Harijs Londons ziņoja personiski Ērikam Hamfrijam un Nimam, kas viņu gaidīja priekšsēža darba apartamentā.

17-65

—     Putniņš Aršambo aizlidojis no būra, — Londons sacīja. — Būtu jel tas sievišķis atplēsis aploksni no paša rīta, kad to atnesa…

Hamfrijs asi viņu pārtrauca. — Zūdīšanās mums nekādu labumu nedos. Ko policija tai vietā atrada?

—   Siltas pēdas, ser. Viens kaimiņš pastāstīja, ka vīrietis, kuru tam šad tad bija gadījies redzēt, aizbraucis pusstundu pirms policijas ierašanās. Policija atstājusi kaimiņam mašīnas aprakstu un ierīkojusi slēpņus ap māju, ja viņš gadījumā atgrieztos. Bet… — Londons paraustīja plecus, — tas kūmiņš Aršambo viņiem jau vairākkārt izslīdējis caur pirkstiem.

—   Liekas, viņš sāk rīkoties izmisīgi, — Nims piebilda.

Ēriks Hamfrijs palocīja galvu. — Arī man tā šķiet. —

Brītiņu padomājis, viņš sacīja Nimam: — Jums nekavējoties jāizsūta brīdinājums visu mūsu spēkstaciju vadītājiem un apsardzes personālam. Viņi jāinformē par notikušo. Aprakstiet sīki Aršambo izskatu, arī mašīnu, kādā viņš brauc. Uzdodiet mūsu ļaudīm itin visās vietās pastiprināt modrību un ziņot par visu, kas rada aizdomas vai izskatās neparasts. Mēs neesam pirmoreiz šā cilvēka nozieguma mērķis. Viņš lēti var izvēlēties mūs par mērķi no jauna.

—  Es tūdaļ ķeršos pie darba, — Nims atteica un klusībā nobrīnījās: vai tiešām ir iespējams, ka tas viss notiek vienā vienīgā dienā?

Georgoss dungoja vienkāršas dziesmiņas meldiju un nosprieda, ka šodien laime viņam uzticīga.

Viņš bija nobraucis stundu un ceturksni un jau gandrīz sasniedzis vietu netālu no La Mission, kur cerēja veiksmīgi nolaist laiviņu ūdenī. Acīmredzot viņa folksvāģis uzmanību nepiesaistīja, droši vien — vismaz daļēji — tāpēc, ka viņš brauca ārkārtīgi piesardzīgi, stingri ievērojot satiksmes noteikumus un atļauto braukšanas ātrumu. Viņš bija arī izvairījies no braukšanas pa ātrgaitas šosejām, kur viegli varētu gadīties sastapšanās ar nejaušu ceļu policijas mašīnu.

Nu viņš jau iegriezās grantētā zemesceļā, un līdz pirmajam mērķim nebija vairs atlikusi ne pilna jūdze.

Vēl pēc dažām minūtēm viņš ieraudzīja cauri krūmu biežņai pazibam Koijotu upi, kas šinī nogabalā plūda koku un krūmu ieskauta. Izraudzītajā vietā upe bija visai plata. Viņš apturēja mašīnu grantētā ceļa galā, apmēram trīsdesmit jardu no upmalas.

Georgoss atviegloti uzelpoja; tuvumā nebija redzama neviena mašīna, arī neviena cilvēka.

Kad viņš sāka kravāt laukā no mašīnas mantu — gan laiviņu, gan darba rīkus un citus piederumus, pieauga tiklab satraukums, kā arī pacilātais noskaņojums. Ar mantām līdz upmalai viņš nostaigāja sešas reizes.

Pēc pirmā gājiena viņš izsaiņoja laiviņu un ar klātpielikto pumpi sapumpēja tajā gaisu. Tas nebija nekāds grūtais darbs. Tad nolaida laiviņu ūdenī, piesēja tauvā pie krastmalas koka un sāka kraut iekšā visas vajadzīgās mantas: saspiesta gaisa tvertni ar gaisa krājumu vienai stundai, sejas masku, peldpleznas, akvalanga cauruli gadījumam, ja iznāks būt tuvu pie ūdens virsmas, ūdensdrošu gaismas bateriju, tīkla pinuma jostu, ar gaisu piepūšamu vesti, kas atvieglos peldēšanu, kad viņš būs apkrāvies ar smagumu, hidraulisku metālgriezēju un šķēres stiepļu pinuma graizīšanai.

Tikai pašās beigās Georgoss izcēla no mašīnas cilindriskās toveksa bumbas. Viņš bija atvedis līdzi astoņas, katra svēra piecas mārciņas, un tās varēja iestiprināt tīkla pinuma jostā. Georgoss bija aplēsis, ka astoņas viņš spēs panest; padoties kārdinājumam un paņemt vairāk nozīmētu tīšuprāt piesaukt nelaimi. Pēc pašreizējiem aprēķiniem varēja pieņemt, ka astoņas bumbas saspridzinās astoņus no vienpadsmit sūkņiem, padarot darboties nespējīgus gandrīz visus četrus La Mission spēkstacijas ģeneratorus.

La Mission piektais ģenerators bija tas, ko viņi dēvēja par Lielo Lilu. Kaut kā Georgosam bija žēl, kad viņš svētdienas avīzē izlasīja, ka Lielais Lils jau sabojāts un nu to kādus četrus mēnešus vajadzēs labot. Lai notiek, varbūt pēc šodienas vajadzēs labošanas darbiem piemest vēl pāris mēnešu.

17*

515

Kad viss bija droši sakrauts laiviņā, Georgoss, kas jau bija ieģērbies slapjā ūdenslīdēja tērpā, atraisīja tauvu un iekāpa laivā. Laiviņa bez aizķeršanās ieslīdēja straumē un lēni

peldēja lejup. Laivai bija ari mazs airitis, kuru Georgoss izmantoja.

Diena bija silta un saulaina un citādos apstākļos ekskursija pa upi būtu tīrais prieks. Taču viņam pašreiz nebija vaļas priecāties.

Turēdamies diezgan tuvu krastam, viņš skatījās visapkārt, vai neieraudzīs cilvēkus. Līdz šim nebija gadījies sastapt nevienu. Tālumā, lielu gabalu lejāk pa straumi varēja saredzēt dažas laivas, bet tās bija tik tālu, ka nekādā ziņā nebūtu spējušas viņu saskatīt.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad priekšā iznira La Mission spēkstacija ar augstajiem skursteņiem un masīvajām funkcionālajām ēkām, kurās atradās tvaika katli un turbīnģeneratori. Vēl pēc piecām minūtēm Georgosam likās, ka nu viņš jau piebraucis pietiekami tuvu, un piestāja krastā, kur atrada mazu, seklu līcīti. Viņš izslīdēja no laivas, tauvā aizvilka to līdz kokam un piesēja. Tagad uzlika masku, pierīkoja gaisa tvertni, akvalanga cauruli, jostu un peldpleznas, kā arī visu pārējo, kas nepieciešams, un pēc tam devās iekšā upē līdz vidum, pirms tam vēl pametis pēdējo skatienu visapkārt. Pāris mirkļu vēlāk viņš ienira dziļumā un sāka peldēt, turēdamies apmēram desmit pēdu zem ūdens. Viņš jau varēja savu mērķi saredzēt — spēkstacijas sūkņu māju — garu, zemu betona celtni, kas iesniedzās tālu upē.

Georgoss zināja, ka sūkņu mājai ir divi līmeņi. Viens virs ūdens un sasniedzams no citām ēkas daļām; tur stāvēja elektromotori, kas sūkņus darbināja. Otrais līmenis, pa lielākajai daļai zem ūdens, iemitināja pašus sūkņus. Georgoss gatavojās uzbrukt otrajam līmenim.

Lai iekļūtu spēkstacijā, viņš divreiz iznira — tikai uz mirkli, lai pārbaudītu savu atrašanās vietu, pēc tam tūliņ atkal pazuda zem ūdens un palika nepamanāms. Drīz vien virzību uz priekšu aizturēja mūra siena; sūkņu māju viņš nu bija sasniedzis. Taustīdamies viņš peldēja tālāk uz priekšu, meklēdams metāla režģus, caur kuriem vajadzēs izgriezt un izbrīvēt tālāko ceļu. Ļoti drīz viņu uz turieni vešus aizveda ūdens vilkme.

Režģu uzdevums bija aizturēt, lai dzesējamais ūdens nesanes līdzi prāvākus priekšmetus, kas varētu sabojāt sūkņus. Aiz režģiem atradās horizontāls, cilindrisks stiepju pinuma aizsargs, kas aizturēja sīkākas sanesas. Reizēm tam Jāva rotēt, lai tas iztīrītos.

Georgoss stājās pie darba — ar hidraulisko metālgriezni pārgrieza režģus. Tas bija zemūdens mantas meklētāju iecienīts, apmēram astoņpadsmit collu garš darbarīks. Drīz vien viņš bija izgriezis plašu apli un vilka metāla stieņus sāņus. Izgrieztās režģu dajas iekrita ūdenī un nogrima upes dibenā. Visu varēja skaidri saredzēt. No augšas krita spoža dienasgaisma.

Nu stiepļu aizsargpinums bija sasniedzams. Georgoss zināja, ka vispirms vajadzēs pārgriezt cilindra ārējo sienu un pēc tam otrā pusē būs jāizgriež otrs caurums, lai varētu piekļūt vajadzīgajai sūkņa nišai. Atstatums starp abiem caurumiem — tātad cilindra diametrs — bija aptuveni desmit pēdas.

Viņš turpināja šņakstināt metālgriežamās šķēres, kas bija izmērā mazākas par hidraulisko griežņi un piestiprinātas cilpā pie rokas locītavas. Pēc dažām minūtēm bija izgriezts arī otrs caurums. Georgoss atstūma sāņus atgriezto pinuma gabalu un uzmanīgi izspraucās cauri, nokļūdams cilindra iekšienē. Viņš pārbaudīja, lai neviens no darbarīkiem nekur neaizķertos. Tālāk peldēdams, viņš turpināja griezt aizsargpinumu otrā malā. Drīz ari tas bija pušu, un viņš izgāja cilindram cauri.

Nu viņš pilnīgi atradās sūkņu novietnē. Gaismā, kas spiedās pa atvērtnēm virs sūkņiem, viņš skaidri saredzēja pirmā sūkņa lielo blīvu taisni sev pretī.

No sūkņu tiešās darbības Georgoss nebaidījās. Literatūrā viņš bija izlasījis un uzzinājis, ka sūknēšanas spēks var kļūt bīstams vienīgi dziļumā, un dziļumā nolaisties viņš negrasījās.

Iededzis kabatas bateriju, viņš sāka apskatīties, kur novietot pirmo bumbu.

Brīdī, kad viņam likās, ka vieta atrasta, proti, plakana virsma sūkņa apvalkā, viņš aiz muguras sajuta kustību un pagriezās atpakaļ. Bija pietiekami gaišs, lai redzētu, ka stiepļu pinuma cilindrs, pa kura caurumiem viņš ienācis sūkņu mājā un kurš bija pilnīgā miera stāvoklī, tagad griezās — lēni un noteikti griezās.

La Mission spēkstaciju pārvaldīja gudrs jauns inženieris Bobs Ostrenders. Viņš bija pārvaldnieka Dānieļi vietnieks un palīgs, kad Dānieļi, Valters Tolbots un vēl divi darbinieki tika nogalināti iepriekšējā gada jūlijā — kad Brīvības draugu noliktā bumba bija sabojājusi Lielo Lilu.

Bobs Ostrenders bija godkārs, apveltīts ar asu prātu un kāroja karjerā kāpt augšup, taču ne tādā veidā, kā bija noticis. Dānieļi bija viņa draugs, un viņi bija gauži labi satikuši un sadarbojušies. Arī abu sievas draudzējās, bērni vēl tagad dzīvojās pārmiju gan vienā, gan otrā mājā.

Pēc Dānieļi bezjēdzīgās bojāejas Ostrenders kvēli ienīda teroristus vispār un viltvāržus Brīvības draugus jo sevišķi.

Tāpēc tūliņ pēc teletaipa paziņojuma saņemšanas otrdien agrā pēcpusdienā ar brīdinājumu, ka Georgoss Aršambo, Brīvības draugu barvedis un galvenā aizdomās turētā persona par Lielā Lila uzspridzināšanas mēģinājumu aizvadītā gada jūlijā, var no jauna uzbrukt KS&A īpašumam, Bobs Ostrenders pats pārslēdzās uz maksimālu modrību un attiecīgi izrīkoja visu savu darbinieku štatu.

Saskaņā ar viņa rīkojumu tūdaļ tika pārmeklēta visa La Mission spēkstacijas teritorija, lai pārbaudītu, vai kāds nav ielavījies. Kad teritorijā nevienu neatrada, apsargu uzmanība pavērsās tālāk uz spēkstacijas apkārtni. Divu cilvēku patruļas, apgādātas ar portatīviem radioraidītājiem, tika nosūtītas pastāvīgās apgaitās ap spēkstacijas nožogojumu līdz ar pavēli nekavējoties ziņot, ja kaut kas pamanīts. Vārtsargiem bija piekodināts, izņemot stacijas darbiniekus, nevienu bez pārvaldnieka atļaujas teritorijā neielaist.

Bobs Ostrenders piezvanīja apgabala Šerifam un uzzināja, ka arī šerifa departaments saņēmis informāciju par Georgosu Aršambo un folksvāgenu, ar kuru tas brauc.

Paklausot Ostrendera lūgumam, šerifs nosūtīja divas savas patruļmašīnas pārmeklēt visus ceļus La Mission apkārtnē, uzmanību pievēršot aprakstītajam folksvāgena pikapam.

Nepilnas trīsdesmit minūtes pēc Boba Ostrendera zvana šerifam — pulksten 2.25 pēcpusdienā — šerifs piezvanīja Ostrenderam un ziņoja, ka folksvāgena pikaps, kas droši identificēts par Aršambo automobili, atrasts bez braucēja, pamests Koijotu upes krastā pusjādzi augštecē no spēkstacijas. Netālu zemē atrasts arī pumpis un iesaiņojums, no kura, jādomā, izņemta saliekama gumijas laiva. Šerifa palīgi pašlaik intensīvi dzina pēdas Georgosam Aršambo. Viens no palīgiem kuru katru brīdi sāks savā motorlaivā pārmeklēt upi.

Ostrenders nekavējoties atbrīvoja vairākus darbiniekus no tiešajiem pienākumiem un nosūtīja patrulēt gar upmalu spēkstacijas pusē ar norādījumu tūliņ celt trauksmi, līdzko pamana kādu laivu.

Pārvaldnieks palika pie rakstāmgalda, kas nu bija kļuvis par saziņas centru.

Pēc minūtēm desmit šerifs zvanīja no jauna. Viņš tikko bija saņēmis' ziņojumu par gumijas laiviņu, kurā nav bijis neviena cilvēka. Laiva iebraukta seklā līcītī, kuru abi vīri zināja — aiz zemesraga pie spēkstacijas.

—   Izskatās, ka tas tips izkāpis krastā un gudro, kā tikt teritorijā caur vai pār sētu, — sacīja šerifs. — Esmu izsūtījis pie jums līdz pēdējam visus savus ļaudis, tūliņ ieradīšos arī pats. Neraizējieties, gan mēs viņu rokā dabūsim.

Kad saruna beidzās, Bobs Ostrenders nebija gluži tik pārliecināts kā šerifs. Viņš atcerējās, ka visās iepriekšējās reizēs Brīvības draugu barvedis bija izrādījies viltīgs un atjautīgs. Līst pāri žogam dienas laikā nebūtu nekāds prāta darbs. Piepeši Ostrenderam prātā uzplaiksnīja atskārta: nirējtērps! Tādam nolūkam bija vajadzīga laiva. Tas nelietis tuvojas pa ūdensapakšu. Sūkņu māja!

Skriešus viņš metās ārā no kabineta.

Patrulētāju vidū, kas apgaitā gāja gar krastmalu stacijas tuvumā, bija viens no apsardzes virsuzraugiem. Ostrenders piesteidzies noprasīja:

—   Vai esat ko redzējis?

—   Itin neko.

—   Nāciet man līdzi! — Viņi steigšus devās uz sūkņu māju. Pa ceļam Ostrenders paskaidroja savu teoriju par zemūdens uzbrukumu.

Sūkņu mājas vistālākajā izvirzē, kur tā iesniedzās upē, bija vaļēja galerija. Pārvaldnieks pirmais iegāja tajā. Galerijas vidū bija metāla lūka novērošanai; tā atradās tieši virs stiepļu pinuma cilindra, caur kuru ūdens ieplūda sūkņu līci; abi pienācēji pacēla lūku un raudzījās lejup. Pinuma cilindra virsa bija skaidri pārredzama. Likās, ka nekā neparasta nav.

Ostrenders sacīja uzraugam. — Ieejiet iekšā un ieslēdziet cilindru lēnā rotējumā. — Mašīntelpā bija mehānisms, ar ko to panākt. Mehānismu varēja iedarbināt gan no sūkņu mājas, gan arī no galvenās kontroltelpas.

Jau pēc pāris mirkļiem cilindrs sakustējās un sāka lēnām griezties. Gandrīz tūliņ Ostrenders ieraudzīja pirmo lielo caurumu, kas bija izgriezts pinumā. Viņš neatgāja no lūkas un turpināja novērot rotējošo cilindru. Otrs caurums, ko viņš ieraudzīja, pilnīgi apstiprināja viņa bailes. Ieskrējis sūkņu mājā, viņš sauca:

— Viņš ir lejā un jau iekšā! Grieziet cilindru, neapstājieties!

Ostrenders cerēja šādā veidā vismaz noslēgt Aršambo izkļūšanu ārā.

Inženiera prāts bija mierīgs un salts kā ledus. Viņš apstājās, saprazdams, ka jāizlemj ātri, tomēr ļaudams sev laiku apsvērt un novērtēt visu rūpīgi, rēķinoties ar visādām iespējām.

Kaut kur lejā, varbūt ap to pašu vietu, virs kuras viņš stāv, peld Aršambo, bez šaubām, ar bumbu vai bumbām. Ko īsti viņš grib uzspridzināt? Ir divi iespējami mērķi. Viens no tiem — sūkņi, otrs — kondensatori dziļāk spēkstacijas iekšienē.

Sūkņu saspridzināšana būtu pietiekami liels posts; La Mission ģeneratori uz vairākiem mēnešiem nebūtu darbināmi. Bet bumba kondensatoros būtu daudz daudz bīstamāka. Kondensatoru atjaunošanā paietu varbūt vesels gads.

Bobam Ostrenderam spridzekļi un spridzināšana nebija nekas nezināms. Viņš bija par to mācījies inženieru skolā un arī vēlāk. Piecas mārciņas smaga dinamīta bumba, kas nav lielāka par maizes klaipu, var iziet cauri sūkņiem un nokļūt kondensatoros. Varbūt Aršambo jau ir sagatavojis tādu bumbu vai grasās to darīt. Nevajag taču vairāk neko, kā uzstādīt laika mehānismu un bumbu nomest: caur sūkņiem tā nokļūs kondensatoros.

Kondensatori jānosargā. Lai to izdarītu, jāaptur visa spēkstacija. Nekavējoties.

Sūkņu mājā pie sienas bija telefons. Bobs Ostrenders piegāja pie tā un uzgrieza 11 — tas bija galvenās kontroltelpas numurs.

Zvana signāls un knakšķis. — Galvenais operators.

—   Ostrenders. Pavēlu tūliņ izslēgt darbību visos ģeneratoros un apturēt ūdens cirkulāciju.

Reakcija bija acumirklīga — operatora protests. — Caursites diski būs pagalam. Bez tam mums vajadzētu brīdināt Enerģijas kontroli…

—   Velns ar ārā! Nestrīdieties ar mani! — Ostrenders, klausuli krampjaini sagrābis, kliedza, zinādams, ka jebkuru mirkli eksplozija var sagraut sūkņu māju vai kondensatorus. — Es zinu, ko daru! Apturiet! Apturiet visu šinī pašā mirklī!

Georgosarn nebija ne jausmas, kas augšā virs viņa notiek. Redzēdams stiepļu pinuma cilindru joprojām griežamies, viņš saprata vienīgi to, ka glābšanās ceļš nu ir slēgts. Nevar teikt, ka viņš būtu sevišķi cerējis izglābties; jau ķeroties pie šī uzdevuma, viņš no paša sākuma bija zinājis, ka izredzes palikt dzīvam ir visai niecīgas. Taču viņš negribēja nomirt šeit. Ne šādā veidā. Slazdā iedzīts…

Aizvien pieaugošā panikā viņš prātoja. Varbūt pinuma cilindrs tomēr apstāsies. Tad varētu izgriezt vēl divus caurumus. Viņš strauji pagriezās, lai pārliecinātos.

Tai pašā mirklī pie rokas locītavas cilpā iestiprinātās metālgriežamās šķēres izslīdēja no rokas. Mezgls bija atraisījies …

Šķēres bija dzeltenā krāsā — lai vienmēr būtu labi saredzamas. Georgoss redzēja tās krītam…

Instinktīvi viņš apsviedās apkārt, atspērās un ienira, ar skatienu sekodams dzeltenajam plankumam. Viņš izstiepa roku. Teju teju tās būs satvertas.

Tad viņš pēkšņi sajuta ūdens vilkmi un saprata, ka ieniris par dziļu un tagad iekļuvis sūkņa vilkmē. Visiem spēkiem viņš pūlējās atgriezties augšup. Par vēlu! Ūdens viņu ieskāva un turēja ciet.

Palaidis vaļā iemuti un gaisa vadu, viņš lūkoja kliegt. Plaušas pieplūda ar ūdeni. Tad sūkņa riteņu lāpstas, septiņu pēdu šķērsgriezumā katra, viņu sagrāba un sakapāja sīkos gabaliņos.

Arī gaisa tvertni tās sakapāja, bet bumbas neskartas, neiedarbinātas izslīdēja cauri sūkņiem.

Dažas sekundes vēlāk visi sūkņi pierima un apstājās pavisam.

Galvenajā kontroltelpā galvenais operators, kas tikko bija nospiedis citu pēc citas četras sarkanas pogas dažādās konsolēs, jutās visai priecīgs, ka atbildība nav jāuzņemas viņam. Lai Die's dotu, ka tam jaunajam Ostrcnderam būtu patiešām labs izskaidrojums tam, ka viņš bez iepriekšēja brīdinājuma bija pārtraucis strāvas ražošanu 1., 2., 3. un 4. ģeneratorā La Mission ražotnē. Nemaz jau nerunājot par sabendētajiem caursites diskiem, kuru salabošanai aizies vismaz astoņas stundas.

Kad viņš uzņēma laiku — 3.02 pēcpusdienā — sākās zvanīšana pa tiešo vadu no Enerģijas kontroles centra. Kad galvenais operators pacēla klausuli, kāda balss jautāja:

— Kas tur, velns parāvis, notiek? Jūs taču esat izslēguši strāvas padevi visā sistēmā.

Bobs Ostrenders ne mirkli nešaubījās, ka viņa lēmums apturēt visus ģeneratorus bijis pareizs. Viņu nepavisam neuztrauca doma, ka lēmumu vajadzēs aizstāvēt.

Sašķaidītie caursites diski — lai arī vajadzīgi aizsarglīdzekļi — tomēr bija gaužām zema cena, kas samaksāta par izglābtajiem kondensatoriem.

Tūliņ pēc pavēles pārtraukt stacijas darbu Ostrenders un uzraugs bija pārlūkojuši kondensatorus un gāja pārbaudīt arī sūkņu māju. Tikko sākuši apskati, viņi uzreiz ieraudzīja veselu sēriju metāla priekšmetu — cilindrveida bumbas. Nezinādami, vai tās ir bīstamas, vai ne, abi vīrieši tās savāca, aizskrēja līdz upei un nogremdēja.

Atgriezies pie kondensatoriem, Ostrenders pamatīgi apskatīja tos un konstatēja, ka sūkņu mājā vēl nekas ļauns nav noticis. Iespējams, ka Aršambo vēl joprojām zem ūdens, kaut gan tikpat iespējams arī tas, ka rotējošais pinuma cilindrs viņu no sūkņu mājas atšķīris. Tāpēc Ostrenders nolēma atgriezties sūkņu mājā un paraudzīties, kas būtu tālāk darāms.

Grasīdamies jau iet projām, viņš ieraudzīja nelielus sanesu gabalus, kas šķita atplūstam ar ūdeni no sūkņiem un nu bija sablīvējušies ap kondensatoru. Viņš gribēja vienu no sanesu gabaliem apskatīt tuvāk un jau sniedzās pēc tā, bet tad atrāvās nost. Bobs Ostrenders norīstījās un aizturēja vēmas. Tas priekšmets bija cilvēka roka, izraibināta ar savādiem plankumiem.

18.

Ak debess — cik ātri aizskrējis laiks! Karīna nobijās, ieraudzīdama, ka pulkstenis jau ir krietni pāri diviem pēcpusdienā.

Likās, ka tikai mazs brītiņš aizritējis kopš tā laika, kad viņa bija Nimrodam apsolījusi pārcelties uz Redvūdgrouvas slimnīcu, taču īstenībā bija aiztecējušas vairākas stundas. Tiesa gan, paredzētā iepirkšanās bija ieilgusi pāri ieplānotajam laikam — bet tā taču notika allaž —, un viņa bija nopirkusi skaistu kleitu par pieņemamu cenu, kurpju pāri, dažādus rakstāmpiederumus, kas likās nepieciešami, un kristāla kreļļu virteni, kura viņai bija ļoti iepatikusies. Kaklarota, kas, par laimi, nebija dārga, būs jauka dāvana Sintijai drīzumā gaidāmajā dzimšanas dienā. Tad Džosijai vēl vajadzēja iegādāties dažādas lietas aptiekā, tas prasīja vēl mazliet papildu laika. Bet viss bija sanācis veiksmīgi, un Karīnai gaužām patika tāda iepirkšanās, kas notika lielā, skaistā tirdzniecības centrā tikai divus kvartālus no mājām. Vēl viena laba šā tirdzniecības nama īpašība bija tā, ka Karīna varēja pa to pārvietoties braucamkrēslā, pati to izvadīdama. Arī tas viņai patika.

Viena iepirkšanās šai dienā nebija nepieciešama, proti, pārtikas sagāde, jo aptumsumu periodu Karīna pavadīs Redvūdgrouvas slimnīcā. Likās, ka strāvas padeves pārtraukumi būs visai bieži un turpināsies, līdz tiks nokārtots tas juceklis ar OPEC naftu, kas, jācer, notiks drīz.

Viņa necentās sevišķi nodoties domām par laiku, ko nāksies pavadīt slimnīcā, tomēr zināja, ka ļoti ilgosies tikt atpakaļ savā mīļajā dzīvoklī. Slimnīca, protams, bija gauži izdevīga, it īpaši pašreiz ar stingri nodrošināto elektrības apgādi. Tomēr, lai būtu kā būdams, tā tomēr bija diezgan spartiska iestāde, un ēdiens — ak vai!

Tieši slimnīcas pārtika bija viens no nosebošanās iemesliem.

Džosija bija ieteikusi un Karīna tūliņ piekritusi, ka pusdienu maltīti viņas varētu ieturēt mājās pirms izbraukšanas, pie tam Redvādgrouvā pusdienas uz to laiku, kad viņas ieradīsies, tik un tā jau būs paēstas. Tā nu pēc atgriešanās no veikala Džosija stājās pie pusdienu sagatavošanas, bet Karīna turpināja rakstīt dzejoli, ko vēlējās nosūtīt Nimrodam.

Tagad, kad pusdienas bija paēstas, Džosija lika koferī mantas, kas Karīnai ņemamas līdzi uz slimnīcu.

Pēkšņā maiguma uzplūdā Karīna ierunājās:

—   Džosij, cik tu gan esi laba un mīļa! Tu dari tik daudz un nekad ne par ko nesūdzies. Tu man dod tik neizsakāmi vairāk, nekā es jelkad spēšu dot tev.

—  Tu man atlīdzini diezgan ar to vien, ka varu būt ar tevi kopā, — Džosija atteica, galvu nepaceldama un nepaskatīdamās, turpinādama likt mantas koferī. Karīna zināja, ka tādas sirsnības izpausmes viņas saimniecīti mulsināja, tomēr nespēja atturēties.

—  Džosij, liec to koferi mierā un panāc šurp, lai varu tevi nomutēt.

Džosija pasmaidīja un piegāja.

•— Apskauj mani, — Karīna lūdza. Apskauta viņa noskūpstīja Džosiju un sacīja: — Sirsniņ, Džosij, es tevi ļoti mīlu.

—   Un es tevi tāpat, — Džosija atbildēja un atgriezās pie kofera.

Pabeigusi viņa paziņoja: — Gatavs. Es došos lejā un piebraukšu Hamperdinku. Vai iztiksi viena, kamēr būšu projām?

—  Protams. Kamēr tu būsi lejā, es pazvanīšu pa telefonu.

Džosija aplika Karīnai ap galvu klausuli un mikrofonu.

Tad Džosija devās projām un Karīna dzirdēja aizveramies dzīvokļa durvis.

Ar galvu piespiedusi mikroslēdzi, viņa izdzirda iezvanīšanos un tad balsi: — Operatore. Kā varu jums palīdzēt?

—   Man ir speciālapkalpe. Lūdzu, savienojiet mani. — Karīna nosauca savu vecāku telefona numuru.

—  Vienu mirklīti. — Atskanēja parastie klikšķi, tad zvana signāls. Karīna gaidīja, parasti klausule tika pacelta pēc otrā vai trešā zvana, taču, viņai par brīnumu, signāli turpināja skanēt. No rīta Karīna bija ar māti runājusi un zināja, ka Henrieta Slouna jutās nevesela un teicās neiet uz darbu, nedz arī vispār iziet no mājas.

Karīna iedomājās, ka operatore būs savienojusi ar aplamu numuru.

Viņa pārtrauca savienojumu, no jauna ar galvu piespieda mikroslēdzi un mēģināja vēlreiz. Atkal ilgstoši signāli. Atkal nekādas atbildes.

Karīna izmēģināja otru numuru — Sintijas mājās. Atkal nezin cik signālu un nekādas atbildes.

Karīna gluži neierastā veidā sāka justies mazliet neomulīgi. Viņa ļoti reti palika dzīvoklī viena, un tajos retajos gadījumos, kad tas notika, centās ar kādu sarunāties pa telefonu.

Teikdama Džosijai, ka tā mierīgi var iet un atstāt viņu vienu, viņa to bija pasacījusi, neko nedomādama. Tagad viņai sāka likties, ka nebūtu vajadzējis tā darīt.

Tieši šai mirklī pārtrūka elektrības padeve; kur dega kāda spuldze, tā apdzisa, gaisa kondicionētājs pie loga pārstāja darboties, un Karīna izjuta īsu pārtraukumu ritmā, kad viņas respirators pārslēdzās uz baterijas barojumu.

Iztrūkusies Karīna atcerējās, ko tiklab viņa, kā Džosija bija piemirsušas. Braucamkrēsla bateriju, kas iepirkšanās braucienā bija krietni nolietojusies, vajadzēja apmainīt, tikko viņas pārradās mājās. Taču Džosija tikai bija pieslēgusi krēslu mājas elektrībai, bet bateriju picrīkoja režīmam «uzlādēšanās». Tomēr baterijai bija nepieciešams vismaz sešas stundas uzlādēties, lai no jauna uzkrātu šorīt notērēto elektrību. Bet strāvas padeves pārtraukums bija iestājies jau pēc vienas stundas, tātad uzlādēšanās pārtraukta.

Pa labi no Karīnas braucamkrēsla bija nolikta ar pilnu jaudu uzlādēta baterija, sagatavota instalēšanai pirms izbraukšanas uz slimnīcu. Karīna bateriju redzēja. Bet nebija nekādas iespējas to pierīkot.

Viņa cerēja, ka strāvas padeve tūdaļ atjaunosies, taču vēl vairāk cerēja, ka kuru katru mirkli atgriezīsies Džosija.

Karīna nolēma piezvanīt Nimrodam. Likās, ka neieplānotais aptumsums, kas bija iespējams vienīgi kā varbūtība un «izcila piesardzība katram gadījumam», tomēr bija noticis.

Bet, kad viņa ar galvu piespieda mikroslēdzi, atskanēja tikai lentē ierunāta atbildie «Visas līnijas noslogotas. Lūdzu, nolieciet klausuli un piezvaniet vēlāk.»

Viņa mēģināja no jauna. «Šī ir lentē ierunāta…»

Vēlreiz. Tāds pats rezultāts.

Karīna bija lasījusi un zināja, ka vienmēr, kad iestājas plašs strāvas padeves pārtraukums, telefona līnijās rodas traucējumi, jo zvanītāju ir vairāk, nekā sistēma jaudā apkalpot. Bez tam daudzi zvana uz ziņu dienestu, lai noskaidrotu, kas īsti notiek, tāpēc bieži vien pat operatori nav sasniedzami.

Karīna sāka nopietni uztraukties. Kur palikusi Džosija? Kālab viņa tik ilgi kavējas? Un kāpēc nav uznācis durvjusargs Džimijs palūkoties, vai viņai nekā netrūkst, kā viņš allaž mēdz darīt, ja gadās kaut kas ārkārtējs?

Lai gan Karīnai nekas nebija zināms, tomēr bija sagadījušies vairāki notikumi, kas izskaidroja visus radušos sarežģījumus.

Pulksten 10.45 no rīta, kamēr Džosija un Karīna gatavojās savam izbraukumam, lai iepirktos, bija apcietināts Luters Slouns un apsūdzēts sešpadsmit likumpārkāpumos, kas visi ietilpa kriminālnoziegumu kategorijā saskaņā ar Kalifornijas Kriminālkodeksa 693. panta «c» punktu par gāzes zagšanu.

Kopš tā brīža Henrieta Slouna, pārbijusies, izmisusi, šādā lietā bez mazākās pieredzes, bija nopūlējusies sagādāt vīram drošības naudu. īsi pirms divpadsmitiem viņa piezvanīja vecākajai meitai Sintijai, lūgdama palīdzību. Sintija savukārt sarunāja kaimiņieni, lai tā parūpējas par zēnu, kad tas pārnāks no skolas, un tad steidzās pie mātes. Sintijas vīrs bija darbā un atgriezīsies mājās tikai vakarā.

Kamēr Karīna pūlējās pa telefonu sazvanīt māti vai māsu, tās abas nemitīgi kursēja starp cietumu, kur bija ieslodzīts Luters Slouns, un galvotāja kantori.

Tai mirklī, kad aptrūka elektrības, viņas atradās cietuma apmeklētāju telpā un pat nepamanīja, kas notiek. Cietumam bija pašam savs rezerves ģenerators, un spuldzes, uz īsu brīdi nodzisušās, iedegās no jauna, it kā nekas nebūtu atgadījies.

Tikko Henrieta Slouna un Sintija bija apspriedušās, vai nevajadzētu piezvanīt Karīnai, bet tad nolēmušas, ka labāk to nedarīt, jo nevēlējās viņai sagādāt pāragras raizes.

Nedz abas sievietes, ne Luters Slouns vispār nebūtu uzzinājuši par elektrības padeves pārtraukumu, ja pēc divām stundām drošības naudas jautājums nebūtu nokārtots un visi trīs kopā tie neizietu no cietuma.

Dažas minūtes pirms tam, kad Karīnas istabā nodzisa gaisma un braucamkrēsls un respirators pārslēdzās uz baterijām, Bobs Ostrenders bija uzkliedzis La Mission spēkstacijas galvenajam operatoram: «Apturiet! Uz vietas apturiet!»

Kad operators paklausīja un to izdarīja, KS&A transmisijas sistēma bez brīdinājuma zaudēja trīs miljonus divsimt tūkstoš kilovatu strāvas, turklāt laikā, kad apvienība strādāja ar vājām rezervēm un bija silta maija pēcpusdiena ar šim gadalaikam neparasti augstu strāvas patēriņu, jo plaši tika darbinātas gaisa kondicionēšanas ierīces.

Monitorkompjūters, sajutis, ka nepietiek strāvas, lai apmierinātu pieprasījumu, vienā mirklī iedarbināja automātiskos augstvoltāžas slēdžus, kas izslēdza strāvu plašā KS&A sistēmas apgabalā.

Māja, kur dzīvoja Karīna, atradās vienā no šiem apgabaliem.

Džosija un durvjusargs Džimijs bija sagūstīti un iesprostoti liftā un, pilnā galvā kliegdami, centās pievērst sev uzmanību.

Džosija, izgājusi no dzīvokļa, kur palika Karīna, aši aizsteidzās uz netālo autoservisa garāžu, kur Hamperdinks tika naktīs turēts. Garāžas pārzinis pazina Karīnu un atļāva bez maksas novietot busiņu. Nepagāja ne desmit minūtes, kamēr Džosija piebrauca Hamperdinku pie mājas parādes durvīm, kur viegli varēja ieslidināt Karīnas braucamkrēslu.

Večuks patlaban pielaboja mājas sienas krāsojumu, kad atgriezās Džosija. Viņš apvaicājās:

—   Kā klājas mūsu meičiņai Karinai?

—   Glauni, — Džosija atbildēja. Tad pastāstīja Džimijam par pārvākšanos uz Redvūdgrouvas slimnīcu sakarā ar nākamajā dienā ieplānoto strāvas padeves pārtraukumu. Vecais jau bija nolicis krāsas trauku un otu un sacīja, ka uzbraukšot Džosijai līdzi augšā, varbūt vajadzēšot kaut ko piepalīdzēt.

Liftā Džimijs piespieda sestā stāva pogu, un viņi sāka celties augšup. Starp trešo un ceturto stāvu lifts apstājās un gaisma nodzisa. Liftā uz plauktiņa glabājās rezerves gaismeklītis ar bateriju. Džimijs to iededza un sāka spaidīt visas stāvu pogas pēc kārtas, bet nekas nenotika.

Mazu brītiņu vēlāk abi sāka saukt pēc palīdzības.

Nu viņi bija nosaukušies jau divdesmit minūtes, nesaņēmuši nekādu atbildi.

Lifta griestos bija neliela lūka, taču tiklab Džimijs, kā Džosija bija maza auguma un, pat pakāpuŠies pārmijus viens otram plecos, nevarēja to aizsniegt. Un arī tad nebūtu nekāda labuma, jo nebija ne mazāko cerību izkļūt no lifta šahtas.

Džosijai jau sen stāvēja prātā Karīnas gandrīz nolietotā baterija, un tas viņai lika kliegt vēl izmisīgāk, līdz viņa pēc brīža aizsmaka, tikai asaras ritēja bez mitas.

Taču tobrīd Džosija un Džimijs vēl nezināja, ka vajadzēs pavadīt liftā gandrīz trīs stundas, līdz atjaunosies strāvas padeve.

Telefona sabiedrība vēlāk ziņoja, ka pašmāju rezerves ģeneratori, kas kalpoja ārkārtējām vajadzībām, aptumsuma laikā bija stundu darbojušies; šajā laikā līnijas bijušas neiedomājami noslogotas. Tūkstošiem zvanu nebija dabūjuši savienojumu, daudzi zvanītāji nebija varējuši sasniegt pat ziņu dienestu.

Nims Goldmens, krautin apkrauts ar darbiem un it īpaši sakarā ar neparedzēto strāvas pārrāvumu, vienu mirkli tomēr bija atcerējies Karīnu un juties atvieglots, apzinādamies, ka viņa piekritusi doties uz slimnīcu jau no rīta. Viņš nodomāja, ka vēlāk, kad viss būs kaut mazliet nokārtojies, viņš piezvanīs uz Redvūdgrouvu.

Karīna bija aiz bailēm nobālusi un nosvīdusi.

Ap šo brīdi viņa jau saprata, ka Džosija kavējas kāda nopietna iemesla dēļ.

Aizvien no jauna viņa pūlējās piezvanīt pa telefonu. Taču sasniedza vienīgi lentē ierunāto balsi. Viņa apsvēra, ka, aizmanevrējot braucamkrēslu līdz dzīvokļa ārdurvīm, būtu cerība, ka ārpusē kāds, garām iedams, varētu sadzirdēt viņas balsi, bet iedomājās, ka darbināt krēslu nozīmē paātrināti iztērēt baterijas jau tā vājos spēkus. Tiklab no pieredzes, kā izkalkulējot, Karīna saprata, ka baterija ilgi vairs nespēs pabarot pat viņas respiratoru.

Un tiešām — baterijā tik vien bija palicis dzīvības kā pusstundas darbībai. Atgriežoties no iepirkšanās ekskursijas, tā bija iztērējusies vairāk, nekā Karīna domāja.

Karīna, kuras reliģiskā pārliecība nebija nekad bijusi sevišķi spēcīga, tagad sāka lūgt Dievu. Viņa lūdza gan Dievu tēvu, gan Jēzu Kristu, lai drīzāk atsūta pie viņas Džosiju vai Džimiju, vai vecākus, vai Nimrodu, vai Sintiju, vai vispār kādu, vienalga, ko\

— Viņiem nekas cits nebūtu jādara, Dievs, tikai jāpievieno tā otra baterija. Tā, kas te nolikta, Jēzu! To var izdarīt ikviens, vienalga, kas! Es pamācīšu, kas jādara. Ak, lūdzu, Dievs! Lūdzu…

Viņa vēl kvēli lūdzās, kad juta, ka respirators sāk darboties vārgāk un līdz ar to elpa kļuva sekla un nevienmērīga.

Kā drudža mulsā viņa sāka darbināt telefonu. «Šis ir ieskaņots ziņojums. Visas līnijas maksimāli aizņemtas. Lūdzu, nolieciet klausuli un …»

Ar smalku skaņu svelpjošs, pie respiratora piestiprināts signālaparātiņš, ko darbināja mazītiņa kadmija kapsuliņa, brīdināja, ka respirators tūdaļ pārtrauks darbību. Karīnai jau sāka zust apziņa, svelpjošo skaņu viņa dzirdēja neskaidri, it kā no liela tāluma.

Kad viņa sāka aizelsties, nevarīgi pūlēdamās tvert gaisu, āda piesarka, tad sāka zilēt, līdz kļuva cianotiski tumša. Acis izspiedās, mute neprātīgi vārstījās. Un, kad gaiss vispār vairs nepienāca, viņa smaka, krūtīs iesitās neganta sāpe.

Taču baterija ļoti drīz žēlsirdīgi izdzisa un nomira, un tai līdzi nomira arī Karīna.

Mirkli pirms nāves viņas galva atkrita sāņus un pieskārās mikroslēdzim. Tūdaļ atsaucās balss:

—   Operatore. Ko varu jums līdzēt?

19.

Nimam gandrīz likās, ka viņš lēnām griež atpakaļ vecu filmu, kad sapulcētajai preses pārstāvju grupai, kur bija arī televīzijas un radio žurnālisti, paskaidroja, kas noticis La Mission spēkstacijā un kāpēc tā bijusi spiesta apturēt strāvas padevi.

Prātā viņam pavīdēja doma: vai tiešām tikai desmit mēneši pagājuši, kopš nomira Valters Tolbots un pārējie un spridzināšanā tika iedragāts Lielais Lils, kas savukārt izraisīja viņvasar strāvas padeves pārtraukumus? Kopš tā laika bija noticis tik daudz, ka atstarpe šķita krietni vien lielāka.

Šodien Nims skaidri sajuta atšķirību. Tā bija preses ļaužu pavisam citādā attieksme salīdzinājumā ar pērno vasaru.

Likās, ka šodien tiem radusies izpratne par problēmām, ar kādām cīnās KS&A, bija samanāma līdzjūtība, kādas toreiz pilnīgi trūka.

—   Mister Goldmen, —jautāja Oakland Tribune, —ja jūs tagad tiksiet pie zaļās gaismas tiem projektiem, kas jums nepieciešami, cik laika vajadzēs, lai tos uzslietu?

—   Desmit gadu, — Nims atbildēja. — Ak, ja mums būtu īsta triecienprogramma, tad varbūt pietiktu ar astoņiem. Taču vēl jādabū vesels lērums atļauju un licenču, iekams vispār varam sākt kaut ko darīt. Pagaidām no tām vēl nav ne vēsts.

Uz šo preses konferenci Enerģijas kontrolcentrā viņš bija ieradies, paklausīdams Terēzas van Bārenas aicinājumam drīz pēc tam, kad bija apstādināti La Mission atlikušie četri ģeneratori un iestājies plašais neieplānotais aptumsums. Pirmais biedējošais brīdinājums, ka notiek kaut kas nelabs, Nimu pārsteidza darba kabinetā, kad spuldzes sāka plaiksnīties, nodzisa un iedegās, jo bija speciāls pievads, kas gādāja, lai apvienības galvenā mītne un tādas vitāli svarīgas instalācijas kā Enerģijas kontrolcentrs nepaliek bez strāvas.

Juzdams, ka labi nav, viņš tūliņ bija devies uz kontrolcentru, kur Rejs Paulsens, kas arī bija ieradies tikai pirms dažām minūtēm, izstāstīja, kas noticis.

—   Ostrenders rīkojies pavisam pareizi, un es viņu katrā ziņā aizstāvēšu, — Paulsens sacīja. — Būtu man gadījies tur būt, es būtu rīkojies gluži tāpat.

—   Labi, Rej, — Nims piekrita. — Kad runāšu ar presi, ieturēšu Šo līniju.

—   Un pasakiet viņiem vēl kaut ko. Proti, ka pēc trim stundām vai pat drīzāk mums atkal būs strāva normālā daudzumā. Un rīt La Mission pirmā, otrā, trešā un ceturtā stacija atkal darbosies ar pilnu jaudu, tāpat arī visi ģeotermiskie ģeneratori.

—   Paldies. To es izdarīšu.

Skaidri jūtams, Nims nodomāja, ka smagie notikumi izgaisinājuši antagonismu starp viņu un Paulsenu. Iespējams, ka viņi abi bija pārāk aizņemti un noslogoti, lai ķīvētos.

Tagad preses konferencē Nensija Molino jautāja: — Vai šie gadījumi mainīs ieplānotos strāvas pārtraukumus?

—   Nē, — Nims atbildēja. —Tie sāksies rīt, kā paredzēts, un turpināsies ik dienu.

Sacramento Bee jautāja: — Vai spēsiet tos ierobežot tikai triju stundu ietvaros?

—  Tas maz ticams, — sacīja Nims. — Tā kā mūsu naftas krājumi iet mazumā, aptumsumi kļūs ilgāki — domājams, iestiepsies līdz sešām stundām dienā.

Kāds klusu iesvilpās.

Viens TV žurnālists iejautājās: — Vai esat dzirdējis, ka notikuši vairāki grautiņi un demonstrācijas pret jūsu kritizētājiem?

—  Jā, esmu. Un, manuprāt, tas nenāk par labu nevienam, arī mums ne.

Demonstrācija bija notikusi iepriekšējā vakarā. Nims par to izlasīja rīta avīzē. Sekvojas kluba un antiatomstaciju aizstāvju līgas mītnes logos bija sviesti akmeņi. Kā vienā, tā otrā vietā demonstrantiem, kas sevi dēvēja par «parastiem Džo pilsoņiem», bija izcēlušās sadursmes ar policiju, vairāki demonstranti bija apcietināti. Vēlāk gan bez soda atlaisti.

Nebija grūti paredzēt, ka demonstrācijas un grautiņi turpināsies, turklāt visā valstī, un līdz ar strāvas pārtraukumiem palielināsies bezdarbs.

Visu šo notikumu gūzmā KS&A agrākie kritizētāji un oponenti dīvainā kārtā klusēja.

Beidzot preses konferencē kāds iejautājās: — Kāds būtu jūsu padoms cilvēkiem, mister Goldmen?

Nims vārgi pavīpsnāja. — Izslēgt jebkuru elektroierīci, kas nav nepieciešama, lai paliktu dzīvs.

Apmēram pēc divām stundām, kad pulkstenis jau bija pāri sešiem vakarā, Nims atgriezās savā darbistabā.

Viņš palūdza Vikijai, kurai jau kļuva par paradumu kavēties darbā līdz vēlam vakaram: — Piezvaniet uz Redvūdgrouvas slimnīcu un palūdziet sarunu ar mis Slounu.

Dažas minūtes vēlāk Vikija selektorā pateica: — Slimnīcā saka, ka viņiem neviena mis Slouna neesot reģistrēta.

Pārsteigts Nims jautāja: — Vai viņi to noteikti zina?

—    Es palūdzu noskaidrot, un viņi divreiz pārbaudīja sarakstu.

—   Tad lūkojiet piezvanīt uz mājām. — Viņš zināja, ka Vikijai ir numurs, tomēr bija diezgan grūti noticēt, ka Karīna palikusi mājās, nevis aizbraukusi uz slimnīcu.

Šoreiz Vikija vairs nerunāja selektorā, bet pavēra durvis un ienāca kabinetā. Seja viņai bija nopietna.

—   Mister Goldmen, — viņa sacīja, — lūdzu, paņemiet klausuli un parunājiet.

Izbrīnījies Nims pacēla klausuli. — Karīn, vai tā esi tu?

Atsaucās aizžņaugta balss: — Nimrod, runā Sintija. Karīna ir mirusi.

—  Vai jūs tiešām nevarat braukt ātrāk? — Nims uzstājīgi jautāja šoferim.

—  Es daru, ko spēju, mister Goldmen, — šoferis atsaucās ar pārmetumu balsī. — Traka satiksme, un cilvēku ielās šovakar ir daudz vairāk nekā parasti.

Nims nebija gribējis zaudēt laiku, ejot pēc sava fiata, un negribēja ari pats mašīnu vadīt, tālab bija izsaucis vienu no apvienības mašīnām ar šoferi, kas viņu sagaidīja pie izejas.. Viņš tūliņ izsteidzās ārā un uzdeva Karīnas adresi. Patlaban viņi bija ceļā uz turieni.

Nims bija dziļā neizpratnē, galvā jaucās un malās visdažādākās domas. No Sintijas viņš neko tuvāku nebija uzzinājis, vienīgi to, ka Karīnas nāvi izraisījis strāvas pārtraukums. Nims jau sāka vainot-sevi — par to, ka nebija stingri izsekojis Karīnas gaitām, nebija laikus pārbaudījis, vai viņa ieradusies Redvūdgrouvā.

Lai arī viņš zināja, ka nekas nav glābjams, ka viss par vēlu, tomēr dega nepacietībā drīzāk nokļūt galā.

Atvairījis prātošanu, viņš paraudzījās ārā pa mašīnas logu uz ielām, kas jau sāka grimt krēslā, un atcerējās šofera nule izteiktos vārdus. Uz ielām tiešām bija vairāk cilvēku nekā parasti. Nims atcerējās, ko bija lasījis par aptumsumiem Ņujorkā: cilvēki pameta dzīvokļus, izgāja laukā, bet, ja sāka tos aptaujāt, tad tikai retais zināja pateikt, kādēļ tā darījis. Varbūt cilvēki instinktīvi tiecās satikties un būt kopā ar kaimiņiem vai vienkārši ar citiem cilvēkiem.

Netrūka, protams, ari tādu, kas bija izgājuši Ņujorkas ielās, lai pārkāptu likumu, dedzinātu un laupītu. Var jau būt, ka arī šeit notiks tāpat, ja šāda dzīve turpināsies ilgāk.

Vienalga, vai nu tā būs vai nebūs, Nims domāja, viens bija skaidrs jau tagad: dzīvesveids jūtami mainās un turpmāk mainīsies vēl vairāk.

Pilsētā jau bija iedegusies vai sāka iedegties gaisma. Drīz visi zudumi būs aizpildīti.

Līdz rītdienai.

Un vēl līdz parītam.

Un pēc tam, kas lai zina, cik ilga un cik smagi jūtama būs atšķirtība no normālās dzīves.

—   Te nu esam atbraukuši, mister Goldmen, — šoferis sacīja. Viņi bija pie Karīnas mājām.

—   Lūdzu, uzgaidiet mani, — Nims sacīja.

—  Jūs nedrīkstat nāk iekšā, — Sintija sacīja. — Šai brīdī ne. Viss ir pārāk briesmīgi.

Kad Nims ieradās, Sintija viņam izgāja pretī gaitenī, aizvērdama durvis sev aiz muguras. īsajā durvju virināšanas mirklī Nims dzirdēja kādu sievieti histērijā, droši vien tā bija Henrieta Slouna, un dzirdēja skaļas, gaudīgas raudas, un nodomāja, ka raud Džosija. Arī Sintijai bija apsarkušas acis.

Cik zinādama, viņa pastāstīja par daudzajām neveiksmēm, kas bija sekojušas cita citai un pēdīgi novedušas pie Karīnas drausmās, vientuļās nāves. Nims sāka runāt par to, par ko mašīnā bija domājis — par savu vainas daļu, taču Sintija viņu apstādināja.

—  Nē! Vienalga, ko mēs pārējie esam vai neesam darījuši, Nimrod, neviens nav ne daļiņu tik daudz Karīnas labā izdarījis kājās. Viņa nekādā ziņā negribētu, lai jās justos vainīgs vai sev kaut ko pārmestu. Viņa pat ir kaut ko jums atstājusi. Pagaidiet!

Sintija iegāja atpakaļ dzīvoklī un atgriezās ar gaišzilu vēstuļpapīra lapu rokā.

—  Tā bija rakstīta ar Karīnas rakstāmmašīnu. Viņa allaž ilgi nopūlējās ap šīm lietām un droši vien darbojās ap šo, pirms… pirms… — Nu viņai aizlūza balss; viņa papurināja galvu, nespēdama iesākto teikumu pabeigt.

—    Paldies. — Nims salocīja lapu un noglabāja iekškabatā. — Vai būtu kaut kas, kā es varētu palīdzēt?

Sintija papurināja galvu. — Pašreiz ne. —Taču, kad viņš grasījās iet projām, vaicāja: — Nimrod, vai es jūs vēl kādreiz satikšu?

Viņš spēji apstājās. Tas bija skaidrs un nepārprotams aicinājums, gluži tāds pats, kādu viņš atcerējās no cita vakara.

—   Žēlīgais Dievs, Sintij, — viņš atteica, — es nezinu.

Visnegantākais ir tas, viņš nodomāja, ka viņš gribēja

Sintiju, kas bija dzīva, silta un daiļa un atdevīga mīlai. Viņš to iekāroja, par spīti savam izlīgumam ar Ruti, par spīti tam, ka Ruti mīlēja sirsnīgi un dziļi.

—   Ja kādreiz būšu jums vajadzīga, Nimrod, — Sintija sacīja, —jūs zināt, kur esmu atrodama.

Pagriezdamies uz projāmiešanu, viņš palocīja galvu.

Mašīnā, braucot atpakaļ uz KS&A galveno mītni, Nims izvilka no kabatas un atlocīja Karīnas tik labi pazīstamā vēstuļpapīra lapu, ko Sintija bija viņam iedevusi. Turēdams to zem mašīnas griestu gaismekļa, viņš lasīja:

Vai tas tik dīvaini, vismīļo Nimrod, Ka gaismai jānodziest, Visspožākajai jāsatumst? Visas ugunis, ko kūrušas cilvēku rokas, Lēnām izplēn un dziest. Vien gaisma, īstenā gaisma, Ir dzīva kā pati dzīve un nemirs nekad. Ik dzirkstīte, ik liesmiņa Uz mūžiem saglabās …

Ko tās saglabās? — viņš neizpratnē jautāja. Kāda burvīga, mīlas apstarota Karīnas pēdējā doma viņam uz mūžiem paliks nezināma?

20.

Nima darba kabinetā bija novietota saliekamā gulta. Kad viņš atgriezās, tā jau bija saklāta naktsguļai, kā viņš bija lūdzis, arī spilvens nebija aizmirsts.

Vikija beidzot bija aizgājusi uz mājām. Domās viņš visu laiku kavējās pie Karīnas. Par spīti Sintijas mierinājumam, vainas apziņa turējās sīksti un nelaida vaļā. Tā bija vaina — ne tikai viņa vien, bet arī KS&A, kā daļa viņš bija, jā, arī šīs apvienības vaina, jo tā Karīnu pievīla. Mūsdienu dzīvē elektrība kļuvusi par dzīvības sargātāju un uzturētāju, turklāt vārda vistiešākajā nozīmē tādiem cilvēkiem kā Karīna, un šī dzīvības saikne nedrīkst pārtrūkt nekāda iemesla dēļ, nekādos apstākļos. Nodrošināt pakalpojumus bija vispirmais, visaugstākais, gandrīz svēts ikviena tāda sabiedriskā pakalpojumu uzņēmuma kā KS&A pienākums. Un tomēr dzīvības saikne tiks pārrauta — traģiski, sāpīgi, īstenībā bezjēdzīgi — aizvien no jauna, sākot ar rītdienu. Nims bija pārliecināts, ka, ritošajiem aptumsumiem turpinoties, būs vēl citi zaudējumi, citi smagi pārdzīvojumi, daudzi no tiem neparedzēti un negaidīti.

Diezin vai viņš jelkad spēs atbrīvoties no vainas apziņas par Karīnas nāvi? Varbūt kādreiz vēlāk, bet pagaidām gan ne.

Nims gauži vēlējās, kaut šai brīdī būtu kāds cilvēks, ar ko varētu parunāt, kam varētu uzticēties. Rutei viņš par Karīnu nebija pastāstījis un tagad to nespēja.

Viņš palika sēžam pie rakstāmgalda, seju plaukstās paslēpis. Pēc brīža viņš saprata, ka ir kaut kas jādara, kas novestu uz citām domām. Vismaz stundu vai dažas stundas.

Dienas notikumi, kad smagums krājās uz smaguma, nebija ļāvuši tikt galā ar papīru blāķi uz rakstāmgalda. Ja viņš nenokārtos daļu no tiem, lai varētu tos aizvākt no galda, tad rit — to viņš skaidri zināja — kaudze būs divtik liela. Tāpēc viņš, ja ne labāka iemesla dēļ, tad vismaz garīga atvieglojuma labad, ķērās pie darba.

Viņš nedabūja koncentrēti padarboties ilgāk par desmit minūtēm, kad izdzirda priekšistabā iezvanāmies telefonu. Viņš atbildēja no sava aparāta.

—   Varu saderēt, — sacīja Terēzas van Būrenas balss, — tu laikam iedomājies, ka šai dienai esi pietiekamā mērā nokalpojis par apvienības runasvīru.

—  Ja tu par to ieminies, Tes, — viņš atteica, — tad atzīšos, ka man tiešām tā likās.

Preses direktore iesmējās. — Prese, raugi, nekad neguļ. Man vēl ir divi, kas katrā ziņā grib tevi satikt. Viens ir no AP aģentūras, kam esot jāuztaisa papildus raksts visvalsts avīzēm par mūsu ritošajiem aptumsumiem. Tā otra ir Nensija Molino, kas neparko neizpauž, ko grib, bet viņa noteikti kaut ko grib. Nu, ko lai daru?

Nims nopūtās. — Lai notiek, ved viņus šurp.

Pienāca dažkārt brīži — un šis bija viens no tiem —, kad Nims nožēloja, ka tiesnesis Jeils sagrēkojies un aizlaidies lapās.

—   Es nepalikšu gaidīt, — noteica preses direktore, kad pēc dažām minūtēm ieveda AP pārstāvi, pavecu vīrišķi ar apsarkušām acīm un pīpmaņa klepu. Nensija Molino bija teikusi, ka pagaidīs priekšistabā, kamēr AP būs galā.

Aģentūras reportiera jautājumi bija profesionāli, un Nima atbildes viņš iekricelēja blokā pats savā modē. Pabeidzis viņš apvaicājās:

—   Vai sūtīt to lelli iekšā pie jums?

—   Jā, lūdzu.

Nims dzirdēja aizveramies āristabas durvis, bet kabinetā ienāca Nensija Molino.

—   Sveiks! — viņa teica.

Viņa, kā vienmēr, bija ģērbusies ļoti moderni, kaut šķietami vienkārši — šovakar koraļļkrāsas kreklakleitā, kas lieliski saderējās ar viņas nevainojami gludo tumšo ādu. Glītā seja ar izcilnajiem vaigukauliem šķita zaudējusi daļu — nekādā ziņā ne visu — augstprātīgo izteiksmi, tā Nimam šķita. Varbūt viņam tā likās tāpēc, ka kopš tikšanās Kristofora Kolumba viesnīcā un satriecošajiem notikumiem, kas pēc tam sekoja, Nensija bija kļuvusi mazliet draudzīgāka.

Viņa apsēdās tam pretim un sakrustoja garās, slaidās kājas. Nims uzmeta tām īsu skatienu, tad novērsās.

—   Sveika, — viņš atsaucās. — Ko varu jūsu labā darīt?

—  Palasiet šo. — Viņa piecēlās un nolika Nimam priekšā uz rakstāmgalda garu papīra sleju. Viņš redzēja, ka tas ir novilkums no teletaipa ziņojuma.

—  Šitais ir nupat nupat uzradies, — Nensija sacīja. — Būs rīta avīzēs. Mēs vēlētos to publicēt ar dažiem komentāriem

—   vispirmām kārtām jūsējiem — pēcpusdienas izdevumā.

Iegriezis krēslu labākā apgaismojumā, Nims sacīja:

—   Ļaujiet vispirms izlasīt.

—  Neizlasījis jūs nevarēsiet neko jēdzīgu pateikt, — viņa laiski piebilda. — Lasiet mierīgi, nesteidzieties.

Viņš aši pārlaida acis jaunajām ziņām, tad ņēmās uzmanīgi izlasīt no paša sākuma.

VAŠINGTONA, … 3. MAIJA. DRAMATISKA NEPIECIEŠAMĪBA, LAI ATRISINĀTU RADUŠOS NAFTAS KRĪZI, SAVIENOTAS VALSTIS NOLĒMUŠAS IEVIEST JAUNU VALŪTU—TAS NOSAUKUMS BŪS JAUNAIS DOLĀRS. TAM BŪS ZELTA SEGUMS UN DESMIT PAŠREIZĒJO DOLĀRU VĒRTĪBA.

PREZIDENTS JAUNA DOLĀRA IEVIEŠANU PAZIŅOS BALTA NAMA PRESES KONFERENCĒ RĪT PĒCPUSDIENA.

DAŽAS VAŠINGTONAS OFICIĀLĀS IESTĀDES JAU IEDĒVĒJUŠAS JAUNO VALŪTU VEL OTRA VARDA, NOSAUCOT TO PAR «GODĪGO DOLĀRU».

NAFTAS EKSPORTĒTĀJVALSTIS NO OPEC TIKS AI CINATAS PIEŅEMT SAMAKSU PAR NAFTU JAUNAJOS DOLĀROS, KAD BŪS PANAKTA VIENOŠANAS PAR NAFTAS CENU.

OPEC PIRMĀ REAKCIJA IR PIESARDZĪGI POZITĪVA, TOMĒR OPEC SPĪKERS, ŠEIHS AHMEDS MUSAJEDS IR IZTEICIES, KA PIRMS JEBKĀDAS VIENOŠANAS NOSLĒGŠANAS PAR JAUNA DOLĀRĀ KA MAKSĀŠANAS LĪDZEKĻA IZMANTOŠANAS IESPĒJU JĀIEGŪST NEATKARĪGA AUDITA SLĒDZIENS PAR SAVIENOTO VALSTU ZELTA VĒRTĪBU.

«MĒS NEVĒLAMIES AIZIET TIK TALU, LAI PIEĻAUTU DOMU, KA SAVIENOTAS VALSTIS MELOTU PAR SAVAM ZELTA REZERVEM,» ŠEIIIS MUSAJEDS IZTEICAS REPORTIERIEM ŠOVAKAR PARĪZĒ, «TAČU NEKAD NAV APKLUSUŠAS BAUMAS, KO NEDRĪKST VIENKĀRŠI PAMEST BEZ IEVERĪBAS — PROTI, KA KRĀJUMI NEMAZ NEESOT TIK LIELI, KA OFICIĀLI TIEK ZIŅOTS, TĀPĒC MĒS GRIBAM DROŠI NOSKAIDROT, KA JAUNĀ DOLĀRA ZELTA SEGUMS IR REĀLS, NEVIS ILUZORS.»

GAIDA, KA PREZIDENTS INFORMĒS AMERIKĀŅUS PAR TO, KA VINI VARĒS IEGĀDĀTIES JAUNOS DOLĀRUS, MAKSĀJOT PAR TIEM AR VECAJIEM DOLĀRIEM ATTIECĪBĀ DESMIT PRET VIENU. LIKUMĪGAIS APMAIŅAS LAIKS BŪS PIECI GADI. PĒC TAM VECAJAM DOLĀRAM BŪS VAIRS VIENĪGI KOLEKCIJAS PRIEKŠMETA VĒRTĪBA.

ŠAJĀ PRESES KONFERENCĒ PREZIDENTAM NOTEIKTI JAUTAS…

Nims nodomāja: tātad iespēja, ko KS&A aizkulišu novērotājs Vašingtonā pirms nedēļas pieminēja, kļuvusi par īstenību.

Viņš redzēja, ka Nensija Molino gaida, ko viņš sacīs.

—  Es neesmu finansu ģēnijs, — Nims ierunājās, — bet tas arī nav nepieciešams, lai saprastu, ka tas, kas šeit notiek, — viņš uzsita ar pirkstu pa teletaipa lapu, — jau sen bija neizbēgams, jau kopš inflācijas sākuma, jau kopš kļuvām atkarīgi no importētās naftas. Diemžēl vissmagāk zaudēs daudzi godīgi vidusšķiras amerikāņi, kas sūri un grūti strādājuši, lai kaut ko iekrātu; viņiem būs vissāpīgāk stāvēt rindā, lai iemainītu savus dolārus desmit pret vienu. Bet arī ar to visu mēs iegūstam vienīgi nedaudz laika. Kamēr naftu iepirksim, mēs nespēsim glābties no tādas naudas tērēšanas, kādas mums īstenībā nav, nedz arī ķerties pie savu neizmantoto rezervju izvēršanas un attīstīšanas.

—  Paldies, — Nensija noteica, — ar to man pilnīgi pietiek. — Viņa aizvēra un nolika piezīmju bloku, kurā bija rakstījusi.

—   Starp citu, mūsu avīzē stingri tic, ka jūs esat Lielais Orākuls. Ak tā, un, ja jau par to runājam, tad varbūt jūs interesēs, ka svētdienas avīzē mēs publicēsim visu to, ko jūs pērnajā septembrī sacījāt diskusijā — tai pašā, kur ar savu runu iesēdāties mēslos. Tagad pēkšņi teiktais iegūst pavisam citu jēgu un nozīmi. — Viņai kaut kas iešāvās prātā. — Vai jūs būtu ar mieru man pateikt — publicēšanai — ko pats šai sakarā izjūtat.

Paklausīdams spējam impulsam, Nims atvilka vienu no rakstāmgalda atvilktnēm un izņēma no tās aktu vākus. Tajos viņš savukārt atrada gaišzilu vēstuļpapīra lapu un balsī nolasīja:

Bet tad, kad pienāk brīdis ievākt ražu,

Jel esi rimts un cēlsirdīgs, un garā dižens.

Un proti smaidu saglabāt

Par to, cik mūžam mainīga ir dzīve.

—   Tas neskan slikti, — Nensija noteica. — Kas to ir uzrakstījis?

—   Kāds man tuvs cilvēks. — Nims juta, ka tikai ar grūtībām spēj parunāt. — Kāds cilvēks, kas šodien nomira.

Brīdi klusējusi, viņa vaicāja: — Vai drīkstu izlasīt arī visu pārējo?

—   Kālab gan ne? — Nims viņai pasniedza lapu.

Beigusi lasīt, Nensija vaicāja: — Sieviete?

Viņš palocīja galvu. — Jā.

—   Vai tāpēc jūs šovakar, kad ienācu, izskatījāties kā no staļļa grīdas saslaucīts?

Nims neviļus pasmaidīja. — Ja es tiešām tāds izskatījos, tad atbilde ir — jā, tāpēc.

Nensija nolika vēstuļpapīra lapu atpakaļ uz aktu vākiem.

—   Vai vēlaties man par to pastāstīt? Neba publicēšanai, ja jās to negribat.

—    Jā, — viņš atteica, — tas ncbās publicēšanai. Viņu sauca Karīna Slouna. Viņa bija paralizēta — kvadriplegs, jau kopš piecpadsmitā mūža gada. — Viņš pieklusa.

—   Turpiniet vien, — Nensija mudināja. — Es klausos.

—   Man Šķiet, ka viņa bija skaistākais cilvēks, kādu jebkad esmu redzējis — visādā ziņā.

Atkal klusuma mirklis, tad: — Kājās ar viņu iepazināties?

—   Pilnīgi nejauši. Tas notika pagājušā gada jālijā — tūliņ pēc lielā strāvas pārtraukuma…

Nebija pagājusi pat stunda no tā brīža, kad Nims ļoti bija ilgojies pēc kāda cilvēka, kam atklāt sirdi. Tagad viņš visu klāja vaļā Nensijai. Viņa klausījās, šad tad iemezdama pa jautājumam, taču lielākoties klusēdama. Kad Nims nonāca stāstā līdz tam, kā Karīna bija nomirusi, Nensija piecēlās kājās un sāka staigāt pa istabu šurp un turp, klusu noteikdama:

—   Dieniņ, manu dieniņ!

—  Tā, nu jās zināt, — Nims pabeidzis sacīja. — Un nebrīnīsieties, ka es izskatījos, kā no staļļa grīdas saslaucīts.

Nensija atgriezās pie rakstāmgalda un norādīja uz papīru lērumu.

—   Tad kālab jūs noņematies ar visām šitām blēņām?

—   Bija jāstrādā. Vēl tagad ir.

—   Nieki! Metiet visu pie malas un ejiet uz mājām.

Papurinājis galvu, Nims paskatījās uz saliekamo gultu.

— Šonakt palikšu tepat. Vēl ir tik daudz problēmu. Un kā nekā — atcerieties — rīt sāksim ritošos aptumsumus.

—   Tad nāciet man līdzi uz mājām.

Nims laikam izskatījās briesmīgi pārsteigts, jo viņa klusu piebilda: — Mana piemešanās vieta ir piecu minūšu gājienā no šejienes. Jūs varat atstāt telefona numuru un vajadzības gadījumā ātri un viegli atgriezties. Ja neviens jums nepiezvanīs, es rītrītā pagatavošu jums brokastis, pirms iesiet projām.

Viņi stāvēja, lūkodamies viens otrā. Nims juta Nensijas slaidā, vijīgā, kārdinošā auguma reibinošo smaržu. Pēkšņi iegribējās uzzināt vairāk par šo sievieti. Daudz daudz vairāk. Un viņš saprata, ka. notiek tas, kas viņa dzīvē noticis tik daudzkārt un jau otru reizi šai vakarā — sieviete viņu kārdināja.

— Otrreiz jūs šo aicinājumu nesagaidīsiet, — Nensija asi noteica. — Tāpēc izšķirieties — jā vai nē?

Viņš vilcinājās īsu, mazu sekundīti. Tad sacīja: — Labi, ejam.

Parakstīta iespiešanai 15.01.98. Formāts 84x108/32 Apgāds «Alberts XII», Lāčplēša ielā 27, Rīga LV 1011 Reģistrācijas apl. nr. 000322145 Iespiesta p. a. s. tipogrāfijā «Jāņa sēta», LV-1011, Rīgā, Elizabetes ielā 83/85, 2. k.

Heilijs A.

He 226 Pārslodze. Romāns. No angļu vai. tulk. H. Lapiņa. Māksi. A. Plotka. — R.: «Alberts XII», 1998, 541 lpp.

Darbība romānā notiek laikā, kad valstī briest enerģētikas krīze. Enerģētiķu gaišākie prāti meklē alternatīvas enerģijas ražošanas iespējas, bet cīņa ar birokrātiskajām valsts un sabiedrības iestādēm un cilvēku vienaldzību ir bezcerīga. Tikai vesela traģisku nolikumu virkne spēj mainīt attieksmi pret elektroenerģijas ražotājiem.

Kā ikvienā A. Heilija romānā sarežģītās attiecības darbā mijas ar tikpat sarežģītām savstarpējām attiecībām.

Romānā, kur darbojas gudri, stipri vīrieši, skaistas, asprātīgas sievietes, virmo lielas kaislības, vienaldzībai un garlaicībai šeit nav vietas.

UDK 820 (73)—3

[2] palcstīnas atbrīvošanās organizācija. (Tulk. piez.)

[3] neliels pergamenta līstoklītis ar citātiem no Svētajiem rakstiem, kas ticības stiprināšanas nolūkā tiek piesists ebreju mājā pie ārdurvju stenderes. Mezuzā — stendere. (Tulk. piezīme.)

[4] līdz bezgalībai (lat. vai.).

Content

Heilijs Arturs Pārslodze

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA