Heilijs Arturs

Riteņi

Arturs Heilijs

Riteņi

Romāns

.

1

«General Motors» prezidents piecēlās nīgrs un neizgulējies. Elektriskā sega bija pildījusi savu pienākumu tikai pa brīžiem un augu nakti likusi mosties no aukstuma. Tagad, vēl arvien pidžamā un rīta svārkā, viņš izridāja instrumentus savā milzum platās divguļamās gultas malā, lai netraucētu aizmigušo sievu, un ķērās pie regulatora izjaukšanas. Gandrīz vai ar pirmo acu uzmetienu viņš atrada kļūmi kontaktā — nakts nevienmērīgā siltuma cēloni. Pusčukstus sodīdamies par segu produkcijas nevīžīgajiem kontrolieriem, GM prezidents paņēma regulatoru un gāja to labot uz pagrabu, kur viņam bija pašam sava darbnīca.

Korālija, viņa sieva, sakustējās miegā. Vēl pēc dažām minūtēm ieskanēsies modinātājs, viņa celsies un pusaizmigusi ies gatavot abiem brokastis.

Arā, nomaļajā Blumfīldhilā, divpadsmit jūdzes uz ziemeļiem no Detroitas, vēl bija pavisam tumšs.

GM prezidentam, kalsnam, kustīgam parasti līdzsvarotas dabas vīram, bez šīs elektriskās segas bija vēl kāds iemesls īgņāties. Proti, Emersons Veils. Pirms īsa brīža, klusi uzgriezis radio savā gultas pusē, GM galva klausījās rīta ziņas, un tur nu citustarp atskanēja šī autoindustrijas kritiķu viltuspravieša skāņā, nīstamā, tik labi pazīstamā balss.

Vakar Vašingtonas preses konferencē Emersons Vcils bija izšāvis kārtējo lādiņu pa saviem iecienītajiem mērķiem — «General Motors», «Ford» un «Chrysler». Preses radiodienestam savukārt laikam bija pietrūcis svarīgāku jaunumu no citiem avotiem, tāpēc Veila uzbrukumam atvēlēta jo plaša vieta.

Emersons Veils apsūdzēja autoindustrijas Lielo Trijnieku savtīgā un noziedzīgā sazvērestībā, nelietīgā un veltā patērētāju uzticības valkāšanā. Sazvērestība izpaudās nevēlmē ar benzīna dzinēju darbināto automobiļu vietā ieviest, kā Veils apgalvoja, tagad jau «pilnīgi iespējamās» mašīnas ar elektriskiem un tvaika dzinējiem.

Tāds pārmetums nebija nekas jauns. Taču Veils, rūdīts preses vilks un efektīga izklāsta meistars, bija pratis izpušķot savu uzstāšanos ar pietiekami svaigiem datiem, lai viņa apgalvojumi izklausītos pēc dienas jaunuma.

Pasaules lielākās korporācijas prezidents, inženierzinātņu doktors, salaboja segas regulatoru gluži tāpat, kā mīļu prātu darīja citus mājas darbus savos pavaļas brīžos. Pēc tam nomazgājās dušā, noskuvās, apģērbās darbam un gāja pie Korālijas uzklātā brokastu galda.

Uz ēdamistabas galda bija «Detroit Free Press» numurs. Ieraudzījis Emersona Veila vārdu un attēlu izcilus iespiestu pašā pirmajā lappusē, viņš nikni nomēza laikrakstu uz grīdas.

—   Skat, kā, — teica Korālija. — Jācer, ka tas tev līdzēs.

Viņa nolika vīram priekšā antiholesterīna brokastis: olas baltumu uz apgrauzdētas maizītes, šķēlītēs sagrieztus tomātus un biezpienu. Brokastis GM prezidenta sieva allaž gatavoja pati un paēda kopā ar vīru, vienalga, lai cik agri viņš dotos uz darbu. Pacēlusi no grīdas laikrakstu, viņa atšķīra to un nosēdās vīram pretī.

Pēc mirkļa viņa pavēstīja: — Emersons Veils apgalvo — ja mums pietiek tehniskas gatavības, lai cilvēki izkāptu uz Mēness vai Marsa, autoindustrijai jābūt spējīgai radīt absolūti drošu bezdefektu automobili, kas nepiesārņotu apkārtējo vidi.

Viņas vīrs nolika nazi un dakšiņu. — Vai tev jāsagandē arī tas mazumiņš, ko es ēdu brokastīs?

Korālija pasmaidīja. — Man liekas, to kāds jau paspējis izdarīt. — Un vienā mierā turpināja: — Misters Veils citē bībeli par gaisa piesārņošanu.

—  Jēziņ! Kur tad bībelē viņam gaisa piesārņošana?

—  Jēziņam ne, dārgum. Vecajā derībā.

Ziņkārības pārspēts, viņš norūca: — Labi, nolasi

ari. To gan tu būtu darījusi šā vai tā.

—   No pravieša Jeremijas, — Korālija teica. — «Un es vedu jūs vienā auglīgā zemē viņas augļus un viņas labumu ēst. Bet, kad jūs iekšā nācāt, tad sagānījāt jūs manu zemi un darījāt manu īpašumu par negantību.» —

Viņa ielēja abiem vēl mazliet kafijas. — Manuprāt, gudrs gājiens.

—   Neviens un nekad nav teicis, ka tas draņķis nebūtu gudrs.

Korālija lasīja tālāk: — «Automobiļu un benzīna rūpniecība, Veils saka, kopīgiem spēkiem bremzējusi tehnikas progresu, kas jau sen būtu novedis pie ekspluatācijai derīga elektriskā vai tvaika automobiļa. Viņu apsvērumi ir vienkārši. Tāds automobilis liktu viņiem zaudēt milzu kapitālus, kas ieguldīti atmosfēru piesārņojošā iekšdedzes dzinējā.» — Korālija nolika avīzi. — Vai kaut kas no tā atbilst patiesībai?

—  Veils acīmredzot domā, ka viss atbilst.

—   Un tu nedomā?

—   Protams, ne.

—   Ne drusciņu?

—   Kāds patiesības grauds dažkārt atrodams arī vistrakākajos apgalvojumos, — viņš īdzīgi atbildēja. — Ar to Emersons Veils un viņam līdzīgie rada ticamības iespaidu.

—   Tātad tu apgāzīsi viņa izteikumus?

—   Nedomāju vis.

—   Kāpēc?

Ja «General Motors» uzklups Veilam, sāksies klaigāšana, ka rūpniecības gigants apspiež indivīda balsi. Ja mēs neatbildēsim, mūs nolādēs šā vai tā, taču mēs vismaz nedosim iespēju sagrozīt katru vārdu, ko būsim teikuši.

—  Vai tad nav neviena, kas varētu atbildēt?

—   Henrijs Fords, juniors, varētu, ja viņam uzsūtītu kādus manīgus reportierus. — GM prezidents pasmaidīja. — Bet Henrijs brūķē tik rupju muti, ka viņa vārdus avīzes tāpat nedrukās.

—  Ja es būtu tavā amatā, — Korālija sacīja, — es gan kaut ko pateiktu. Protams, ja būtu lidz galam pārliecināta par savu taisnību.

—   Paldies par labu vārdu.

GM prezidents savas brokastis bija paēdis un neļāvās vairs uzķerties uz sievas makšķeres. Taču vārdu pārmaiņa un sīkie dzēlieni, kas, pēc Korālijas domām, dažkārt nāca vīram tikai par labu, patiešām bija izkliedējuši viņa slikto omu.

Cauri virtuves durvīm GM prezidents dzirdēja, ka ieradusies mājkalpotāja, tas nozīmēja, ka viņa mašīna un šoferis, kas pa ceļam meiteni atveda, nu jau gaida ārā. Viņš cēlās no galda un noskūpstīja uz atvadām sievu.

Pēc dažām minūtēm, mazliet pāri sešiem, viņa kadiljaks jau izbrauca uz Telegrāfa ielas, lai nogrieztos autoceļa, kas veda uz Detroitas centru. Bija spirgts oktobra rīts. Alpainais ziemeļrietumu vējš jau vēstīja ziemas tuvošanos.

Detroita, motoru pilsēta, pasaules auto metropole, pamazam modās jaunai dienai.

Arī Blumfildhilā, sava plūdenā linkolna desmit minūšu slīdējumā no GM prezidenta mājas, «Forda» pirmais viceprezidents gatavojās izbraukt uz Detroitas lidostu. Un arī viņš bija paēdis brokastis, tikai viens. Saimniecības vadītāja bija ienesusi paplāti viņa nespodri apgaismotajā kabinetā, kur jau kopš pieciem no rīta viņš bija pārmaiņus lasījis memorandus (uz speciāla gaišzila papīra, ko «Forda» viceprezidenti lietoja saviem rīkojumiem) un ierunājis diktofonā strupas instrukcijas. Viņš gandrīz nepacēla acis — ne kad ienesa brokastis, ne ēzdams — un stundas laikā padarīja darbu, kas dažam labam ierēdnim prasītu visu dienu, ja ne vairāk.

Sīrīta lēmumi attiecās galvenokārt uz jaunu rūpnīcu būvēm vai veco paplašināšanu, kas prasītu miljardus. Pirmā viceprezidenta pienākumos ietilpa projektu pieņemšana vai noraidīšana, viņam vajadzēja atlasīt labākos no labākajiem. Reiz viņam jautāja, vai tik milzīgu bagātību izrīkošana viņu nebiedē. Viņš bija atbildējis: «Nē, jo es domās trīs pēdējās nulles atmetu nost. Un tad tas nav briesmīgāk kā, sacīsim, pirkt māju.»

Sī pragmatiskā atjautība bija tipiska vīram, kas savulaik raķetes straujumā pacēlās no necila automobiļu tirgotāja līdz autoindustrijas virzītājiem un lēmējiem, kādam ducim vīru. Tādā pašā gaitā viņš, starp citu, bija kļuvis par multimiljonāru, kaut gan dažs labs šaubītos, vai par panākumiem un slavu cilvēkam vērts maksāt to cenu, ko maksāja viņš.

Pirmais viceprezidents strādāja divpadsmit un pat četrpadsmit stundu dienā, temps allaž bija drudžains, un darbs parāsti paņēma arī svētdienas. Šorīt, kamēr vairums ļaužu vēl saldi gulēs, viņš kompānijas reaktīvajā lidmašīnā jau trauksies uz Ņujorku un lidojuma laikā apspriedīs ar saviem padotajiem automobiļu noieta problēmas. Tikko nolaidies, viņš vadīs «Forda» turienes pārstāvju sanāksmi. Tūlīt pēc tam viņu gaidīs vētraina apspriede ar divdesmit Ņūdžersijas autotirgotājiem, kuriem bija niknas pretenzijas garantijas remonta un servisa jautājumos. Pēc tam viņš piedalīsies Manhatanas baņķieru pusdienās un teiks runu. Pēc runas viņu plosīs juceklīgas preses konferences reportieri.

Jau agrā pēcpusdienā tā pati kompānijas lidmašīna aizraus viņu atpakaļ uz Detroitu, kur viņa kabinetā jau gaidīs lietišķas tikšanās un kārtējie dienas darbi, kas ievilksies līdz pašām vakariņām. Kaut kādā pēcpusdienas brīdī pie viņa ienāks frizieris un turpat kabinetā apgriezīs matus, un arī tas viņu neatraus no darba. Pie vakariņu galda — stāvu virs viņa darba telpām — notiks spriega diskusija ar nodaļu vadītājiem: vajadzēs apspriest jaunos modeļus.

Vēl pēc tam viņš iegriezīsies Viljama R. Hamiltona apbedīšanas biroja kapelā atdot pēdējo godu kompānijas kolēģim, kas vakar bija miris no koronārās nepietiekamības — dienišķas pārpūles rezultātā. (Hamiltona apbedīšanas firma apkalpoja autorūpnieku augstākās aprindas — tos, kas apzinājās savu izcilību līdz pat pēdējam ceļam uz citiem mirstīgiem nepieejamo Vudlaunas kapsētu, dēvētu arī par «priekšniecības Valhallu».)

Un tad tikai pirmais viceprezidents beidzot dosies uz mājām ar pilnu mapi papīru, ko vajadzēs līdz ritam izskatīt.

Tagad, pastūmis malā brokastis un nolicis papīrus, viņš piecēlās no rakstāmgalda. Visas viņa kabineta sienas bija vieni vienīgi grāmatu plaukti līdz pašiem griestiem. Dažu labu reizi — šorīt gan ne — viņš pārlaida tiem ilgu pilnu skatienu: bija taču laiki — diemžēl pirms daudziem gadiem — , kad viņš lasīja daudz un plaši; viņš varētu kļūt par zinātnieku, ja dzīve būtu iegrozījusies citādi. Bet nu viņam vairs nebija vaļas grāmatām. Pat rīta avīzei vajadzēja gaidīt, kad iekritīs brīvs brīdis ieskatīties. Viņš paņēma avīzi un tāpat salocītu, kā saimniecības vadītāja bija to atnesusi, iebāza portfelī. Tikai vēlāk viņš iepazīsies ar Emersona Veila jauno uzbrukumu un sirds dziļumos viņu nolādēs, kā daudzi citi autoindustrijas vīri būs paspējuši izdarīt pirms viņa.

Tie no pirmā viceprezidenta padotajiem, kam vajadzēja braukt līdzi, jau gaidīja viņu «Forda» angāra uzgaidāmajā zālē. Laiku netērēdams, viņš izmeta: — Braucam!

Reaktīvie dzinēji sāka darboties, tiklīdz astoņi braucēji iekāpa, un lidmašīna izgriezās no angāra, vēl pirms visi bija paspējuši piesprādzēties. Tikai tie, kas brauc ar privātām lidmašīnām, zina, cik daudz laika viņi ietaupa salīdzinājumā ar cilvēkiem, kuri pārvietojas pēc aviolīniju reisu saraksta.

Gaitas ātrumu ignorējot, dokumentu mapes jau bija paņemtas un atvērtas, iekams lidmašīna iznāca uz skrejceļa.

Pārrunas ievadīja pirmais viceprezidents.

— Ziemeļaustrumu rajona ienākumi šomēnes bija nepietiekami. Skaitļi jums zināmi tikpat labi kā man. Es gribu noskaidrot — kāpēc. Un gribu, lai man ziņo, kas darīts.

Kad viņš beidza runāt, lidmašīna jau bija gaisā.

Virs apvāršņa parādījās saule, duļķaini sarkana pelēkos, vēja gumzītos mākoņos.

Zem kāpjošās lidmašīnas agrā rīta gaismā pavērās pilsēta un tās nomales: kvadrātjūdze centra — Manhatana miniatūrā — bija vienīgā oāze, tai apkārt blīvējās drūmas, netīras ielas un šosejas, veseli klājieni ēku, rūpnīcu, dzīvojamo namu; ne darba pilsēta, bet Augeja staļļi, kuru tīrīšanai nekādi neatradās jel drusciņ naudas. Uz rietumiem — jau tīrākā, zaļākā Dirborna ap milzīgu rūpniecības kompleksu Rūžas krastos, austrumu galā — tās tiešais pretstats — bagātnieku paradīze Grospointa viscaur koptos kokos un cirptos zālienos, uz dienvidiem — dūmainā, industriālā Vaijandoto; Bellas sala kā pārkrauta, pelēki zaļa liellaiva Detroitas upē, un upei pāri uz Kanādas pusi kvēpainā Vindzora, kas droši varēja mēroties ar pašām visdrūmākajām Amerikas rūpniecības ellēm.

Cauri un apkārt rīta gaismā virmoja satiksme. Tūkstoši un tūkstoši strādnieku, ierēdņu, priekšnieku un kalpotāju kā skudru armijas vai lemingu bari — atkarībā no vērotāja viedokļa — traucās uz dienišķo darbu neskaitāmās rūpnīcās, gan lielās, gan mazās.

Vēl viena Amerikas automobiļu izlaides diena — Detroitas kontrolē un vadībā — bija sākusies, un ražošanas tempu rādija milzu tablo mašīnu pieblīvēto Edzela Forda un Voltera Kraislera šoseju satekā. Piecu pēdu augstie cipari minūti pa minūtei precīzi vēstīja, cik automobiļu Amerikā. Tiklīdz kaut kur no konveijera noripoja automobilis, skaitītājā parādījās jauns skaitlis.

Patlaban tablo pārtika no Austrumu zonas divdesmit deviņām rūpnīcām, kas jau bija sākušas darbu. Drīz vien skaitļi sāks zibēt straujāk — spēlē ieslēgsies trīspadsmit Vidējo Rietumu rūpnīcu montāžas konveijeri, un tām sekos vēl sešas rūpnīcas Kalifornijā. Vietējiem automobilistiem šis tablo bija tas pats, kas asinsspiediena rādītājs ārstam vai Doua Džounsa indekss biržas māklerim. Autostāvvietās katru dienu slēdza derības par rīta vai vakara maiņas rezultātiem.

Visīsāko ceļu uz tablo mērīja Kraislera firmas rādītāji — tikai kādas jūdzes attālumā bija Hemtremka rūpnīcas, kuru konveijeri jau no sešiem rītā izlaida stundā vairāk nekā simt dodžu un plīmutu.

Bija laiks, kad «Kraislera» valdes priekšsēdis ieradās uz konveijera palaišanu un pats personiski pārbaudīja galaproduktu. Tagad viņš to darīja reti un arī šorīt bija vēl mājās, šķirstīja «The Wall Street Journal» un dzēra kafiju, ko viņam bija ienesusi sieva, pirms pati izbrauca uz Mākslas ligas rīta sēdi pilsētā.

Tajās senajās dienās «Kraislera» prezidents (nule iecelts) augas dienas pavadīja rūpnīcās — daļēji tāpēc, ka panīkušajai, sparu zaudējušajai korporācijai bija nepieciešama enerģiska vadība, daļēji tāpēc, ka viņam vajadzēja tikt vaļā no «grāmatveža» iesaukas, ko deva ikvienam vadītājam, kurš nāca no finanšu, nevis autotirgotāju vai inženieru aprindām. Viņa vadītais «Kraislers» bija piedzīvojis gan paisumus, gan bēgumus. Sešus gadus no vietas firma visā pilnībā izpelnījās akcionāru uzticību, nākošajos skanēja finanšu trauksmes zvani, tad atkal vaiga sviedros, ar drastisku taupību un piepūli panāca izlīdzinājumu, dažs labs pat uzskatīja, ka ekonomiski saspringtās situācijās kompānija funkcionē efektīvāk. Visādā ziņā neviens vairs nedomāja, ka «Kraislera» šaurdegunis pentastārs nepaliks orbītā, un tas bija vērā ņemams sasniegums, kas ļāva valdes priekšsēdētājam bez liekas steigas vairāk domāt un lasīt pēc patikas.

Šobrīd viņš lasīja Emersona Veila kārtējo izvirdumu, ko «The Wall Street Journal» gan nebija pasniedzis tik uzkrītoši kā «Detroit Free Press». Viņu Veils garlaikoja. «Kraislera» valdes priekšsēdētājam likās, ka Veils savas idejas ir sen novazājis un nekā oriģināla tur nav, tāpēc viņš pievērsās nekustamo īpašumu sludinājumiem — nekustams īpašums galu galā ir neapstrīdama realitāte. Retais zināja, ka pēdējos gados «Kraislers» uzpircis milzīgas zemes platības, radījis vai veselu nekustamā īpašuma impēriju, kas ne tikai paplašināja kompānijas darbības lauku, bet varēja dažās desmitgadēs (vismaz tā tas bija iecerēts) mainīt spēku samēru un nostādīt tagadējo «trešo brāli» blakus «General Motors» vai pat augstāk.

Pagaidām valdes priekšsēdētājs varēja visā omulībā apzināties, ka automobiļi plūst un plūst no «Kraislera» rūpnīcām Hemtremkā un citur.

Tā Lielais Trijnieks šorīt kā jebkuru citu rītu gādāja, lai autostraume neapsiktu, un arī mazākā firma «American Motors» uz ziemeļiem no Viskonsinas ieplūdināja tajā savus embesedorus, hornetus, džeivelinus, gremlinus un citas līdzīgas mašīnas.

2

Montāžas ceha priekšnieka palīgam Metam Zaleskim, sirmajam autoindustrijas veterānam, atlika priecāties vienīgi par to, ka šodien ir trešdiena.

Ne jau tāpēc, ka trešdienās nebūtu steidzamu problēmu vai ka trešdienas prasītu mazāk spēka un pūliņu, — tādas dienas vispār nebija. Viņš zināja, ka šovakar ies mājās tikpat noguris kā citiem vakariem, juzdamies daudz vecāks par saviem piecdesmit trim gadiem, un kārtējā viņa mūža diena būs kā caur gaļasmašīnu izlaista. Bieži Metam Zaleskim gribējās, lai atgrieztos ja ne jaunība, tad tā enerģija, kas viņam bija, uzsākot darboties autorūpniecībā, arī Otrajā pasaules karā, kad viņš dienēja par bombardieri gaisa flotē. Un, atceroties kara gadus, pagājušus Eiropā un pašā kauju karstumā, viņam dažkārt likās, ka toreiz viņa dzīve vis nesastāvēja no asiem un bīstamiem spriegumiem kā tagad — gluži civilā darbā.

Jau šajās pāris minūtēs, kamēr viņš, savā stiklotajā vadības starpstāva kabinetā ienācis, vilka nost mēteli, viņa acis bija pārskrējušas sarkani apšvlkotajam ziņo(iimam uz galda — tā bija arodbiedrības pretenzija, kas di.indēja ar streiku visa montāžas ceha apjomā, ja viņš lulit, uz karstām pēdām nepratīs konfliktu likvidēt. Un nebija ne mazāko šaubu, ka tur, tajā papīru kauti /. i tē blakus ziņojumam, arī bija tikai rūpes un nepatikšanas, atkal un atkal jaunas galvassāpes, sākot ar kritiski trūkstošām detaļām (kaut kā jau vienmēr trūka) un beidzot ar kvalitātes kontroles prasībām, bojājumiem konveijera aparatūrā un jebkurām galīgi nepare.l/ctām, ar prātu neaptveramām nebūšanām, kas varēja apstādināt montāžas līniju un līdz ar to produkcijas 1/.laidi.

Sīrupiem, neveikliem grūdieniem Zaleskis iesprūilija savu tuklo augumu starp krēslu un pelēko metāla galdu. Krēsls nīgri nočīkstējās — dienišķais atgādinājums par liekajiem taukiem un lielo vēderu, kas viņam nēsājams pa pasauli. Kauns domāt, bet sava B-17 šaurajā bombardiera sēdeklī viņš tagad vairs neiesprauktos. Raizes un nepatikšanas būtu gan varējušas kādu mārciņu nodzīt, bet nē, taisni otrādi, un pēc Fredas nāves jau nepavisam, kad nakts vientulībā viņam neatlika nekas cits kā iet pie ledusskapja un panašķēties.

Nekas, šī vismaz bija trešdiena.

Taču sākt vajadzēja ar svarīgāko. Zaleskis nospieda pārvaldes sakaru slēdzi. Sekretāre vēl nebija ieradusies. Atbildēja tabeļvedis.

— Man vajadzīgs Parklends un tas tur no arodbiedrības komitejas, — Zaleskis teica. — Lai viņi uz visātrāko būtu pie manis.

Parklends bija ceha meistars. Un, kurš no arodbiedrības vīriem bija augšminētais «tas tur», tabeļvedim vajadzēja zināt pašam, tāpat kā neizbēgami vajadzēja zināt par sarkani piešvikoto ziņojumu uz Zaleska galda. Ļaunas ziņas pa cehu izplatās degoša benzīna ātrumā.

Papīru kaudzīte blakus — vēl arvien neskarta, lai gan kuru katru bridi vajadzēja ķerties tai klāt, — atgādināja Zaleskim drūmās domas par neskaitāmiem iemesliem, kas varēja apstādināt montāžas līniju.

Un līnijas apstāšanās Metam Zaleskim būtu dūre pakrūtē. Viņa darbs, viņa personiskais raison d'etre bija uzturēt konveijeru nepārtrauktā kustībā, lai montāžas līnijas galā precīzi ik pa minūtei no ceha izbrauktu gatava automašīna, vienalga, kādiem līdzekļiem tas panākts. Bieži jo bieži Zaleskis jutās kā akrobāts, kas žonglē ar piecpadsmit bumbām reizē, un neviena nedrīkst nokrist. Rūpnīcas vadībai nebija daļas, kā viņš tiek ar to galā, un nekādu aizbildināšanos neņēma vērā. Svarīgi bija tikai rezultāti: kvotas, dienas produkcija, pašizmaksa. Ja līnija apstājās kaut vai uz minūti — tas nozīmēja, ka tajā dienā ražots par veselu automobili mazāk, un šis iztrūkums vairs nekad un nekādi nebūs aizpildāms. Līnijas apstāšanās uz divām vai trim minūtēm jau maksāja tūkstošus, jo gatavais automobilis gan no ceha neizbrauca, toties darba algas un citi izdevumi auga tāpat.

Jā, labi vismaz, ka trešdiena.

Rācija noklikšķēja: — Viņi ir jau ceļā, mister Zaleski.

Viņš īsi atsaucās, ka dzirdējis.

Bet trešdienas Mets Zaleskis mīlēja gluži vienkārša iemesla dēļ. Trešdienas bija vidū starp pirmdienām un piektdienām.

Pirmdienas un piektdienas automobiļu rūpnīcu vadībai bija moku un izmisuma dienas darba kavētāju dēļ. Algas čekus parasti izsniedza ceturtdienās, un daudzi strādnieki jau tad sāka atzīmēt darba beigas ar dzeršanu vai narkotiskām vielām; pēc tā pavadītas nedēļas nogales pirmdienas tad, dabiski, bija tās, kurās tikai sāka atjēgties un izgulēt paģiras.

Tāpēc pirmdienās un piektdienās pāri jau tāpat smagajām ražošanas problēmām pacēlās īsti draudīgs jautājums: kā bez visām šīm trūkstošajām darba rokām uzturēt montāžas līniju kustībā. Cilvēkus mētāja no vienas vietas uz otru. Atrāva no darba, ko viņi prata, un lika pie cita, ko viņi savu mūžu nebija darījuši. Strādniekam, kas bija radis pieskrūvēt riteņu uzmavas, pēkšņi vajadzēja uzlikt priekšējos spārnus, un šo darbu viņam bieži vien ierādīja pa roku galam vai pat neierādīja nemaz. Citam, gluži nekvalificētam krāvējam vai grīdu slaucītājam, vajadzēja stāties tur, kur kvalificētā strādnieka trūka. Reizēm viņiem laimējās iedzīvoties savās pagaidu lomās, reizēm nelaimējās, un tad veselas apgaismošanas vai apsildīšanas sistēmas tika iemontētas ačgārni, par sīkākām detaļām nemaz nerunājot.

Sekas bija neizbēgamas. Daudzas no pirmdienās un piektdienās ražotajām mašīnām turējās kopā uz godavārda un kļuva par nebeidzamu nepatikšanu avotu to īpašniekiem, bet cilvēki, kas bija lietas kursā, savukārt izvairījās par šo mašīnu īpašniekiem kļūt. Lielpilsētu solīdākie automobiļu veikali, kuru pasūtījumi bija tik augstām summām, ka tie varēja izdarīt spiedienu uz automobiļu rūpnīcām, pieprasīja vismaz saviem izcilākajiem klientiem otrdienās, trešdienās vai ceturtdienās ražotas mašīnas. Arī kompānijas augstākajiem ierēdņiem vai viņu draugiem domātās mašīnas tika izlaistas nedēļas vidū.

Durvis atsprāga, un kabinetā, nepapūlējies pat pieklauvēt, ienāca izsauktais ceha meistars Parklends, plecīgs, kaulains vīrs, gadu piecpadsmit jaunāks par Metu Zaleski. Koledžas gados viņš varētu būt bijis savas futbola komandas aizsargs, bet tagad atšķirībā no mūsdienu meistariem vai priekšstrādniekiem izskatījās pēc vīra, kam patiešām ir autoritāte savā cehā. Un vēl viņš patlaban izskatījās pēc vīra, kas gaida nepatikšanas un ir gatavs stāties tām pretim. Meistara seja zvēroja dusmās. Zem labā žokļa Zaleskis pamanīja zilu nobrāzumu.

Ignorēdams Parklenda nepieklājīgo ienākšanu, Zaleskis piestūma viņam krēslu: — Sēdi un nomierinies!

Nu viņi sēdēja abi — katrs savpus galdam.

—  Es gribētu dzirdēt tavu versiju. Spriežot pēc šī te, — priekšnieka vietnieks pagrūstīja ar pirkstu sarkani piešvīkoto sūdzību, — tu mums esi iezāģējis līdz kaulam.

—  Ne velna neesmu! — Parklends uzšķīla niknu skatienu savam priekšniekam, seja virs zilās sitiena zīmes satvīka sarkana. — Es atlaidu to zelli tāpēc, ka viņš iekrāva man pa ģīmi, un netaisos saukt viņu atpakaļ. Un, ja vien neesi pēdējo taisnīguma kripatu baltmaizē apēdis, tu nostāsies manā pusē.

Mets Zaleskis pacēla balsi buļļa rēcienā, ko viņš bija apguvis jau tad, kad strādāja pirmajā stāvā, nevis sēdēja šajā stikla kabinetā pāri montāžas līnijai: Beidz muldēt! — Bet šis rēciens bija izlauzies pret viņa paša gribu. Viņš aprāvās un norūca: — Es teicu — sēdi un nomierinies. Gan jau es izlemšu, kurā pusē man stāties un kāpēc stāties. Un lai tu man te negvelztu par baltmaizēm un taisnīgumiem. Skaidrs?

Viņu skatieni sacirtās pāri galdam. Parklends nolaida acis pirmais.

—   Būs jau labi, Frenk, — Mets Zaleskis sacīja. — Sāksim no gala, kas tur bija un kā.

Viņš pazina Frenku Parklendu ilgus gadus. Visu šo laiku Parklends bija teicami strādājis pats un taisnīgi izturējies pret cilvēkiem, kas strādāja viņa vadībā. Vajadzēja notikt kaut kam ārkārtējam, lai šo mierīgo viru tā pārkaitinātu.

—   Darbs bija laukā no vietas, — Parklends sacīja.

—  Tas zēns tur skrūvēja stūres asi, un viņam tas gāja lēni. Viņš ir no jauniņajiem, cik noprotu. Viņš bija aizkavējies un brauca virsū nākošās operācijas strādniekam. Es tikai gribēju, lai viņu padod atpakaļ.

Zaleskis pamāja. Tas gadījās diezgan bieži. Operācija prasīja strādniekam kādu sekundi ilgāk par noteikto laiku, konveijeram slidot, strādnieks pamazām pārvietojās un nokļuva ar visu mašīnu nākošās operācijas teritorijā. Kad meistars to pamanīja, viņam vajadzēja izkārtot, lai strādnieks ar savu darbu tiek atpakaļ īstajā vietā.

—  Tālāk! — Zaleskis nepacietīgi izmeta.

Bet tālāk viņi nepaspēja tikt, durvis atkal pavērās, un ienāca arodbiedrības komitejas pārstāvis liess, sīks, nervozs vīriņš biezām acenēm. Pirms ievēlēšanas amatā arī viņš pats bija strādājis pie montāžas konveijera.

—   Labrīt, — pārstāvis sacīja Zaleskim. Parklendam viņš tikai strupi pamāja.

Mets Zaleskis pameta ar roku uz krēsla pusi. — Mēs jau te būsim aizrakušies līdz ļaunuma saknei.

—  Tās pūles jūs varējāt aiztaupīt, — liess atcirta.

—  Vajadzēja vienkārši izlasīt manu ziņojumu.

—   Ziņojumu es izlasīju. Bet dažkārt man gribas uzklausīt otru pusi arī. — Zaleskis pamāja Parklendam, lai runā.

—   Ja es ko esmu izdarījis, — meistars teica, — tad vienīgi pieaicinājis strādnieku un sacījis, lai padod tā vīra darbu atpakaļ.

—   Un es atkal saku, ka jūs esat melis! — Arodbiedrības pārstāvis kā apsūdzētājs paliecās uz priekšu, tad pasviedās pret Zaleski. — Viņš teica: «Padodiet atpakaļ tā puikas darbu!» Bet cilvēks, ko viņš atļāvās nosaukt par puiku, ir viens no mūsu melnajiem brāļiem, kas šo vārdu uztver kā ārkārtēju apvainojumu.

—   Dieva dēļ! — Parklenda balsī skanēja dusmas un riebums vienlaikus. — Domājat, es to nezinu? Strādāju te pietiekami ilgi, lai saprastu, kādā nozīmē šo vārdu nedrīkst lietot.

—  Taču lietojāt, vai ne?

—  Varbūt. Tikai — varbūt. Es nesaku jā, tāpēc ka

neatceros, un cauri. Bet, ja tomēr būtu, tad bez kādas blakus nozīmes. Vienkārši paspruka.

Arodbiedrības pārstāvis paraustīja plecus. — To jūs tagad izdomājāt.

—  Neko es neizdomāju, apjātās kuņas dēls!

liess piecēlās. — Es te oficiāli pārstāvu Autostrādnieku arodbiedrību. Ja man jāklausās…

—   Nebūs, nebūs jāklausās, — Zaleskis teica. — Sēdiet, lūdzu, un, kamēr vēl izteicieni dienas kārtībā, iesaku arī jums nemētāties ar tādiem vārdiem kā «melis».

Parklends uzsita galdā savu biezo dūri. — Es teicu, ka neko neesmu izdomājis, un pat nebija ko izdomāt. Augšminētais melnais brālis to vārdu nemaz nepamanīja, un viņam ne prātā nenāca apvainoties, kamēr viņu neuzkūdija.

—   Viņam pašam gan tā neliekas, — liess indīgi iebilda.

—   Nu jau vairs, protams, neliekas. Paklau, Met, — Parklends teica Zaleskim, — strādnieks, kas bija izkustējies no savas vietas, ir zēns. Nēģeru zēns, tā ap septiņpadsmit. Man nav nekādu iebildumu pret viņu, viņš strādā lēni, bet savu darbu padara. Mājās man ir mazais brālis apmēram tādā pašā vecumā. Kad es pārnāku no darba un prasu «Kur ir puika?», man neviens nekrauj pa rīkli. Un te darbā tāpat. Kamēr Ņūkirks nesāka ālēties.

Hess neatlaidās: — Bet jūs atzīstat, ka esat lietojis vārdu «puika»?

Mets Zaleskis nogurušā balsī iejaucās: — Labi jau, labi, ir lietojis. Uzskatīsim, ka vismaz par to esam vienojušies. — Mets Zaleskis valdījās, kā darīja to vienmēr, kad cehā sāka plosīties rasu kaislības. Viņa paša aizspriedumiem bija dziļas saknes. Pilsētas nomali, kurā viņš auga, apdzīvoja galvenokārt poļi, kas raudzījās uz nēģeriem ar nicināšanu, uzskatīdami viņus par nekur nederīgiem dikdieņiem un skandālistiem. Nēģeri savukārt ienīda poļus, un šis senais naids nebija aizmirsts ari te, Detroitā. Zaleskim savus instinktus vajadzēja apspiest, nevarēja taču vadīt cehu, kurā strādāja tik daudz melno strādnieku, un atklāti izrādīt antipātijas. Tagad pat viņš labprāt uzkliegtu liesam: «Un kas par to, ka nosaucis par puiku? Kāda starpība? Cehā jādara, ko meistars liek, un lai tas draņķis iet pie sava darba!» Bet Zaleskis zināja, ka viņa vārdi tiks atkārtoti un laisti tālāk un situācija kļūs vēl daudz smagāka. Tāpēc viņš tikai norūca: — Turpiniet.

—   Labi, ka tā, — Parklends sacīja. — Man jau sāka likties, ka tālāk mēs netiksim. Vārdu sakot, mēs jau bijām gandrīz padevuši mašīnu atpakaļ, kad parādījās Ņūkirks, zini, tāds tēvainis smagā svarā.

—  Viņš arī ir mūsu melnais brālis, — liess sacīja.

—  Ņūkirks strādā labu gabalu lejāk. Viņš pat nezināja, kas īsti noticis, viņam kāds bija teicis. Viņš pienāca, nosauca mani par rasistu cūku un krāva. — Meistars paberzēja ar pirkstu zilumu uz žokļa, kas bija paspējis sapampt vēl redzamāk.

—  Tu siti pretī? — Zaleskis asi izmeta.

—   Nē.

—   Labi, ka tev pietika jel tik daudz prāta.

—  Jā, tik daudz man pietika, — Parklends teica. — Es atlaidu Ņūkirku no darba. Uz vietas. Neviens nevar kraut meistaram pa ģīmi un palikt nesodīts.

—  To mēs vēl redzēsim, — liess sacīja. — Daudz kas atkarīgs no apstākļiem un provokācijas rakstura.

Mets Zaleskis izbrauca plaukstu caur matiem; reizēm viņš pats brīnījās, ka viņam vispār vēl palicis kāds mats uz galvas. Patiesībā visa šī te draņķīgā situācija būtu Mekernona — ceha priekšnieka darīšana, bet Mekernona nebija. Viņš patlaban rūpnīcas galvenajā štābā kādas desmit jūdzes no montāžas ceha piedalījās konferencē par «Oriona» jauno modeli, ko pirms ražošanas sākuma turēja ārkārtīgā slepenībā. Reizēm Metam Zaleskim likās, ka viņa priekšnieks jau izbauda pensijas priekus, kuriem gan vajadzēja oficiāli iestāties tikai pēc sešiem mēnešiem.

Atkal Mets Zaleskis bija tas, kuram šo kārtējo un īpaši draņķīgo putru vajadzēja izstrēbt. Turklāt Mekernona aiziešana viņam nebūt nesolīja brīvo priekšnieka krēslu. Viņš jau bija izsaukts uz ražošanas daļu un iepazīstināts ar oficiālo novērtējumu, iešūtu melnos ādas vākos, kas pastāvīgi atradās uz viceprezidenta galda, lai būtu pa rokai, kad jāapsver paaugstinājumi. Zem savas fotogrāfijas un biogrāfiskiem datiem Mets

Zaleskis izlasīja: «Labi atbilst ieņemamam amatam pašreizējā līmenī.»

Nevienam no autokompānijas vadošā personāla nebija ilūziju par šī komplimenta patieso nozīmi, proti: «Sis cilvēks sasniedzis savus griestus. Iespējams, ka viņš līdz pensijai var palikt ieņemamā amatā, bet tālāku paaugstinājumu nebūs.»

Noteikumi paredzēja, ka tas, kura personiskā lietā parādās šis iznīcinošais slēdziens, netiek turēts neziņā; tik daudz godprātības viņam parāda, tāpēc Mets Zaleskis jau vairākus mēnešus zināja, ka augstāk viņš nekāps. No sākuma viņš jutās rūgti vīlies, tad samierinājās, jo saprata, ka tas ir neizbēgami. Viņš bija no tās vecās, iznīkstošās darbinieku paaudzes, kam rūpnīcas vadība vairs neuzticēja ražošanas darba izšķirīgos posteņus. Tagad vadībā neizvirzījās tā, kā bija izvirzījies Zaleskis: no vienkārša strādnieka par inspektoru, meistaru, galveno pārraugu un beidzot — priekšnieka vietnieku. Viņa augšupeju nenolīdzināja inženiera diploms, mācības pārtrauca karš; pēc tam viņš gan mācījās vakarskolā un, izmantodams bijušā karavīra privilēģijas, arī izstudēja un tika beidzot pie kārotā diploma. Taču drīz vien viņam vajadzēja saprast, ka uz karjeras ceļa viņš nostājies stipri par vēlu. Sparīgā, lieliski izglītotā pēckara pasaule, gaišas galvas un stipri elkoņi, jau no koledžu soliem nākdami, bīdīja vecos pie malas un stājās autokompāniju priekšgalā.

Bet tas vēl nebija iemesls, lai Mekernons, faktiskais ceha priekšnieks, — kaut arī netīšām — paliktu malā, kad izveidojusies tik kritiska situācija. Priekšnieka vietnieks svārstījās. Viņam bija tiesības izsaukt Mekernonu, un viņš varēja jebkuru brīdi pacelt telefona klausuli un to izdarīt.

Bet pacelt klausuli viņam neļāva, pirmkārt, jau lepnums: Zaleskis zināja, ka var visu nokārtot tikpat labi ka Mekernons, ja ne labāk. Otrkārt — instinkts brīdinaja, ka tam vienkārši nav laika.

Ko prasa arodbiedrība? — Zaleskis strupi vaicāja.

Redziet, es apspriedos ar mūsu vietējās…

Nav svarīgi, ar ko jūs apspriedāties, — Zaleskis partrauca. — Ko jūs prasāt?

Ļoti labi, — komitejas pārstāvis sacīja. — Mums ir tns prasības. Pirmā: brālis Ņūkirks tiek nekavējoši pieņemts atpakaļ darbā un saņem kompensāciju par zaudēto laiku. Otrā: meistars abiem strādniekiem atvainojas. Trešā: Parklends tiek atlaists.

Parklends, kas bija atzvilis krēslā, asi saslējās. — Nu, vai zināt! Jūs patiešām neprasāt neko lielu! Starp citu, — viņš dzēlīgi apvaicājās, — kad man būs jāatvainojas? Pirms atlaišanas no darba vai pēc?

—   Mēs prasām oficiālu atvainošanos kompānijas vārdā, — liess atbildēja. — Vai jūs pievienosit arī savu personisko atvainošanos, tas atkarīgs vienīgi no jūsu pieklājības jūtām.

—  Domāju gan, ka no manis. Bet lai viņi vispirms noskaita līdz desmit un tikai tad prasa.

—   Būtu labāk pats noskaitījis līdz desmit un aiztaupījis mums skandālu, — Mets atcirta.

—  Un tu, Met, gribi teikt, ka tu visu šito atbalsti? — Parklends nikni pamāja uz liesu.

—   Neko es negribu teikt. Man jāpadomā. Un vēl no kāda cita jādzird, kas noticis. Ar to, ko jūs abi te sakāt, man nepietiek. — Zaleskis pasniedzās atpakaļ pēc telefona. Sagriezies tā, lai aizsegtu aparātu, viņš uzgrieza numuru un gaidīja.

Kad vajadzīgais vīrs atsaucās, Zaleskis tikai pajautāja: — Nu, kas jums tur lejā notiek?

Balss vada vinā galā atvaicāja: — Met?

—  Jā.

Balss fonā Zaleskis dzirdēja montāžās pirmā stava neganto trokšņu jucekli. Viņš nekad nebija spējis saprast, kā cilvēki var izturēt šo troksni katru sava mūža dienu. Pat tajos gados, ko viņš pats nostrādāja pie konveijera, nekādas kantora sienas neaizsargāts, viņš pie tā nepierada.

—   Situācija patiešām draņķīga, Met, — informētājs teica.

—  Un cik lielā mērā?

—   Toni uzdod nesamierināmie. Bet neatsaucieties uz mani.

—  To es nekad nemēdzu darīt, — priekšnieka vietnieks atbildēja. — Un jums tas labi zināms.

Puspagriezienā Zaleskis manīja, cik cieši skatieni pievērsti viņa sejai. Tie abi varētu nojaust, tomēr ne apgalvot, ka Zaleskis runā ar melno meistaru Stenu Letrapu, vienu no tiem sešiem cilvēkiem montāžas cehā, ko Mets Zaleskis visvairāk cienīja. Tā bija dīvaina, gandrīz paradoksāla tuvība, jo ārpus ceha Letraps

bija tā sauktais militants, viens no nēģeru pretestības kustības aktīvākajiem darbiniekiem, 1965. gadā nogalinātā Melkolma sekotājiem. Bet savus meistara pienākumus viņš pildīja ļoti apzinīgi, uzskatīdams, ka autorūpniecības darbā viņš savai rasei vairāk laba darīs, prasot saprātīgu rīcību, nekā pieļaujot anarhiju. Un tieši tāpēc Zaleskis, kurš pret Letrapu juta naidīgu nepatiku, mazpamazām sāka viņu cienīt.

Tā bija kompānijas nelaime, ka pie pašreizējām rasu attiecībām tai bija samērā maz melno meistaru un darbu vadītāju. Viņu vajadzētu vairāk, nesalīdzināmi vairāk, un to saprata visi, bet tieši tagad melnie strādnieki vairījās no atbildīga darba — vai nu tāpēc, ka viņu starpā bija pārāk daudz jauno militantu, vai tāpēc, ka viņi vienkārši nebija uz to spējīgi. Tajos brīžos, kad Mets Zaleskis piespiedās domāt bez aizspriedumiem, viņam likās, ka rūpnīcas vadībai gan būtu vajadzējis to paredzēt jau četrdesmitajos, vēlākais, piecdesmitajos gados un ķerties pie melno strādnieku gatavošanas un izvirzīšanas, tad rūpnīcai būtu vairāk tādu cilvēku kā Stens Letraps. Nu zaudētājas bija abas puses.

Zaleskis jautāja: — Ko viņi taisās darīt?

-     Ja nemaldos, pieteikt streiku.

-      Kad?

-      Liekas, tūlīt pēc pusdienu pārtraukuma. Varbūt pat ātrāk, tomēr domāju, ka ne.

Melnais meistars runāja tik klusi, ka Zaleskim vajadzēja krietni sasprindzināt dzirdi. Tas bija saprotams, telefona aparāts atradās turpat pie konveijera, kur strādāja arī citi. Letrapu jau tāpat saukāja par «balto nēģeri», starp viņa melnajiem strādniekiem bija diezgan daudz tādu, kas skauda pat savas tautas brāļa autoritāti, un viņi vis nelauzīja galvu, vai apvainojums patiess vai nepatiess. Tāpēc Zaleskis nebūt netaisījās stiept sarunu garumā, lai vēl vairāk nesarežģītu Stena I.ctiapa dzīvi.

-     Viņiem ir kāds pamats vilcināties? — viņš jautāja.

Ja. Lai izvērstu streiku visas rūpnīcas apjomā.

Ziņa jau palaista?

Pilna sparā. Kā tam-tami džungļos.

Nevienam nav ienācis prātā, ka šis streiks būs nelikumīgs?

Humoru gan jūs nezaudējat, — Letraps sacīja.

Zaleskis nopūtās. — Paldies, — viņš teica un nolika klausuli.

Tātad viņa nojauta izrādījās pareiza. Nedrīkstēja kavēties ne minūti, jau no paša sākuma nedrīkstēja, jo rasu sadursmes darbā bija kā pulvera muca ar īsu degli. Ja streiks sāktos, tā likvidēšana un darba atsākšana prasītu vairākas dienas. Pat ja streikā iesaistītos tikai melnie strādnieki — un arī tad ne visi — , konveijeram būtu jāapstājas. Bet Mets Zaleskis savā postenī atradās tieši tāpēc, lai konveijers neapstātos.

It kā viņa domas lasīdams, Parklends ierunājās: — Neļaujies, lai tevi izkomandē, Met! Protams, kāda daļa pārtrauks darbu, un nepatikšanas būs. Bet vai turēšanās pie principa nav to vērta?

—   Varbūt, — Zaleskis atbildēja. — Ja vien tik droši varētu zināt, pie kāda īsti principa un kad.

—   Ņemsim par izejas punktu kaut vai elementāru taisnīgumu, — Parklends nopietni sacīja, paliecies pāri galdam uz Zaleska pusi, reizēm uzmezdams skaudru skatienu arodbiedrības pārstāvim liesam. — Labi, es biju spiests asi apieties ar šiem konveijera vīriem. Meistars diemžēl stāv starp divām ugunīm. Jūs te visi no augšas, Met, prasāt produkciju — ātrāk, vairāk un par katru cenu produkciju, kvalitātes kontrole prasa — labāk, rūpīgāk, un viņiem nav ne daļas, kādā tempā mums tas jāizdara. Bet tie darītāji ir visādi ņūkirki un viņam līdzīgie, meistaram jātiek ar viņiem galā, un nedod dievs, ja meistaram paslīd kāja vai pat īstenībā nemaz nepaslīd, tad ir arodbiedrība kaklā. Bez stingrības es neko nevaru panākt. Un vai es neesmu taisnīgs? Vai es pret melno strādnieku izturos sliktāk tikai tāpēc, ka viņš ir melns? Esmu tāds plantāciju uzraugs ar pletni rokā? Un šajā gadījumā — ko tad es izdarīju? Pateicu «puika»… Vai es saucu viņu pie kokvilnas maisa vai kurpes nospodrināt, vai sev par izsūtāmo zēnu, kur tas vārds iegājies kā apvainojums? Es tikai gribēju viņam palīdzēt. Vēl vairāk — man patiešām no sirds žēl, ka esmu šo vārdu teicis, un es varu viņam atvainoties. Bet ne Ņūkirkam. Ja Ņūkirks paliek darbā, tad katrs varēs dauzīt meistarus, kad vien viņam ienāks prātā, un tad paceļam vien ķepiņas un laižamies dibenā, jo par kaut kādu disciplīnu rūpnīcā vairs nebūs ko sapņot. Sis ir tas elementārais taisnīgums, ar ko es pastāvu.

—   No bez iemesla, — Zaleskis sacīja. Ar rūgtu ironiju viņš nodomāja, ka tieši Parklends vienmēr izturējies taisnīgi pret melnajiem strādniekiem, taisnīgāk nekā daudzi citi šajā rūpnīcā. liesam viņš jautāja: — Un ko jūs par to domājat?

Arodbiedrības pārstāvis tukši pablenza caur aceņu biezajiem stikliem. — Komitejas viedokli es jau darīju jums zināmu, mister Zaleski.

—   Un kas notiks, ja es jūsu prasības noraidīšu un taisnīguma labad atbalstīšu Frenku?

—   Sūdzība ies savu likumīgo ceļu, — liess sausi atteica.

—   Labi, — priekšnieka vietnieks pamāja. — Tā ir jūsu privilēģija. Likumīgais ceļš prasīs kādas trīsdesmit dienas, ja ne vairāk. Pa šo laiku strādnieki turpinās darbu?

—   Protams. Kolektīvais darba līgums paredz…

Zaleska acis nozibsnīja: — Nestāstiet man, ko paredz

kolektīvais līgums! Pēc līguma visiem jāpaliek darbā līdz pārrunu beigām. Bet jūs taisāties pārkāpt līgumu un sākt streiku tūlīt uz vietas!

Nu beidzot liess apjuka. — Arodbiedrība neatbalsta nelikumīgus streikus.

Tad lai nekāda streika nebūtu, skaidrs?

Ja tā ir, kā jūs sakāt, es aprunāšos ar kādu no mūsu cilvēkiem.

—   Aprunāšanās te nelīdzēs. Un jūs to zināt tikpat labi kā es. — Zaleska skatiens ieurbās pārstāvja ziedošajā sejā, kas bija kļuvusi manāmi bālāka; acīmredzot liesu nekādi neiepriecināja gaidāmā izskaidrošanās ar melnajiem militantiem.

Mets Zaleskis, protams, it labi apzinājās, kādas dilemmas priekšā stāv arodbiedrība. Ja arodbiedrība liegtu atbalstu saviem melnajiem militantiem, militanti apvienotu arodbiedrības līderus rasu aizspriedumos un iztapšanā uzņēmējiem. Ja pārāk atbalstītu, nelikumīgais streiks novestu arodbiedrību neapskaužamā stāvokli, jo arodbiedrības autoritāte balstījās ne tikai uz sīkstām pārrunām un prasībām strādnieku labā, bet ari uz katras panāktas vienošanās dzelžainu ievērošanu un sūdzību atrisināšanu likumīgā ceļā. Stihiskais streiks rādītu, ka uz arodbiedrības vārdu nevar paļauties, un arodbiedrībai būtu grūtāk vest pārrunas.

—   Par šo streiku jums neviens paldies nesacīs, —

Mets Zaleskis neatlaidās. — Un, lai to novērstu, mums jāpieņem lēmums, tad jāiet lejā pie konveijera un attiecīgi jāpasludina.

—  Viss atkarīgs no tā, kāds būs lēmums, — liess sacīja, bet bija redzams, ka viņš apsver Zaleska vārdus.

Zaleskis jau bija izlēmis, ko darīt, un zināja, ka nevienam, viņu pašu ieskaitot, viņa lēmums nepatiks. Kādos riebīgos laikos mēs dzīvojam, viņš rūgti nodomāja. Cilvēkam ik uz soļa jāizrīvē ar kāju sava pārliecība un pašcieņa — un, ja ne citur, tad autorūpniecībā noteikti. Lai tikai konveijers neapstātos.

Viņš strupi paziņoja: — Neviens netiek atlaists. Ņūkirks paliek ar brīdinājumu, ka rokas viņš turpmāk liks tikai pie darba. — Viņš cieši paskatījās uz liesu.

—   Ņemiet vērā, ka šī ir pēdējā reize. Bet, pirms jūsu Ņūkirks stājas darbā, es gribu parunāt ar viņu personiski.

—   Par zaudēto laiku viņam tiks samaksāts? — Arodbiedrības pārstāvja lūpās ievijās triumfa smaidiņš.

—  Viņš vēl ir cehā?

—  Jā.'

Zaleskis brīdi vilcinājās, tad negribīgi pamāja: — Lai notiek, bet ar norunu, ka vairs nekāda ļembasta. Un par Frenka Parklenda atlaišanu lai nemēģina ne iepīkstēties. — Viņš asi pagriezās pret Parklendu. — Tu darīsi, ko esi solījis, — aprunāsies ar to jaunekli. Un sacīsi, ka tā bija pārteikšanās.

—   Sauksim to jau laikus par atvainošanos, — liess piebilda.

Zvērojošām acīm Parklends noskatījās viņos abos.

—  No visām pasaules cūcībām …

—   Mierīgāk, Frenk! — Zaleskis brīdināja.

—   Pie velna tavu mierīgumu! — Plecīgais meistars uzlēca kājās un draudīgi izslējās pār priekšnieka vietnieku. Vārdus viņš kā spļaušus izspļāva: — Kas jums te ko nebūt mierīgiem? Ja kāds ir tik gļēvs, ka taisnībai ne acīs paskatīties nedrīkst, kur nu vēl aizstāvēt, tad viņš, redziet, ir mierīgs!

Sarkans no dusmām Zaleskis ierēcās: — Muti! To es arī tev nepieļaušu. Man pietiek! Dzirdēji?

—   Kā tad! — Parklenda acis un balss pārplūda nicinājumā. — Man tikai nepatīk ne tas, kas man te jādzird, ne tas, kas man te jāož.

Varbūt tev labāk patik atlaišana no darba?

Varbūt, — meistars atcirta. — Iespējams, ka i ilur ir tīrāks gaiss.

Iestājās saspringts klusums, tad Zaleskis noņurdēja: — Nekur vairs nav tīrāks. Smird visās malās.

Dusmu izplūdums bija atdevis Metam Zaleskim līdzsvaru. Viņam ne prātā nenāca atlaist Parklendu, jau la brēcošai netaisnībai uzkraut vēl briesmīgāku netaisnību; bez tam labi meistari tā vis nebija paķerami, nedz an Parklends iesniegtu atlūgumu, par to Zaleskis varēja būt drošs. Viņš pazina Frenku un Frenka ģimenes apstākļus, kas nebūt neļāva mētāties ar labi apmaksātu darbu.

Un tomēr Parklenda apvainojums gļēvulībā Zaleskim sāpēja. Tajā brīdī viņam gribējās kliegt, ka Parklends bijis vēl puņķains knauķis, labi ja desmit gadu vecs, kad Mets Zaleskis savā bumbvedējā dienu dienā lidoja pār l'.iropu, nezinādams, kurā brīdī ložu kārta vai zenītartilerijas lādiņš uzšķērdis lidmašīnas sānu un ietrieksies tev zarnās, acīs vai degunā un lidmašīna uguns grīstē verpsies lejā no 25 000 pēdu augstuma kā tie daudzie bumbvedēji, kas bija tā krituši savu biedru acu priekšā… Tā ka citreiz padomā, padomā, dēliņ, ko tu sauc par gļēvuli, un padomā vēl, ka man, ne tev šis konveijers jānotur kustībā, vienalga, lai kādus krupjus man nenāktos norīt!… Bet Zaleskis neteica par to ne vārda, kas bijis, sen izbijis un šodien vairs nenozīmēja neko, idejas un vērtības pārvērtētas un pārvērtušas līdz nepazīšanai, un galu galā gļēvumam bija dažādi veidi, var būt, ka Parklendam arī taisnība — ja ne viscaur, tad kaut vai daļēji. Juzdams dziļu riebumu ļ'iel sevi, ceha priekšnieka palīgs sacīja abiem pārējiem. — Iesim labāk lejā un nokārtosim to lietu.

Viņi izgāja no kabineta. Zaleskis pa priekšu, aiz viņa nopakaļ drūmi un naidīgi komitejas pārstāvis Trenks Parklends. Jau kāpjot lejā pa metāla kāpnēm no vadības starpstāva uz pirmo — montāžas stāvu, ceha tiol-.sius slējās viņiem pretim kā blīvas dārdoņas mūris.

Kāpnes noveda viņus konveijera sekcijā, kur atsevišķus mezglus lodēja pie topošo automobiļu rāmjiem. Te nu troksnis bija tik negants, ka, pat sabāžot galvas kopā, strādniekiem vajadzēja kliegt, lai sazinātos. Apkārt kā zili balts, zvērojošs aizkars plandījās metinātāju dzirksteles. Lodējamo aparātu un pneimatisko veseru zalves pasvītroja nepārtraukta šņākoņa — tur šņāca saspiestais gaiss, darba mašīnu elpa un asinis. Un centrā, visas šīs rosības fokusā, kā upurus paģēroša dievība vieglā, bet nepielūdzamā gaitā slīdēja montāžas konveijera līnija.

Gar līniju ejot, arodbiedrības pārstāvis pamanījās blakus Zaleskim. Viņi gāja krietni ātrāk, nekā virzījās konveijers, tāpēc, jo tālāk viņi gāja, jo tuvāk nobeigumam bija montējamās mašīnas. Katrai šasijai nu jau bija motors, un gabaliņu tālāk tai vajadzēja paslīdēt zem uzmontēšanai gatavās karosērijas — šo operāciju konveijera vīri sauca par «aplecināšanu». Meta Zaleska skatiens pārslīdēja konveijeram, izsekojot operācijas atbildīgākos momentus, to viņš darīja gluži instinktīvi.

Galvas pacēlās vai pagriezās, Zaleskim ar Parklendu un liesu gar līniju ejot. Daži sveicināja, bet tikai daži, un Zaleskis juta nīgros skatienus, ar kādiem viņus pavadīja gan baltie, gan melnie strādnieki. Juta aizvainojuma un nemiera atmosfēru gaisā. Tāda atmosfēra rūpnīcās dažkārt nobrieda ari bez pamata vai pavisam niecīgu iemeslu dēļ, tā līdzinājās vulkānā kāpjošai lavai, kas meklē vairs tikai pirmo spraugu, jo izvirdumam jānotiek šā vai tā. Sociologi dēvēja to par reakciju uz darba necilvēcīgo vienmuļību.

Arodkomitejas pārstāvis gāja blakus ar bargi savilktu seju, laikam jau rādīdams, ka viņš te brāļojas ar priekšniecību tikai pienākuma spiests, bet vispār viņam tas ļoti nepatīkami.

—   Kā ir, kad nevajag vairs strādāt pie konveijera? — Zaleskis jautāja.

—   Labi, — liess strupi atteica.

Par to Zaleskis nemaz nešaubījās. Tūristi, kas apstaigāja autorūpnīcu, parasti bija pārliecināti, ka pie šī trokšņa, smirdoņas, elles karstuma, drausmīgā sasprindzinājuma un nebeidzamās vienmuļības var pierast. Metam Zaleskim gadījās dzirdēt, ka tūristi, it kā par zvērudārza iemītniekiem runādami, stāsta saviem bērniem: «Pie tā pierod. Viņi mii savu darbu un ir laimīgi. Viņi nemaz nevēlas strādāt citur.»

To dzirdot, Zaleskim ne reizi vien gribējās kliegt: «Netici, mazais! Netici! Tie ir meli!»

Tāpat kā gandrīz visi, kam ir kāds sakars ar autorūpniecību, Zaleskis zināja, ka retais strādnieks te domājis nostrādāt visu mūžu. Parasti cilvēks to pieņēma

I.a pagaidu darbu, kamēr gadīsies kaut kas labāks. Bet daudziem un it īpaši tiem, kam trūcīga izglītība, labāks darbs bija un palika neaizsniedzams. Agri vai vēlu lamatas aizcirtās. Tās bija dubultas lamatas: no vienas puses, paša strādnieka saistības — ģimene, bērni, rente, nomaksas par iegādāto, no otras, tas vienkāršais fakts, ka autorūpniecībā darba apmaksa bija augstāka nekā i itur.

Taču ne lielā alga, ne citi labumi nemainīja paša darba drūmo, nomācošo raksturu. Tas bija arī fiziski smagi, bet jo smagāk garīgi — no stundas stundā, no dienas dienā jau nāves miegam līdzīga vienmuļība. To neatsvēra arī kaut vai lepnums par padarītu darbu. Cilvēks pie konveijera nekad nebija radījis automobili, viņš bija tikai iztaisījis kādu detaļu vai lika tās kopā, uzgrieza kādu šeibu, pievilka skrūvi, iesprauda metāla līstīti. Un vienmēr to pašu, mūžīgi to pašu skrūvi, ne par matu citādāku kā iepriekšējās vai nākamas, — un pāri visam ārprāta troksnis, kas neļāva ne vārda pateikt blakusstrādātājam, izdzēsa jebkuru kopību ar apkārtējiem. Tā gāja gadi. Citi, zobus griezdami, izturēja. Citi sabruka. Gandrīz neviens nemīlēja savu darbu.

Strādnieki pie konveijera bija kā cietumnieki, kam visas domas griežas tikai ap vienu asi — bēgšanu. Darba kavēšana bija daļēja izbēgšana, tāpat streiks — ass pārdzīvojums, spilgta plaisa pelēkajā vienmuļībā.

Pat vēl tagad priekšnieka vietnieks apzinājās, ka šo izlaušanās tieksmi varbūt neizdosies apslāpēt.

Viņš sacīja liesam: — Neaizmirstiet, ka esam vienojušies. Lai būtu miers un kārtība. — liess klusēja, tāpēc Zaleskis piebilda: — Jums šodien tāpat ir paveii ies. Jūs dabūjāt, ko gribējāt.

— Ne visu.

Toties pašu svarīgāko.

Aiz šīs vārdu apmaiņas slēpās vēl viens apstāklis, ko viņi abi zināja: aizbēgt no konveijera varēja, arī pārejot I ada arodbiedrības amatā. Tieši tā nesen bija aizbēdzis liess. Bet, tiklīdz ievēlēts, arodbiedrības pārstāvis kļūsi par politisku darbinieku; lai pastāvētu, viņam jātop izvēlētam atkal un atkal, un starp vēlēšanām viņš manevrēja kā politiķis, visādi pieglaimodamies vēlētajiem par katru balsi. Strādniekiem vajadzēja iztapt, liess nevarēja citādi.

—   Kur ir tas tips Ņūkirks? — Zaleskis jautāja.

Viņi bija nonākuši pie vietas, kur notika šīrīta skandāls.

liess pamāja uz atklāto laukumiņu ar galdiem un krēsliem, kur strādnieki pārtraukumos ieturēja brokastis. Kafiju, bezalkoholiskus dzērienus un karameles izsniedza automāti. Laukumiņa robežas bija novilktas ar krāsainu līniju pa ceha grīdu. Sajā brīdī laukumiņa vienīgais apmeklētājs bija milzīgs, melns vīrs ar rupjiem sejas vaibstiem. Cigareti pirkstos virpinādams, viņš raudzījās pretim savu priekšnieku trijotnei.

Mets Zaleskis teica: — Ej un pasaki, lai viņš ķeras pie darba. Un lai nebūtu nekādu pārpratumu. Pēc tam lai viņš pienāk pie manis.

—   Labi, — liess atsaucās. Viņš pārkāpa krāsaino līniju un smaidīdams piesēdās pie melnā milža galdiņa.

Frenks Parklends tikmēr jau bija aizgājis pie jaunā puiša, kurš strādāja savā vietā. Parklends kaut ko nopietni runāja. No sākuma jaunais strādnieks neveikli mīņājās, bet jau it drīz, muļķīgi smaidīdams, pamāja. Meistars uzlika roku puisim uz pleca un pagrieza viņu uz to pusi, kur pie galdiņa, galvas kopā sabāzuši, sēdēja Ņūkirks un liess. Jaunais montāžas strādnieks atkal pasmaidīja. Frenks Parklends izstiepa roku, strādnieks brīdi pavilcinājās, bet saņēma. Zaleskis sevī nodomāja, ka diezin vai viņš pats Frenka Parklenda vietā būtu spējis tik sirsnīgi un nepiespiesti visu nokārtot.

—   Sveiks, saimniek! — no konveijera otras puses atskanēja balss. Zaleskis pagrieza galvu.

Tas bija viens no ceha kontrolieriem, konveijera veterāns, sīka auguma vīrelis, pēc izskata — īsts Hitlers. Strādnieki viņu bija iesaukuši par Ādolfu, un viņš, it kā par labu joku priecādamies, sukāja savus īsos matus pār vienu aci. Palama bija tā pielipusi, ka pat Zaleskis vairs neatcerējās viņa īsto vārdu.

—      Sveiks, Ādolf! — Priekšnieka vietnieks piesardzīgi izlaipoja pa spraugu starp dzeltenu sporta mašīnu un dūmakaini zaļu limuzīnu konveijera otrā pusē. — Kā šodien ar kvalitāti?

—   Ir redzētas sliktākas dienas, saimniek. Atceraties beisbola čempionātu?

—   Labāk nepieminiet!

Beisbola čempionāti un Mičiganas medību sezonas atklāšana bija autorūpniecības lāsts. Darba kavēšana sila visaugstāko vilni, starp kavētājiem gadījās pat meistari un darbu vadītāji. Un arī tie, kas darbā ieradās, vairāk uzmanības pievērsa portatīvajiem radioaparātiem nekā darbam. Mets Zaleskis atcerējās, kā 1968. gada čempionāta karstumā, kad uzvarēja «Detroitas Tīģeri», viņš drūmi atzinās tolaik vēl dzīvajai sievai: «Šodien izlaistu mašīnu es nenovēlētu pat savam visniknākajam ienaidniekam.»

—  Ar šito speceni viss kārtībā. — Ādolfs (vai kā nu viņu sauca) bija pamanījies ielēkt dūmakaini zaļajā limuzīnā un izlēkt laukā. Nu viņš iznira spilgti oranžā sporta mašīnā ar baltiem, kupli polsterētiem sēdekļiem. Saderam, ka šī kritīs kādai blondīnītei! — viņš kliedza no iekšpuses. — Es gan gribētu būt tas, kas viņu šajos sedekļos atgāzīs!

—  jums tāpat mīlīgs darbiņš, vieglāks nekā citiem, — Zaleskis atkliedza.

—   Tad būtu vēl mīlīgāks. — Kontrolieris iznira no mašīnas, ņirgdams un gurnus berzēdams. Konveijera viru joki nebija izsmalcināti.

Priekšnieka palīgs arī noņirdzās, viņš zināja, ka šie Ietie joki ir gandrīz vai vienīgā cilvēciskā saite starp strādniekiem astoņu stundu garajā maiņā.

Ādolfs iekāpa nākošajā mašīnā pārbaudīt tās iekšējo apdari. Zaleskis, protams, bija teicis taisnību, ka darbs kontrolierim vieglāks, to parasti piešķīra ilgus gadus nokalpojušiem strādniekiem. Bet šim darbam, kas nedeva ne augstāku algu, ne arī reālu autoritāti, bija savas ēnas puses. Ja kontrolieris bija apzinīgs un piesējas visam, kas slikti padarīts, viņš iemantoja darbabiedru naidu, un strādniekiem bija neskaitāmas iespējas padarīt kontroliera dzīvi par īstu elli. Meistari .111 nebūt nemīlēja pārcentīgus kontrolierus un ņēma ļaunā, ja viņu iecirkņu produkcija aizķērās. Augstākslavošie — Metu Zaleski ieskaitot — savukārt prasīja, lai neaizķertos, tāpēc meistari cik spēdami noliedza kontrolieru pamanītās kļūmes. Autorūpnīcas klasiskais sauklis bija meistara strupais: «Aiziet!» — un nenostrācl.ii.u-. darbs arī aizgāja pa konveijeru, līdz gatavā mašīna «i»»11.1« a kvalitātes kontroles punktā, kur kļūmi dažkārt pamanīja, bet visbiežāk — nepamanīja.

Iliokastu laukumiņā arodbiedrības pārstāvis un Ņūlilrks patlaban cēlās no galda.

Mets Zaleskis pārlaida skatienu konveijeram. Aiz dažām mašīnām aizdomīgi izcēlās dūmakaini zaļš limuzīns. Mets Zaleskis nolēma pirms atgriešanās kabinetā to pārbaudīt personiski.

Vēl tālāk Mets Zaleskis redzēja Parklenda plecīgo stāvu. Meistars bija atgriezies pie darba, acīmredzot uzskatīdams, ka viņam pārrunu tālākajā gaitā vairs nav jāpiedalās. Tā jau arī bija, un Zaleskis nodomāja, ka tagad Parklendam būs daudz grūtāk uzturēt disciplīnu. Bet piķis ar viņu, katram bija grūtības. Lai Parklends tiek galā ar savām.

Kad Mets Zaleskis šķērsoja montāžas līniju, Ņūkirks un komitejas pārstāvis panācās viņam pretim. Melnais vīrs slāja nevērīgiem soļiem, tagad viņš izskatījās vēl milzīgāks, nekā pirmīt pie galdiņa sēžot. Platā seja spīdēja smīnā.

liess paziņoja: — Es jau pateicu brālim Ņūkirkam, kādu lēmumu esmu viņa labā panācis. Viņš ir ar mieru atgriezties darbā, un pats par sevi saprotams, ka zaudēto laiku viņam atlīdzinās.

Priekšnieka vietnieks pamāja, viņš netaisījās aptumšot komitejas pārstāvja slavu. Ja liesam šo sīko sadursmi labpatikās iztēlot par kaut ko Delavaras kaujai līdzīgu — lūdzu, lai viņam tiek. Bet Ņūkirkam viņš asi teica: — Iztiksim bez smaidiem. Te nav nekā jocīga. — Un nīgri pavaicāja liesam: — Jūs viņam pateicāt arī, kas būs, ja viņš atļausies vēl kaut ko tādā garā?

—   Viņš pateica visu, ko no viņa varēja sagaidīt, — Ņūkirks sacīja. — Es vairs tā nedarīšu. Bez iemesla, protams.

—   Nebūsim tik lecīgi, — Zaleskis teica. — Nupat kā jūs atlaida un pieņēma atpakaļ.

—   Ne jau lecīgs, mister, saniknots, — melnais vīrs ar slaidu rokas vēzienu it kā atbildēja abiem — Zaleskim un liesam. — Tās ir jūtas, ko jūs — visi kā viens — nespējat aptvert.

—   Nekas, gan jau es arī biju pietiekami saniknots, kad jūs ar saviem skandāliem jaucāt darbu visam ceham, — Zaleskis atcirta.

— Ne jau līdz sirds dziļumiem. Ne tā, ka jāsadeg naidā.

—  Neuzprasieties! Būs sliktāk.

Melnais vīrs pašūpoja galvu. Viņa kustības un balss bija maigas, it kā nepiederīgas milzu augumam, tikai zaļi pelēkās acis zvēroja. — Cilvēk, jūs neesat melns, jūs nezināt, ko tas nozīmē. Ko jūs varat saprast no pārestības un naida? No miljoniem adatas dūrienu kopš tā brīža, kad melnais piedzimst,līdz sirmai galvai… un tad tā viena reize, kad baltais misters uzbļauj melnam vīram «puika!», ir miljonkārt pāri katrai pacietībai.

—   Paklausieties, — komitejas pārstāvis sacīja, — mēs taču visu nokārtojām. Nesāksim nu atkal no gala.

—   Ar jums es nerunāju, — Ņūkirks izmeta. Viņa acis izaicinoši urbās priekšnieka palīgā.

Jau kuro reizi Mets Zaleskis nodomāja, ka pasaule gan sajukusi prātā. Nevienam, sākot ar šo te Ņūkirku un beidzot ar miljoniem citu, paša Zaleska meitu Barbaru ieskaitot, kādreizējie dzīves pamati — autoritāte, kārtība, cieņa, tikumības jūtas — vairs nenozīmēja neko. Cilvēcisko attiecību norma bija nekaunība, šī pati izaicinošā nekaunība, kas vīdēja Ņūkirka balsī un patlaban arī skatienā. Un tādas novazātas frāzes kā šī Ņūkirka sadegšana naidā un «līdz sirds dziļumiem», visas šīs «paaudžu plaisas», «novešanas līdz kliņķim», «izlādēšanās» un «uzskrūvēšanās» — ērmoti žargonismi, kurus Mets Zaleskis dažkārt pat nesaprata un, jo biežāk dzirdēja, jo mazāk vēlējās saprast. Sī dzīves mainība, kuru viņš nespēja ne apjēgt — kur nu vēl turēties līdzi —, viņu dzina tikai smagā pagurumā un nomāktībā.

Dīvaini, viņš nupat bija novilcis vienlīdzības zīmi starp šo melno lempi Ņūkirku un savu meitu Barbaru, daiļu, baltu, koledžā skolotu. Bet, ja Barbara patlaban būtu te, viņa uz notikušo skatītos ar Ņūkirka, ne ar sava tēva acīm. Ak dievs, kaut viņam būtu jel puse no jaunās paaudzes pašpārliecinātības!

Noguris jau tagad, agrā rīta stundā, un nebūt ne pārliecināts, ka viss nokārtojies, viņš strupi pateica Ņūkirkam: — Ejiet pie darba!

Kad Ņūkirks bija aizgājis, liess sacīja: — Streika nebūs. Ziņa jau palaista.

—  Vai man atliek vienīgi pateikties, ka neesmu arī izvarots? — Zaleskis nīgri apvaicājās.

Arodbiedrības pārstāvis paraustīja plecus un gāja projām.

Dūmakaini zaļais limuzīns, kas pirmīt piesaistīja Zaleska uzmanību, bija aizvirzījies krietnu gabalu tālāk pa montāžas līniju. Priekšnieka palīgam vajadzēja pielikt soli, lai to panāktu.

Viņš noņēma no priekšējā režģa papes apvāku ar dokumentiem un pārbaudīja papīrus, arī pasūtījuma orderi un detaļu sarakstu. Kā jau viņš pa pusei paredzēja, šī bija speciāla mašīna, tā saucamais «meistara draugs», ko apstrādāja daudz rūpīgāk nekā parastās.

«Meistara draugs». Tā bija nelikumība, rūpnīcai ar to tika noblēditi vairāki simti dolāru. Mets Zaleskis mēdza interesēties par savu padoto dzīvi un savstarpējām attiecībām; dzirdēto apkopojot, viņš arī tagad varēja izsecināt, kā te uz līnijas parādījies dūmakaini zaļais «meistara draugs».

Sī mašīna tapa autokompānijas preses pārstāvim. Oficiālais detaļu saraksts bija gandrīz vai askētisks, ja neņem vērā dažus pavisam nebūtiskus papildinājumus, tomēr Metam Zaleskim pat nevajadzēja neko sevišķi pētīt, lai redzētu, ka šis greznais stūres rats, baltie augstākā labuma šķiedras riepu ieloki, riteņu modelētais tērauds un ietonētie stikli detaļu sarakstā nav atzīmēti. Izskatījās ari, ka mašīna saņēmusi dubultu krāsojumu, kas deva papildu izturību. Sl krāsojuma dēļ Mets Zaleskis bija mašīnu tūlīt pamanījis.

Visticamākais minējums saskanēja ar faktiem, kas bija Meta Zaleska rīcībā. Pirms divām nedēļām apprecējās ceha vecākā meistara meita. Kompānijas preses pārstāvis bija parūpējies, lai Detroitas un piepilsētas avīzēs šis notikums atspoguļotos plašos rakstos un greznās fotogrāfijās. Līgavas tēvs jutās ārkārtīgi pagodināts. Dažas dienas rūpnīcā par šim kāzām vien runāja.

Notikumu tālākā gaita bija skaidra.

Preses pārstāvis savlaicīgi painteresējās, kad ies ražošanā viņa pasūtītā mašīna, un viņam atlika vairs tikai piezvanīt pateicīgajam meistaram, lai visā montāžas līnijas garumā viņa limuzīns par vienkāršas mašīnas cenu saņemtu desmitreiz dārgākas detaļas un apdari.

Mets Zaleskis zināja, kā viņam jārīkojas. Viņam tagad vajadzēja izsaukt darījumā iejaukto meistaru, lai saņemtu apstiprinājumu savām aizdomām, un tad iesniegt rakstisku ziņojumu ceha priekšniekam. Mekernons būtu spiests spert attiecīgus soļus. Un tad ietu elle vaļā līdz pašai augšai.

Mets Zaleskis zināja arī, ka to nedarīs.

Nepatikšanu viņam tāpat pietika, nerunājot nemaz par šo Parklenda —Nūkirka— liesa skandālu. Pavisam noteikti pirmīt neizskatīto ziņojumu kaudzīte uz viņa galda pa šo laiku bija augusi augumā. Negribējās ne domāt, kas viss tur varēja būt iekšā. Bet vajadzēs vien ķerties klāt.

Pa ceļam uz darbu Mets Zaleskis bija ieslēdzis radio un noklausījies Emersona Veila — šī apdauzītā autokritiķa kārtējo uzbrukumu industrijai. Aiz ausīm viņš būtu saņēmis to bļauri un nosēdinājis savā krēslā kaut vai uz dažām dienām, lai izbauda uz paša ādas, par kādu cilvēcisku pūliņu, ciešanu un pazemojumu cenu automobilis vispār nāk pasaulē.

Mets Zaleskis pagriezās un gāja projām no dūmakaini zaļā limuzīna. Ceha darbu vadot, vajadzēja zināt, kur un kad jāpiemiedz acis. Sis nu bija tas gadījums.

Jā, labi vēl, ka trešdiena…

3

Pusastoņos no rīta, kad tūkstošiem detroitiešu jau sen bija darbā, pārējie vēl gulēja. Citi tāpēc, ka viņu darbs sākās vēlāk, citi tāpēc, ka viņiem nebija ko darīt.

Ērikai Trentonei nebija ko darīt.

Platā divguļamā gultā zīda palagos, kas glāsmaini kļāvās ap viņas tvirto jaunas sievietes augumu, Ērika Trentone gan bija pamodusies, bet laidās atpakaļ miegā un netaisījās celties vēl vismaz kādas divas stundas.

Pusmiegā, īsti neapzinādamās savas domas, viņa sapņoja par vīrieti, ne kādu zināmu vīrieti, bet vispār — karstu vīrieša miesu, kas viņu kārotu un ņemtu atkal un atkal… kā viņas vīrs to nedarīja… nebija darījis nu jau trīs nedēļas vai pat mēnesi.

Starp nomodu un miegu kā siltā straumē šūpodamās, Ērika iedomājās, ka patiesībā viņa nemaz nebija radusi tik ilgi gulēt. Bahamu salās, kur viņa bija dzimusi, augusi un dzīvojusi, līdz apprecējās ar Ādamu, viņa bieži cēlās pirms ausmas, palīdzēja tēvam nolaist laivu ūdenī un sēdās pie stūres, bet tēvs meta spiningu, un, saulei lecot, viņi jau atgriezās ar svaigām zivīm, ko Ērika tad arī pati sagatavoja brokastīm.

Detroitā savas laulības sākumā viņa ari bija cēlusies agri, reizē ar Ādamu, gatavojusi brokastis, kuras tad abi kopā ēduši, vīram aizrautīgi slavējot Ērikas kulināro talantu un izdomu, ar ko viņa neskopojās pat visvienkāršākajos ēdienos. Ērika pati nebija gribējusi, lai mājā dzīvotu arī kalpone, tāpēc darba viņai pietika, īpaši tad, kad Ādama dēli, dvīņi Gregs un Kerks, sāka iet tuvējā pamatskolā un parasti pavadīja pie viņiem brīvdienas un nedēļas nogales.

Savā laikā Ērika bija baidījusies, kā zēni viņu uzņems, — Ādams iepazinās ar Ēriku dažus mēnešus pēc šķiršanās no pirmās sievas, viņu vētrainais romāns zibenīgi noveda pie laulībām. Bet Gregs un Kerks pieņēma Ēriku uzreiz, gandrīz vai ar pateicību, jo viņi savā bērnu mūžā bija baudījuši maz vecāku uzmanības: Ādams pārāk nodevās darbam, zēnu māte Frensīne daudz ceļoja, arī patlaban viņa bija ārzemēs. Turklāt Ērika bija tuvāka pašu zēnu vecumam. Viņai toreiz bija tikko divdesmit viens, Ādams astoņpadsmit gadu par viņu vecāks, bet šī gadu starpība toreiz neko nenozīmēja. Protams, arī tagad tā nebija un nevarēja būt mainījusies — taču pēdējos piecos gados likās kļuvusi lielāka.

Likās acīmredzot tāpēc, ka sākumā viņu kaislība bija tik nesātīga. Pirmo — vētraino — nakti Bahamas liedagā Ērika atcerējās vēl tagad: silto, jasmīnu smaržā pludojošo mēnesnīcu, baltās smiltis, klusos viļņu šļakstus, vieglā vējā šalcošās palmas, mūziku, kas plūda no ugunīs mirdzoša kuģa Nasavas ostā. Viņi bija pazīstami tikai dažas dienas. Ādamu, atbraukušu pie draugiem uz Lifordkeju izvēdīt šķiršanās procesa paģiras, iepazīstināja ar Ēriku Nasavas naktsbārā «Pie Cārlija». Viņi pavadīja kopā visu nākošo dienu un vēl citas pēc tās.

Ari liedagā viņi nebija vairs pirmo reizi. Bet iepriekšējos vakaros Ērika vēl bija pretojusies. Tonakt, juzdama, ka vairs nespēj, viņa bezpalīdzīgi nočukstēja:

— Un ja nu es kļūstu grūta…

Viņš atčukstēja: — Vienalga. Tāpat mēs apprecēsimies.

Viņa nekļuva grūta un bieži pēc tam vēlējās, kaut būtu kļuvusi.

Sākot ar to reizi, — un arī jau pēc kāzām, mēnesi vēlāk, — viņi ļāvās kaislībai bieži un aizrautīgi, katru vakaru un (īsi, bet ai, cik saldi!) no rītiem pamostoties. Arī pēc atgriešanās Detroitā turpinājās šie vakari un rīti, kaut gan Ādams gāja uz darbu ļoti agri. Ērika ātri aptvēra, ka agra celšanās pieder pie vadoša amata autorūpniecībā.

Bet mēnešiem un pirmajiem gadiem paejot, Ādama kaislība atslāba. Protams, Ērika apzinājās, ka tik drudžaina nesātība nevar ilgt visu mūžu ne Ādamam, ne viņai pašai. Un tomēr viņa nebija gaidījusi, ka tas notiks tik drīz un tik galīgi. Bez šaubām, pārmaiņu viņa izjuta asāk vēl tāpēc, ka mazāk bija kļuvis citu rūpju. Gregs un Kerks tagad reti ciemojās pie viņiem, jo abi bija aizbraukuši uz Mičiganas koledžām — Gregs studēja medicīnu Kolumbijā, Kerks žurnālistiku Oklahomā.

Vēl viņa laidās miegā… Vēl neaizmigusi… Mājā klusums. Ādams aizbraucis uz darbu. Kā vairums rūpnīcas augstāko ierēdņu, arī viņš sēdās pie sava darbagalda pusastoņos no rīta un bija jau stundu nostrādājis, kad ieradās sekretāres. Ādams arī tagad cēlās pietiekami agri, lai pietiktu laika rīta vingrošanai, desmit minūšu skrējienam, dušai un brokastīm. Tikai tās vairs negatavoja Ērika. Ādams bija atklāti pateicis, ka brokastošana prasot pārāk daudz laika; atšķirībā no agrākajiem gadiem viņš aprija ēdienu neiecietīgā steigā, vairs nepriecādamies par rāmo stundas ceturksni, ko viņi rītos vēl pavadīja kopā. Kādu rītu viņš vienkārši pasacīja: «Mīļum, paliec labāk gultā. Es pats kaut ko sameklēšu.» Un viņš sameklēja gan tajā, gan citos rītos, līdz tas kļuva par noteiktu paradumu, kaut gan Ēriku sāpināja apziņa, ka viņa vairs ne ar ko nevar būt derīga Ādamam rīta stundās un ka viņas rūpīgi iecerētie brokastu ēdieni un gaiši klātais galds Ādamu drīzāk kaitina nekā iepriecē.

Ērikas acīs Ādama gaistošā interese par mājas dzīvi un ik dienas jo pilnīgākā nodošanās tikai darbam pieņēma jau pavisam draudīgus apmērus. Un delikāts viņš bija līdz nelabumam. Modinātāja zvanu nospieda momentā, lai skaņa neielauztos pārāk dziļi Ērikas miegā, un tūlīt izslīdēja no gultas, it kā tik tālā pagātnē jau būtu laiks, kad viņi mozdamies instinktīvi sniedzās viens pēc otra un spēji savienojās īsā, bet daudz asākā kaisles uzplūdā nekā vakaros. Un tad, Ērikai vēl mirkli guļot bez elpas, viņa dzirdēja pati savas sirds smago dunoņu un Ādama čukstu, aizslīdot no viņas un no gultas: «Vai diena maz var labāk sākties?»

No tā visa nebija ne vēsts. Ko nu rītos, arī vakaros pavisam reti. Rītos te viņu vietā tikpat labi varētu atrasties divi galīgi sveši cilvēki. Ādams modās, žigli saposās un pazuda.

Šorīt, kad Ērika dzirdēja Ādamu staigājam pa vannas istabu un kāpnēm, viņai gribējās piecelties un iziet pie Ādama. Bet viņa laikus atgādināja sev, ka Ādams vēlas tikai vienu — ātrāk, ātrāk uz savu sasodīto autorūpnīcu, kur viņu atkal gaida viens vienīgs «ātrāk — ātrāk» un tas nekrietnais «Orions», kas drīz parādīsies dienas gaismā. Un vēl, ka Ādams savā ātruma apsēstībā pat brokastis varēja sagatavot tikpat veicīgi kā Ērika kaut vai pusducim cilvēku — to viņš bija pierādījis dažu labu reizi. Un tomēr viņa vēl svārstījās starp saprāta balsi un vēlēšanos celties, līdz lejā ierūcās Ādama mašīna. Un tad jau bija par vēlu…

Kur palikušas visas puķes? Kur mīlestība, dzīve, kur Ādama un Ērikas Trentonu vēl tik nesenā idille? Ai, kur gan, kur?

Ērika gulēja.

Kad viņa ap rīta vidu pamodās, nolaisto žalūziju šķeltnēs vīdēja nespodra rudens saule.

Lejā smilkstēja un būkšķēja putekļu sūcējs, tātad misis Guša jau bija atnākusi un ķērusies pie darba. Tas nozīmēja, ka šodien Ērikai nekādu mājas rūpju nebūs, kaut gan, taisnību sakot, viņa pēdējā laikā par savu māju vairs sevišķi nerūpējās.

Pie gultas bija atstāta rīta avīze. Laikam jau Ādams nolicis, kā viņš to dažkārt darīja. Garajiem, pelnu blondajiem matiem pār spilvenu krītot, Ērika ierīkojās puszviļus un atšķīra to.

Liela daļa lappuses bija atvēlēta Emersona Veila uzbrukumam autoindustrijai. Viņa pavirši pārlasīja, tas viņu neskāra, lai gan reizēm viņa pati bija gatava ar zobiem un nagiem uzbrukt šai autopasaulei. Nekad viņa nebija spējusi par to ieinteresēties, varbūt vienīgi pašā sākumā un arī tikai Ādama dēļ. Sī visu aprijošā darba kaislība, kas autoražotājiem neatstāja ne sirds daļiņu kaut kam citam, viņu atbaidīja. Ērikas tēvs, gaisa līnijas kapteinis, savu darbu darīja labi, bet, mājās braucot, it kā atstāja darbu ar visām rūpēm pilota kabīnē. Vislabāk viņam patika būt kopā ar savu ģimeni, makšķerēt, paniekoties ar mājas galdnieka darbiem, lasīt, strinkšķināt ģitāru vai tāpat vien pasēdēt saulē. Un Ērika zināja, ka pat tēvs un māte pavadīja kopā vairāk laika nekā viņi ar Ādamu.

Toreiz, kad viņa pēkšņi paziņoja tēvam, ka taisās precēties ar Ādamu, tēvs bija teicis: «Tu vienmēr visu dari pēc sava prāta. Tāpēc es neiebildišu, jo tas būtu veltīgi. Labāk jau precies ar manu svētību nekā bez. Gan es pamazām pieradīšu, ka znots ir gandrīz vienos gados ar mani. Viņš izskatās pēc krietna cilvēka, man viņš patīk. Tikai par vienu es gribu tevi brīdināt: viņš ir godkārīgs. Un tev nav ne jausmas, ko nozīmē vīrieša godkāre — it sevišķi Detroitā. Ja jūsu laulība izrādīsies nelaimīga, tad tikai tāpēc.» Un tagad Ērika bieži atcerējās, cik pareizi Ādamu novērtējis viņas tēvs un cik dziļa patiesība bijusi tēva brīdinājumā.

Ērikas domas atgriezās pie avīzes un Emersona Veila, kura seja lūkojās viņai pretī divu sleju platumā. Viņa prātoja, vai jauneklīgais autokritiķis būtu labs gultā, bet nosprieda, ka laikam jau ne. Viņa bija dzirdējusi, ka Veila dzīvē neesot sieviešu un vīriešu arī ne, par spīti visiem pūliņiem piedēvēt viņam homoseksuālismu. Tā vien rādījās, ka liela daļa cilvēku dzimuma ir kastrāti vai darbā nodzīti vīrieši. Vienaldzīgi viņa pāršķīra lappusi.

Interesanta bija maz, sākot ar starptautiskiem jautājumiem — pasaulē valdīja tāds pats juceklis kā jebkuru citu dienu — un beidzot ar saviesīgās dzīves apskatu, kur rēgojās visi pazīstamie vārdi: Fordi pieņēmuši itāliešu princesi, Rosi bijuši Ņujorkā, Taunsendi klausījušies simfonisko koncertu, Ceipini medījuši pīles Ziemeļdakotā. Nākošajā lappusē Ērika pakavējās pie Ennas Lenderes slejas un domās sāka sacerēt vēstuli.

«Dārgā Enna! Precētām sievietēm manas bēdas neko jaunu neatklās, viņām tās pazīstamas pārāk labi. Par tām dzen jokus, bet smieties gan var tikai cilvēki, kuri nav to izbaudījuši uz savas ādas. Vulgārā patiesība ir tā — es runāšu atklāti, kā sieviete ar sievieti — , ka man vienkārši nepietiek… Un pēdējā laikā es vispār vairs nesaņemu neko …»

Ar niknu, nepacietīgu žestu Ērika saņurcīja laikrakstu un atsvieda segas. Viņa izslīdēja no gultas, gāja pie loga un sparīgi uzrāva žalūziju, istaba pieplūda ar dienas gaismu. Viņa paskatījās apkārt, raudzīdamās pēc brūnās krokodilādas somiņas, ko vakar bija nēsājusi. Tā izrādījās nomesta pie spoguļa. Atvērusi somiņu un nervozi parakņājusies tajā, viņa atrada mazu, ādā iesietu piezīmju grāmatiņu un, lappuses šķirstīdama, gāja pie telefona, kas stāvēja uz naktsgaldiņa pie gultas Ādama pusē.

Ciparus viņa grieza ātri — lai nepagūtu pārdomāt — pēc piezīmju grāmatiņā atrastā numura. Numuru uzgriezusi, Ērika pamanīja, ka viņai trīc roka, un nolaida to uz gultas, lai nomierinātos. Sievietes balss atsaucās: «Detroitas gultņi un zobrati.»

Ērika minēja vārdu, kuru bija ierakstījusi piezīmju grāmatiņā ar tādiem ķeburiem, ko tikai pati spēja salasīt.

—   Kādā nodaļā viņš strādā?

—   Liekas, realizācijas.

—  Vienu minūtīti, lūdzu!

Ērika joprojām dzirdēja attālo putekļu sūcēja smilkstoņu. Kamēr putekļu sūcējs bija dzirdams, viņa vismaz varēja būt droša, ka misis Guša nenoklausās.

Telefons noklikšķēja, atsaucās cita balss, taču ne tā, ko viņa gaidīja. Ērika atkārtoja vārdu, ko jau vienreiz bija prasījusi.

—        Jā, ir gan. — Viņa dzirdēja balsi uzsaucam: «Olij!» Cita balss atsaucās: «Nāku.» Tad jau skaidrāk:— Klausos.

—       Tā esmu es, Ērika. — Un nedroši piemetināja: — Atcerieties, mēs tikāmies …

—   Kā nu ne, atceros. No kurienes jūs zvanāt?

—   No mājām.

—  Numurs?

Ērika nosauca numuru.

—  Nolieciet klausuli! Es pārzvanīšu.

Ērika nervozi gaidīja, vēl nezinādama, vai vispār klausuli pacels, bet izdarīja to tūlīt, tiklīdz atskanēja zvans.

—   Hei, pelit!

—   Hallo, — teica Ērika.

—   īpašiem zvaniem katrs telefons vis neder.

—  Saprotu.

—   Sen neesam redzējušies.

—   Patiešām sen.

Pauze.

—   Kāpēc tu zvanīji, pelīt?

—  Es domāju… mēs varētu satikties…

—   Kāpēc?

—  Varbūt mēs kaut kur pasēdētu, mazliet iedzertu.

—        Pagājušo reizi mēs jau dzērām. Atceries? Visu dienu nonīkām tajā draņķa bāreli.

—  Nu jā, bet…

—  Un aizpagājušo reizi arī.

—  Tad jau mēs bijām tikko iepazinušies.

—        Lai notiek, to reizi neskaitīsim. Dāmiņas liek savus pasjansus, kā viņām labpatikas, tā ir viņu darīšana. Bet otrajā reizē vīrietis grib jau kaut ko vairāk par tupēšanu bārā. Tāpēc es ari jautāju, kas tev padomā.

—  Man liekas, ja mēs satiktos, es paskaidrotu…

—  Neiet krastā.

Viņa nolaida roku ar klausuli. Ak dievs, ko viņa dara? Kā jel iespējams ar tādu vispār runāt? Ir taču pasaulē citi vīrieši. Bet kur?

Membrāna iečirkstējās.

—   Kur tu pazudi, pelīt?

Viņa pacēla klausuli pie auss.

—  Nekur.

—        Nu tad klausies, pelīt, ja tu nevari saņemties, es pats runāšu: gribi ar mani pagulēt?

Ērika gandrīz raudāja no pazemojuma un riebuma. Un tomēr viņa teica:

—  Jā. Gribu gan.

—        Nu, pielūko, lai tā būtu! Ar mutes dzesēšanu tu no manis vaļā netiksi.

Debesu dievs! Viņš vēl prasīs saistību rakstu, vai? Un vai patiesi atrodas sievietes, kas novestas jau tik dziļā izmisumā, ka viņām jāpacieš tādas rupjības? Acīmredzot ir.

—  Šoreiz būs, — Ērika sacīja.

—        Burvīgi, maziņā! Vienu krampīgu salaidienu nākamo trešdien, ko?

—        Es biju domājusi, ka… varbūt ātrāk. Nākamā trešdiena ir pēc veselas nedēļas.

—        Man ļoti žēl, pelīt, bet nesanāk. Darbs. Pēc stundas braucu uz Klivlendu. Būšu tur piecas dienas. — Ņirdziņa. — Jāiepriecina Ohaio skuķīši arī.

Ērika uzspēlēti pasmējās. — Jums ir plašs darbalauks.

—  Tev būs ko pabrīnīties.

Viņa domāja: Nē, es nebrīnīšos. Vairs ne par ko un nekad.

—   Tiklīdz pārbraukšu, tā piezvanīšu. Kamēr būšu projām, turies siltiņa. — It kā saminstinādamies viņš jautāja: — Bet vai tu būsi kārtībā trešdien? Tu saproti, ko es domāju?

Ērikai pietrūka savaldības. — Protams, būšu. Neturi mani par galīgu idioti, kas par to neiedomājas.

—  Tu nestādies priekšā, cik daudzas neiedomājas!

Ērika klausījās tā, it kā šī vīrieša vārdi uz viņu nemaz neattiektos. Vai viņš kādreiz rūpējies, lai sieviete justos labi, nevis cūcīgi?

_ — Man vairs nav laika, pelit. Jācērtas iekšā savās sālsraktuvēs. Naudiņa jāpelna.

—   Uz redzēšanos! — Ērika teica.

—  Visu labu!

Viņa nolika klausuli un, seju plaukstās iespiedusi, sāka rūgti raudāt, viņa raudāja ilgi un mēmi, pa slaidajiem pirkstiem strūkloja asaras.

Vēlāk, vannas istabā nomazgājusi seju un uzkrāsojusies, lai pēc iespējas apslēptu asaru pēdas, Ērika nosprieda: ir taču vēl izeja.

Priekšā vēl vesela nedēļa. Ādams viņu glābs, kaut arī nemūžam neuzzinās, no kā glābis.

Ja vien kādā no šīm naktīm Ādams ņems viņu, kā vīram klājas, viņa tiks pāri savam izmisumam un pieradināsies apslāpēt miesas karsto prasīgumu. Viss, ko viņa vēlējās, ko vienmēr vēlējusies — būt mīlētai un iekārotai un dāvāt pretī mīlestību. Viņa joprojām mīlēja Ādamu. Ērika aizvēra acis, atcerēdamās, kā tas bija sākumā, kad Ādams tvīka pēc viņas.

Un viņa apņēmās Ādamam palīdzēt. Šovakar un, ja vajadzēs, citu vakaru viņa pūlēsies būt neatvairāma. Viņa mazgās matus, lai tie saldi smaržotu, lietos viskairākās smaržas, tērpsies pavedinošā veļā… Pag! Viņai jānopērk jauna veļa — jau šodien, no paša rīta… jāaizbrauc uz Birmingemu.

Ērika sāka steidzīgi ģērbties.

4

Skaistajā pelēka akmens administrācijas ēkā, kurā ērti un ar cieņu varētu izvietoties vesela štata senāts, vēl valdīja agra rīta klusums, kad Ādams Trentons iebrauca pazemes garāžā savu krēmkrāsas sporta mašīnu. Riepām nošvīkstot, viņš asi iegriezās savā nodalījumā un, pieliecis garo augumu, izkāpa. Atslēgas viņš atstāja neizņemtas. Gaišo mašīnu bija mazliet saplankumojis vakarējais lietus, garāžas vīri to nomazgās, iepildīs benzīnu un, ja būs vajadzīgs, pieregulēs motoru.

Līdz ar citām papildu priekšrocībām augstākajiem ierēdņiem ik pa pusgadu pienācās jauna mašīna, kuras marku un visus modernos jauninājumus nākamais īpašnieks varēja izvēlēties pēc savas patikas, plus bezmaksas degviela un tehniskā apkope. Atkarībā no kompānijas, kurā strādāja, ierēdņi parasti izvēlējās pašus greznākos modeļus — imperiālus, linkolnus, kadiljakus. Tikai nedfaudzi, kā Ādams, labāk gribēja kaut ko vieglu un sportisku ar lieljaudas dzinējiem.

Ādama soļi skanīgi atbalsojās, ejot pa garāžas melno, spoži vaskoto grīdu.

No malas skatoties, viņš bija slaids, atlētisks vīrs pelēkā uzvalkā, gadu vai divus virs četrdesmit, garš, plecīgs, ar stūrainu, mazliet pieliektu galvu, kas likās nepacietīgi raujam uz priekšu visu ķermeni. Ādams Trentons bija pasācis ģērbties konservatīvāk, nekā to agrāk darīja, taču joprojām moderni un pat drusciņ uzkrītoši. Viņa vaibsti bija asi un moži, zilo acu skatiens vērīgs un tiešs, mute skarba, bet to mīkstināja viegla smaida vīpsnā, — kopiespaids bija tāds, ka te nu reiz redzams stiprs, atklāts, nelokāmi godīgs cilvēks. Striktā godīguma iespaidu Ādams pasvītroja arī runādams, viņa strupais tiešums bieži izsita citus no sliedēm — šādu taktiku Ādams piekopa apzināti. Viņa gaita bija pašpaļāvīga un noteikta, kā cilvēkam, kas zina, kurp viņš iet.

Rokā Ādams Trentons nesa vadoša autoindustrijas darbinieka simbolu — ar papīriem piestūķētu diplomātu. Iekšā bija dokumentācija, pie kuras viņš vakarvakarā strādāja līdz vēlai naktij.

Mašīnu garāžā vēl bija maz, Ādams pamanīja divus limuzīnus speciālajā viceprezidentu rindā, kas atradās pie autokompānijas augstākās priekšniecības lifta — tieši un bez apstāšanās uz piecpadsmito stāvu. Liftam vistuvākā iedaļa bija rezervēta valdes priekšsēdētājam, nākošā — prezidentam, tālākās — viceprezidentiem rangu tabulas krītošā secībā. Automobilim atvēlētā vieta bija nozīmīgs prestiža faktors. Jo augstāks rangs, jo īsāks ceļš no mašīnas līdz rakstāmgaldam.

Viens no limuzīniem piederēja Ādama šefam — modernizācijas viceprezidentam, otrs — autokompānijas sabiedrisko sakaru viceprezidentam.

Ādams devās uz kāpnēm, pa diviem pakāpieniem reizē uzskrēja galvenajā vestibilā un, iekāpis liftā, nospieda desmitā stāva pogu. Viņš nepacietīgi gaidīja, kamēr iedarbosies elektronu mehānisms, un, jau liftam uz augšu šaujoties, juta neapvaldāmu kāri tūlīt mesties darbā — ar šo izjūtu nemainīgi sākās katra viņa darba diena. Kā jau parasti abos pēdējos darba gados, galvenā vieta viņa domās piederēja «Orionam». Lai gan vispār Ādams bija pilnīgi vesels cilvēks, tomēr arī viņš pēdējā laikā pats saviem spēkiem vairs nespēja pārvarēt nervu sasprindzinājumu. Un tagad viņš izvilka no iekškabatas melni zaļu kapsulu, iebāza mutē un norija.

No lifta izkāpis, Ādams pa dobjo, it kā izmirušo gaiteni, kas vēl vismaz stundu būs tikpat tukšs, devās uz savu kabinetu ēkas stūrī — tāds izvietojums arī nozīmēja rangu, tikai mazmazlietiņ zemāku par viceprezidentu novietnēm garāžā.

Jau kabineta pieņemamā istabā ieejot, viņš ieraudzīja uz sekretāres galda milzīgu vēstuļu grēdu. Bija laiks, kad Ādams, redzēdams pienākušo pastu, apstājās un pārcilāja aploksnes, meklējot kaut ko interesantu, — nu viņš no šī paraduma bija atteicies. Viņš pārāk augstu vērtēja savu laiku, lai tērētu to tādiem sīkumiem. Ne velti autokompānijas prezidents reiz Ādama klātbūtnē bija teicis, ka labas sekretāres pienākums esot atsijāt graudus no pelavām, lai tās nenonāktu uz priekšnieka galda. Viņai pirmajai jāizskata visi papīri un jālemj, kas pārsūtāms uz citu vietu, lai priekšnieks varētu nodoties pašām svarīgākajām problēmām un idejām, neapgrūtinot sevi ar sīkumiem — tos atstāja zemāka ranga ierēdņu ziņā.

Tādējādi tikai nedaudzas no tūkstošiem vēstuļu, ko mašīnu īpašnieki ik gadus nosūta autokompāniju vadībām, sasniedz adresātu. Sekretāres ir tās, kas vēstules lasa un izsūta pa nodaļām, kur vēstules izskata un apstrādā stingri noteiktā kārtībā. No gada gaitā ienākušām sūdzībām un ierosinājumiem taisa kopsavilkumus un secinājumus, jo neviens no autoindustrijas vadītājiem nebūtu spējis vēstules izlasīt pats un vienlaikus darīt savu tiešo darbu. īstais adresāts vēstuli saņēma tikai tad, ja korespondentam pietika attapības rakstīt ierēdnim uz mājām, — galu galā adrešu grāmatas bija visās publiskās bibliotēkās. Tad priekšnieks vai viņa sieva vēstuli izlasīja un, ja tā izrādījās interesanta, varēja gadīties, ka priekšnieks ar to nodarbojās pats.

Kabinetā Ādamam Trentonam pretī spīdēja selektora oranžā acs. Tas nozīmēja, ka šefs, modernizācijas viceprezidents, viņam ir jau zvanījis. Ādams nospieda pogu virs oranžās lampiņas un gaidīja.

No selektora atskanēja metāliska balss:

—   Ka^ jūs šorīt aizkavēja? Satiksmes negadījums uz ceļa vai aizgulēšanās?

Ādams iesmējās, bet neviļus pameta skatienu sienas pulkstenī — divdesmit trīs minūtes pāri septiņiem.

Viņš nospieda pogu, kas savienoja viņu ar autokompānijas prezidenta kabinetu piecus stāvus augstāk.

—   Jūs jau zināt, Elroj, ka man lāča miegs. Nekādi netieku no gultas ārā.

—   Kas jums paredzēts nākamās stundas laikā?

—   Ir šādas tādas darīšanas, bet ne pārāk steidzīgas.

Runājot Ādams skatījās pa kabineta logu uz šoseju.

Pašlaik mašīnu straume arī bija diezgan blīva, lai gan ne tik ļoti kā pirms stundas, kad uz rūpnīcām brauca rīta maiņas strādnieki. Taču drīz satiksme atkal kļūs spriegāka — tūkstošiem ierēdņu, kas patlaban vēl brokasto, sēdīsies mašīnās un steigsies uz darbu. Transporta plūsmu paisumi un bēgumi, untumaini un mainīgi kā vējš, allaž valdzināja Ādamu — un kā gan citādi, l.i automobiļi, kas veidoja šos paisumus un bēgumus, !>ija viņa idйe fixe. Viņam bija pašam sava šīs straumes blīvuma mērīšanas sistēma — līdzīga Boforta skalai vēja ātruma noteikšanai — no vienas līdz desmit, un, satiksmi vērodams, viņš to pielietoja. Pašleizejo plūsmas biezumu viņš vērtēja uz piecām vienībām.

—   Man gribētos, lai jūs uzkāpjat pie manis, — sacīja Elrojs Breisveits. — Jūs droši vien zināt, ka mūsu draudziņš Emersons Veils atkal ir orbītā?

—   Jā. — Adams bija izlasījis «Free Press» publicēto Veila izklupienu un atstājis laikrakstu gultā blakus aizmigušajai Ērikai.

Prese lūdz komentēt viņa uzstāšanos. Džeiks uzskata, ka šoreiz mums tas jādara.

Džeiks Erlhems bija sabiedrisko sakaru viceprezidents, un viņa mašīna jau stāvēja garāžā, kad atbrauca Adams.

—   Es viņam piekrītu.

—   Sis nepatīkamais pienākums vispār uzticēts man, bet es gribētu, lai arī jūs esat klāt preses konferencē. Cilvēku nebūs daudz. Kāds no «Associated Press», jaunkundzīte no «Newsweek», «The Wall Street Journal» un vēl Bobs Ervins no «Detroit News». Mēs pieņemsim viņus visus reizē.

—   Ir kādi pieturas punkti vai norādes? — Parasti autokompānijas preses konferences tika rūpīgi apsvērtas, sabiedrisko sakaru nodaļā izstrādāja sarakstus ar iespējamiem jautājumiem, un vadošie darbinieki tos apdomāja. Dažkārt pirms preses konferencēm notika pat mēģinājumi, kuros sabiedrisko sakaru nodaļas ierēdņi tēloja reportierus. Svarīgākos gadījumos konferenci plānoja nedēļām ilgi, tāpēc autokompānijas runasvīri, stājoties preses priekšā, bija sagatavoti tikpat labi kā ASV prezidents, reizēm arī labāk.

—   Iztiksim bez norādēm, — Elrojs Breisveits sacīja. — Mēs ar Džeiku nospriedām peldēt pa straumi. Atbildēsim katrs pēc savas saprašanas. Tas attiecas arī uz jums.

—   Labi, — Adams teica. — Vai lai eju tūlīt?

—   Pēc kādām desmit minūtēm. Es jums zvanīšu.

Adams izņēma no portfeļa papīrus, pie kuriem bija

vakarvakarā strādājis mājās, tad ierakstīja diktofonā instrukcijas savai sekretārei Ursulai Koksai, lai Ursula ar viņai parasto lietišķumu sāktu tās izpildīt, tiklīdz ieradīsies darbā. Lielākā daļa mājās caurskatīto papīru, arī instrukcijas sekretārei, attiecās uz «Orionu». Kā jauno automobiļu konstrukcijas biroja vadītājs Ādams bija cieši saistīts ar šo vēl aizvien stingrā noslēpumā turamo modeli, un tieši šodien viņam vajadzēja piedalīties izšķirigo pārbaužu sērijā par «Oriona» trokšņu un vibrācijas pakāpi. Tam vajadzēja notikt kompānijas autodromā trīsdesmit jūdžu no Detroitas. Pēc pārbaudēm Ādamam vajadzēja izšķirt modeļa tālāko likteni, un viņš norunāja braukt uz autodromu kopā ar kolēģi — modelētāju. Negaidītās preses konferences dēļ viņš tagad deva rīkojumu, lai Ursula pārceļ izbraukšanas laiku.

Adams nosprieda, ka pirms tikšanās ar preses pārstāvjiem derētu vēlreiz pārlasīt Emersona Veila izteikumus. Sekretāres istabā bez vēstulēm bija arī dažas rīta avīzes. Viņš paņēma «Free Press» un «New York Times», atgriezās savā kabinetā un izklāja laikrakstus uz galda, šoreiz punktu pa punktam iegaumēdams, ko Emersons Veils vakar Vašingtonā sarunājis.

Adams bija ticies ar Emersonu Veilu, kad autokritiķis uzstājās Detroitā. Līdz ar dažiem citiem autoindustrijas kolēģiem Adams Trentons bija atnācis uz priekšlasījumu aiz tīras ziņkāres, un tur viņus iepazīstināja. Aplams bija iztēlojies nīgru, bļaustīgu tipu un izbrīnījās, kad Emersons Veils izrādījās ļoti patīkams jauneklis. Arī vēlāk, kad Emersons Veils jau stāvēja auditorijas priekšā uz tribīnes, viņš bija tikpat pievilcīgs, runāja viegli un brīvi, prasmīgi izceldams savus argumentus. Adams bija spiests atzīt, ka Veila uzstāšanās ir iespaidīga, un tāpat acīmredzot domāja maksas publikas vairums, jo aplaudēja viņam dedzīgi.

Viens trūkums viņa runai bija gan. Speciālista priekšā daudzi Emersona Veila argumenti šķīda pa visām vīlēm.

Uzbrukdams augsti tehniskai rūpniecības nozarei, Veils demonstrēja gandrīz vai elementāru tehnisku zināšanu trūkumu un bieži kļūdījās, aprakstot mehānismu funkcijas. No inženiera viedokļa viņa spriedumus varēja traktēt dažādi — taču Veils izvēlējās tikai vienu, sev derīgāko. Kaut arī Emersonam Veilam bija juridiska izglītība, viņš ignorēja elementārās pierādījuma prasības. Nereti viņš izlīdzējās ar vispārinājumiem. Pieņēmumus, baumas, nepamatotas liecības uzdeva par faktiem. Ādamam pat likās, ka jaunais autokritiķis faktus sagroza tīšām. Viņš cēla no pīšļiem autorūpniecības pagātni un pārmeta automobiļiem trūkumus, kas jau sen bija apzināti un novērsti. Viņš nāca klajā ar apvainojumiem, kuru vienīgais segums bija viņam adresētas īdzīgu autoīpašnieku vēstules. Apsūdzot autoindustriju par sliktiem modeļiem, nevīžīgu izpildījumu un stabilitātes trūkumu, Vcils nebūt neņēma vērā autorūpnieku grūtības, nedz arī viņu pēdējā laika pūliņus automobiļu uzlabošanā. Autoražotājos, vai nu tie bija priekšnieki, vai padotie, Veils atsacījās saskatīt jel ko labu, viņš redzēja tikai vienaldzību, nevīžību un klaju nelietību.

Emersons Veils bija publicējis arī grāmatu: «Amerikāņu automobilis: nedrošs jebkurā aspektā». Grāmata bija rakstīta ar prasmigu roku, tai piemita paša autora pievilcība, un tā kļuva par bestselleru, kas Veilu vai! rākus mēnešus noturēja lasītāju uzmanības centrā.

Bet laiks gāja, un Emersonam Veilam it kā nebija vairs ko teikt, un viņa zvaigzne sāka rietēt. Viņa vārds parādījās laikrakstos arvien retāk un tad jau vairs nemaz. Aizmirstības draudu iebiedētais Veils sasparojās. Popularitāte viņam bija kā narkotika, pēc tās dzīdamies, viņš likās gatavs runāt vienalga ko un par ko, lai tikai viņa vārds būtu publikas acīs. Uzdodamies par «patērētāju runasvīru», viņš metās jaunos uzbrukumos autoindustrijai, uzrādīdams konstrukcijas kļūmes jau noteiktos modeļos, un prese to visu publicēja, kaut gan daudzi viņa apgalvojumi izrādījās aplami. Veils piespēlēja kādam senatoram informāciju par autorūpniecības budžetu; senators šos skaitļus citēja savā runā un smagi izgāzās — Veila uzdotie skaitļi neatbilda patiesībai jau līdz galīgam absurdam. Veils mēdza arī apzvanīt lielāko pilsētu žurnālistus — uz viņu rēķina un bieži pa naktīm — , piedāvādams jaunus materiālus, kuru izklāstā gribot negribot nāktos pieminēt arī Emersona Veila vārdu, bet, tiklīdz Veila informāciju sāka pārbaudīt, tā izšķīda kā ziepju burbulis. Galu galā prese, .^as agrāk paļāvās uz Emersonu Veilu, allaž, kad numuram bija vajadzīga nagla, kļuva piesardzīgāka, bet daži reportieri vispār vairs neticēja nevienam viņa vārdam.

Savas kļūdas Emersons Veils neatzina nekad, gluži tāpat kā Ralfs Neiders, viņa priekštecis autokritikas laukā, un arī atvainoties nemēdza, pati «General Motors» reiz bija publiski atvainojusies Neideram par neatļautu jaukšanos viņa privātajā dzīvē. Taisni otrādi, Veils neatlaidīgi gāza jaunus apvainojumus pār autoražotāju galvām, un dažkārt viņam izdevās pievērst sev visas Amerikas uzmanību, kā tas vakar bija paveicies Vašingtonā.

Ādams salocīja laikrakstus un paskatījās pa logu. Satiksmes blīvumu nu varēja vērtēt uz sešām vienībām.

Iedūcās selektors. — Prese ir klāt, — modernizācijas viceprezidents teica. — Nāksiet?

Liftā Ādams iedomājās, ka vēlāk vajadzētu piezvanīt uz mājām Ērikai. Viņš juta, ka Ērika ir nelaimīga un tas ietekmē viņu laulību: kopdzīve bija kļuvusi daudz grūtāka nekā pirmajos tik daudzsološajos gados. Ādams saprata, ka zināmā mērā vainīgs pats, ka Ērikai jāmaksā par viņa pārgurumu darba dienas beigās. Ērikai derētu biežāk iziet no mājas un izklaidēties. Viņš to veicināja visiem spēkiem. Pat skubināja un rūpējās, lai sievai netrūktu naudas. Naudas, par laimi, pietika, Ādams pa šo laiku bija strauji kāpis pa dienesta kāpnēm un drīzumā varēja paredzēt jau tik augstu posteni, ka jebkurai sievai vajadzētu par to vienīgi priecāties.

Ādams, protams, saprata, ka Ēriku aizvaino viņa pārmērīgā nodošanās darbam, bet viņa taču jau piecus gadus, lfopš precējusies, laiks būtu samierināties, kā samierinās citas sievas.

Reizēm viņam ienāca prātā, ka viņš varbūt rīkojies nepareizi, precēdams gandrīz vai divreiz jaunāku sievu. Tiesa, garīgi viņi atbilda viens otram. Ērika bija daudz gudrāka par sava vecuma sievietēm, un Ādams bija ievērojis, ka ar jauniem cilvēkiem viņa reti atrod kopīgu valodu.

Vārdu sakot, jo vairāk viņš domāja, jo ciešāk bija pārliecināts, ka starp viņiem nekādas liktenīgas plaisas nav un gan jau viss nokārtosies.

Bet piecpadsmitajā stāvā līdz ar pirmo soli «virspavēlniecības» teritorijā Ādams aizmirsa Ēriku un visas savas ģimenes rūpes.

Ādama šefa plašajā kabinetā Džeiks Erlhems, sabiedrisko sakaru viceprezidents, iepazīstināja klātesošos. Erlhems, pats izbijis žurnālists, ar savu apaļīgumu un pliko pauri izskatījās pēc pedantiska mistera Pikvika. Savu pīpi viņš vai nu kūpināja, vai žestikulēja ar to. Tagad viņa pīpes vēziens atzīmēja Ādama Trentona ienākšanu.

— Jūs droši vien esat pazīstams ar mis Moniku no «Newsweek»!

—   Jā, esam tikušies. — Adams pamāja mazai tumšmatei, kas jau sēdēja uz dīvāna. Sakrustojusi slaidās kājas, ar laiski kūpošu cigareti rokā — viņa ledaini pasmaidīja, lai šie provinces siržu lauzēji neiedomātos, ka viņu, īstu Ņujorkas dāmu, te kāds daudzmaz varētu interesēt.

Blakus «Newsweek» pārstāvei sēdēja ziedošs vīrs pašos spēka gados, tas bija Heriss, žurnālists no «The Wall Street Journal». Adams paspieda viņam roku, tad sasveicinājās ar «Associated Press» pārstāvi, nervozu ar piezīmju žūksni nobruņojušos jaunekli, kas nevarēja vien sagaidīt konferences sākumu. Pēdējais bija Bobs Ervins, labsirdīgs plikpauris no «Detroit News».

—   Sveiks, Bob! — teica Adams. Ervins, kuru Adams pazina vislabāk, gādāja par autorūpniecībai atvēlēto sleju — tās Detroitas laikrakstā netrūka ne dienu. Viņš allaž bija labi informēts un autoindustrijas aprindās cienīts, kaut gan pieglaimoties nemēdza un pie gadījuma varēja iecirst īkšķi zem ribas. Savā laikā Ervins pat nebija lūdzis draudzīgu atbalstu Ralfam Neideram un Emersonam Veilam.

Elrojs Breisveits, modernizācijas viceprezidents, atlaidās kādā no šai konferencei izraudzītās omulīgās atpūtas istabas zviļņiem un laipni apvaicājās: — Kurš no jums sāks?

Rūpīgi koptā sirmo matu cekula dēļ tuvākie līdzstrādnieki bija iesaukuši Breisveitu par Sudrablapsu; patlaban viņš bija tērpies piegulošā prinča Eduarda stila uzvalkā un kreklā ar milzīgām aproču pogām. Viņš gādāja, lai apģērbs pieskaņotos telpu iekārtai. Kā visu viceprezidentu un augstāku amatpersonu apartamenti, arī viņa telpas bija īpaši plānotas un iekārtotas. Atpūtas istabu rotāja Āfrikas melnkoka paneļi, brokāta drapērijas un biezs, pūkains paklājs pa visu grīdu. Lai ieņemtu tik augstu stāvokli automobiļu rūpniecībā, ceļš jālauž ilgi un neatlaidīgi. Bet, ja tas reiz bija sasniegts, uzvarētājam radīja lieliskus darba apstākļus: milzīgs kabinets ar blakustelpām garderobei un guļamistabai, stāvu augstāk personīga ēdamistaba un pat somu pirts ar masieri, kas jebkurā brīdi gatavs pildīt savu pienākumu.

—   Varbūt pirmo vārdu dosim dāmai? — ieminējās Džeiks Erlhems, kas bija ierīkojies aizmugurē uz palodzes.

—   Lai notiek, — atsaucās brunete no «Newsweek». — Kādu vēl nepārliecinošu atrunu jūs esat izdomājuši, lai visā nopietnībā neķertos pie lietas un neradītu dzinēju, kas nesaindē gaisu?

—   Nekādu atrunu mums nav, — paziņoja Sudrablapsa. Viņa seja nebija mainījusies, tikai balss skanēja mazliet dzedrāk. — Bez tam dzinēju ir jau radījis kāds Džordžs Stefensens, un mums neliekas, ka šis dzinējs kopš Stefensena laikiem būtu īpaši progresējis.

AP pārstāvis uzlika acenes un palūkojās caur tām jau gluži nepacietīgi. — Jā jau, jā. Uzskatīsim, ka cirks beidzies. Tagad varbūt ķersimies pie tiešiem jautājumiem un atbildēm.

—   Katrā laikā, — Džeiks Erlhems teica un atvainodamies piebilda: — Man vajadzētu gan zināt, ka telegrāfa aģentūrām materiāls jānodod paagrāk, lai tas iekļūtu Austrumu piekrastes vakara avīzēs.

—   Paldies, — izmeta AP korespondents un griezās pie ElrAja Breisveita. — Misters Veils vakar izteica domu, ka autokompānijas sazvērējušās nekustināt ne pirkstu, lai piedāvātu kaut ko jaunu pašreiz pastāvošā iekšdedzes dzinēja nomainīšanai. Un ka tvaika un elektrības dzinēji esot pat jau radīti un tikai gaidot pielietošanu. Vai jums būtu kas sakāms šajā sakarībā?

Sudrablapsa pamāja.

—   Misters Veils pamatoti apgalvo, ka tvaika un elektrības dzinēji jau pastāv. Taisnība. Turklāt vairākos veidos. Daži ir arī mūsu kompānijas eksperimentālajā centrā. Bet Veils nepiemin kaut ko citu — vai nu tāpēc, lai nesagrautu savu argumentu skaisto celtni, vai nezināšanas dēļ — , protiet, ka reāli saskatāmā nākotnē nav ne mazāko cerību radīt lētu, vieglu un drošu tvaika vai elektrības dzinēju automobilim.

—  Un cik ilgi vēl būs jāgaida?

—   Visus septiņdesmitos gadus noteikti. Ap astoņdesmitajiem gadiem var parādīties kaut kas jauns, tomēr nav izslēgts, ka iekšdedzes dzinējs, protams, krietni pilnveidots, vēl arvien paliks pirmajā vietā.

«The Wall Street Journal» metās vidū: — Jā, bet ir taču publicēts daudz ziņu par visāda veida jauniem dzinējiem!

—   Publicēts gan, — Elrojs Breisveits atbildēja, — bet vairumam šo publikāciju īstā vieta būtu humora stūrītī. Neņemiet ļaunā, bet žurnālisti ir gandrīz vai lētticīgākie cilvēki pasaulē. Varbūt viņi vēlas tādi būt, man liekas — lētticība ļauj spilgtāk rakstīt. Pieņemsim, ka izgudrotājs — vienalga, ģēnijs vai mazprātiņš — nāk klajā ar savu vienīgo ideju un tiek presei nagos. Kas notiek? Nākošajā dienā laikraksti pilni ar sajūsmas brēcieniem par «lielo izlauzienu» vai «nākotnes ceļu». Atliek tos laiku pa laikam atkārtot, lai cilvēki biežāk lasa, un visi sāks domāt, ka tā ir svēta patiesība, un galu galā, pietiekami bieži par to izrakstījušies, notic ari paši žurnālisti. Pateicoties šādām avīžu pīlēm, daudzi amerikāņi domā, ka drīz viņu garāžās stāvēs tvaika vai elektrības automobiļi, varbūt pat tvaika un elektrības hibrīdi.

Sudrablapsa uzsmaidīja savam sabiedrisko sakaru kolēģim, kas jau bija sācis trīties krēslā un izmisīgi vicināt pīpi. — Nomierinies, Džeik! Es netaisos uzbrukt presei. Tikai mēģinu uzmest perspektīvu.

—  Paldies, ka pateicāt, — Džeiks Erlhems atcirta. — Kādu brītiņu sāku par to šaubīties.

—  Varbūt jūs kaut ko nepietiekami novērtējat, mister Breisveit, — «Associated Press» pārstāvis neatlaidās. — Netrūkst visai kompetentu cilvēku, kas tic tvaika iespējām. Un vairāki lieli uzņēmumi — ne tikai autokompānijas vien — jau strādā šajā virzienā. Piemēram, Kalifornijas valdība atvēlējusi plašus līdzekļus, lai uz ceļiem parādītos vesela armāda mašīnu ar tvaika dzinējiem. Un likumdošanas sapulcē ierosināts pēc pieciem gadiem vispār aizliegt mašīnas ar iekšdedzes dzinējiem.

Modernizācijas viceprezidents kategoriski pakratīja galvu, sudrabotās krēpes nošūpojās vien. — Cik man zināms, vienīgais ievērības vērtais speciālists, kas ticējis tvaika dzinējiem, bija Bils Līrs. Bet arī viņš publiski atsauca savus maldus un teica, ka tvaika dzinēja ideja esot smieklīga līdz absurdam.

—   Kopš tā laika viņš savas domas mainījis, — AP iebilda.

—  Jā, jā. Un staigā apkārt ar cepuru kārbu, stāstīdams, ka tur iekšā esot tvaika dzinējs. Bet mēs diemžēl zinām, ka iekšā ir dzinēja serdenis. Tikpat labi var paņemt aizdedzes sveci un teikt: «Lūdzu, te ir motors jūsu automobilim.» Turklāt misters Līrs un viņam līdzīgie reti kad piebilst, ka vajadzīga vēl sadegšanas kamera, katls, kondensators, rekuperācijas ventilatori … milzums smagu, dārgu, apjomīgu dzelžu, kuri pat diez vai dos cerēto efektu.

—  Pasakiet arī par Kalifornijas štata tvaika mobiļiem, — ieteicās Džeiks Erlhems.

Sudrablapsa pamāja. — Labi. Lai būtu Kalifornija. Stats tērē milzu summas, un kura valdība gan netērētu? Un, ja personiski jūs un vēl pusmiljons citu pircēju esat gatavi maksāt par mašīnu vismaz tūkstoš dolāru vairāk, mēs varbūt — tikai varbūt — radīsim jums tvaika dzinēju ar visiem tā plusiem un mīnusiem. Bet vairumam mūsu pircēju, tāpat kā vairumam mūsu konkurentu pircēju, par kuriem mēs arī nevaram nedomāt, nav liekas naudas, ko izsviest vējā.

—   Jūs nepieminat mašīnas ar elektrības dzinējiem, — piezīmēja «The Wall Street Journal» pārstāvis.

—   Uz to atbildēsit jūs, Adam.

—   Mašīnas, kas pārvietojas ar elektrības dzinējiem, pastāv'jau tagad,— Adams iesāka, griezdamies pie korespondentiem. — Jūs visi esat redzējuši ratiņus, kas braukā pa golfa laukumiem, drīz parādīsies arī divvietīga mašīna, ar kuru varēs veikt īsus izbraucienus pēc iepirkumiem vai tamlīdzīgi. Bet pagaidām tās būs dārgas, un plašs pieprasījums attiecīgi nav gaidāms. Arī eksperimentālas kravas mašīnas mums ir. Nelaime tikai tā, ka lielāko daļu no mašīnas iekšējās platības tad aizņem smagās akumulatoru baterijas, un tas ir ļoti nepraktiski.

—   Un kad pienāks kārta mazām, vieglām baterijām? — painteresējās «Associated Press» pārstāvis. — Cinks ar gaisu un tamlīdzīgi?

—  Arī sēra nātrijs, — Adams atgādināja. — Par to daudz runā. Diemžēl tālāk par runāšanu pagaidām nav tikts.

—  Mēs esam pārliecināti, — sacīja Elrojs Breisveits, — ka tur panāksim progresu un mums izdosies ietilpināt nepieciešamo enerģijas masu mazizmēra konteineros. Nākotnē pilsētu transports neapšaubāmi izmantos daudz mašīnu ar elektrodzinējiem. Bet, vadoties pēc reālām iespējām, mēs nedomājam, ka tas notiks ātrāk par astoņdesmitajiem gadiem.

—   Bez tam, ja jums šķiet, ka elektrodzinēji atrisinās gaisa piesārņošanas problēmu, — Adams turpināja, — jūs aizmirstat vienu apstākli. Jebkuri akumulatori jāuzpilda. Bet, kad miljoni mašīnu patērēs elektroenerģiju, vajadzēs daudz vairāk ģeneratoru nekā pašlaik un visas šīs jaunradītās spēkstacijas piesārņos gaisu. Tās parasti ceļ pilsētu nomalēs — pilsētu smogs vienkārši pārvietosies uz nomalēm.

—  Vai jums neliekas, ka jūsu atrunāšanās nevienu nepārliecina? — Augstprātīgā brunete, sēdot ar sakrustotām kājām, mainīja pozu un bez sevišķiem panākumiem parāva uz leju bruncīšus, kas atsedza viņas daiļi veidotos gurnus jau ievērojamā augstumā. Vīriešu skatieni pielipa bruncīšu malai. — Vai tad ar to var izskaidrot, kāpēc jums nav stingras programmas laba un lēta dzinēja radīšanai — vienalga, tvaika vai elektrības, vai abu reizē. Ar tādu programmu mēs taču esam jau sasnieguši pat Mēnesi. — Un vīzdegunīgi piebilda: — Ja atceraties, tas bija mans pirmais jautājums.

—   Atceros, — Elrojs Breisveits sacīja. Citi vīrieši bija smalkjūtīgi novērsušies no kārdinošās brunču maliņas, tikai Sudrablapsa klaji un tīši skatījās uz žurnālistes gurnu. Viņš klusēja pietiekamu brīdi, lai jebkura cita sieviete sāktu nervozēt vai sakautrētos. Bet pašapzinīgā brunete lika skaidri saprast, ka viņa nav iebiedējama. Joprojām skatīdamies uz brunču maliņu, Sudrablapsa gausi teica: — Kāds tad bija tas pirmais jautājums, Monika?

—   Gan jau pats zināt.

Tikai tad pieveiktais Breisveits pacēla galvu un nopūtās.

—   Kā tad, atkal jau Mēness. Ziniet, ir dienas, kad es no sirds nožēloju, ka mums izdevies to sasniegt. Vienkārši ir parādījies vēl viens štamps. Tagad, ja inženieru doma kādā punktā aizķeras, mēs jau iepriekš zinām, ka mums sacīs: — Uz Mēness taču mēs varējām tikt? Un tagad nevaram tikt pāri tādam sīkumam!

—  Ja šis jautājums jau nebūtu uzdots, arī es to uzdotu, — piezīmēja žurnālists no «The Wall Street Journal».

—  Nu tad labi, es jums tūlīt paskaidrošu, — viceprezidents atcirta. — Nerunāsim nemaz par to, ka cilvēki, kas strādā kosmosam, var rīkoties ar neierobežotiem līdzekļiem. Mums to nav. Viņiem ir arī mērķis: sasniegt Mēnesi. Jūs toties prasāt, lai, vadoties pēc tā, ko jūs esat lasījuši vai dzirdējuši, mēs radām tvaika un elektrības dzinējus automobiļiem. Nu tad man jums jāsaka pavisam atklāti, ka mūsu nozares vistalantīgākajiem inženieriem šīs idejas neliekas ne praktiski nopamatotas, ne mērķtiecīgas. Viņi nemaz nedomā, ka būtu vērts to darīt. Mums ir citi mērķi un nesalīdzināmi interesantākas idejas.

Breisveits pārlaida plaukstu savām sirmajām krēpēm un pamāja Ādamam, lai tālāk runā viņš. Izskatījās, ka visa šī lieta viceprezidentam sāk jau apnikt.

—   Mēs esam pārliecināti, — Adams sacīja, — ka savu mērķi, ja runājam par gaisa nepiesārņošanu, mēs sasniegsim daudz tiešāk, ātrāk un lētāk, pilnveidojot jau pastāvošo iekšdedzes dzinēju tā, lai varētu kontrolēt izplūdes gāzes un benzīna sadegšanas procesu. — Viņš runāja pasvītroti klusā balsī. — Iespējams, ka tas neizklausās tik efektīgi kā ideja par tvaika dzinējiem un elektrodzinējiem, bet tieši pie tā strādā zinātnes^ dzīvā doma.

Nu pirmoreiz ierunājās Bobs Ervins no «Detroit News». — Labi, lai paliek elektrība un tvaika dzinēji, taču jūs nenoliegsiet, ka līdz Neidera, Emersona Veila un citu autokritiķu rakstiem industrija praktiski nelikās ne zinis par gaisa piesārņošanas kontroli.

Jautājums bija izmests it kā starp citu, Ervins rātni blenza caur aceņu stikliem, bet Adams saprata, ka tas ir jautājums ar laika degli. Tikai mirkli viņš svārstījās, tad teica: — Nenoliegšu.

Trīs pārējie žurnālisti acis vien iepleta.

—   Kā es saprotu, — Ervins tikpat nevērīgi turpināja, — mēs te esam sapulcējušies Emersona Veila dēļ, citiem vārdiem runājot, autokritikas dēļ. Tā ir?

Džeiks Erlhems no savas palodzes iebilda: — Mēs te esam sapulcējušies tāpēc, ka jūsu izdevēji vai — jūsu gadījumā —, Bob, jūs pats lūdzāt mūs šodien atbildēt uz dažiem jautājumiem, un mēs piekritām. Mēs nopratām, ka daži jautājumi skars arī mistera Veila uzstāšanos, taču nebūt negrasījāmies rīkot preses konferenci Veila dēļ.

Bobs Ervins pasmīnēja: — Vai tā nav matu skaldīšana, Džeik?

Sabiedrisko sakaru viceprezidents paraustīja plecus.

Varbūt.

Džeika Erlhema bažīgā seja Ādamam jau no paša sākuma bija likusi domāt, ka sabiedrisko sakaru viceprezidentam šī pašplūsmā palaistā preses konference nekādu prieku nedara.

—   Ja tā, — Ervins sacīja, — šis jautājums paliek atklāts, Adam. — Žurnālists it kā saminstinājās, šķita meklējam vārdus, bet tos, kas viņu pazina, Ervina stomīgums neapmānīja. — Tātad, jūsuprāt, autokritiķi — teiksim, Neiders un stabilitāte — paveikuši derīgu darbu?

Jautājums bija vienkāršs, bet uzdots tā, ka izlocīties nevarēja. Ādams pat sašuta: «Kāpēc tieši man uz to jāatbild?» Tad viņš atcerējās Elroja Breisveita atvēli runāt katram pēc savas saprašanas.

—   Jā, ļoti derīgu, — Ādams mierīgi atbildēja. — Mašīnu stabilitātes jautājumos Neiders deva autoindustrijai tādu spērienu pa sēžamvietu, ka tā brēkšus ielidoja divdesmitā gadsimta otrā pusē.

Visi četri reportieri to pierakstīja.

Kamēr viņi rakstīja, Ādams zibenīgi apsvēra, ko pateicis un kas nāks tālāk. Viņš labi zināja, cik daudzi autorūpnieki tam piekritis. Jaunākā paaudze visa kā viens un gandrīz vai neticami daudzi no auto hierarhijas pašām augšām uzskatīja — lai kādi būtu pārspīlējumi un neprecizitātes, Veila un Neidera pēdējo gadu argumentos ir dziļa jēga. Radot jaunus modeļus, autorūpnieki tik tiešām bija atstājuši mašīnas stabilitāti pēdējā vietā, tik tiešām iecentrējušies uz peļņu un vēlreiz peļņu, tik tiešām pretojušies pārmaiņām, kamēr tās neuzspieda valdības lēmumi vai šādu lēmumu draudi. Atskatoties pagātnē, šķita, ka autorūpnieki bija apskurbuši no savas milzenibas un spēka ūn plātījušies kā Goliāts, līdz to lika kaunā Dāvids— Ralfs Neiders un vēlāk Emersons Veils.

Salīdzinājums ar Dāvidu un Goliātu Ādamam šķita īsti precīzs. It īpaši attiecībā uz Neideru — viens, bez jel kāda atbalsta, tikai ar drosmi un garaspēku viņš bija griezis krūti pret visas Amerikas autoindustriju ar tās neierobežotajām iespējām un stingro aizmuguri Baltā nama kuluāros un panācis to, kas nebija izdevies nevienam citam: automobiļu drošības standarti kļuva augstāki, un stājās spēkā jauns likums patērētāju labā. Tas, ka Neiders bija polemists un kā visi polemisti pozēja, pārspīlēja, nepazina žēluma un dažkārt bija neprecīzs, nekādi nemazināja viņa nopelnus. Tikai neobjektīvs cilvēks ņemtos noliegt, ka Neiders izdarījis milzu pakalpojumu automobiļu lietotājiem. Pat vairāk: lai to izdarītu par spīti tādam pārspēkam, bija vajadzīgs Neidera tipa cilvēks.

«The Wall Street Journal» piezīmēja: — Cik man zināms, mister Trenton, neviena autorūpniecības amatpersona to lidz šim nav publiski atzinusi.

—  Tātad bija pēdējais laiks kādam to darīt, — Adams atteica.

Vai viņam likās, jeb vai tiešām Džeiks Erlhems — šķietami aizņemts ar savu pīpi — nobālēja? Adams pamanīja nīgru krunku ievelkamies Sudrablapsas pierē, bet, pie visiem velniem, ar Elroju viņš izstrīdēsies vēlāk. Adams nebija nekāds pakalpiņš. Un retais no tiem, kuri sasnieguši augstu stāvokli autorūpniecībā, jel kad tāds bijis: tie, kas sargājās godīgi izteikt savas domas, lai neapkaitinātu augstākstāvošos vai nezaudētu darbu, labākā gadījumā sasniedza autohierarhijas kāpņu vidu. Adams nesargājās, uzskatīdams, ka tiešums? un godīgums ir vērtīgākais, ko viņš saviem darba devējiem var sniegt. Viņš bija sapratis, ka svarīgāk par visu ir saglabāt individualitāti. Cilvēkiem no malas maldīgi šķita, ka autorūpnieki radīti pēc viena ģīmja un līdzības kā ar ķēkšas formiņu izkniebtas piparkūkas. Nekas nebija aplamāks par tādu spriedumu. Dažas kopīgas īpašības autorūpniekiem bija gan, proti, godkāre, mērķtiecība, organizācijas izjūta un darbaspējas. Bet visā citā viņi bija pat vairāk nekā atšķirīgi — katrs ar savām īpatnībām, nosliecēm un klajām ērmībām.

Sā vai tā, izliets ūdens nav sasmeļams. Atlika vairs tikai piebildes.

—  Ja grasāties mani citēt, — Adams pārlaida acis žurnālistu kvartetam, — man ir vēl kas sakāms.

—   Un tas būtu? — ievaicājās «Newsweek» korespondente. Viņa vairs nešķitās tik naidīga kā pirmīt, bija apdzēsusi cigareti un sākusi pierakstīt. Adams pašķielēja: brunču maliņa tikpat augstu, dūmakaini pelēkais neilons izcēla kāju un gurnu daiļumu. Taču Ādams saņēmās un apspieda savu vīrišķo ieinteresētību.

—  Pirmkārt, — Ādams sacīja, — kritika savu darbu ir padarījusi. Industrija strādā pie drošības nopietnāk nekā jebkad, un šis process var tikai turpināties. Tātad mēs orientējamies uz patērētāju interesēm. Ne vienmēr tā bijis. Atskatoties pagātnē, liekas, ka pret patērētājiem esam izturējušies nevērīgi un vienaldzīgi, paši to neapzinādamies. Taču tas laiks jau pagājis, tāpēc tādu emersonu veilu brēka griež ausīs un brīžiem ir pat muļķīga. Klausoties viņos, tā vien šķiet, ka tas nav nekas, ko dara autorūpnieki. Varbūt tāpēc Veils un citi nav apjēguši — un tas ir manas atbildes otrais punkts —, ka autoindustrijā sākusies jauna ēra.

AP jautāja: — Ja tā, vai tad autokritika nav jums to uztiepusi?

Ādams apspieda nīgrumu. Autokritika jau kļuvusi par fetišu, bezjēdzīgu kultu un ne tikai attiecībā uz profesionāļiem, kā šo Veilu.

—   Autokritika palīdzēja nospraust virzienu un mērķus, īpaši stabilitātes un gaisa piesārņošanas jomā. Taču tai nav nekādu nopelnu tehnoloģiskajā revolūcijā, kas jau sākusies. Tuvākie desmit gadi visiem, kas darbojas mūsu nozarē, būs daudz interesantāki nekā pagājušie piecdesmit.

—   Kādā ziņā? — jautāja «Associated Press» pārstāvis, pamezdams skatienu pulkstenī.

—    Svarīgākie jauninājumi, kurus var paredzēt jau tagad, būs saistīti ar materiāliem, — Ādams atbildēja, — tieši ražošanas materiāli ap septiņdesmito gadu vidu vai beigām liks radīt pavisam jauna tipa automobiļus. Ņemsim, piemēram, metālu. Tērauda konstrukciju, ko mēs lietojam tagad, nomainīs šūnu konstrukcija. Tā būs daudz izturīgāka, daudz elastīgāka un tajā pašā laikā nesalīdzināmi vieglāka, kas ļaus ietaupīt degvielu. Tā būs izturīgāka pret triecieniem, attiecīgi drošāka. Pēc tam parādīsies jauni metāla sakausējumi motoriem un agregātiem. Mēs paredzam tādus sakausējumus, kas dažu sekunžu laikā spēs izturēt temperatūras lēcienus no simt līdz divtūkstoš grādiem pēc Fārenheita ar minimālu izplešanos. Mēs ieviesīsim šos materiālus, lai izslēgtu benzīna nepilnīgu sadegšanu — to pašu, kuras dēļ notiek gaisa piesārņošana. Bez tam zinātnieki strādā pie tāda metāla, kam piemīt spēja «atcerēties» savu sākotnējo formu. Ja, piemēram, jūs salieksit spārnu vai durvis, šai detaļai pietiks ar nelielu termoapstrādi, lai metāls atjaunotos savā iepriekšējā izskatā. Mūsu plānos ietilpst arī sakausējums, kas ļautu ražot lētus, izturīgus augstas kvalitātes rotorus turbodzinējiem.

—   Pievērsiet tam īpašu uzmanību, — piemetināja Elrojs Breisveits. — Ja kas nāks iekšdedzes dzinēja vietā, tās būs gāzes turbīnas. Pielāgot turbīnu automobilim nebūs viegli: lai tāda mašīna attaisnotos, turbīnai jāattīsta augsta jauda, bet tā savukārt prasīs dārgi maksājošu dzesinātāju, ja vien jūsu mērķis nav nosvilināt no zemes virsas kājāmgājējus. Taču šīs problēmas ir atrisināmas un pie tām top strādāts.

—  Par metāliem būtu skaidrs, — ierunājās «The Wall Street Journal» žurnālists. — Kas jauns citās nozarēs?

—   Drīz katrā mašīnā parādīsies būtiska detaļa: kompjūters, — Adams paskatījās uz «Associated Press» pārstāvi. — Izmēros pavisam mazs, ne lielāks par cimdu nodalījumu.

—   Kam tas būs derīgs?

—   Gandrīz visam. Kontrolēs motora režīmu — degvielas padevi un tamlīdzīgi. Sekos izplūdes gāzēm un brīdinās par gaisa piesārņošanu. Vārdu sakot, izvērsīsies par revolūciju daudzās plāksnēs.

—  Piemēram? — jautāja žurnāliste no «Newsweek».

—   Kompjūters domās vadītāja vietā un novērsīs viņa kļūdas, pirms viņš pats būs paspējis apjēgt, ko izdarījis. Kompjūters vadīs bremzes ar neatkarīgu pievadu katram ritenim, lai arī slīdot mašīna nezaudētu stabilitāti. Automobiļos uzstādīs radarus, kas brīdinās vadītāju par to, ka priekšējā mašīna samazina ātrumu vai ka jūs atrodaties tai pārāk tuvu. Kritiskā ceļa situācijā kompjūters automātiski samazinās jūsu mašīnas ātrumu un bremzēs, jo tā reakcijas ir ātrākas par cilvēka reakcijām, un avāriju skaits krasi samazināsies. Uz šosejām varēs pieslēgties automātiskajai radaru sistēmai, kas regulēs transporta plūsmas, un nav vairs tālu tā diena, kad zemes transportu kontrolēs ar kosmisko pavadoņu starpniecību.

Adams uztvēra Džeika Erlhema atzinīgo skatienu un uzreiz arī saprata, par ko. Viņam bija izdevies pārņemt iniciatīvu šajās pārrunās, tas ir, pielietot tieši to taktiku, uz kuru allaž centās balstīties sabiedrisko sakaru nodaļa.

—   So pārmaiņu rezultātā, — Adams turpināja, — mašīnas salons, īpaši tā daļa, kur sēž vadītājs, tuvākajos (|ados būtiski mainīsies. Kompjūtera ieviešana liks mainīt citu aparātu apveidus. Tā, piemēram, mēs jau tagad varam noteikti apgalvot, ka rādītājs — cik benzīna tvertnē — savu mūžu nodzīvojis, jaunais rādītājs mūs informēs, cik jūdžu mēs vēl varam nobraukt ar pašrei zējo ātrumu. Mazā ekrāniņā vadītājs nolasīs informāciju par ceļu un brīdinājuma zīmēm, jo, pie stūres sēžot reizēm grūti pamanīt ceļmalas zīmes — arī tās ir noveco jušas, jo šoferis bieži aizšaujas garām, zīmes neievē rojis. Kad tās parādīsies mašīnā, pašā deguna galā, — tās nepaliks neievērotas. Tālāk, braucot pa jaunu ceļu jums pietiks ielikt kaseti magnetofonā, kā jūs to jau tagad esat pieraduši darīt, lai, teiksim, paklausītos mūziku. Un jūsu mikroraidītājs sniegs jums visas zi ņas par ceļa apstākļiem, bet uz ekrāna parādīsies at tiecīgās ceļazīmes. Jūsu radioaparātā būs iemontēts raidītājs, kas darbosies noteiktā diapazonā. Si sistēma aptvers visu valsti, tā ka vadītājs nepieciešamības gadījumā varēs prasīt pa radio jebkuru palīdzību.

«Associated Press» pārstāvis pielēca kājās.

—   Vai es drīkstētu izmantot jūsu telefonu? — viņš jautāja Erlhemam.

Vaicātājs noslīdēja no palodzes un gāja uz durvīm, ar žestu aicinādams žurnālistu līdzi.

—   Es jums tūlīt ierādīšu kādu klusāku stūrīti.

Pārējie arī piecēlās.

Nogaidījis, lai telegrāfa pārstāvis iziet, Bobs Ervins

no «Detroit News» jautāja:

—   Starp citu, par kompjūteriem. Vai «Orionam» tas jau būs?

Velns viņu rāvis, šo Ervinu! Adams saprata, ka viņš piespiests pie sienas. Viņam vajadzētu atbildēt «jā» bet tas pagaidām bija noslēpums. Taču, ja viņš sacīs «nē», žurnālisti it drīz pieķers viņu melos.

—  Jūs taču zināt, Bob, ka par «Orionu» es nedrīkstu runāt, — Adams teica.

Žurnālists pasmīnēja, viņš bija visu sapratis: Adams taču nesacija «nē».

—   Mjā, — izmeta žurnāliste no «Newsweek». Piecēlusies viņa izrādījās garāka un slaidāka. — Veikli gan jūs novirzījāt sarunu no tās problēmas, kuras dēļ mēs te sapulcējāmies.

—   Ja kāds to ir darījis, tad ne jau es. — Adams ieskatījās viņai acīs. Tās bija zilas kā ledus gabaliņi un diezgan nekaunīgas. Viņš juta, ka labprāt satiktos ar šo sievieti citos apstākļos un ne jau kā ar oponenti. Viņš pasmaidīja. — Esmu tikai vienkāršs autostrādnieks, kas pūlas redzēt abas puses.

—  Tiešām! — žurnāliste joprojām cieši un zobgalīgi skatījās viņam acīs. — Un jūs, liekot roku uz sirds, varat apgalvot, ka autoindustrija mainās pašos pamatos? — «Newsweek» ielūkojās savā piezīmju blokā.

Ka lieli autorūpnieki patiesi vēlas iet kopsolī ar laiku, dalīties visu mūsu kopīgajā atbildībā? Un sociālā apziņā, reālistiski uztvert pārmaiņas vērtību skalā, arī automobiļa vērtību? Jūs patiesi uzskatāt, ka patērētāju intereses tiks nopietni ņemtas vērā? Ka patiešām sākusies jauna ēra, kā jūs te deklarējat? Jeb vai visa šī izrunāšanās ir tikai miglas aizsegs, ko uzpūš jūsu sabiedrisko sakaru speciālisti klusā cerībā, ka neveselīgā uzmanība, kuras lokā esat nokļuvuši, pamazām novērsīsies, viss atkal ieies vecajās sliedēs un jūs netraucēti izrīkosieties pēc sava prāta? Jums patiesi rūp apkārtējās vides saglabāšana, automobiļu drošība un tamlīdzīgi, jeb vai jūs to tikai iestāstāt sev un citiem? Quo vadi$? Jums taču skolā mācīja latīņu valodu, mister Trenton?

—  Jā, — Ādams teica, — tik daudz vēl atceros.

—   Quo vadis? Kurp ej?… Mūžsenais cilvēces jautājums visā vēstures gaitā, ko sev uzdevušas civilizācijas un tautas, indivīdi un grupas, un tagad arī industrija.

—   Klau, Monika! — iesaucās Elrojs Breisveits.

—  Tas ir jautājums vai sprediķis?

—  Kā viens, tā otrs. — «Newsweek» meiča ledaini uzsmaidīja Sudrablapsai. — Ja jums tas par sarežģītu, varu to sadalīt vienkāršākos teikumos un lietot īsākus vārdus.

Izvadījis AP korespondentu, atgriezās sabiedrisko sakaru priekšnieks. — Džeik, — modernizācijas viceprezidents pažēlojās, — arī preses konferences nav vairs tādas kā vecos labos laikos.

—  Ja ar to domāts, ka esam kļuvuši agresīvāki un uzstājamies bez agrākās godbijības, — «The Wall Street Journal» sacīja, — tad tāpēc, ka žurnālistus tagad trenē liešam uzbrukumam, fakti mums jāizplēš kaut vai ar dzīvu miesu. Tāda izdevēju prasība, cik noprotu, ir jauns pavērsiens žurnālistikā. — Un domīgi piebilda:

Reizēm man pašam neērti.

—      Man gan ne, — «Newsweek» teica. — Es joprojām gaidu atbildi uz savu jautājumu. — Viņa paskatījās uz Ādamu. — No jums.

Ādams vilcinājās. Quo vadis? So jautājumu, lai arī citiem vārdiem, viņš dažkārt uzdeva sev pašam. Bet cik vaļsirdīgam būt atbildē?

Viņu paglāba Elrojs Breisveits.

— Ja Ādamam nav nekas pretī, — Sudrablapsa teica, — atbildēt varu es. Nebūt neakceptējot visus jūsu pieņēmumus, Monika, mūsu kompānija kā viena no autoindustrijas pārstāvēm allaž dalījusies kopīgā attīstībā, pat vairāk, savu sociālo sirdsapziņu tā demonstrējusi daudzu gadu gaitā. Uz patērētāja interesēm mēs esam balstījušies jau sen, pirms parādījās pats jēdziens «patērētājs», ko izdomājuši…

Daiļrunīgi ritēja noapaļotas frāzes. Ādams jutās atvieglots, ka atbildēšana gājusi viņam secen. Lai cik dedzīgi nodevies savam darbam, viņš, godīgi sakot, par daudz ko šaubījās.

Nu Ādams uzelpoja — konference gāja uz beigām. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad drīkstēs atgriezties savā jūgā, kur viņu kā karsta, bet prasīga mīļākā sauca «Orions».

5

Modelēšanas centrā — apmēram jūdzi no ''administrācijas ēkas, kur patlaban beidzās preses konference, — kā vienmēr, uzmācīgi oda pēc ģipša. Paši modelēšanas centra darbinieki gan apgalvoja, ka pēc brīža jau pārstājot saost vieglo, bet neatlaidīgo sēra un glicerīna smaku, pludojošu visās divpadsmit stingri apsargātajās darbnīcās, kas ieskāva apaļo centra zāli. Seit tapa jauno mašīnu ģipša modeļi.

Apmeklētāji gan šķebīgi rauca degunus, ienirstot šajā smakā. Taču retais no viņiem aizkļuva līdz smakas avotiem. Vairums netika tālāk par pieņemamo telpu vai kādu no sešiem kabinetiem aiz tās, un arī tur viņus ievadīja un izvadīja sardze, vienatnē viņus neatstāja ne mirkli, un pie ieejas izsniegtās krāsainās nozīmītes patiesībā bija šifri, kas vēstīja apsardzei, cik tālu kurš laižams.

Dažkārt ne valsts aizsardzības un kodolieroču noslēpumus neglabā tik rūpīgi kā topošo automobiļu modelējamās detaļas.

Ari paši modelētāji nebūt nedrīkstēja brīvi staigāt pa visu ēku. Jaunākos līdzstrādniekus ielaiž vienā vai divās studijās, lielāku pārvietošanās brīvību viņi iegūst tikai ar nostrādātiem gadiem. Tāda piesardzība nebija lieka. Modelētājus nereti pārvilina citas kompānijas, un, tā kā ikvienā studijā un laboratorijā top strādāts pie sava — īpaša noslēpuma, tad, jo vairāk durvju līdzstrādniekam slēgtas, jo mazāk ziņu līdzstrādnieks aiznesīs līdzi. Pēc tīri militāra principa katram modelētājam darīja zināmu tikai to, kas nepieciešams viņa tiešā uzdevuma veikšanai. Modelētāji, kuri bija nosirmojuši firmas dienestā, finansiāli saistīti ar iepirktām akcijām un pensijas izredzēm, vairs netapa tik stingri uzraudzīti, viņiem gluži kā kaujas nopelnu medaļu izsniedza nozīmīti, kas laida cauri vairumam apsargātu durvju. Bet arī šī sistēma negarantēja pilnīgu drošību, gadījās, ka tādu augsta ranga veterānu aizvilināja konkurējoša firma, finansiāli pārtrumpodama visu, ar ko modelētājs varēja rēķināties vecajā vietā. Tāds veterāns t&d aiznesa līdzi visus firmas nākotnes plānus. Dažs labs autorūpniecības modelētājs savā mūžā bija izstrādājies visās galvenajās kompānijās, kaut gan starp «Fordu» un «General Motors» pastāvēja nerakstīta vienošanās modelētājus nepārvilināt. Vismaz ne tieši, ar darba piedāvājumiem. «Kraislers» tik korekts nebija.

Tikai dažus cilvēkus — projektu un laboratoriju vadītājus — ielaida visās centra telpās. Viens no viņiem bija Brets Dilozanto. Tajā rītā viņš pa svaigo pagalma zālienu nesteidzīgi gāja uz studiju. Attiecīgajā momentā šai studijai te bija tikpat liela nozīme kā Siksta kapelai Vatikāna pilī.

Sargs lasīja avīzi un, sadzirdējis Breta Dilozanto soļus, tūlīt to nolaida.

—   Labrīt, mister Dilozanto. — Uzmetis skatienu jaunajam modelētājam, sargs viegli iesvilpās. — Uz jums bez saulesbrillēm ne paskatīties nevar!

Brets Dilozanto iesmējās. Viņa āriene jau tāpat bija iespaidīga — gari, pēc pēdējās modes apcirpti mati, vaigubārda līdz pašam zodam un van Deika ķīlītis zoda galā; šodien vispārējo efektu vēl pasvītroja sārts krekls ar violetu kaklasaiti, bikses un kurpes — kaklasaites tonī un balta kašmira žakete.

—  Patīk, vai?

Sargs, sirms, izdienējis karavīrs, divreiz vecāks par

Bretu, pavilcinajās. — Ja nav labak, tad vismaz citādāk.

—   Citādāk tāpēc, AI, ka atšķirībā no jums cs savas uniformas modelēju pats. — Brets pamāja uz biroja durvīm. — Daudz tur šodien ļaužu?

—   Kā jau parasti, mister Dilozanto. Ko es tur lielu varu zināt. No pašas pirmās dienas esmu nolikts ar muguru pret durvīm.

—  Tik daudz jau zināt, ka tur iekšā ir «Orions». Noteikti esat redzējis.

—   Jā, ser, esmu gan. Kad šo stūma uz izstāžu zāli rādīt augstai priekšniecībai.

—   Un ko jūs sakāt?

Sargs pasmaidīja.

—   Ko nu es tur lielu varu teikt, mister Dilozanto. Manuprāt, jūsos atsitusies.

Brets iegāja ēkā, un durvis aiz viņa cieši aizvērās. «Nebūtu jau arī nekāds brīnums, ka manī,» viņš nodomāja.

«Orionam» bija atdota krietna daļa viņa dzīves un talanta. Dažkārt, visu apsverot, Bretam pat likās, ka viņš šai mašīnai atdevies par daudz. Simtiem reižu viņš bija nācis pa šīm durvīm uz ilgām, drudžainām darba dienām, gājis uz moku pilnām bezmiega un domu naktīm, līdz no idejas embrija bija nobriedusi un dzimusi jaunā automašīna.

Jau labu laiku, pirms konstruktoru birojā sākās darbs pie «Oriona», Brets un citi modelētāji pētīja tirgus, iedzīvotāju skaita pieauguma, ekonomijas, sociālu pārmaiņu un vecuma grupu statistikas tabulas, iedziļinājās modes tendencēs. Noteica pašizmaksas limitu. Tad dzima ideja par principiāli jauna modeļa radīšanu. Dažus mēnešus prasīja sēdes, kurās plānotāji, modelētāji un inženieri kopīgi izstrādāja topošās mašīnas radīšanas principus. Pēc tam inženieri konstruēja ātrumu kārbu, bet modelētāji — un viņu vidū arī Brets — fantazēja, līdz kādā punktā «Orionam» sāka rasties konkrēts apveids. Kamēr tas vēl nebija noticis, cerības uzmirdzēja un gaisa, viss gāja gan pēc plāna, gan galīgi šķērsām un tad atkal taisni, šaubas nāca, atstājās un uzklupa no jauna. Modeļa radīšanā bija iesaistīti simtiem cilvēku, bet vadība piederēja labi ja sešiem.

Tomēr modelētāji visu laiku kaut ko mainīja: gan loģika, gan intuīcija diktēja šādus vai tādus pilnveidojumus. Tad sākās izmēģinājumi. Beidzot vadība bija atļāvusi laist mašīnu ražošanā. Pēc Breta domām — pāragri. Tagad, kad «Orions» jau bija iekļauts ražošanas grafikā, nepalika vairs ne gads līdz pēdējai — izšķirīgajai pārbaudei, proti, vai publika modeli vispār pieņems vai nepieņems. Un pa visu šo laiku Brets Dilozanto vairāk nekā citi modelētāji bija ieguldījis «Orionā» savas idejas, savus spēkus un māksliniecisko izjūtu.

Brets un Ādams Trentons.

Tieši Ādama Trentona dēļ Brets Dilozanto šorīt bija daudz agrāk ieradies darbā. Viņiem bija norunāts kopā iet uz rūpnīcas autodromu, taču nupat saņemtā zīmīte vēstīja, ka Ādams spiests aizkavēties. Brets nebija radis pie tik stingras darba disciplīnas kā Ādams, viņš gulēja ilgi un tāpēc saīga par veltīgo celšanos rīta agrumā, taču, ja reiz uzcēlies, nolēma kādu brīdi pabūt vienatnē ar «Orionu». Atvēris iekšējās durvis, viņš iegāja galvenajā studijā.

Dažās spilgti apgaismotās vietās ritēja darbs pie «Oriona» modifikācijām — sporta mašīnas varianta, kuram vajadzēja parādīties pēc kādiem trim gadiem, «universāļa» un citiem sākotnējā modeļa paveidiem, kas — drošs paliek drošs — varētu noderēt nākotnē.

Pats «Orions», kam vajadzēja parādīties automobiļu tirgū tikai pēc gada, prožektoru apmirdzēts stāvēja uz mīksta, pelēka paklāja telpas dziļumā. Priecīga satraukuma uzplūdā Brets tuvojās mašīnai.

Modelis bija gaiši debeszilā krāsā, neliels, kompakts, izsmalcinātā plūdlīnijas formā, ar zināmiem raķetes elementiem, kas lika mašīnai izskatīties ne vien funkcionāli derīgai, bet ari vērienīgi elegantai. Daudz kas bija jauns pašā veidojumā. Pirmo reizi konstruktori bija radījuši mašīnu ar pilnīgi caurspīdīgu augšpusi. Stikla jumtā bija iemontēti gandrīz nesaskatāmi superizturīga tērauda balsti, kas nemanāmi krustojās un savienojās virspusē. Rezultātā «siltumnīca» (kā modelētāji ērtības labad bija iesaukuši automobiļa augšu) bija izturīgāka nekā citām mašīnām, ko bija pierādījusi vesela sērija izmēģinājumu avārijas apstākļos — sadursmēs un kūleņos. Jumta izliekuma leņķis atstāja plašu telpu arī virs braucēju galvām. Ne mazāk plašuma bija apakšā, zemāk par jostasvietu, kas jau likās gluži neticami tik mazai mašīnai.

Brcts zināja, ka ari inženieri parūpējušies par daudziem jauninājumiem. Pats ievērojamākais bija parastā karburatora apmaiņa pret elektronu degvielas sadalītāju. Un galvenais no «Oriona» kompaktā kompjūtera daudzajiem uzdevumiem būs kontrole pār degvielas padošanas sistēmu.

Tomēr patlaban šeit stāvēja tikai makets — organiskā stikla kārba, izlieta tajā pašā formā, kurā lēja ģipša modeli, bet tik prasmīgi, ka pat visvērīgākā acs nepamanītu starpību starp īstu mašīnu un šo, kas te mirdzēja prožektoru staros. Tā bija uzstādīta salīdzinājumam ar citiem modeļiem, kas parādīsies vēlāk, un arī tādēļ, lai kompānijas atbildīgie darbinieki nāktu uz to skatīties, domātu, uztrauktos un lieku reizi pārliecinātos, ka ne velti tai ticējuši. Bet ticēt bija ļoti svarīgi. Ne tikai milzīgās summas, kas piederēja akcionāriem, bet arī visu ar «Orionu» saistīto darbinieku — no direktoru padomes priekšsēdētāja līdz pašam sīkākajam — karjera un reputācija atkarīga no tā, kā griezīsies «Oriona» riteņi. Direktoru padome jau bija asignējusi miljonu dolāru mašīnas ielaišanai ražošanā, un acīmredzot būs jāiegulda vēl daudzi miljoni, pirms tā parādīsies automobiļu tirgū.

Brets pēkšņi atcerējās kāda kolēģa vārdus par Detroitu: Detroitā spēlējot vēl azartiskāk nekā pie ruletes galdiem, tikai likmes augstākas. Doma par Detroitu atgrieza Bretu īstenībā, un viņš atcerējās, ka nav vēl brokastojis.

Kad Brets iegriezās ēdamzālē, tur jau sēdēja daži cilvēki. Viņš nenodeva pasūtījumu viesmīlim, bet gāja uz virtuvi pats, patrieca un pajokoja ar labi pazīstamajiem pavāriem un izlūdza sev īpašu omleti, kādas ēdienu kartē nebija. Tad viņš pievienojās saviem kolēģiem, kas jau brokastoja pie lielā, apaļā galda.

Bija ari divi viesi, studenti no Losandželosas Mākslas centra dizaina koledžas, ko pirms nepilniem pieciem gadiem beidza Brets Dilozanto. Viens no studentiem bija apcerīgs jauneklis, kurš patlaban ar nagu zīmēja kaut kādas līknes uz galdauta, otra bija gadu deviņpadsmit veca meitene ar spridzīgām acīm.

Paskatījies apkārt, vai būs klausītāji, Brets atsāka sarunu, kas ar studentiem bija ievadīta jau vakar.

—   Ja nāksiet strādāt pie mums, — viņš ieteica, — apgādājieties ar smadzeņu filtriem, citādi mūsu veči noslīcinās katru jūsu domu savās pirmsplūdu idejās.

—   Par veci Brets uzskata katru, kas bijis pietiekami pieaudzis, lai balsotu prezidenta Niksona vēlēšanās, — pāri galdam paskaidroja kāds modelētājs ap trīsdesmit.

—   Seniors, kurš nupat pacēla balsi, ir mūsu dārgais misters Robertsons, — Brets paskaidroja studentiem. — Viņš modelē burvīgus ģimeņu limuzīnus, kuri tikai iegūtu, ja tiem priekšā aizjūgtu zirgu. Savus čekus viņš paraksta ar zoss spalvu un sapņo par tuvo pensiju.

—   Ja mēs par kaut ko mīlam jauno kolēģi Dilozanto, — iesprauda pasirms modelētājs, — tad par viņa godbijīgo attieksmi pret vecākās paaudzes pieredzi un sirmajām galvām.

Modelētājs Deivs Hebersteins, krāsu un apdares studijas vadītājs, pārlaida skatienu Breta rūpīgi koptajai un spilgtajai ārienei. — Starp citu, kur šodien ir masku baļle?

—   Ja jūs papētītu manu eksterjeru rūpīgāk, — Brets atcirta, — un pielietotu šos principus savos interjeros, no pircējiem ne atkauties nevarētu.

—   Tas ir, mūsu konkurenti nevarētu? — apvaicājās kāds cits.

—  Ja nu vienīgi es pārietu darbā pie viņiem.

Brets smīkņāja. Lecīgi izrunāties ar lielāko daļu savu

kolēģu viņš bija pasācis, jau stājoties te darbā, un vairumam šīs vārdu sadursmes joprojām patika. Asā mēle nebūt nebija kavējusi Breta patiešām fenomenālo izrāvienu pa karjeras kāpnēm. Divdesmit sešu gadu vecumā viņš bija apsteidzis gandrīz visus, izņemot dažus studiju vadītājus.

Vēl pirms kādiem gadiem cilvēku ar Breta Dilozanto ārieni sardze nepielaistu pat pie vārtiem, nerunājot nemaz par darbu modelēšanas centra retinātajā atmosfērā. Nu priekšstati bija mainījušies. Rūpnieki sāka saprast, ka avangardiski mašīnu modeļi visdrīzāk sagaidāmi no cilvēkiem, kas seko modei un to apsteidz, demonstrējot spilgtu iztēli arī apģērbā. Un, kamēr no ierindas projektētājiem tapa prasīts, lai viņi savas darba stundas nostrādā, galvas nepaceldami, augstākie rangi, kā, piemēram, Brets, darba laiku saprāta robežās izvēlējās paši. Itin bieži Brets Dilozanto studijā ieradās

vēlu, paslaistījās, pazuda pavisam un tad vientuļi strādāja augu nakti cauri. Un neviens pret to neiebilda, jo viņa darba rezultāts bija izcili labs un ražošanas apspriedēs, ja iepriekš brīdināts, viņš allaž bija klāt.

Brets atkal pievērsās studentiem: — Pirmais, ko jums mēģinās iestāstīt mūsu godātie sirmgalvji, arī daži no tiem, kas patlaban sēž te pie galda un klesē ceptas olas… A, liels paldies! — Brets apklusa, kamēr viesmīle nolika viņam priekšā omleti, tad turpināja: — Viņi apgalvos, ka nekādas būtiskas pārmaiņas automobiļu modelēšanā vairs nenotiek. Viņi teiks, ka mums atlikušas tikai nelielas modifikācijas un jau esošo paraugu pilnveidošana. Tāpat domāja gāzes rūpnieki, pirms Edisons izgudroja elektrisko spuldzi. Bet es jums saku — pārmaiņas nāks tādas, ka pats Disnejs būs maziņš un melns automobiļu priekšā! Pirmkārt jau tāpēc, ka drīz mēs tiksim pie jaunām, gluži fantastiskām izejvielām, bet uz to pusi vēl prožektori nav pagriezti, tāpēc neviens neskatās.

—  Toties tu gan skaties, vai ne? — kāds izmeta. — Tu skaties pār mums visiem.

—   Jā, es skatos. — Brets Dilozanto atšķēla krietnu gabalu omletes un uzdūra uz dakšiņas. — Jūs, vecīši, varat dzīvot vienā mierā. Es gādāšu, lai jūs neizlidojat no saviem krēsliem. — Brets sparīgi ķērās pie ēšanas.

—   Ir taču taisnība, ka vairums jauno modeļu būs galvenokārt funkcionāli? — jautāja studente ar možajām acīm.

Brets ar pilnu muti atbildēja: — Funkcionālais var būt arī fantastisks.

—  Tu būsi funkcionāls kā pārpumpēta riepa, ja tik briesmīgi pārēdīsies. — Hebersteins, krāsu un apdares šefs, ar pretīgumu noraudzījās milzu porcijā uz Breta šķīvja, tad teica studentiem: — Skaists modelis gandrīz vienmēr ir funkcionāls un vienmēr tāds bijis. Izņēmums ir tikai tīrās mākslas formas, jo skaistums ir to vienīgais mērķis. Nefunkcionāls modelis ir vai nu pavisam nederīgs, vai uz nederīguma robežas. Viktorijas laikmets apkrāva visu ar nefunkcionāliem rotājumiem, tāpēc šis stils ir tik atbaidošs. Un pavērojiet vien — mēs joprojām darām to pašu, kad stiepjam garumā pakaļējos spārnus, šķiežamies ar hromējumiem un taisām milzīgus radiatoru režģus. Par laimi, to dara arvien retāk.

Domīgais students vairs nezīmēja līknes uz galdauta.

—  Folksvāgens ir caurcaurēm funkcionāls. Bet jūs taču neteiksiet, ka folksvāgens būtu skaists?

Brets Dilozanto savicināja dakšiņu un aizgūtnēm norija kumosu, lai neviens neaizsteigtos viņam priekšā.

—  Tur nu jūs, mans draugs, un līdz ar jums visa pasaule, kolosāli alojaties. Folksvāgens ir acu apmānīšana, gigantisks blefs.

—   Ļoti laba mašīna, — iebilda studente. — Man pašai ir folksvāgens.

—   Protams, laba. — Brets pamanījās vēl ieēst, kamēr abi topošie modelētāji izbrīnīti uz viņu noraudzījās. — Kad būs pienācis laiks atskatīties uz šī gadsimta izcilākajiem automobiļiem, tad folksvāgens izrādīsies vienā augstumā ar pīrserovu, Forda modeli T, 1929. gada ševroletu 6, pakardu līdz četrdesmitajiem gadiem, folroisu līdz sešdesmitajiem, linkolnu, Kraislera erflovu, trīsdesmito gadu kadiljaku, mustangu, pontiaku, GTO, divvietīgo sanderbērdu un dažiem citiem. Bet folksvāgens tomēr ir blefs, jo reklāma iedvesusi pircējiem, ka tas ir neglīts, un tā nav taisnība, citādi folksvāgens tik ilgu mūžu vis nedzīvotu. Patiesībā folksvāgens ir pati formas, samēra un simetrijas pilniba, var teikt — ģeniāla mašīna. Ja folksvāgenu atlietu bronzā, to varētu celt uz pjedestāla gluži kā Henrija Mūra šedevrus. Bet publikai iekrauj pa nāsīm ar apgalvojumu, ka folksvāgens ir neglīts, un publika uzķeras uz makšķeres gluži kā jūs. Bez tam pašapmāns ir tik dārgs autoīpašnieku sirdīm.

—   Re, man arī neliek mieru, — kāds izmeta.

Brokastotāji cēlās un atbīdīja krēslus. Lielākā daļa

jau izklīda pa savām studijām. Krāsu un apdares šefs apstājās aiz studentu krēsliem. — Izlaidiet mūsu juniora klaigas cauri tam smadzeņu filtram, ko viņš jums pats ieteicis, — un jūs tur atradīsiet dažus patiesības graudus.

—   Kad es būšu beidzis, — Brets noslaucīja salvetē olu un kafijas traipiņus, — viņi no maniem graudiem varēs maizi cept.

—  2ēl, ka nevaru pakavēties pie jums, — Hebersteins jau durvīs draudzīgi pamāja, — vēlāk ienāc pie manis, Bret, labi? Reklamacija par mūsu sēdekļu apvalkiem. Tu droši vien gribēsi to izlasīt.

—  Jūs te vienmēr tā kaķējaties? — Jaunais students, atkal vilkdams ar pirkstu parabolas uz galdauta, ziņkāri palūkojās Bretā.

—   Te pie galda — parasti jā. Bet nedomājiet ne brīdi, ka tā ir tukša velna dzīšana. No jokiem te šķiļas it vērtas idejas.

Brets teica taisnību. Autokompānijas vadība bija ieinteresēta, lai modelētāji, tāpat kā citu radošo profesiju darbinieki, ēstu brokastis un pusdienas speciāli viņiem ierīkotās ēdamzālēs, un, jo augstāka ranga darbinieki, jo greznāks un smalkāks viņu privileģētais galds. Sarunas pie galda — jebkurā līmenī — neizbēgami pievēršas kārtējiem uzdevumiem. Sarunu biedri aizrauj cits citu, smadzeņu darbība saasinās, un patiešām spožas idejas nereti dzimst pie uzkodām vai deserta. Ēdnīcas vadošiem darbiniekiem strādā ar zaudējumiem, bet kompānijas valde nekurnēdama sedz deficītu, uzskatot, ka šī nauda nesīs bagātīgus augļus.

—  Kāpēc jūs domājat, ka autoīpašniekiem tīk sevi mānīt? — studente jautāja.

—  Mēs nedomājam, mēs zinām. Tāda nu reiz ir cilvēka daba. — Brets atvirzījās no galda un atgāzās krēslā. — Mūsu zemes vidusmēra pilsonim krietnajam Džo patīk uzkrītošas mašīnas. Bet vienlaikus viņam patīk uzskatīt sevi par racionālu cilvēku. Kā to savienot? Atliek tikai pašapmāns. Mūsu krietnais Džo pat domās neatzīsies, kādi motīvi liek viņam pirkt kārtējo torpēdu.

—   Kā jūs to varat tik droši zināt?

—  Gluži vienkārši. Ja krietnajam Džo būtu vajadzīgs tikai uzticams pārvietošanās līdzeklis — un vairums tādu Džo apgalvo, ka tas ir viss, kas viņiem vajadzīgs, — tad viņš pirktu lētos, vienkāršos un ekonomiskos ševroletus, fordus un plīmutus. Taču krietnais Džo grib kaut ko vairāk — viņš grib efektīgu mašīnu, efekts silda viņa sirdi kā elkonī iekāries seksīgs skuķītis vai eleganti iekārtota māja. Tas nav nekas ļauns. Bet krietnais Džo un viņa draugi domā, ka ir, un blēdās ar savu sirdsapziņu.

—  Tad jau patērētāju aptaujas ir…

—      Priekš kaķiem! Labi, mēs palaižam uz ielas dāmiņu ar piezīmju bloku, lai pajautā pirmajam pretimnācējam, ko viņš vēlētos no savas nākamās mašīnas. Krietnā Džo pirmā rūpe ir atstāt labu iespaidu, lai izpatiktu dāmiņai, viņš noskaita parasto pantiņu par stabilitāti, benzīna patēriņu, drošību, saprātīgu cenu. Ja izsūta anonīmās aptaujas lapas, zem kurām nav jāparakstās, viņš tās aizpilda, lai paglaimotu savam praktiskumam. To visu darīdams, viņš rada šķietamību. Taču pienāk laiks pirkt jaunu mašīnu, krietnais Džo sper soli pār autosalona slieksni, un viss, ko viņš sev iestāstījis, sabrūk pret ārējo efektu.

Brets piecēlās un izstaipījās. — Dažs labs mēģinās jums iestāstit, ka publikas romāns ar automobiļiem beidzies. Blēņas! Mēs vēl ilgi dzīvosim, bērniņi, jo krietnais Džo, par spīti visiem saviem trūkumiem, joprojām ir modelētāja uzticamākais draugs.

Brets ieskatījās pulkstenī; tikšanās ar Ādamu Trentonu pie autodroma pēc trīsdesmit minūtēm, tātad ir vēl laiks iegriezties arī krāsas un apdares nodaļā.

— K^ jums te patīk? — Brets jautāja studentiem, iedams laukā no ēdamzāles.

Viņu tas patiešām interesēja. Viņš pats vēl samērā nesen bija tāds students praktikants. Autokompānijas regulāri ielūdz studentus savās rūpnīcās un apietas ar viņiem tā kā aviokompānijas ar sevišķi izciliem pasažieriem, studenti savukārt iepazīstas ar atmosfēru, kurā viņiem būs jāstrādā. Autokompānijas lenc studentus jau mācību laikā. Lielā Trijnieka pārstāvji vairākas reizes gadā apmeklē skolas, kurās mācās dizaineri, un atklāti konkurē savā starpā, lai iegūtu sev visdaudzsološākos diplomandus (tāpat viņi vervē arī zinātniekus, inženierus, juristus, skaitļotājus un tirdzniecības speciālistus); rezultātā autokompānijas ar savu bagātīgo darba apmaksu, veicināšanas sistēmu, kas paredz dalibu arī ienākumčs, un jau iepriekš plānoto izvirzīšanos savā nozarē «nosmeļ krējumu», atlasot vistalantīgākos speciālistus. Daudzi — arī domājošie autorūpniecības darbinieki — uzskata šo procesu par netaisnību, kas tiek nodarīta civilizācijas līmenim, jo pasaules spožākos prātus autokompānijas pievāc sev un nepietiek domātāju cilvēces neatliekamo un sarežģīto problēmu risināšanai. Bet — šā vai tā — nevienai citai organizācijai, ne ražošanas nozarei nebija izdevies panākt nepārtrauktu jauno, visaugstāk kvalificēto spēku pieplūdumu. So izcili apdāvināto cilvēku vidū bija arī Brets Dilozanto.

—   Tas ir ārkārtīgi interesanti, — uz viņa jautājumu atbildēja meitene ar sajūsmā starojošām acīm. — Pašai radīt kaut ko īstu, taustāmu! Un bail arī, protams. Jo tik daudz konkurentu jāpārspēj, labi zinot, kādi speciālisti viņi ir! Toties, ja izdodas te kaut ko sasniegt, tad tu jau esi cilvēks ar vārdu.

Meitene spriež pēc būtības, Brets nodomāja. Vajadzīgs vēl tikai talants un varbūt stipra roka aizmugurē, lai pārvarētu industrijas aizspriedumus pret sievietēm, kurām, pēc autorūpnieku prāta, neklājas būt vairāk par sekretārēm.

—   Un kā liekas jums? — viņš jautāja puisim.

Domīgais jauneklis šaubīgi pašūpoja galvu un sabo-

zās. — Nezinu. Protams, milzu vēriens, izvēle, ņem jebkuru ideju un meties iekšā. Un, ka ārkārtīgi interesanti, to viņa arī pareizi pateica. — Viņš pamāja uz meitenes pusi. — Es tikai domāju: vai ir vērts ar to nodarboties? Varbūt es vispār esmu traks, un arī grozīt neko vairs nevar, drīz man būs dizainera diploms, mācības esmu gandrīz beidzis. Un tomēr man bieži uzmācas jautājums: vai īstam māksliniekam ir vērts ar to nodarboties? Vai es gribu visu savu mūžu veltīt automobiļiem?

—   Lai te strādātu, protams, jāmīl automobilis, — Brets sacīja. — Automobilis te kļūst par galveno dzīvē. Elpo, ēd vai guli — bet domā par automobili. Pamosties naktī — atkal acu priekšā automobilis — vai nu tas, ko jau esi radījis, vai tas, ko vēl gribi radīt. Automobilis ir tavs dievs, tava reliģija. Un, ja tu to tā nejūti, — viņš sausi piebilda, — tev nav te ko darīt.

—   Automobiļus es mīlu no mazām dienām, kopš sevi atceros, un tieši tā, kā jūs teicāt, — jauneklis sacīja. — Tikai pašā pēdējā laikā… — Viņš aprāvās, it kā negribēdams atzīties vēl vienā ķecerībā.

Arī Brets neko vairs nepiebilda. Te nu katram jāspriež un jāizvēlas pašam, viss atkarīgs no personības. Cits neko nevar līdzēt, visu šā vai tā izšķirs cilvēka paša idejas, vērtējums un dažkārt sirdsapziņa. Un Bretam bija vēl kāds iemesls šo diskusiju neturpināt: pēdējā laikā viņu urdīja līdzīgas šaubas un jautājumi.

Apdares un krāsu laboratorijas vadītāja kabinetā tūlīt aiz durvīm karājās skelets, ar kuru pārbaudīja un pētīja mašīnu sēdekļu konstrukcijas piemērotību cilvēka ķermeņa uzbūvei. Skelets karājās ķēdē, kas bija piestiprināta pie metāla plāksnītes galvaskausā. Ienācis kabinetā, Brets Dizolanto paspieda viņam roku.

—   Labrīt, Ralf!

Laboratorijas vadītājs Deivs Hebersteins tūlīt piecēlās no sava galda. — Ejam? — Pa ceļam viņš draudzīgi papliķēja skeletu. — Lojāls un ļoti derīgs kolektīva loceklis, neko nekritizē, nežēlojas un algas pielikumu ari neprasa.

Laboratorija, kurā viņi iegāja, bija liela un apaļa, ar kupolveidigiem griestiem, arī sienas gandrīz viscaur no stikla, lai telpā brīvi ieplūstu dienas gaisma. Sī kupola dēļ laboratorija atgādināja baznīcu, bet slēgtās kabīnes krāsu un laku aplūkošanai dažādos apgaismojumos — kapelas. Biezais paklājs uz grīdas apslāpēja skaņas. Pa visu telpu slējās gan vitrīnas ar materiālu un audumu^paraugiem, gan arī krāsu bibliotēka, kurā varēja atrast visas spektra krāsas un simtiem dažādu nokrāsu.

Hebersteins apstājās pie kādas no vitrīnām.

—   Redziet, ko es jums gribēju parādīt, — viņš sacīja Bretam Dilozanto.

Zem stikla nolikts kāds pusducis auduma paraugu, uz katra fabrikas nosaukums un kataloga numurs. Vēl citi paraugi uz stikla. Pēc krāsas tie bija dažādi, bet nosaukums viens: «Metāla pinums». Deivs Hebersteins paņēma rokā vienu no paraugiem. — Atceries šo te?

—   Protams." — Brets pamāja. — Man ļoti patika un patīk vēl tagad.

—   Man arī. Un es pats ieteicu to sēdekļiem. — Hebersteins pagrozīja pirkstos pieglaudīgo drānas gabaliņu. Gan šis, gan citu krāsu paraugi mirgoja sīkās sudraba dzirkstīs. — Viļņots pinums ar metāla diedziņu.

Abi zināja, ka ar tādu audumu — par sevišķu maksu — šogad apvilka sēdekļus visdārgākajām mašīnām. Publikai tas patika, un drīz to dažādās krāsu variācijās taisījās ražot «Orionam».

—  Un kas jums tagad nepatīk? — jautāja Brets.

—   Vēstules, — Hebersteins atbildēja. — Pirms divām nedēļām no pircējiem sāka pienākt vēstules. — Viņš izvilka no kabatas atslēgu un atvēra atvilktni zem vitrīnas. Tur bija kaudzīte fotokopiju no pircēju vēstulēm. — Izlasiet dažas.

Vēstules bija no sievietēm vai viņu vīriem, dažas pat no advokātiem savu klientu vārdā, bet visas par vienu un to pašu. Sieviete iesēdusies mašīnā, un mugurā viņai bijis ūdeļu kažoks. Kad viņa no mašīnas izkāpusi, daļa akota palikusi sēdeklī — un kažoks pagalam. Brets domīgi iesvilpās.

—  Tirdzniecības nodaļa tūlīt ķērās pie pārbaudes, — Hebersteins sacīja. — Visos gadījumos mašīnu sēdekļi bijuši apvilkti ar metāla pinumu. Un es paredzu, ka tādu vēstuļu būs vēl daudz.

—   Jūs noteikti izdarījāt pārbaudes. — Brets padeva atpakaļ vēstuļu mapi. — Ko tās rāda?

—   Ļoti vienkāršu ainu, un bēdīgi, ka nevienam tas neienāca prātā savlaicīgi. Jūs iesēžaties mašīnā, pinuma šūna zem spiediena paveras. Tas, protams, ir normāli, bet to pašu dara arī metāla diedziņi, kas arī ir normāli, ja vien jums mugurā nav ūdeļu kažociņš. Lai sapostītu trīstūkstoš dolāru kažoku, pietiek apbraukt apkārt kvartālam.

Brets pasmīnēja. — Kad tas nāks gaismā, visas amerikāņu dāmas izmanīsies pavizināties savos vecajos kažokos, lai pieprasītu no mums jaunus.

—  Nav ko smieties. Priekšniecība ir panikā.

—  Audumu izņēma no ražošanas?

Hebersteins pamāja. — Ar šo rītu. Tāpēc mēs tagad speciāli izmēģināsim jaunos audumus. Eksperiments sauksies «ūdeļu pārbaude».

—  Un kas notiks ar mašīnām, kurās jau ir metāla pinuma sēdekļi?

—   Dievs vien zina! Uz mani tas, par laimi, neattiecas. Cik man zināms, lieta nonākusi jau pie valdes priekšsēdētāja. Un vēl zinu, ka firmas juristi klusi un bez kavēšanās kompensē katru ienākušo sūdzību. Viņi rēķinās ar to, ka dažas sūdzības ir blēdīgas, bet labāk ir samaksāt, kamēr šī lieta vēl tīta…

—   Ūdeļu kažokā?

—  Aiztaupi man lētus jokus, — Hebersteins skābi teica. — Jūs to visu uzzināsiet arī no augšas, bet es domāju, ka jums un vel dažiem jābūt lietas kursā kaut vai «Oriona» dēļ.

—   Paldies. — Brets domīgi pamāja. «Oriona» apvilkumu, protams, vajadzēs mainīt, bet to darīs citi, ne viņš. Un tomēr viņš bija pateicīgs Hebersteinam par informāciju.

Tagad viņam pašam tuvākajā laikā jāmaina mašīna vai jāpārvelk sēdekļi no jauna. Jo viņam arī bija šis metāla pinums. Nākamajā mēnesī viņš taisījās kādai sievietei dāvināt ūdeļu kažoku un nebūt nevēlējās, lai tā akots paliktu metāla pinuma sudrabotajās lamatās. Ūdeļu kažokā ar viņa mašīnu vizināsies Barbara.

Barbara Zaleska.

6

—   Tēti, — sacīja Barbara. — Man vēl divas dienas jāuzkavējas Ņujorkā. Gribēju tevi brīdināt, lai tu neuztraucies.

Telefonā bija skaidri sadzirdama rūpnīcas dārdoņa. Barbarai bija vajadzējis dažas minūtes gaidīt, kamēr telefoniste sameklēja Metu Zaleski, un tagad tēvs ar viņu runāja, «iroši vien stāvēdams kaut kur netālu no konveijera.

—   Kāpēc? — viņa dzirdēja tēva jautājumu.

—   Kā — kāpēc?

—   Kāpēc tu aizkavēsies?

—   Parastie darbi un darīšanas, — viņa jautri atbildēja. — Klienti ir tik izlepuši, ka mūsu aģentūrai krietni vien jālauza galva, kā viņus iekārdināt. Paredzētas dažas apspriedes par nākamā gada reklāmu, man tur jābūt klāt.

Barbara bija iecietīga. Patiesībā taču viņai nevajadzētu neko skaidrot, viņa nav bērns, kam jāizčinkst atļauja kādu stundu vēlāk pārnākt mājās. Ja viņai ienāktu prātā palikt Ņujorkā nedēļu, mēnesi vai visu mūžu, viņai būtu tiesības to darīt.

—   Vai tad tu nevari vakarā atgriezties un no rīta atkal izlidot uz Ņujorku?

—  Nē, tēt, nekādi nevaru.

Barbara no sirds cerēja, ka tēvs neiespītēsies un viņai nevajadzēs lieku reizi atgādināt, ka viņa ir pilngadīga, ka viņai ir divdesmit deviņi gadi, ka viņa balsojusi jau par diviem prezidentiem un strādā nopietnu, atbildīgu darbu, ar kuru viņa it labi tiek galā. Starp citu, pateicoties savam darbam, viņa arī finansiāli bija pilnīgi patstāvīga un jebkurā brīdī varētu aiziet no tēva, bet viņa zināja, cik vientuļš jūtas tēvs pēc mātes nāves, un negribēja vēl vairāk sarūgtināt viņa dzīvi.

—  Un kad tu atgriezīsies?

—   Nedēļas beigās jau nu droši. Gan tu kaut kā iztiksi bez manis. Tikai esi prātīgs un neaizmirsti savu čūlu. Starp citu — kā tu jūties?

—   Man nav laika justies. Tāpat nezinu, ko ķert, ko grābt. Šorīt ari darbā bija lielas nepatikšanas.

«Nervi tēvam uz pēdējās robežas,» Barbara nodomāja. Bet pie šīs robežas jānonāk katram, kas strādā autorūpniecībā, un arī pati Barbara nebija izņēmums. Vienalga, vai cilvēks strādāja rūpnīcā vai reklāmas aģentūrā, vai modelēšanas centrā, kā Brets, drudžainais temps un uztraukumi galu galā noveda pie nervu sabrukuma. Izkritiens no tempa arī tagad atgādināja Barbarai, ka viņas vieta nav pie telefona, bet apspriedē ar klientiem. No apspriežu zāles viņa bija izlavījusies pirms dažām minūtēm, lai vīrieši domā, ka viņa aizskrējusi uz tualetes telpu sievišķīgi sakopties, un Barbara patiesi pārlaida roku krāšņo, kastaņbrūno matu viļņiem — tādi mati bija arī viņas poļu cilmes mātei — turklāt tik audzelīgi, ka Barbarai vajadzēja pavadīt frizētavā daudz vairāk laika, nekā gribētos. Viņa piekārtoja frizūru: vēl varēja iztikt. Roka atdūrās pret tumšajām acenēm, ko viņa jau pirms vairākām stundām bija atstūmusi galvvidū. Kāds bija pazobojies, ka tumšās acenes galvvidū esot ierēdniecisko meiteņu pazīšanas zīme. Kāpēc lai nebūtu? Viņa atstāja acenes, kur bijušas.

—  Paklau, tēt, man jau jāskrien, — sacīja Barbara. — Vai tu nevarētu izdarīt man pakalpojumu?

—   Kādu?

—   Piezvani Bretam! Atvainojies manā vārdā un pasaki, ka šodien vēl neatgriežos un nevarēšu ar viņu satikties. Ja viņš vēlas, lai piezvana man vakarā uz viesnīcu.

—  Nezinu gan, vai varēšu …

—   Noteikti varēsi. Tu ļoti labi zini, ka Brets ir modelēšanas centrā, tev tikai jānoņem iekšējā telefona klausule un jāuzgriež numurs. Es neprasu, lai tu viņu mīli, es zinu, ka viņš tev nepatīk, un tu ne vienu reizi vien esi licis to mums abiem saprast. Es tikai ludzu, lai tu dari viņam to zināmu. Tev varbūt nemaz nevajadzēs runāt ar viņu pašu.

Barbara nenovaldījās, un viņas balsī ieskanējās īgnums: atkal tēvs ietiepjas, it kā viņiem jel kad būtu trūcis nepatīkamu sarunu.

—   Labi, — Mets Zaleskis norūca. — Izdarīšu. Nesāc atkal pūsties.

—   Tu arī. Uz redzēšanos, tēt! Piesaudzē sevi! Nedēļas beigās būšu atpakaļ.

Barbara pateicās sekretārei, kuras telefonu bija izmantojusi, un noslīdēja no galda malas. Viņa bija stalta, garām kājām un labi apzinājās, cik ļoti viņas augums valdzina vīriešus. Arī augums — kāds bija sacījis — izteikti slāvisks, no mātes, kas tikai īsi pirms nāves zaudēja savu asi seksuālo pievilcību.

Viņa zvanīja uz Detroitu no Trešās Avēnijas debesskrāpja divdesmit trešā stāva, un trīs šīs ēkas stāvi piederēja Osborna Dž. Lūisa kompānijai vai vienkārši ODžL kantorim Ņujorkā. Tā bija viena no pasaules lielākajām reklāmas aģentūrām, kurā strādāja apmēram divi tūkstoši cilvēku. Barbara varētu noiet pie telefona arī stāvu zemāk, kur, saspiesti kā trusīši būros, strādāja aģentūras kantoristi, un daži vēl šaurāki bezlogu būri bija atvēlēti īslaicīgiem iebraucējiem — kā viņai pašai. Taču vienkāršāk bija palikt tepat, kur notika rīta sēdes. Sajā stāvā parasti pieņēma klientus. Te atradās grāmatvediba un priekšniecības gaišie, greznie kabineti ar īstām Sezanna un Pikaso gleznām un iebūvētiem bāriem, kas izbīdījās vai palika aizvērti atkarībā no klientu rūpīgi izpētītās un prātā paturētās gaumes. Pat sekretārēm te bija labāki darba apstākļi nekā dažiem radošiem talantiem lejā. Barbarai bieži likās, ka aģentūra ir īsta romiešu galera, vienīgi šīs galeras airētāji pie pusdienām dzēra martīni un vakaros gāja mājās, un, ja airētājs bija krietni izkalpojies, viņu dažkārt izlaida uz augšējā klāja.

Barbara straujiem soļiem gāja pa gaiteni. Askētiskajā ODžL Detroitas filiālē, Barbaras parastajā darbavietā, viņas papēdīši būtu klaudzējuši pa visu gaiteni, te katru skaņu noslāpēja biezais paklājs. Ejot garām puspavērtām durvīm, viņa dzirdēja klavieru plinkšķus un kādu meiteni dziedam:

— Mums «Mirkli»! Tikai «Mirkli»! — No visām pusēm skan. Es negaidišu vairs ne mirkli, Lūdzu, dodiet ari man!

Klients droši vien sēdēja un klausījās, no viņa «jā» vai «nē» bija atkarīga milzīgu summu apgrozība, un te par klupšanas akmeni kādreiz var izrādīties tīrais sīkums: aizspriedums, nosliece un pat tas, kā reaģējis klienta kuņģis uz nupat ieturētām brokastīm. Teksts, protams, bija idiotisks, iespējams, ka pasūtītājs pats, pārliekai iztēlei neuzticēdamies, gribējis kaut ko banālu. Bet mūzika bija lipīga, ja to pasniegtu ar orķestri un kori, vairums amerikāņu dungotu to kādu mēnesi vai pat divus. Barbara prātoja, kas tas par «Mirkli». Dzēriens? Jauns traipu tīrītājs? Tas varēja būt itin viss. ODžL aģentūrai bija simtiem klientu visdažādākajās nozarēs, kaut gan autorūpniecība, kuru pārstāvēja arī Barbara, bija pati svarīgākā pasūtītāja ar lielāko rēķinu. Autorūpniekiem patika atgādināt, ka mašīnu reklāmai vien viņi atvēl simt miljonu dolāru gadā.

Pie konferenču zāles № 1 durvīm dega sarkani burti: «Notiek apspriede.» Klientiem imponēja gaismas signāli, tie it kā pasvītroja viņu darījumu nozīmi.

Barbara klusi iegāja un apsēdās savā vietā pie garā galda. Bez viņas šajā telpā ar rožkoka paneļu sienām bija vēl septiņi cilvēki. Galda galā sēdēja vecākais inspektors Keiss Jeits-Brauns, iesirms kungs ar pieglaudīgām manierēm. Viņa uzdevums bija rūpēties, lai autokompānija būtu apmierināta ar Osborna Dž. Lūisa aģentūras pakalpojumiem. Pa labi no Jeita-Brauna sēdēja Detroitas reklāmu kompānijas vadītājs Dž. P. Andervuds (sauciet mani vienkārši Džī Pī!), vēl samērā jauns, šajā postenī nesen nozīmēts cilvēks, kas nebija paspējis iejusties augstās priekšniecības vidū. Iepretim Andervudam savu pliko pauri mirdzināja Tedijs Ošs, Osborna Dž. Lūisa mākslinieku darbnīcas vadītājs — gandrīz vai ne cilvēks, bet īsta ideju strūklaka. Skolmeistariski nesatricināmais Ošs bija te pārdzīvojis daudzus savus kolēģus un bija daudzu spožu autoreklāmas kampaņu veterāns.

Vēl tur bija Andervuda asistents, ari no Detroitas, divi aģentūras darbinieki — viens no radošajiem, viens no ierēdņiem — un Barbara, vienīgā sieviete, ja neskaita sekretāri, kas patlaban lēja tasītēs kafiju.

Apsprieda «Oriona» reklāmu. Jau kopš vakardienas viņi te izskatīja aģentūras piedāvājumus. ODžL grupa izklāstīja savas ieceres klientam, ko pārstāvēja Andervuds un viņa asistents.

—   Vienu variantu, Džī Pī, mēs atstājām uz beigām, — Jeits-Brauns veca drauga nepiespiestlbā uzrunāja autokompānijas reklāmas šefu. — Iespējams, ka jums tas liksies oriģināls, varbūt pat interesants. — Kā allaž, Jeits-Brauns izrādīja Andervudam visu cieņu un laipnību, kaut gan klātesošie zināja, ka reklāmas šefs maz ko drīkst izlemt pats, no autorūpnīcas visuvarenajiem lēmējiem viņš stāvēja tālu.

—   Rādiet! — Andervuds izmeta strupāk, nekā tas būtu nepieciešams.

Aģentūras darbinieks uzlika uz molberta dažas kartona loksnes. Katrai bija uzsprausta papīra lapa ar diezgan shematisku topošās reklāmas uzmetumu. Barbara zināja, ka ikvienā tādā lapā ieguldītas stundas un dažkārt ari ilgas naktis domu un darba.

Si ja^i vakar aizsāktā papīru kaudzes pārcilāšana bija parastais sākums jebkurai jauna automobiļa reklāmas kampaņai.

—   Barbara, — sacīja Jeits-Brauns. — Vai jūs neizvadītu mūsu kuģi pa šiem papīra viļņiem?

Viņa pamāja.

—   Redziet, Džī Pī, — viņā iesāka, skatīdamās uz Andervudu un viņa vietnieku, mēs vēlamies parādīt, kā «Orions» ieies ikdienas dzīvē. Pirmajā lapā «Orions» izbrauc no mazgātavas.

Visu skatieni pievērsās skicei. Tā bija oriģināli iecerēta un labi izpildīta. Mašīnas priekšgals spraucas no mazgāšanas tuneļa strūklām kā tauriņš no kūnas. Blakus stāv un gaida jauna sieviete, gatava sēsties pie stūres. Ja to uzņemtu krāsainā foto vai filmas lentē, attēls būtu patiešām iespaidīgs.

Bet Dž. P. Andervuds neizrādīja ne mazāko interesi. Barbara pamāja, lai nomaina loksni.

—   Daudzi no mums jau sen pamanījuši, ka reklāma nepietiekami novērtē sievieti kā automobiļa lietotāju. Kā zināms, reklāma griežas galvenokārt pie vīrieša.

Barbara varētu piebilst — bet nepiebilda — , ka tieši viņai pēdējos divos gados uzticēts pievērst reklāmu sievietēm. Taču, joprojām lasot un skatoties tikai vīriešiem un vīriešiem adresētu reklāmu (paši reklāmas darbinieki to sauca par «muskuļu blāķiem»), Barbarai bieži likās, ka viņa cietusi pilnīgu sakāvi.

Tagad viņa sacīja: — Mēs domājam, ka vislielākā piekrišana «Orionam» būs tieši starp sievietēm.

Loksne uz molberta rādija automobiļu stāvvietu pie milzu universālveikala. Mākslinieka kompozīcija bija lieliska: dziļumā — veikals, priekšplānā «Orions» starp citām mašīnām. Un sieviete, kas liek iepirkumu sainīšus mašīnas pakaļējā sēdeklī.

—  Un visas šīs pārējās mašīnas būs mūsu vai konkurentu markas? — ievaicājās reklāmu kompānijas vadītājs.

—  Domāju, ka mūsu, — pasteidzās atbildēt JeitsBrauns.

—   Nē, Džī Pī, tām jābūt mūsu konkurentu mašīnām, — Barbara iebilda, — citādi izskatīsies pārāk samāksloti.

—  Man nepatīk, ka sainīšu tik daudz, — piezīmēja Andervuda asistents. — Tie pārslogo kompozīciju. Novērš uzmanību no mašīnas. Un fonu vajadzēs vazelinēt.

Barbarai gandrīz izlauzās izmisīga nopūta. Lēcas malu apziešana ar vazelīnu bija veca kā pasaule — automobilis fotogrāfijas centrā tad iezīmējas asi, bet viss apkārtējais aizgrimst miglā. Kaut gan autokompānijas joprojām pastāvēja uz šī fototrika pielietošanu, pašiem reklāmas ļaudīm tas šķita izgājis no modes tikpat sen kā tvists.

—  Mēs gribam parādīt, kā mašīnu lieto ikdienā, — Barbara maigi iebilda.

—  Tomēr šī piezīme ir pareiza, — Jeits-Brauns noteica. — To vajag pierakstīt.

—  Nākošajā skicē, — Barbara turpināja, — «Orions» lietū. Un lai tā būtu īsta lietusgāze. Pie stūres atkal sieviete, tikai šoreiz sieviete, kas atgriežas no darba. Fotografēsim vakarā, lai būtu redzami gaismas atspulgi uz slapjā asfalta.

—  Grūti būs nenošļakstīt mašīnu ar dubļiem, — dziļdomīgi piezīmēja Dž. P. Andervuds.

—  Mašīnu tieši vajag mazliet nošļakstīt, — Barbara sacīja. — Atkal tā būs tuvāk dzīves īstenībai. Uz krāsainas lentes tas izskatīsies lieliski.

—  Nedomāju vis, ka mūsu dūži uz to ielaidīsies, — teica Andervuda vietnieks.

Pats Andervuds klusēja.

Uz molberta palika vēl kādas desmit loksnes. Barbara komentēja īsi, bet pēc vislabākās sirdsapziņas, zinādama, cik daudz pūļu un aizrautības katrā ieguldījuši aģentūras jaunie darbinieki. Un veltīgi, protams. Slavenie mākslinieki, vecie lauvas, tādi kā Tedijs Ošs, pagaidām turējās nomaļus — sak, lai jau bērniņi pameņģējas, jo viņi pēc savas pieredzes zināja, ka sākuma stadijās noraida visus variantus pēc kārtas, lai cik labi tie nebūtu.

Arī tagad piedāvātais variants negāja cauri. Andervuda izturēšanās to apliecināja skaidri un gaiši. Savā laikā Barbara bija naivi brīnījusies, kāpēc tas tā notiek. Kāpēc visas mākslinieku pūles izrādās veltīgas un noraida patiesi labus, dažkārt pat lieliskus darbus?

Laika gaitā viņai noskaidrojas dažas automobiļu reklāmas īpatnības. Barbarai teica: iedomājies uz brīdi, ka automobiļu reklāma taptu ātri, nevis lēni un ar mokām, — starp citu, tā top daudz lēnāk nekā jebkuru citu prēču reklāma. Ar ko tad Detroitā vesela grupa cilvēku attaisnotu savu eksistenci, bezgalīgās sēdes daudzu mēnešu gaitā, lielos šim nolūkam atvēlētos līdzekļus, žūpošanu ārpilsētas savrupnamos? Turklāt, ja pašām autokompānijām labpatikās šķiesties ar laiku un naudu, reklāmu aģentūras interesēs jau nu nekādi nebija pret to iebilst vai mesties cīņā ar vējdzirnavām. Aģentūra no tādas politikas plauka un zēla, jo galu galā darbu tomēr pieņēma. Katra jauna modeļa reklāmu sāk radīt jau oktobrī vai novembrī. Ap maiju — jūniju visam jābūt izlemtam, lai aģentūra paspētu izpildīt pasūtījumu, — ar to nu rēķinās arī autokompānijas pārstāvji, jo vismaz kalendārus lasīt viņi prot. Tikai tad uz skatuves parādās Detroitas dūži un apstiprina piedāvāto variantu jau pavisam neatkarīgi no tā, cik talantīgi šis variants izpildīts.

Barbaru — un, kā itin drīz pierādījās, ne tikai viņu vien — ļoti sarūgtināja šī bezjēdzīgā laika, naudas, cilvēku spēku un talantu izšķiešana. Bet no sarunām ar citu reklāmas aģentūru darbiniekiem viņa uzzināja, ka tāpat notiek pie «Forda» un «Kraislera», tātad visās Lielā Trijnieka kompānijās. Radās iespaids, ka autorūpniecība, kas par visu augstāk vērtē tempu un kustību un asi nosoda birokrātisku tūļāšanos, pati apaugusi ar treknu birokrātijas slāni.

Viņa reiz jautāja, vai bijis kāds gadījums, kad atgriežas pie sākumā piedāvātās idejas, ja tā izrādījusies par vislabāko. Viņai atbildēja — nē, nekad. Nevar taču jūnijā pieņemt to, kas noraidīts jau pagājušā gada novembri. Autolaudīm pašiem būtu neērti. Tā cilvēks — varbūt pat labs aģentūras draugs — viegli varētu palikt bez darba.

—   Paldies, Barbara, — Jeits-Brauns sacīja, likdams saprast, ka viņas misija beigusies. — Ko lai dara, Džī Pī, mums acīmredzot vēl garš ceļš priekšā. — Jeits-Brauns sirsnīgi smaidīja, viņa tonis pauda tieši tik daudz nožēlas, cik tādā reizē vajadzīgs.

—   Jā, neko darīt, — Andervuds piekrita un ar visu krēslu atbīdījās no galda.

—   Vai tiešām jums nekas nepatika? — Barbara viņam jautāja. — Galīgi, galīgi nekas?

Jeita-Brauna galva asi pagriezās pret viņu, un Barbara noprata, ka atļāvusies par daudz. Uzplīties klientam nedrīkstēja, bet Andervuda brutālā augstprātība bija viņu nokaitinājusi. Un viņai nevarēja nesāpēt, ka aģentūras jauno talantu iedvesmotais darbs, jā, un viņas pašas darbs ari tik vieglu roku izsviests papīrgrozā. Var jau būt, ka viss no viņu veikuma pilnībā neatbilda «Oriona» augstajām prasībām, bet tik nežēlīgu nosvītrošanu tas nebija pelnījis.

—   Kāpēc uzreiz tā? — pārmetoši sacīja Jeits-Brauns. — Neviens neko tādu nav teicis, vai ne? — viņš runāja savā parastajā manierē, maigi un delikāti, bet viņa tonī jautās tērauds. Jeits-Brauns bija caurcaurēm tirgotājs, kura galvā diezin vai kādreiz pašķīlusies oriģināla ideja, taču jebkuru no aģentūras radošajiem darbiniekiem viņš varēja izberzēt ar savu eleganto krokodilādas kurpju pazolēm. Viņš turpināja: — Mēs nebūtu profesionāļi, ja mēģinātu noliegt, ka «Oriona» īsto garu vēl neesam atklājuši. Un tas ir spārnots gars, Džī Pī! Jūs paverat mums iespēju strādāt ar mašīnu, kas ieies autorūpniecības vēsturē. — Tas izskanēja tā, it kā reklāmu aģentūras priekšnieks būtu pašrocīgi radījis «Orionu».

Tas Barbaru šķebināja. Viņa saskatījās ar Tediju Ošu. Ošs tikko manāmi pašūpoja galvu.

—   Ziniet, ko es teikšu, — Andervuds ierunājās jau draudzīgāk. Ilgus gadus viņš pie šī galda bija sēdējis kā vissīkākais no darbiniekiem, un varbūt tieši augstā posteņa nepierastlba un iekšēja nedrošība bija pirmīt likusi tik strupi uzstāties. — Tik lieliskas skices mēs vēl nekad nebijām redzējuši.

Iestājās saspīlēts klusums. Pat Jeita-Brauna acīs pavīdēja galīgs apjukums. Lempīgi un neloģiski kompānijas pārstāvis bija atklājis viņu kopējās kārtis, nosvītrojis rūpīgi izspēlēto šarādi. No vienas puses — kategorisks noraidījums, un jau pēc brīža — augstākā uzslava. Taču tas neko nemainīja. Barbarai jau pietika pieredzes, lai to saprastu.

Pietika arī Jeitam-Braunam. Viņš ātri atguvās.

—   Jūs esat augstsirdīgs, Džī Pī! Ļoti augstsirdīgs. Visas mūsu aģentūras vārdā izsaku jums pateicību par labiem vārdiem, tie stiprinās mūs tālākos meklējumos, un, ticiet man, nākošreiz mēs varēsim parādīt kaut ko labāku. — Viņš piecēlās, un cēlās arī citi. Ošam viņš jautāja: — Tā taču ir, Tedij?

Mākslinieciskās nodaļas vadītājs greizi pasmaidīja. — Mēs <^arām visu, kas mūsu spēkos.

Apspriede bija beigusies. Ar Jeitu-Braunu un Andervudu priekšgalā visi gāja uz durvīm.

—  Vai kāds ir parūpējies par teātra biļetēm? — Andervuds jautāja.

Barbara, kas gāja viņiem aiz muguras, vēl pirms apspriedes bija dzirdējusi Andervudu pieprasām sešas biļetes uz Nila Saimona komēdiju, bet uz to dabūt biļetes pat no spekulantiem bija gandrīz neiespējami.

Vecākais inspektors sirsnīgi iesmējās. — It kā jūs mani nepazītu! — Viņš draudzīgi aplika roku Andervuda pleciem. — Protams, esmu parūpējies. Jūs jau nu gan uzgribējāt pašas neiedomājamākās biļetes Ņujorkā, bet jūsu dēļ mēs iedarbinājām visas sviras. Tās mums pienesīs pie pusdienu galda «Voldorfā». Labi?

—   Labi.

—   Starp citu, kur gribētu vakariņot jūsu kompānija? Mēs parūpētos par galdiņu, — viņš klusi piebilda.

«Un par rēķinu un dzeramnaudu,» domās nobeidza Barbara. Par šīm teātra biļetēm Jeits-Brauns droši vien bija maksājis kādus piecdesmit dolārus gabalā, bet tas jau neko nenozīmēja, «Orionu» reklamēdama, aģentūra visu atpelnīs ar uzviju.

Reizēm, kad aģentūra rīkoja pusdienas klientiem, uz tām ielūdza arī mākslas darbnīcu pārstāvjus. Šoreiz tas netika darīts, par ko Barbara no sirds priecājās.

Un, kamēr aģentūras un Džī Pī izredzētie devās uz «Voldorfu», viņa ar Tediju Ošu un Naidželu Noksu, arī radošās darbnīcas līdzstrādnieku, pagājās dažus kvartālus tālāk pa Trešo avēniju. Viņas ceļamērķis bija «Džo un Roze», neuzkrītošs, bet labs bistro, kur mēdza ieturēt pusdienas tuvējo reklāmu aģentūru ļaudis. Sievišķīgi izsmalcinātais Naidžels Nokss parasti krita Barbarai uz nerviem, bet šodien, kad noraidīts bija arī Naidžela darbs, viņš likās jau simpātiskāks.

Tedijam pa pēdām viņi iegāja caur izbalējuša, sarkana sauljuma apēnotām durvīm restorāna nepretenciozajās telpās. Pa ceļam viņi bija pārmijuši tikai dažus skopus vārdus. Kad viņi bija nosēdināti mazā dibenistabā pie pastāvīgiem apmeklētājiem rezervēta galda, Ošs klusēdams pacēla trīs pirkstus. Pēc mirkļa viņiem priekšā nolika martini, trīs glāzes ar ledū apsaldētām maliņām.

—   Es te netaisos raudāt kā pēdējā muļķe, — teica Barbara, — nedz arī piedzerties, jo pēc tam ir vēl riebīgākas paģiras. Bet, ja jums nav iebildumu, tā mēreni paņemt uz krūts domāju gan. — Viņa nolika tukšo glāzi. — Man vēl vienu, lūdzu.

Ošs pamāja viesmīlim: — Tad jau visiem trim.

—   Kā jūs to varat izturēt, Tedij? — Barbara jautāja.

Ošs domīgi pārlaida plaukstu plikajam paurim. — Grūtākie ir pirmie divdesmit gadi. Un kad jau dučiem tādu Andervudu redzēts nākam un ejam…

Nu spēji kā pudeles korķis izšāvās Naidžela Noksa ilgi briedušais sašutums. — Tas ir gatavais lops! Es visiem spēkiem pūlējos samanīt viņā kaut ko cilvēcisku, bet tas nebija iespējams.

—  Beidz, Naidžel, — Barbara teica.

Ošs turpināja: — Galvenais ir paturēt prātā, ka maksā mums labi un ka visumā — izņemot tādus riebuma brīžus kā šodien — darbs man patīk. Otra tik aizraujoša darba nemaz nav. Pat vairāk: nepavisam nav svarīgi, kā viņi tur uzbūvējuši savu «Orionu», ja mašīna izies tautā un dos peļņu, tas būs caurcaurēm mūsu nopelns. To zina viņi un zinām mēs. Vai pārējais ko nozīmē?

—   Jeits-Brauns nozīmē, — Barbara sacīja. — Man no viņa nelaba dūša.

Naidžels Nokss smalkā, lišķīgā balstiņā iesvepstējās:

—  Jūs esat augstsirdīgs, Dzi Pil Ļoti augstsirdīgs! Redziet, es guļu pie jūsu kājām, Džī Pi, un ceru, ka jūs mani apčurāsiet visā garumā!

Nokss sīki ieķiķinājās. Un pirmo reizi pēc šīrīta sēdes iesmējās arī Barbara.

Tedijs Ošs pašķīla uz viņiem bargu skatienu. — JeitsBrauns ir mans maizes devējs un jūsu arī, to, lūdzu, neaizmirstiet. Protams, es pats nespētu laizīt Andervuda un citu tādu riebekļu pēcpuses un vēl izlikties, ka man tas patīk, bet tas piederas pie aģentūras darba, un kādam ir vien jālaiza. Tad kāpēc nosodīt viņa centību? Pašlaik un daudzas citas reizes, kad mēs baudām radoša darba priekus, Jeits-Brauns ir gultiņā ar klientu, apglauda viņu un apčubina, lai tikai šim būtu silti un omulīgi, tin stāsta viņam, kādi ģēniji esam mēs. Un, ja jums būtu gadījies piedzīvot, ka jūsu aģentūra zaudē autofirmas pasūtījumus, jūs saprastu, kāpēc es slavēju debesis, ka mums ir tāds Jeits-Brauns.

Piesteidzās viesmīlis. — Mums šodien izcili laba teļa gaļa. — «Džo un Roze» neapgrūtināja sevi ar tādiem sīkumiem kā ēdienkartes.

Barbara un Naidžels Nokss pamāja.

—   Lai notiek, ar nūdelēm, — Ošs teica viesmīlim.

—  Un vēlreiz trīs martīni.

Barbara juta, ka alkohols dara savu. Viņu pusdienas ievirzījās parastās sliedēs: vispirms drūma nomāktība, tad mierināšanās, un vēl pēc dažām glāzēm sāksies filozofiska apcere. ODžL aģentūras darbā pavadītos gados Barbara bija dažu labu reizi piedalījusies tādās bojā gājušu pūliņu bērēs, Ņujorkā reklāmas ļaudis tad sanāca pie «Džo un Rozes», Detroitā — «Līderu klubā» vai «Džima Garāžā». «Līderu klubā» viņa redzēja, kā sabrūk asarās pusmūža vīrs, kura mēnešiem ilgais darbs pirms stundas bija brutāli atsviests atpakaļ.

—   Kad es vēl strādāju citā aģentūrā, — Ošs stāstīja, — mēs zaudējām autorūpnīcas pasūtījumu. Tas notika pirms pašas nedēļas nogales, mums tas bija kā zibens no skaidrām debesīm, lietas kursā bija tikai aģentūra, kas mums to pasūtījumu nocēla no deguna. Mēs nosaucām to par melno piektdienu.

Viņš virpināja pirkstos pokāla kājiņu, aizgrimis pagājušos laikos. — Simts aģentūras darbinieku tapa atlaisti tajā pašā pēcpusdienā. Citi, nemaz negaidīdami, lai viņus atlaiž, uz karstām pēdām apskraidīja Medisona avēnijas un Trešās avēnijas aģentūras cerībā atrast darbu, kamēr tās vēl nav slēgušas savus kantorus. Cilvēki bija panikā. Daudziem uz nomaksu pirktas mājas, bērni koledžās. Diemžēl citām aģentūrām zaudētāju smaka nav pa degunam, bez tam daudzi no vecākajiem vīriem jau bija tādi līdz pēdējam nodzīti darba zirgi. Jā… divi slīcināja bēdas pudelē un tā ari kļuva par žūpām, viens izdarīja pašnāvību.

—  Jūs palikāt dzīvs, — Barbara teica.

—   Toreiz es biju jauns. Ja tas notiktu tagad, mani gaidītu tas pats liktenis. — Viņš pacēla glāzi. — Uz Keisa Jeita-Brauna veselību!

Naidžels Nokss nolika savu pusdzerto glāzi uz galda. — Vai, nē! To es nespēju.

Barbara papurināja galvu. — Piedodiet, Tedij!

—   Tad es uzdzeršu savam tostam viens, — Ošs teica. Un dzēra.

—   Mūsu darbā nelaime ir tā, — sacīja Barbara, — ka mēs reklamējam neesošu mašīnu nereālai personai. — Viņi jau bija iedzēruši pa trim glāzēm martini katrs, un Barbara juta, ka viņai pinas mēle. — Mēs visi zinām, ka reklāmā parādīto mašīnu cilvēks ne gribēdams nevar nopirkt, jo fotogrāfijas melo. Mēs uzņemam ar platleņķa lēcu, lai virsbūve izskatītos monumentāla, un ar stiepējlēcu no sāna, lai mašīna liktos garāka. Mēs pat krāsu padarām košāku ar izsmidzinājumiem, piepūderējumiem un kameru filtriem.

Ošs omulīgi atmeta ar roku. — Tirgus triki.

Rokas kustību bija pamanījis viesmīlis. — Vēlreiz pa glāzei? Gaļa arī drīz būs.

Ošs pamāja.

—   Tā ir un paliek neesoša mašīna, — Barbara neatlaidās.

—   Labi rūkts, lauva! — Naidžels Nokss uzsita dūri pa galdu, apgāzdams savu tukšo glāzi un pievērsdams viņiem blakusgaldiņu smīnīgo uzmanību. — Un tagad klāj vaļā par nereālo personu!

Barbara runāja lēni, domas klīda un grūti ļāvās vārdiem. — Detroitas vadība, kurai pieder izšķirīgais vārds reklāmā, nesaprot cilvēkus. Pārāk smagi strādā, nav laika. Tāpēc iznāk, ka būtībā viena Detroitas amatpersona reklamē automobili otrai Detroitas amatpersonai.

—        Robā! — Naidžels Nokss sajūsmā salēcās. — Vismaz taču skaidrs, ka Detroitas dūzis ir nereāla persona. Gudra galva Barbarai!

—        Jums ari, — Barbara sacīja. — Es pat nedomāju, ka šajā punktā es varētu spriest drīz… pag, ko es gribēju teikt… — Viņa pacēla plaukstu pie vaiga, vēlēdamās, kaut jel būtu dzērusi lēnāk.

—        Neaiztieciet šķīvjus! — viesmīlis brīdināja. — Tie ir karsti. — Viņiem priekšā nolika gaļu ar gardi smaržojošām nūdelēm un vēl trīs glāzes martlni. — Sveicieni no blakus galdiņa, — viesmīlis piebilda.

Ošs pateicās par dzērieniem, tad bagātīgi nobirdināja savas nūdeles ar sarkanajiem pipariem.

—        Ko jūs darāt? — Naidžels Nokss iesaucās. — Tie pipari ir «Izlva uguns!

—  Tieši uguns man trūkst, — šefs atbildēja.

Arī pie vakariņām ķērās klusēdami. Tikai pēc kāda laika Tedijs Ošs paskatījās uz Barbaru.

—        Ņemot vērā jūsu noskaņojumu, varbūt arī labāk, ka jūs nepiedalīsieties «Oriona» reklamēšanā.

—        Kā?! — Barbara bija tik satriekta, ka gandrīz izlaida no rokām nazi un dakšiņu.

—        Man uzdeva to jums pateikt. Tikai visu laiku kaut kā neiznāca.

—  Mani atlaiž no darba?

Tedijs Ošs pakratīja galvu.

—  Jauns uzdevums. Rīt uzzināsiet.

—  Nē, Tedij, lūdzu, lūdzu, pasakiet tūlīt!

—        Nevaru. Jums to pateiks Jeits-Brauns. Viņš jūs rekomendēja. Atceraties? Tas, par kuru neuzdzērāt.

Barbarai iesmeldzās zem lāpstiņas.

—        Varu sacīt vienīgi to, — Ošs piebilda, — ka man ļoti gribētos būt jūsu vietā. — Viņš iesūca malku martlni. — Ja es būtu jaunāks, to droši vien uzticētu man. Bet acīmredzot man līdz mūža galam būs jānodarbojas vairs tikai ar to, ar ko esmu nodarbojies līdz šim, — jāreklamē nereāliem cilvēkiem neesoša mašīna.

—        Piedodiet, Tedij, — Barbara lūdza, — man ļoti žēl…

— Nav par ko. Sāpīgākais, ka jums taisnība. — Māk-ļ slas darbnīcas šefs samirkšķinājās. — Jēziņ! Tie pipari ir niknāki, nekā man likās. — Viņš izvilka mutautu un izslaucīja acis.

7

Apmēram kādas trīsdesmit jūdzes no Detroitas vienā no Mičiganas štata gleznainākajiem nostūriem pletās rūpnīcas izmēģinājumu autodroms. Pieeju autodromam sargāja dubulta barjera, pie kuras visu laiku dežurēja policija. Iekšā tikt varēja vienīgi ar caurlaidēm.

Bez tam visu piecdesmit akru lielo teritoriju iežogoja augsta sēta, gar kuru patrulēja sardze. Sētas iekšpusē bija sastādīti koki un krūmi, kas aizsedza autodromu ziņkāriem skatieniem no ārpuses.

Kompānija modri sargāja savus noslēpumus. Te izmēģināja gan vieglo, gan kravas mašīnu jaunos modeļus, jaunos automobiļu mezglus un agregātus, kā arī veica jau ražošanā iegājušo modeļu nolietošanās pārbaudes.

Izmēģinājumi notika atsevišķos ceļa gabalos — ceļos uz nekurieni — , kuru kopējais garums bija apmēram 150 jūdžu. Ceļi bija dažādi — no pašiem gludākajiem lidz visgrambainākajiem, lauku un mežu ceļus ieskaitot. Starp pašiem sliktākajiem bija arī Sanfrancisko šaušalīgi stāvās Filberta ielas kopija — paši Sanfrancisko iedzīvotāji atzina, ka tur iebraucot tikai plānprātiņi. Beļģijas bruģa paraugs izkratīja mašīnai katru skrūvi, šuvi un salaidumu, un stūres vīra zobi klabēja tā, ka jāsargās nokost mēli. Vēl negantāka — kravas mašīnu pārbaudei — bija Āfrikas safari ceļa kopija ar koku saknēm, klinšu atlūzām un dubļu zveņģēm.

Cits — jau līdzenumā veidots ceļa gabals saucās par serpentīna aleju. Asos, gludos līkumos bez jebkādām apmalēm lielā ātrumā izgrozīt mašīnu bija ārkārtīgi grūti un motoram vajadzēja strādāt ar galēju pārslodzi.

Pašlaik Ādams Trentons ar 60 jūdžu ātrumu stundā trieca «Orionu» pa serpentīnu.

Riepas neganti kauca un kūpēja, mašīnu asi svaidīja gan uz labo, gan kreiso pusi. Un katru reizi centrbēilzes spēks ar kaukoņu un čerkstēšanu piespieda automobili pie apmales. Visiem trim pasažieriem bija tāda sajūta, ka nupat mašīna apmetis kūleni, kaut gan viņi zināja, ka tas nenotiks.

Ādams atskatījās. Pakaļējā sēdeklī Brets Dilozanto bija ne tikai piesprādzējies, bet vēl ar abām rokām cieši turējās pie priekšējā sēdekļa malas.

— Manas aknas un liesa samesti uz viena sāna! — Brets viņam uzsauca. — Ceru, ka nākamajā līkumā viss nostāsies savās vietās.

Blakus Ādamam nesatricināmi sēdēja inženieris Jans Džeimsons, kalsnējs skots ar smilšu palsiem matiem. Džeimsons noteikti domāja, ka pēc šīm virāžām nav nekādas vajadzības, to visu atliku likām bija darījuši rūpnīcas profesionālie šoferi, un tādas pārbaudes «Orions» izturējis godam. Viņi autodromā bija TVK dēļ (tehniskie iniciāļi troksnim, vibrācijai un kratīšanai), jo lielā ātrumā šis defekts «Oriona» prototipam parādījās. Taču, kad ceļā uz ātrgaitas šoseju Ādams ieraudzīja serp»ntīna alejas bultiņu, viņš iegrieza mašīnu tur cerībā, ka asie likumi jel daļēji mazinās iekšējo saspīlējumu, no kura viņš netika vaļā kopš preses konferences beigām.

Pēdējā laikā nervu saspīlējums Ādamu piemeklēja arvien biežāk. Pirms dažām nedēļām viņš pat aizgāja pie ārsta, kas viņu izklausīja, izklaudzināja, operēja ar dažādiem testiem un beidzot pasludināja, ka nekādas organiskas kaites nav, ja nu vienīgi skābes procents paaugstināts. Eskulaps vēl miglaini izrunājās par atsevišķām personām kā «čūlas tipiem», ieteica vairīties no uztraukumiem un nobeidza savus spriedelējumus ar bērnudārza cienīgu sentenci, ka ikviens kalns ir tik stāvs, cik stāvs tas liekas pašam kāpējam.

Ādams nepacietīgi klausījās, nožēlodams, ka mediķiem tik maz inteliģences un iejūtības pret pacientiem, bet ārsts stāstija par paša organisma brīdinājumsignālu sistēmu un ieteica atslābināties, taču tas nu Ādamam līdz pat šīgada beigām nekādi nebija iespējams. Beidzot ārsts nonāca pie tā, kā dēļ Ādams bija ieradies, proti, izrakstīja libriuma kapsulas un noteica dienas dozu. Dozu Ādams divkāršoja un turējās pie tās. Ka viņš pats sadabūjis un lieto valiumu, Ādams ārstam neteica. Šodien Ādams dažas pilulas jau bija norijis, vienu pirms došanās uz autodromu, bet nckādu atvieglojumu nejuta. Kad arī serpentīna līkum' nebija līdzējuši, Ādams izvilka no kabatas vēl vienu un iemeta mutē.

To darīdams, viņš atcerējās, ka nav stāstījis Ērikai ne par vizīti pie ārsta, ne par zālēm, kuras viņš nēsāja līdzi diplomātā, lai viņa neieraudzītu.

Serpentīna galā Ādams, gandrīz tikpat kā nepiebremzējis, asā virāžā apgrieza mašīnu un šāvās uz ātrumu izmēģināšanas treku. Garām zibēja koki, peļķes, ceļi. Spidometra bultiņa atgriezās pie sešdesmit jūdžu iedaļas un kāpa augstāk.

Ar vienu roku Ādams pārbaudīja drošības siksnas uz vēdera un pleciem. Galvu nepagriezis, viņš uzsauca saviem kolēģiem.:

—   Nu tad sapurināsim mūsu bērniņu!

Viņi izšāvās uz trases un, apdzinuši citu mašīnu, sāka strauji kāpināt ātrumu. Spidometra bultiņa rādīja septiņdesmit un Ādamam gar acīm pazibēja no viņiem novērstā otrā braucēja seja.

Jans Džeimsons paliecās uz kreiso pusi, lai labāk redzētu spidometru, — bultiņa jau rādīja septiņdesmit piecas jūdzes stundā.

—   Drīz mēs kaut ko dzirdēsim, — Džeimsons izmeta.

Ātrums jau bija sasniedzis septiņdesmit astoņas jūdzes. Mašīna svelpdama šķēla gaisu. Ādams nospieda akseleratora pedāli līdz galam. Tad ieslēdza automātisko ātruma regulētāju un noņēma kāju no pedāļa. Spidometra bultiņa kāpa, nu ātrums pārsniedza astoņdesmit jūdzes.

—  Tūlīt būs, — ieminējās Džeimsons.

Bet šo īso teikumu viņš nepaspēja lāgā izteikt, kad mašīnu sapurināja tā, ka Ādamam melns sagriezās gar acīm. Tajā pašā brīdī metāls spēji iekaucās un atkal apklusa.

—  Tieši kā pēc grafika, — inženieris sacīja.

Inženiera balsī skanēja gandrīz vai apmierinājums,

Ādams nodomāja, ka Džeimsons laikam justos vīlies, ja tas nebūtu noticis.

—   Atrakcijās… — Brets Dilozanto pacēla balsi līdz bļāvienam, lai citi viņu dzirdētu, bet mašīnas kratīšanās saraustīja arī bļāvienu. — Atrakcijās cilvēkiem maksā naudu par tādu braucienu.

—      Ja mēs atstātu visu tāpat, — Ādams teica, — vairums vadītāju to nekad neuzzinātu, jo reti kāds dzen savu mašīnu ar astoņdesmit jūdžu ātrumu.

—  Bet gadās arī tādi, kas dzen, — iebilda Džeim-

sons.

Ādams drūmi pamāja: tas bija nenoliedzami. Lai arī šos pustrakos braucējus varētu uz pirkstiem saskaitīt, tomēr kādam negaidītā vibrācija liktu sarauties, izlaist stūri no rokām un nosisties vai sakropļot sevi un citus. Un, pat ja avārija nenotiktu, par «Oriona» TVK kļūs zināms, un tādiem cilvēkiem kā Emersons Veils atkal būs jauns trumpis rokā. Ādams atcerējās, kā daži nelaimes gadījumi ar «Corvair», kad braucēji kritiskos brīžos bija pārvērtējuši savus spēkus vai nobijušies, pazudināja modeli. Un, kaut gan ap to laiku, kad Ralfs Neiders izvirda savu filipiku pret «Corvair», šie agrīnie defekti jau bija izlaboti, modelis sabruka zem Neidera uzsistā sašutuma viļņa.

Ādams un viņa kolēģi, kas zināja par šo kratīkli lielā ātrumā, tādu traipu «Oriona» reputācijā pieļaut negribēja. Hūpnīcas amatpersonas sargājās to pieminēt, lai nepaklīstu nekādas baumas. Tagad galvenais bija noskaidrot, kā likvidējama vibrācija un cik tas izmaksās. Tieši tāpēc jau Ādams bija braucis šurp, lai to visu izpētītu, un, tā kā laika palicis ļoti maz, bija pilnvarots pieņemt lēmumu uz vietas.

Viņš izslēdza automātisko regulētāju un pazemināja ātrumu līdz divdesmit jūdzēm stundā. Pēc tam vēl divas reizes aiz dažādiem paātrinājuma režīmiem kāpināja to līdz astoņdesmit jūdzēm. Un katru reizi šajā ātrumā sākās vibrācija.

—   Sīs mašīnas virsbūve veidota no neviendabīga metāla loksnēm. — Ādams atcerējās, ka izmēģina vienu no «Oriona» sākotnējiem modeļiem, kas, tāpat kā pārējie, līdz laišanai sērijveida ražošanā bija roku darbs.

—   Tam nav nekā kopīga ar TVK, — teica Džeimsons. — Tepat motodromā mums ir vēl viens tāds «Orions» un otrs — dinamometriskos izmēģinājumos. Nekādas starpības. Uz šī ātruma robežas momentā parādās TVK.

—   Kā sievietei orgasma, — Brets sacīja. — Ari pēc skaņas. Vai tas kam kaitē? — viņš jautāja inženierim.

—   Cik mums zināms, nē.

—  Tad kāpēc jānovērš?

Ādams eksplodēja.

—   Beidziet jel, dieva dēļ, runāt muļķības! Protams, mums tas jānovērš. Ja runa būtu par mašīnas ārējo izskatu, tad gan jūs nebūtu tik iecietīgs.

—   Labi jau, labi, — Brets noteica. — Es skatos, te vēl kādam sākas vibrācija.

Viņi nobrauca no ātrumu trases. Ādams asi nospieda bremzi, un visus trīs tā pasvieda uz priekšu, ka siksnas nostiepās. Ādams nogrieza mašīnu ceļmalas zaļajā zālītē. Tiklīdz tā bija apstājusies, viņš atsprādzēja siksnu, izkāpa no mašīnas un aizsmēķēja cigareti. Viņam sekoja pārējie.

Ādamam uznāca viegls drebulis. Gaiss bija skadri auksts, vējš alpām nesa rudens lapas, un rita saule paspējusi aizgrimt slāņainās mākoņu blīvēs. Cauri kokiem vīdēja blāvās vēja svēdrās noraucies ezers.

Ādams prātoja, kādu lēmumu pieņemt, labi zinādams, ka pietiek kļūdīties, lai viss vainas smagums, vienalga, pelnīti vai nepelnīti, kristu pār viņa galvu.

Drūmo klusumu pārtrauca Jans Džeimsons. — Mēs tad nu esam pārliecinājušies, ka vibrāciju rada riepas un ceļa segums, kad viens vai otrs rezonē taktī ar virsbūves svārstībām, tāpēc šī vibrācija ir dabiska.

Pēc inženiera vārdiem Ādams secināja, ka konstrukcijas defektu mašīnai nav.

—  Vai vibrāciju var likvidēt? — viņš jautāja.

—   Jā, — Džeimsons atbildēja, — par to mums nav ne mazāko šaubu. Un ir divi varianti, kā to izdarīt. Vai nu jāpārveido motora pārvalka sānu veidojums un bukses, vai ari apakšā jāpiemontē papildu balsteņi un sastiprinājumi.

—   Pag, pag! — Brets satraucās. — Pirmais variants tātad mainītu virsbūves formu? Jā?

—   Tieši tā, — inženieris apstiprināja. — Vajadzēs kaut ko mainīt virsbūves apakšdaļā pie durvju izgriezuma un slauķu paneļa apjomiem.

Ādams redzēja, kā nomācas Breta seja, un bija par ko. Tātad vajadzētu ar steigu pārveidot visu konstrukciju un sākt izmēģinājumus no jauna, bet visi taču domā, ka Oriona modelis ir galīgi pieņemts un aprobēts.

—   Un otrais variants? Kādas jaunas detaļas vajadzēs pievienot? — viņš jautāja.

—      Mēs jau esam izdarījuši visus nepieciešamos izmēģinājumus. Vajadzīgi divi papildu sastiprinājumi — viens priekšējām durvīm, otrs apakšā, zem instrumentu paneļa.

Nu bija pienācis brīdis uzdot galveno jautājumu:

—  Un cik tas mums izmaksās?

Inženieris vilcinājās ar atbildi, zinādams, kādu reakciju izsauks viņa vārdi. — Caurmērā pieci dolāri uz mašīnu.

—  Dievs, stāvi mums klāt! — Ādams ievaidējās.

Tā vairs nebija izvēle, bet tīrais izmisums. Abi varianti sarežģīti un dārgi. Pirmais, inženiera ierosinātais, — pārveidot virsbūvi — izmaksātu lētāk, kādu pusmiljonu vai miljonu dolāru. Bet tas nozīmētu, ka mašīnu varēs laist tirgū trīs vai pat sešus mēnešus vēlāk, un tā jau pati par sevi bija katastrofa.

No otras puses — pieci dolāri par papildu detaļām nozīmētu piecus miljonus liekas pašizmaksas uz miljonu mašīnu, un bija taču iecerēts izlaist un pārdot vairāk par miljonu «Orionu». Tātad ražošanas izdevumi pieaugs $>ar daudziem miljoniem, nerunājot nemaz par zaudēto peļņu, un tas viss gluži par neko! Automobiļa konstrukcijā pieci dolāri ir milzu summa, autorūpnieki parasti lēš pašizmaksu sīknaudā — divi centi te, desmit tur — , un tāpat sanāk ārprāta nauda, jo produkcijas apjomi ir milzīgi.

—   Nolādēts! — Ādams dziļā riebumā izgrūda un paskatījās uz Bretu.

—  Joki mazi, — teica modelētājs.

Ādama izvirdums mašīnā nebija viņu pirmā sadursme, strādājot pie «Oriona». Citreiz savukārt eksplodēja Brets. Taču, par spīti visam, viņi palika draugos. Un tas bija labi, jo priekšā bija nākamais projekts ar segvārdu «Ceļa Zvaigzne».

—   Ja jums nav iebildumu, aizbrauksim uz laboratoriju, — ierosināja Džeimsons, — mums tur ir mašīna ar šiem papildinājumiem, tad jau pats redzēsiet.

Ādams negribīgi pamāja.

—   Labi, braucam.

—   Un jūs apgalvojat, ka šie te bleķīši maksās piecus dolārus? — neticīgi jautāja Brets Dilozanto, skatīdamies uz tērauda sloksni, kas stiepās gar visu «Oriona» apakšu un bija nostiprināta ar bultskrūvēm.

Ādams Trentons, Brets Dilozanto un Jans Džeimsons stāvēja bedrē zem dinamometra, no kurienes bija redzama mašīnas apakšējā daļa, un vēroja piedāvāto sastiprinājumu. Dinamometrs — ar dažādiem instrumentiem apgādātas tērauda lentes uz skrituļiem — pēc sava ārējā izskata atgādināja gigantisku tehniskās aprūpes celtni, uz tā varēja atveidot visdažādākos ceļa režīmus un pētīt, kā tos panes automobilis.

Šasijas apakšā pieskrūvēto tērauda sloksni viņi jau bija apskatījuši augšā pie otras mašīnas.

—   Kad būs galīgi aprēķināta materiāla, apstrādes, skrūvju un instalācijas izmaksa, — teica Džeimsons, — varbūt izdosies drusciņ ietaupīt. Bet tikai dažus centus, ne vairāk.

Džeimsona pedantiski atsvešinātā maniere runāt tā, it kā mašīnas pašizmaksas un ekonomijas problēma uz viņu neattiektos, kaitināja Ādamu, un viņš jautāja:

—   Vai tehniskā nodaļa pārāk nebaidās par savu ādu? Mums patiešām tas viss ir vajadzīgs?

Tas bija tipisks produkcijas plānotāja jautājums inženierim. Plānotāji periodiski pārmeta inženieriem, ka viņi mašīnas izveidē dzenas pēc pārmērīgām izturības rezervēm, tādējādi gan sadārdzinot mašīnu, gan kaitējot ekspluatācijas ērtībām. Plānu daļa uzskatīja, ka vajag tikai paļaut vaļu tiem dzelžu grauzējiem — un mašīnas būs monumentālas kā Bruklinas tilts, vilksies kā tanki un piedzīvos Staunhedžas mūžu. Inženieri savukārt sprieda, ka drošs paliek drošs, jo, lai notiktu kas notikdams, pie visa vainos inženierus. Un vajag tikai paļaut vaļu plānotājiem, lai viņi viegluma dēļ pastāvētu uz korķa šasijām un staniola motoriem.

—   Nekādas baidīšanās par savu ādu te nav, — tagad sapīka Džeimsons. — Mēs tikai esam pazeminājuši TVK līdz normas robežām. Ja mēs izvēlētos komplicētāku un līdz ar to dārgāku risinājumu, TVK būtu likvidēts pavisam. Bet uz to mēs nepastāvam.

—   Paraudzīsim, ko dod jūsu izgudrojums, — ne ar ko neizrādīdams savu attieksmi pret redzēto, teica Ādams.

Visi trīs ar Džeimsonu priekšgalā pa dzelzs kāpnēm uzkāpa no apskates telpām TVK laboratorijā.

Motodromā iebūvētā laboratorija, kas pēc ārējā apveida atgādināja lielākos un mazākos nodalījumos saskaldītu aviācijas angāru, kā jau parasti, risināja kārtējās TVK mīklas, kuras tai uzdeva viena vai otra kompānijas nodaļa. Viena no svelotākajām darba problēmām patlaban bija jaunā tipa dīzeļlokomotīvju bremzes, kas bremzējot izgrūda šaušalīgu — it kā sievietes brēcienu. Realizācijas nodaļa bargi pieprasīja to likvidēt, nekaitējot, protams, efektīvai iedarbei: bremzēšanai vajadzēja skanēt pēc bremzēšanas, nevis izvarošanas. Mājturības iekārtu nodaļai savukārt nepatika elektriskās krāsns kontroles pulksteņa skaļie tikšķi — konkurējošās firmas pulksteņi bija sliktāki, bet netikšķēja. Pazīstot publikas neuzticēšanos jaunām vai atšķirīgām skaņām un pamatoti bīstoties, ka tas slikti ietekmēs pieprasījumu, mājturības nodaļa lūdza, lai TVK laboratorija iznīdē tikšķi, taču ne pulksteni.

Tomēr lielākā daļa laboratorijas problēmu bija saistītas ar automobiļiem. Vēl nesen par problēmu izrādījās uzlabojumi jau esošā modelī. Jaunā virsbūve braucot pļerkstēja. Pārbaudes uzrādīja, ka vaina jaunās formas vējstiklā. Pēc drudžainu eksperimentu nedēļām TVK inženieri novērsa pļerkstoņu, ieliecot rievu mašīnas metāla grīdā. Neviens — arī paši inženieri nevarēja izskaidrot, kāpēc tieši rieva grīdā izbeiguši vējstikla pļerkstoņu, bet galvenais — izbeiguši.

Pašreizējā laboratorijas izmēģinājumu stadijā «Orions» stāvēja uz dinamometra. Te mašīnu, sēžot pie stūres vai vadības pults, varēja darbināt jebkurā ātrumā stundām, dienām un nedēļām no vietas, ne par mata tiesu neizkustinot no veltņiem, uz kuriem tā bija nostādīta.

Mašīna, ko viņi apskatīja no apakšas, bija gatava izmēģinājumiem. Pa dinamometra tērauda plāksnēm Ādams Trentons un Jans Džeimsons piegāja pie mašīnas un kāpa iekšā. Pie stūres atkal bija Ādams.

Sajā izmēģinājumā Brets Dilozanto nolēma nepiedalīties. Pārliecinājies, ka piedāvātie papildinājumi mašīnas ārieni nebojās, Brets devās paraudzīties, kā izskatīsies radiatora restes, kuru konstrukcijā bija izdarīti daži grozījumi. Modelētājiem der paskatīties uz sava darba augļiem ārpus studijas, kā viņi paši sacīja — «zaļā zālītē». Reizēm klajā laukā un dabiskā apgaismojumā modelis rada negaidītu, no studijas apstākļiem atšķirīgu vizuālu efektu. Sim pašam «Orionam», pirmoreiz saules gaismā izvestam, radiatoru režģis izskatījās melns, nevis gaiši sudrabots kā studijā. Bija vajadzīga leņķa maiņa, lai to labotu.

No stiklotās kontroles būdiņas blakus automobilim iznāca meitene — tehniķe baltā ķitelī.

—   Jums vajadzīga kāda noteikta trase, mister Trenton? — viņa jautāja.

—   Dodiet bedrainu, — sacīja inženieris, — kādu no Kalifornijas ceļiem.

—   Klausos, ser, — meitene atgriezās būdiņā, pēc tam ar kaseti rokā izliecās pa durvīm. — Valsts ceļš numurs septiņpadsmit — Oklenda — Sanhosē. — Viņa ielika kaseti ligzdā un izvilka lentes galu caur uztvērēja krustspoli.

Ādams pagrieza aizdedzes atslēgu. Un «Oriona» motors tūlīt atdzīvojās.

Ādams zināja, ka būdiņā riņķojošā lente pārraida zem tērauda ritošajiem skrituļiem visas Kalifornijas ceļa profila īpašības. Tādu lenšu laboratorijas kolekcijā netrūka; superjutīga aparatūra bija tās ierakstījusi no automobiļiem, kas ripoja pa Ziemeļamerikas un Eiropas ceļiem. Tagad ar šo ierakstu palīdzību varēja imitēt jebkuru izmēģinājumiem un pētīšanai nepieciešamo ceļu — gan labu, gan sliktu.

Ādams sāka paaugstināt ātrumu.

Spidometra bultiņa ātri pārlēca uz piecdesmit jūdzēm. «Oriona» riteņi un dinamometra skrituļi mežonīgi griezās, kaut gan pati mašīna neizkustējās no vietas. Mašīnu kratīja ceļa grambas.

—   Pastāv tāda naiva leģenda par Kalifornijas lieliskajiem ceļiem, — Jans Džeimsons piezīmēja. — Un cilvēki ir ārkārtīgi pārsteigti, kad mēs viņiem te demonstrējam, cik tie slikti.

Spidometra bultiņa rādīja sešdesmit pieci.

Ādams pamāja. Viņi zināja, cik kritiski Kalifornijas ceļu būves praksi vērtē autoinženieri. Statā nemēdz būt sala ziemas, tāpēc ceļa pamatni taisa seklu. Plānās pamatnes dēļ betona plātnes zem smago kravas mašīnu riteņiem ceļa vidū sablietējas, bet malās liecas un lūst. Tādējādi mašīnai katras plātnes galā iznāk it kā krišus pārlēkt uz nākošo. Rodas nepārtraukti triecieni un vibrācijas — un ceļa būvētāju vainas vajadzēja apslēpt autoinženieriem.

Ātrums pieauga līdz astoņdesmit jūdzēm stundā.

—  Tūlīt būs, — teica Džeimsons.

Viņš vēl nebija ne muti aizvēris, kad Kalifornijas ceļa kratīklim pievienojās troksnis un vibrācija. Tiesa gan, dūkoņa bija pieklusināta un vibrācija — minimāla. Tāds TVK vairs nevarēja iedzīt vadītāju panikā un izraisīt avāriju.

—  Un tas ir viss? — Ādams jautāja.

—   Jā, viss, — apliecināja Džeimsons. — Pārējo novērš sastiprinājumi. Un to, ko mēs pašlaik izjūtam, var uzskatīt par pilnīgi pieļaujamu. — Ādams pazemināja ātrumu, un inženieris piebilda: — Tagad paraudzīsim, kas būs uz gludas virsmas.

Kontroles būdiņa uzlika jaunu lenti — ceļa iecirkni № 80 Ilinoisā. Šosejas grubuļi atkrita, dūkoņa un vibrācija samazinājās.

—   Izmēģināsim vēl vienu ceļu, — Džeimsons sacīja,

—   pa īstam draņķīgu. — Viņš deva zīmi laborantei, un viņa pasmaidīja.

Ādams piedeva gāzi, un «Orions» jau pie sešdesmit jūdžu ātruma sāka neganti zvalstīties.

—   Tas ir Misisipi štats, valsts ceļš № 90 pie Biloksi. Ceļš jau tāpat nebija braucams, tad uznāca taifūns «Kfnnilla» un saārdīja to pavisam. — Viņu izraudzītais posms joprojām vēl nebija labots. Un, protams, tādā ātrumā pa Biloksi ceļu brauktu vienīgi pašnāvnieks.

Ceļš bija tik slikts, ka astoņdesmit jūdžu ātrumā «Orionu» kratīja jau tā, ka paša automobiļa vibrāciju nemaz nevarēja samanīt. Jans Džeimsons staroja.

Kad Ādams samazināja ātrumu, Džeimsons teica:

—  Cilvēki nespēj aptvert, cik labi jāstrādā inženieriem, lai mašīna pārvarētu visus ceļus, pat tādus kā šis te.

Nu jā, Ādams nodomāja, Džeimsons savā abstraktās inženērijas elementā. Praktiski nozīmīgāks bija fakts, ka Oriona TVK novēršams. Ādams nolēma, ka, neraugoties uz šaušalīgajiem pieciem dolāriem, jāliek sastiprinājums, nevis jānovilcina «Oriona» parādīšanās autotirgū. Kompānijas pirmais viceprezidents Habs Hjūvitsons, kas loloja «Orionu» kā miesīgu bērnu, protams, sprāgs no ādas laukā, kad uzzinās par šiem pieciem dolāriem. Bet gan jau samierināsies, kā bija samierinājies, gandrīz samierinājies Ādams.

Ādams kāpa ārā no mašīnas, viņam līdzi — Jans Džeimsons. Pēc inženiera norādījuma motoru Ādams neizslēdza. Tagad pie darba ķērās meitene kontrolbūdiņā: pārslēgusi «Orionu» uz vadību no attāluma, viņa sāka vērot mašīnas gaitu. Kad ātrums uz dinamometra sasniedza astoņdesmit jūdzes, ārējā vibrācija izrādījās gandrīz tikpat nenozīmīga kā iekšējā.

—  Vai jūs esat pārliecināts, ka sastiprinājums ilgi izturēs? — Ādams jautāja Džeimsonam.

—   Pavisam noteikti. Mēs izdarījām visas iespējamās pārbaudes. Un esam apmierināti ar rezultātiem.

Džeimsons bija un palika Džeimsons — sasoditi apmierināts. Ādamam krita uz nerviem inženiera miers, kas izskatījās pēc vienaldzības.

—  Jūs nekad nemulsina tas, ka jūsu darbam ir tikai negatīvs raksturs? Jūs neko neražojat. Tikai atņemat un nosvītrojat.

—   Ražojam gan. — Džeimsons pamāja uz dinamometra veltņiem, kas strauji griezās zem «Oriona» riteņiem. — Redzat? Tie pievienoti ģeneratoram tāpat kā citi laboratorijas dinamometri. Katru reizi, kad izmēģinām mašīnu, veltņi ražo strāvu. Un strāvu pēc līguma pārdodam Detroitas «Edisonam». — Džeimsons izaicinoši paskatījās uz Ādamu. — Manuprāt, tā ir tikpat vērta kā daži plānu daļas ražojumi.

Ādams ar smaidu padevās. — Atskaitot «Orionu».

—  Jā, te nu mēs vienojamies kopīgā lūgšanā, — teica Džeimsons.

8

Naktskreklu Ērika Trentone beidzot nopirka Trojā, Leidlova-Beldona veikalā Somersetmollas laukumā. Pirms Trojas viņa bija izstaigājusi visus Birmingemas veikalus, neko pa prātam neatradusi un braukusi tālāk savā vaļējā sporta mašīnā. Braukšana viņu tīkami izklaidēja, un cita, ko darīt, viņai tāpat nebija.

Somersetmolla bija liels, moderns laukums uz austrumiem no Bigblveras ceļa, ar dārgiem Birmingemas un Blumfildhilas bagāto autorūpnieku aprindās iecienītiem veikaliem. Ērika te bieži iepirkās un pazina šos veikalus, Leidlovu-Beldonu ieskaitot, kā savus piecus pirkstus.

Ar pirmo acu uzmetienu viņa redzēja, ka šis naktskrekls beidzot ir istais. Caurspīdīgs blāvas bēša krāsas neilons ar pieskaņotu peņuāru. Kopā ar viņas gaišajiem matiem tas radītu tādu maigi medainu toņu gammu. Un vēl šai Ādama pavedināšanas atmosfērai kā pēdējais punkts — oranža perlamutra lūpu krāsa.

Sava rēķina Ērikai veikalā nebija, viņa samaksāja ar čeku un iegāja kosmētikas nodaļā. Mājās viņai bija dažādi lūpu zīmuļi, bet Ērika neatcerējās, vai gluži īstajā toni.

Pārdevēja bija aizņemta. Aiz gara laika aplūkodama stendu ar iūpu krāsas paraugiem, Ērika nejauši pievērsa uzmanību pircējai, kas stāvēja pie smaržu letes. Tā bija sieviete ap gadiem sešdesmit, un Ērika dzirdēja, ka viņa saka pārdevējai:

—   Man vajadzētu kaut ko uzdāvināt vedeklai. Es tikai nezinu, ko īsti… Dodiet man pasmaržot «Norelu».

Pārdevēja, garlaikota tumšmate, iesmaržināja viņas delnas virspusi no mazā izmēģinājumu flakoniņa.

—   Jā, — sieviete sacīja. — Jauks aroms. Es to ņemšu. Unces flakonu lūdzu.

Pārdevēja nocēla no spoguļotā, pircējiem neaizsniedzamā plaukta baltu kārbiņu ar melnu uzrakstu un nolika iļj letes.

—   Piecdesmit dolāru plus nodoklis.

Vecā sieviete apjuka.

—   Es nebiju domājusi, ka tik dārgi.

—   Mums ir arī mazāki flakoni, kundze.

—   Nē… Taču dāvana. Es labāk vēl padomāšu, varbūt vispār kaut ko citu.

Pircēja aizgāja, un arī pārdevēja zibenīgi nozuda aiz priekškara, kas slēpa eju sienā. Bet kārba palika uz letes, kur pārdevēja to bija atstājusi.

Par spīti veselajam saprātam, Ērikas smadzenēs pēkšņi pavīdēja galīgi neticama doma: «Norels» taču ir manas smaržas! Kāpēc lai es nepaņemtu?

Viņa vilcinājās, savas pēkšņās iegribas satricināta. Bet kāda iekšēja balss it kā no malas skubināja: Ātrāk! Netērē laiku!

Pēc tam viņa atcerējās, ka bija svārstījusies pietiekami ilgi, lai saprastu, ka tā patiesi ir viņas pašas iekšējā balss, viņas griba. Tad noteiktiem soļiem, nesteidzīgi, it kā neredzama magnēta vilkta, Ērika gāja pie smaržu letes. Bez nevienas liekas kustības viņa paņēma kārbu, atvēra somiņu un ielika smaržas. Somiņas slēdzis aizveroties noklikšķēja. Sī skaņa iecirtās Ērikas ausīs kā revolvera šāviens. Tā varētu pievērst uzmanību…

Ko viņa bija izdarījusi? Tūlīt viņas plecu sagrābs kāda roka un atskanēs sauciens: Zaglei

Nekas nenotika. Bet jebkuru bridi varēja notikt.

Ko viņa tad sacītu? Ar vainas pierādījumu somiņā? Nolikt atpakaļ uz letes, kur smaržas stāvēja, pirms šī muļķīgā, neticamā iegriba bija sagrābusi viņu un likusi izdarīt to, ko viņa nekad, ne reizi savā mūžā nebija darījusi?

Vēl arvien trīcošām kājām viņa stāvēja un klausījās savas sirds aukainajos pukstos. Kāpēc viņa bija to izdarījusi? Viņai taču nebija ne mazākās vajadzības zagt ne smaržas, ne kaut ko citu, somiņā naudas pietika, arī čeku grāmatiņa bija tur iekšā.

Vēl tagad viņa varēja pasaukt pārdevēju, samaksāt, un cauri. Tikai bez kavēšanās. Tūlīt!

Bet nē.

Laikam jau tāpēc, ka nekas nenotika un neviens nebija viņu redzējis. Jo citādi viņa būtu aizturēta, nopratināta, varbūt pat aizvesta uz policiju. Viņa pagriezās. Pārlaida it kā garlaikotu skatienu veikala plašajai zālei. Neviens, liekas, nepievērsa viņai uzmanību, pat nepaskatījās uz viņas pusi. Smaržu pārdevēja arī nerādījās. Tikpat nesteidzīgi kā pirmīt Ērika gāja atpakaļ pie kosmētikas letes.

Viņa mierināja sevi, ka smaržas taisījusies iegādāt šā vai tā. Muļķīgā, bīstamā veidā viņa bija to izdarījusi, bet tas nekad, nemūžam vairs neatkārtosies. Kas noticis — noticis. Jebkurš mēģinājums kaut ko labot radītu tikai liekas nepatikšanas, vajadzētu izskaidroties, varbūt pat uzklausīt pārmetumus vai vēl ļaunāk.

Pārdevēja bija brīva. Ērika nepiespiesti uzsmaidīja un lūdza parādīt oranžos lūpu zīmuļus.

Viens drauds vēl bija — smaržu pārdevēja. Vai meitene pamanīs, ka viena kārba pazudusi? Un, ja pamanīs, vai atcerēsies, ka Ērika bijusi tuvumā? Instinkts skubināja Ēriku steigties, tikt ātrāk laukā no veikala, bet prāts sacīja, ka, palikdama uz vietas, viņa drīzāk novērsīs aizdomas no sevis. Viņa tīši kavējās, salīdzinādama lūpu zīmuļu dažādos toņus.

Cita pircēja apstajās pie smaržu letes. Pārdevēja atgriezās, pievērsās pircējai, tad pēkšņi, it kā kaut ko atcerējusies, paskatījās uz leti, kur bija stāvējusi «Norela» kārba. Meitene likās pārsteigta. Viņa atskatījās uz plauktu, no kura bija smaržas noņēmusi. Tur vēl bija

vairākas tādas kārbas. Ērika noprata, ka meitene īsti neatceras, vai nolikusi kārbu atpakaļ.

Ērika bija pietiekami piesardzīga, lai neskatītos pārāk tieši. Pircēja kaut ko jautāja, pārdevēja atbildēja, bet viņas balsī skanēja nemiers. Ērika juta, ka smaržu pārdevējas meklējošais skatiens apstājas pie viņas. To pamanījusi, Ērika uzsmaidīja kosmētikas pārdevējai un teica: — Es ņemšu šo zīmuli. — Un tad Ērika juta, ka uz viņu vairs neviens neskatās.

Nekas nebija noticis. Smaržu pārdevēja acīm redzami vairāk raizējās par pašas nevērību un tās iespējamām sekām nekā par kaut ko citu. Maksādama par lūpu zīmuli, Ērika atvēra somiņu tikai tādā spraugā, lai izvilktu naudaszīmi, un, kad slēdzis atkal noknikšķēja, jutās jau pavisam droša.

Pirms aiziešanas viņa slepenā nedarba priekā pat apstājās pie smaržu letes un lūdza parādīt «Norelu».

Tikai tuvojoties izejai, Ērikas nervi atkal saspringa. Nemiers pārauga šausmās, kad viņa iedomājās, ka tomēr fr pieķerta un uzmanīta un aiziet līdz durvīm viņai ļauj tikai tāpēc, lai apvainojums zādzībā būtu smagāks. Viņa, liekas, bija kaut kur lasījusi, ka tā dažkārt mēdzot darīt. Pa logu bija redzama automobiļu stāvvieta, drošais, draudzīgais patvērums, kas gaidīja viņu tepat blakus — un tomēr vēl tik tālu.

—   Labdien, kundze. — It kā no nekurienes Ērikai blakus pēkšņi parādījās iesirms vīrietis ar platiem, profesionālā smaidā izrieztiem zobiem.

Ērika sastinga. Pat sirds likās apstājamies. Tātad tomēr…

—     Vai bijāt apmierināta ar mūsu pakalpojumiem, kundze?

—   Jā… jā, pateicos, — Ērika ar sausu muti izdvesa.

Vīrietis, goddevīgi paklanīdamies, atvēra durvis.

—  Uz redzēšanos, kundze.

Un tad, ar visu miesu izbaudīdama atvieglojumu, viņa bija ārā. Brīva.

Projām viņa brauca kā salauzta. Tagad, kad viņa zināja, cik veltīgs bijis izmisīgais satraukums veikalā, pārdzīvotās bailes šķita gluži muļķīgas. Ēriku nomāca neizpratne — kas licis viņai tā darīt?

4»

Un pēkšņi viņu pārņēma gaviļains prieks. Jau sen viņa nebija jutusies tik laimīga.

Ērikas laimīgā noskaņojuma pietika visai pēcpusdienai. Arī vakariņas gatavojot. Un šodien tām vajadzēja būt sevišķām.

Par galveno ēdienu Ērika bija iecerējusi burgundiešu gaumē sautētu gaļu un ne tikai tāpēc, ka tas bija viens no Ādama mīļākajiem ēdieniem, — sautējumu vajadzēja ēst kopīgi no māla podiņa, tas allaž radīja īpašu tuvības sajūtu, ko Ērika cerēja uzturēt visu vakaru. Rūpīgi un pārdomāti viņa klāja galdu. Visos sudraba svečturos iesprauda dzeltenas sveces, rotājumam dažas krizantēmas. Ziedus viņa bija pirkusi atpakaļceļā un dažus nolika ari dzīvojamā istabā, lai Ādams, jau ienākot, tos tūlīt ieraudzītu. Māja spīdēja un laistījās kā jau parasti, kad misis Guša bija to visu dienu spodrinājusi. Kādu stundu, pirms Ādamam vajadzēja atgriezties, Ērika iekūra arī kamīnu.

Diemžēl Ādams kavējās, kas gan gadījās diezgan bieži. Un šodien viņš pat nepiezvanīja, ka aizkavēsies, kā to darīja citkārt. Kad pulksteņa rādītāji tuvojās jau astoņiem, Ērika sāka uztraukties: ik pa brīdim skrēja pie loga paskatīties uz šoseju, vēl un vēlreiz kritiski aplūkoja ēdamistabu, tad atkal metās uz virtuvi pie ledusskapja pārbaudīt, vai salātu lapiņas nav zaudējušas savu trauslumu. Vēršgaļa jau laikus bija sagriezta gabaliņos, garšvielas un mērces trauciņos pa rokai. Kad Ādams ieradīsies, vakariņas būs gatavas dažās minūtēs.

Viņa jau divas reizes bija likusi jaunas pagales kamīnā, tagad plaši atbīdīto durvju apvienotās dzīvojamā un ēdamistaba sāka pārkarst. Ērika atvēra logu un ielaida aukstu gaisu, bet tad kūpēja kamīns, viņa vēra logu atkal ciet un atcerējās vīnu, 1961. gada Chāteau Latour, vienu no pudelēm, ko viņi glabāja īpašiem gadījumiem. Ērika bija to atkorķējusi sešos, cerēdama pasniegt pusastoņos. Nu viņa aiznesa pudeli atpakaļ uz virtuvi un aizkorķēja.

Atgriezusies istabā, viņa ieslēdza stereomagnetofonu. Noskanēja kādas dziesmas pēdējās taktis, un sākās cita.

Tās bija «Bahamu salas» — Ērikas iemīļotā dziesma, ko viņas tēvs bieži spēlēja uz ģitāras un Ērika dziedāja līdzi. Bet šodien saldā melodija uzdzina tikai skumību un ilgas pēc mājām.

Viņa izslēdza magnetofonu ar visu dziesmu un vieglicm pieskārieniem nosusināja acis saskrējušās asaras, lai nesapostītu to mazumiņu kosmētikas, ko šovakar bija lietojusi.

Piecas minūtes pāri astoņiem iezvanījās telefons, un Ērika cerīgi metās pacelt klausuli. Taču ne gaidītā Ādama balss, bet tālsarunas telefoniste prasīja misteru Trentonu. Pēc vārdu pārmaiņas vada viņā galā Ērika noprata, ka no Pasadenas zvana Terēze, Ādama māsa. Kad Rietumu krasta telefoniste jautāja: — Runāsiet ar kādu citu? — Terēze, kurai gan vajadzēja zināt, ka vada galā ir viņas svaine, pavilcinājās un teica: — Nē, man vajadzīgs misters Trentons. Palūdziet, lai viņš pats man vēlāk piezvana.

Ērika saīga par Terēzes skopulību — šovakar viņu būtu iepriecinājusi jebkura saruna. Ērika gan zināja, ka Terēzei, kas pirms gada palikusi atraitnēs ar četriem bērniem, piesardzīgi jārīkojas ar naudu, taču ne jau tik ļoti, lai noskaustu nieka tālsarunu.

Viņa pierakstīja Pasadenas uzdoto telefona numuru, lai Ādams varētu piezvanīt.

Divdesmit minūtes pāri astoņiem no savas mašīnas beidzot piezvanīja Ādams, pavēstīja, ka viņš ir uz Sautfīldas šosejas un brauc mājās. Tātad viņš būs pēc stundas ceturkšņa. Pēc abpusējas norunas Ērika pa vakariem turēja privāto radiosakaru uztvērēju ieslēgtu, un Ādams, viņu izsaukdams, parasti lika «uzkarsēt olīveļļu», kas nozīmēja, ka viņš gribēs glāzi martīni, tiklīdz būs ienācis pa durvīm. Atvieglota un priecīga, ka nav izvēlējusies vakariņām neko tādu, kas Ādama aizkavēšanās dēļ būtu zaudējis garšu, Ērika ielika divas glāzes virtuves saldētavā un sāka jaukt kokteili.

Viņa paspēja arī uzskriet guļamistabā, palabot frizūru, atsvaidzināt lūpu krāsu un smaržas — tās smaržas. Skatiens lielajā spogulī apstiprināja, ka bikšu kostīms no Peislija, ko viņa bija izvēlējusies tikpat rūpīgi kā visu citu, joprojām pieguļ lieliski. Un, kad lejā noskapstēja ārdurvju atslēga, Ērika noskrēja pa kāpnēm satraukta kā jauna līgava.

Ādams ar vainīgu sejas izteiksmi ienāca istabā.

— Piedod, ka aizkavējos.

Kā parasti, viņš izskatījās spirgts un svaigs, acis mirdzēja, it kā viņš nupat tikai taisītos ķerties pie darba, nevis būtu atgriezies pēc ilgas, smagas darba dienas. Tiesa, pēdējā laikā Ērika manīja, ka zem šī ārējā možuma slēpjas milzīgs sasprindzinājums, bet pašlaik viņa nevarētu pateikt, vai tā patiešām ir.

—   Tas nekas. — Viņa noskūpstīja vīru, nolēmusi neko nepārmest: īgnas namamātes kurnēšana tagad būtu galīgi nevietā. Ādams savukārt izklaidigi noskūpstīja viņu un, kamēr viņa ielēja martīni, sāka sīki un pamatīgi stāstīt, kas tieši viņu aizkavējis.

—   Mēs ar Elroju bijām pie Hjūvitsona. Habs ārdījās tā, ka kvēpi bira no gaisa. Vēl tikai trūka, lai es būtu zvanījis sievai.

—   Ārdījās uz tevi? — Kā visas autokompānijas darbinieku sievas, Ērika zināja, ka Haba, proti, Habarda Dž. Hjūvitsona rokās ir visa Amerikas ziemeļu autorūpniecība un viņa vara milzīga. Viņš varēja paaugstināt amatā vai nogremdēt jebkuru autokompānijas darbinieku, tikai valdes priekšsēdētāju un prezidentu ne, tie vienīgie stāvēja augstāk par viņu. Haba prasīgums bija visiem zināms. Un ari nežēlība pret tiem, kas prasības pildīt neiespēja.

—   Daļēji uz mani, — Ādams teica. — Bet vispār Habam vajadzēja tikai izgāzt žulti. Rīt viņš būs jau atšāvies. — Viņš pastāstīja Ērikai par «Oriona» papildu detaļām un nelaimīgajiem pieciem dolāriem, kuriem neizbēgami vajadzēja izrādīties par sērkociņu pulvera mucā. Atgriezies no motodroma, Ādams atskaitījās Birojam Breisveitam. Modernizācijas viceprezidents nolēma, ka viņiem ar steigu jāiet pie Haba un jāizstāv viņa dusmu viesuļugunī — kā tas arī notika.

Taču Habs Hjūvitsons, lai cik rupjš, bija arī taisnīgs un tagad droši vien samierinājies ar papildu izdevumiem. Ādams saprata, ka autodromā pieņēmis pareizu lēmumu, bet nervu sasprindzinājums palika, izdzertais martīni līdzēja maz.

Viņš pastiepa glāzi, lai Ērika ielej vēl, un atlaidās krēslā.

—   Šodien jau tāpat ir velnišķīgi karsts. Kāpēc tu vēl kurini?

Uz galdiņa stāvēja vāze ar Ērikas pirktajām krizantēmām. Ādams pastūma to nostāk, lai atbrīvotu vietu glāzei.

—  Es iedomājos, ka uguns rada siltāku noskaņu.

Ādams asi paskatījās uz sievu. — Kuras mūsu mājā

parasti trūkst?

—  To es neesmu teikusi.

—   Bet varbūt vajadzēja?

Ādams piecēlās un sāka staigāt pa istabu, pieskardamies gan vienai lietai, gan otrai, pārcilādams tās un atkal nolikdams. Tas Ādamam bija vecs paradums, kad viņu kaut kas nomāca. Ērikai gribējās teikt: «Pieskaries taču man. Tā būs labāk.» Bet viņa sacīja:

—   Ai, jā! Kerks atrakstīja. Tā bija vēstule mums abiem. Viņš savā universitātes laikrakstā iecelts par aprakstu daļas vadītāju.

—   Hm… — Ādams norūca bez kādas sajūsmas.

—   Viņam tas nozīmē ļoti daudz. — Un nenoturējās nepiebildusi: — Tikpat, cik paaugstinājums tev.

Ādams sagrieza krēslu ar muguru pret kamīnu un nikni atcirta: — Kā tev zināms, esmu jau samierinājies, ka Gregam labpatikas kļūt par ārstu. Gregs vismaz nav izvēlējies vieglu ceļu un, kad būs savu panācis, darīs derīgu darbu. Bet negaidi taču, lai es gavilēju, ka no mana dēla iznākusi avīžu žurka vai kaut kas cits līdzīgā garā.

Tas fcija bīstams temats, un Ērika nožēloja, ka tam pieskārusies, — slikts sākums visam vakaram. Ādama dēliem bija noteikti priekšstati par savu tālāko dzīvi jau sen pirms Ērikas parādīšanās. Toties sarunās ar zēniem Ērika atbalstīja viņu izvēli un neslēpa, cik viņai patīkami, ka zēni nesekos tēva pēdās.

Vēlāk viņa saprata, cik aplam rīkojusies. Zēni šā vai tā ietu savu ceļu, un viņa panākusi tikai Ādama rūgtumu — it kā līdzi ar dēliem noniecinādama viņa darbu un karjeru.

Viņa pieglaudīgi sacīja: — Gan jau arī žurnālisti dara kaut ko derīgu.

Ādams nīgri sapurināja galvu. Atmiņas par šīrīta preses konferenci urdīja joprojām, jo vairāk viņš par to domāja, jo pretīgāk kļuva.

—   Ja tu būtu redzējusi tik daudz žurnālistu, cik es, tu vis tā nedomātu. Viņi lielās ar savu objektivitāti, bet ir virspusēji, nelīdzsvaroti ļautiņi, kas spēj saputrot visskaidrākos faktus. Paši viņi to attaisno ar steigu, un šī steiga viņiem ir kā kroplim kruķis. Ne izdevējiem, ne žurnālistiem neienāk prātā, ka viņi izdarītu lasītājiem lielāku pakalpojumu, ja savus savārstījumus vispirms pārbaudītu un tad tikai laistu klajā. Viņi uzmetas par kritiķiem un tiesnešiem, bet baļķi savā acī neredz.

—     Vispār tev taisnība, — Ērika sacīja, — bet ne jau visi žurnālisti ir tādi.

Izskatījās, ka Ādamam uz mēles arguments, kas novedīs pie ķildas. Apņēmusies to nepieļaut, Ērika pārgāja pāri istabai, saņēma Ādama roku un pasmaidīja. — Cerēsim, ka tavs dēls būs citādāks un sagādās tev patīkamu pārsteigumu.

Fiziskā saskare, tik reta pēdējā laikā, bija tīkama, un, ja viss notiktu pēc Ērikas prāta, viņa to paildzinātu.

—     Atstāsim to visu citai reizei, — viņa teica. — Vakariņas gaida, tavs mīļākais ēdiens.

—     Labi, sākam, lai ātrāk galā, — Ādams teica. — Man te līdzi visādi izskatāmi papīri, es gribētu ķerties pie darba.

Ērika atlaida viņa roku un gāja uz virtuvi, domādama, vai Ādams maz aptver, cik bieži pirms vakariņām saka vienus un tos pašus vārdus. Tas jau bija gandrīz rituāls.

Ādams arī ienāca virtuvē. — Varu ko palīdzēt?

—   Pārlej salātiem mērci un sakrati.

Viņš izdarīja to žigli un prasmīgi, kā vienmēr, tad ieraudzīja zīmīti par Terēzes zvanu no Pasadenas.

—     Sāc vien ēst, — Ādams teica. — Piezvanīšu Terēzei, ko viņa grib.

Ādama māsa, ja reiz sāka runāt pa telefonu, nedarīja to īsi, tad viņai bija vienalga, vai tā ir tālsaruna vai nav.

—     Es tevi gaidīju tik ilgi, ka negribu ēst viena, — Ērika iebilda. — Vai tu nevari zvanīt pēc vakariņām? Kalifornijā vēl tikai seši.

—   Lai notiek, ja viss patiešām gatavs.

Ērika metās pie plīts. Eļļas un sviesta maisījums podiņā bija uzkarsis. Viņa ienesa to ēdamistabā, nolika uz statņa un iededzināja zem tā spirta liesmiņu. Viss pārējais jau bija uz patiešām eleganti klātā galda.

Kad Ērika jau cēla roku, lai aizdegtu sveces, Ādams jautāja: — Vai tad ir vērts?

—   Ir gan. — Ērika aizdedzināja visas.

Sveču gaismā iespulgojās vīns. Ādams sarauca pieri.

—     Man liekas, šo vīnu mēs taupījām sevišķam gadījumam.

—   Cik sevišķam?

—     Pie mums atnāks Hjūvitsons un Breisveits, — viņš atgādināj a.

—   Hjūvitsons nekad nav spējis atšķirt «Chāteau

Latour» no «Aukstās pīles», viņam tādi smalkumi bijuši nebijuši. Kāpēc lai vakariņas divatā nebūtu šis sevišķais gadījums?

Ādams atstāja fileja šķēli mērcē un ķērās pie salātiem. Beidzot viņš sacīja: — Kad runa ir par maniem darbabiedriem vai manu darbu, tu nekādi nespēj iztikt bez dzēlībām.

—  Tiešām?

—   Jā, un tu pati to labi zini. Jau no mūsu laulības pirmajām dienām.

—   Varbūt tas ir tāpēc, ka man jācīnās par katru brīdi, ko mēs pavadām kopā?

Bet viņa apzinājās, ka vīram taisnība un dažkārt viņa nevietā izmet aizvainojošas piezīmes, kā nupat par Hjūvitsonu.

Viņa ielēja Ādamam vīnu un maigi palūdza: — Piedod. Tas patiešām bija lieki. Ja tu vēlies pacienāt Hjūvitsonu ar «Chāteau Latour», es nopirkšu citu pudeli vietā. — Un viņai ienāca prātā: «Vai sagādāšu tāpat kā šodien Smaržas…»

—   Lai jau paliek, — Ādams atbildēja. — Tas nav svarīgi.

Kafiju padzēris, viņš atvainojās un gāja augšā uz savu kabinetu zvanīt Terēzei.

—   Sveiks, kapitālisti Kur tu biji pazudis? Skaitīji, cik naudiņas ietecējis no akcijām? — Terēzes balss skanēja skaidri aiz tām divi tūkstoši jūdzēm, kas viņus šķīra. Māsas siltais kontralts atgādināja Ādamam seno bērnību. Terēzei bija septiņi gadi, kad piedzima Ādams. Bet, neraugoties uz gadu starpību, viņi allaž bija tuvi, un, lai cik dīvaini tas neliktos, Terēze griezās pēc brāļa padoma jau tad, kad viņš vēl bija pusaudzis. Un ne tikai griezās, bet arī uzklausīja.

—   Pati zini, kā tas ir, māšel. Es viņiem esmu tas neaizstājamais, tāpēc nekad netieku laikus mājās. Dažkārt pat nesaprotu, kā bez manis autorūpniecība vispār sākusies.

—   Mēs visi ar tevi ļoti lepojamies, — Terēze sacīja. — Bērni bieži runā par Adamonkuli. Viņi spriež, ka tu drīz būšot kompānijas prezidents. — Terēze vienmēr neslēpti priecājās par brāļa panākumiem. Viņa bija sajūsmā par katru Ādama paaugstinājumu un izrādīja nesalīdzināmi vairāk entuziasma nekā Ērika — to Ādamam, kaut negribīgi, vajadzēja atzīt.

Viņš jautāja: — Kā tu dzīvo, māšel?

—  Vientulīgi. — Pauze. — Tu gaidīji ko citu?

—  Ne gluži. Tāpat vien iedomājos, vai…

—  Nav parādījies kāds?…

—  Apmēram tā.

—   Rādījies dažs labs. Neesmu nemaz tik zemē metama atraitne.

—   Zinu. — Tā bija patiesība. Lai gan apmēram pēc gada Terēzei būs jau pilni piecdesmit, viņa bija stalta, klasiski skaista un izteikti seksuāla.

—   Diemžēl, ja divdesmit divi gadi nodzīvoti ar vīru, īstu vīrieti, tad nevar nesalīdzināt. Un tad tie citi diez kā neizskatās.

Terēzes vīrs Klaids bija grāmatvedis, cilvēks ar plašām interesēm. Pirms gada viņš gāja bojā lidmašīnas katastrofā un atstāja sievu atraitnēs ar četriem maziem bērniem, kurus viņi bija adoptējuši, jo savu ilgajā laulībā nebija. Terēzei vajadzēja pielāgoties atraitnes stāvoklim ne tikai psihiski, bet ari finansiāli — bet par finansēm viņa savu mūžu nebija interesējusies.

—  Ar naudas lietām viss kārtībā? — Ādams jautāja.

—   It kā. Bet tieši tāpēc es tev zvanīju. Reizēm gribas, kaut jel tu nedzīvotu tik tālu.

Ādama svainis savu ģimeni bija atstājis labi nodrošinātu, taču viņa nāve ienesa zināmu jucekli finansēs. Cik vien labi tas pa telefonu iespējams, Ādams allaž palīdzēja Terēzei šo jucekli šķetināt.

—  Ja esmu tev nopietni vajadzīgs, — Ādams teica, — varu uz dienu vai divām aizlidot.

—   Nē. Tu man esi vajadzīgs tieši Detroitā. Mani uztrauc Klaida ieguldījumi «Stefensena Motoros». Naudu tie ienes, bet ieguldīts vesels kapitāls, gandrīz viss, kas mums palicis, un es patiešām nezinu, vai atstāt mūsu kapitālu turpat vai pārdot akcijas un ieguldīt naudu drošākā pasākumā.

Sī noguldījuma aizkulises Ādams jau zināja. Terēzes vīram bija kaislība uz autosacīkstēm, viņš apgrozījās Dienvidkalifornijas trekos un sapazinās ar daudziem sacīkšu braucējiem. Viens no viņiem bija Smoukijs Stefensens, ilgu gadu nemainigais uzvarētājs, kas atšķirībā no citiem saviem amatabrāļiem prata ievinnēto naudu pieturēt un atstāja sportu ar neizšķērdētu kapitālu. Tad, izmantojot savu vārdu un prestižu, Stefensens dabūja licenci automobiļu pārdošanai Detroitā, turklāt pārdeva Ādama kompānijas mašīnas. Terēzes vīrs bija kļuvis par bijušā autobraucēja anonīmo partneri un ieguldījis gandrīz pusi nepieciešamā kapitāla. Akcijas pēc Klaida testamenta nu piederēja Terēzei.

—   Pag, māšel, tu tātad saņem naudu no Detroitas? No Stefensena?

—   Jā. Man nav skaitļi pie rokas, bet grāmatveži, pārņemot Klaida vietu, sacīja, ka izmaksas esot taisnīgas. Es uztraucos tāpēc, ka lasu, cik riskanta ir autotirdznieciba un cik daudzi autotirgotāji izput. Ja kas notiek ar Stefensenu, mēs esam pagalam.

—   Var gadīties, — Ādams piekrita. — Bet, ja tev palaimējies un uzņēmums stabils, tad savukārt būtu aplam naudu izņemt.

—   To es saprotu. Tāpēc jau vajadzīgs padoms no cilvēka, uz kuru var paļauties. Adam, man ļoti nepatīkami to prasīt, jo es zinu, cik daudz tu strādā. Bet vai tu neizbūvētu kādu brītiņu, lai aprunātos ar Stefensen», izzinātu, kāds ir viņa patiesais stāvoklis, un tad pateiktu man, ko lai es iesāku. Ja atceries, mēs par to jau esam runājuši.

—  Atceros. Manuprāt, es toreiz tev paskaidroju, cik tas grūti. Autokompānija neļauj saviem darbiniekiem jaukties tirgotāju darīšanās. Lieta var nonākt interešu sadures komitejā, pirms būšu paspējis jel ko noskaidrot.

—   Tas ir tik sarežģīti? Var nostādīt tevi neērtā situācijā?

Ādams vilcinājās. Atbilde būtu: jā, ļoti neērtā. Lai izpildītu Terēzes lūgumu, vajadzētu rūpīgi izpētīt Stefensena uzņēmumu, iepazīties ar viņa grāmatvedību un darba metodēm. Terēze, protams, izsniegs viņam nepieciešamās pilnvaras savās interesēs, bet Ādama darba devējiem varētu izrādīties pretējas intereses. Pirms Ādams uzņemtu sakarus ar autotirgotāju, viņam vajadzētu ziņot, ko viņš darīs un kāpēc. Ēlrojam Breisveitam jābūt lietas kursā, iespējams, arī Habam Hjūvitsonam, un bija gandrīz droši paredzams, ka viņiem tas nepatiks. Iemesls bija vienkāršs. Cilvēks ar Ādama augsto posteni var izdarīt pakalpojumus automobiļu tirgotājam un gūt no tā finansiālu labumu. Tāpēc visās autokompānijās darbinieku darījumi ārpusē pakļauti stingriem noteikumiem. Pastāvīgā interešū sadures komiteja uzraudzīja šos darījumus, arī autokompānijas darbinieku un viņu ģimeņu noguldījumus, kurus reizi gadā pieteica uz ienākumu nodokļa blankai līdzīgas veidlapas. Atsevišķi darbinieki, kuri tādu kārtību ņēma ļaunā, slepeni noguldīja naudu uz sievas vai bērnu vārdiem. Bet vairums noteikumu bija saprātīgi un tapa respektēti.

Tātad viņš grieztos pie komitejas un izklāstītu savu vajadzību. Galu galā pats viņš no tā neko neieguva, viņš tikai aizstāvēja atraitnes un mazu bērniņu intereses, un tas varēja izraisīt vienīgi līdzjūtību. Jo vairāk Ādams par to domāja, jo mazāk nepatikšanu paredzēja.

—   Es paskatīšos, ko tur var darīt, māsiņ, — Ādams sacīja. — Rīt parunāšu kompānijā un pēc nedēļas vai divām dabūšu atļauju. Tu taču saproti, ka aizmuguriski rīkoties es nevaru?

—  Jā, saprotu. Maza aizkavēšanās neko negroza. Galvenais ir zināt, ka tu par mums parūpēsies, — Terēzes balsī skanēja atvieglojums. Ādamam bija tā, it kā viņš skaidri redzētu saspringto raižu krunciņu izzūdam no māsas pieres un lūpās uzplaukstam siltu, katra vīrieša sirdij tīkamu smaidu. Ādama māsa bija no tām sievietēm, kas lēmumus uztic vīrietim, kaut gan pēdējā laikā viņai pārāk bieži nācies lemt pašai.

—  Cik daudz «Stefensena Motoru» akciju Klaidam bija? — Ādams jautāja.

—  Četrdesmit deviņi procenti — un visas pie manis. Klaids tur ieguldījis divsimt četrdesmit tūkstošus dolāru. Tāpēc es tik ļoti uztraucos.

—   Akcijas uz Klaida vārda?

—   Nē. Tikai uz Smoukija Stefensena.

— Atsūti visus papīrus man, ieskaitot tos — par saņemtajām dividendēm, — Ādams noteica. — Aizraksti Stefensenam. Dari zināmu, ka drīzumā griezīšos pie viņa un ka tu esi pilnvarojusi mani pārbaudīt kopējās veikala lietas. Labi?

—  Tiks darīts. Un mīļš, mīļš paldies, Ādam! Sveicini Ēriku. Kā viņai iet?

—  Viņai? Lieliski.

Kad Ādams atgriezās, Ērika jau bija nokopusi galdu un ieritinājusies tahtas stūrī.

Ērika pamāja uz galda pusi. — Es uzvārīju vēl kafiju.

—   Paldies. — Ādams ielēja sev pats un izgāja priekšnamā pēc diplomāta. Atgriezies viņš nosēdās pie kamīna, kurā jau plēnēja vairs tikai ogles, atvēra diplomātu un ņēma laukā papīrus.

—  Ko Terēze gribēja? — Ērika apvaicājās.

Ādams dažos vārdos pavēstīja par māsas lūgumu

un savu solījumu.

Ērikas acīs parādījās izbrīns. — Pa kuru laiku tu ceri to izdarīt?

—  Nezinu. Gan jau izbrīvēšu laiku.

—  Kad? Es gribētu zināt — kad?

Ādams iepīka. — Ja cilvēks apņēmies ko izdarīt, tad laiks vienmēr atrodas.

—        Nekas neatrodas. — Ērikas balss saspringa — šovakar pirmoreiz. — Var tikai atņemt vienam un pielikt otram. Vai tas nenozīmē, ka tev daudzkārt vajadzēs iet pie tā autoaģenta? Iztaujāt citus? Izskatīt viņa veikala lietas? Es taču zinu — ja tu ko dari, tad pamatīgi. Un tas prasa milzum daudz laika. Vai tad ne?

—  Tā jau ir, — Ādams piekrita.

—        V& tu to darīsi savā oficiālajā darbalaikā? Pa darbdienām?

—  Maz ticams.

—        Tātad paliek vakari un nedēļu nogales. Automobiļu veikali tad vaļā?

—  Pa svētdienām ne, — Ādams strupi atbildēja.

—        Lai slavētas debesis vismaz par to! — Uz tādu toni Ērika šovakar nemaz nebija noskaņojusies. Viņa gribēja būt pacietīga, saprotoša, mīlas pilna, bet rūgtuma vilnis aizmēza visu. Viņa saprata, ka jāsavaldās, bet nespēja. — Ja tu labi palūgtu, tas aģents var atvērt veikalu svētdienā, tev vajadzētu tikai paskaidrot, ka citādi tu būtu spiests pavadīt kādu brīdi ar savu sievu, un tas nu nekādi neiet cauri, tu labāk gribētu tajā laikā pastrādāt.

—        Paklausies, — Ādams teica, — tas nav darbs, un no brīva prāta es pie tā neķertos. Tas ir vienkārši Terēzes dēļ.

—        Vai kaut kas nevarētu būt ari vienkārši Ērikas dēļ? Jeb vai tas ir par daudz prasīts? Pag, vai tu to nevarētu nokārtot savā atvaļinājuma laikā?

—  Tu runā muļķības.

Ādams bija izņēmis no diplomāta papīrus un tagad noklāja tos pusaplī sev apkārt. Kā raganas aplis zālītē, Ērika nodomāja, ko pārkāpt var tikai paši burvji vai viņu noburtie. Pat balsis pāri šim burvju lokam skanēja svešādi, vārdi deformējās un zaudēja savu nozīmi, saprasties ar vārdiem nevarēja, tikai pārprasties…

Ādamam bija taisnība. Viņa runāja muļķības. Un niķojās.

Viņa piegāja Ādamam klāt no mugurpuses, paturēdama acīs balto pusloku. Tas bija kā bērnībā, kad nedrīkst uzkāpt asfalta plaisām.

Ērika vieglītēm uzlika rokas uz Ādama pleciem, pieglauda seju viņa vaigam. Ādams pasniedzās un noglāstīja viņas roku.

—   Es nevarēju atteikt savai māsai, — Ādams samierinoši teica. — Kā es to drīkstētu? Ja būtu noticis otrādi, Klaids tavā labā noteikti darītu to pašu.

Pavisam negaidot Ērika pamanīja lūzumu viņu noskaņā. Un nodomāja, ka ir taču kāda sprauga burvju apli. Un varbūt tieši tad, kad tā šķiet pavisam neatrodama, pēkšņi atrodas.

—   Es zinu, — Ērika teica. — Un esmu pateicīga liktenim, ka nav otrādi. — Viņa atviegloti juta, ka trulās iecirtības gars atkāpjas, burvju aplis pašķīries tuvības un maiguma mirklim. Viņa klusi piebilda: — Man tikai reizēm gribas, lai būtu tā kā agrāk. Mēs pārāk reti esam kopā. — Viņa vieglītēm pakutināja Ādama aizausis, kā bija radusi kādreiz, bet nu jau sen atradinājusies. — Vēl arvien es tevi mīlu. — Bet viņa neuzdrīkstējās sacīt: Lūdzu, ai, lūdzu, ņem mani šonakt!

—   Nekas taču nav mainījies, — Ādams atbildēja. — Es tevi arī mīlu. Un zinu, ka pārāk maz esam kopā. Bet «Orions» drīz ies ražošanā, un tad varbūt man atliks vairāk laika. — Bet šie pēdējie vārdi neskanēja pārliecinoši. Abi viņi zināja, ka pēc «Oriona» nāks «Ceļa zvaigzne». Ādama skatiens neviļus pievērsās izklātajiem papīriem.

Tikai nesteigties, tikai neuztiept neko, Ērika sevī atkārtoja un teica: — Kamēr tu strādāsi, es varbūt iziešu mazliet pastaigāties?

—  Vēlies, lai es eju tev līdzi?

Viņa pakratīja galvu. — Pabeidz vien savu darbu. — Ērika zināja, ka citādi viņš uznāks guļamistabā ļoti vēlu vai arī viņam būs smieklīgi agri jāceļas.

—   Es labāk iešu viena.

Ādams izskatījās atvieglots.

Aiz sliekšņa Ērika savilka ciešāk nule uzģērbto ziemišķādas jaku un žiglā soli izgāja uz ielas. Ap matiem viņa bija sasējusivilnas šalli. Bija vēss, lai ari vējš, kas visu dienu plosīja Motoru Pilsētu, pret vakaru pierima. Ērika mīlēja vēlas pastaigas. Pieradusi staigāt Bahamu salās, viņa to darīja ari šeit, kaut gan draugi un kaimiņi laiku pa laikam viņu brīdināja, ka tas ir bīstami. Noziedzība pieauga ne tikai Detroitā, pēdējos gados pat piepilsētās Birmingemā un Blumflldhilā, kur agrāk par kaut ko tādu nebija ne dzirdēts, notika bruņotas laupīšanas un citas briesmu lietas.

Bet Ērika labāk riskēja nekā atteicās no pastaigām.

Kaut gan debesis bija nomākušās, ugunis namu logos ap Kvartona ezeru deva pietiekami daudz gaismas, lai viņa redzētu ceļu. Iedama gar logiem, kuros reizēm pavīdēja cilvēku stāvi, viņa domāja par šīm svešajām ģimenēm, kurām taču tāpat bija savas rūpes, sadursmes un sarežģījumi. Visiem noteikti ir — tomēr kādā pakāpē? Un kā dzīvo šīs ģimenes salīdzinājumā ag»viņējo?

Vairums kaimiņu strādāja autorūpniecībā. Laulību šķiršana te bija gluži ikdienišķa parādība. Amerikas nodokļu sistēma to padarīja īpaši vieglu, un dažs labs no augsti atalgotajiem ierēdņiem ieguva brīvību, būtībā neko nezaudēdams. Lielos alimentus vienkārši atrēķināja no viņa nodokļiem, ierēdnis maksāja bijušajai sievai tikai to, ko citādi būtu maksājis valstij. Daudzi jau bija divreiz šķīrušies.

Ļaužu mēles un prātus nodarbināja tikai sabrukušās laulības. Taču pietika arī citu tēmu — kā visus dzīves triecienus izturējusi mīlestība mūža garumā. Ērika domās pārcilāja ģimeņu vārdus, iepazītus Detroitā: Rikardo, Gerstenbergi, Knudseni, Jakokasi, Roši, Brambleti un vēl daudzi citi. Bija arī veiksmīgas otrās laulības — Henrijs Fords, Eds Kouls, Rods Ceipons, Bils Mičels, Pīts un Konija Estesi, Džons Dilorins. Kā vienmēr, viss bija atkarīgs no cilvēka paša.

Ērika staigāja kādu pusstundu. Mājupceļā sāka līt. Viņa atmeta galvu un ļāva lietus strūklām pludot pa seju. Tas veldzēja un nomierināja.

Viņa ienāca klusi, lai neiztraucētu Ādamu, kas vēl arvien sēdēja pie saviem papīriem. Guļamistabā Ērika noslaucījās, izsukāja matus, noģērbās un uzvilka šodien pirkto naktstērpu. Ielūkojusies spogulī, Ērika pārliecinājās, ka tas izskatas vel efektīgāk, nekā viņa bija paredzējusi. Tad viņa uzkrāsoja lūpas ar oranžo zīmuli un bagātīgi iesmaržinājās ar «Norelu».

Dzīvojamās istabas durvīs viņa jautāja Ādamam: — Tu vēl ilgi būsi augšā?

Viņš pacēla acis, bet tūlīt atkal pievērsās zilajai mapei. — Kādu pusstundu.

Viņš nebija pat pamanijis Ērikas caurspīdīgo naktstērpu. Protams, kas gan tas bija salīdzinājumā ar viņa projektu lapām? Cerēdama, ka smaržas izrādīsies iedarbīgākas, Ērika nostājās aiz viņa krēsla tāpat kā pirmīt, bet saņēma vienīgi paviršu skūpstu un izklaidīgi nomurminātu: — Ar labu nakti! Negaidi mani! — Tikpat labi viņa būtu varējusi iesmaržoties ar kampara eļļu.

Tad viņa, segu un palagu nosviedusi, gulēja uz muguras gultā un klausījās savas miesas sāpīgajā tvīkumā. Aizverot acis, viņa varēja iedomāties Ādama augumu pār sevi…

Ērika uztrūkās. Pulkstenis pie gultas rādīja, ka pagājusi nevis pusstunda, bet veselas divas.

Drīz pēc tam viņa dzirdēja Ādamu kāpjam augšā. Viņš ienāca žāvādamies, nopūtās: — Ak dievs, kā es esmu noguris! — miegaini noģērbās, likās gultā un tūlīt aizmiga.

Ērika nekustīgi gulēja viņam blakus, miegs bija kā ar roku noņemts. Un laikam jau atkal viņa viena staigāja naktī un viņas seja pludoja lietus strūklās.

9

Dienu pēc tam, kad Ādams un Ērika velti mēģināja pārmest tiltiņu plaisai, kas bija pavērusies viņu laulībā, kad Brets Dilozanto atguva ticību «Orionam», bet ne savai mākslinieka sūtībai, kad Barbara skaloja vilšanās rūgtumu martīni glāzē, bet viņas tēvs Mets Zaleskis pārlaida vēl vienu necilvēciska saspringuma un riebuma pilnu darba dienu, Detroitas iekšpilsētā atgadījās sīks, ar šiem pieciem cilvēkiem galīgi nesaistīts notikums, kura sekām pēc dažiem mēnešiem tomēr bija lemts skart viņus visus.

Darbības laiks — pusdeviņi vakarā. Vieta: pilsētas centrs, Trešā avēnija, netālu no Breinarda. Ietves malā apstājās policijas mašīna.

—  Nu, pagriez savu melno pakaļu pret sienu! — uzbļāva balts policists. Ar kabatas bateriju vienā rokā un revolveri otrā viņš pārlaida gaismas kūli Rolijam Naitam, kas saviebās un aizmiedza acis, kad gaisma iecirtās viņam sejā.

—  Apkārt! Rokas uz galvas! Kusties, kusties, karātavu putns!

Kad Rolijs Naits apgriezās, baltais policists pamāja savam melnajam kolēģim: — Izkratīt to salašņu!

Jaunais nēģeris noplukušās drānās bija bezmērķīgi slājis pa Trešo avēniju, kad pie trotuāra piestāja patrulējošā policijas mašīna, no kuras ar uzvilktiem revolveriem izlēca abi kārtības sargi. Nēģeris gan mēģināja pretoties: — Ko tad es esmu izdarījis? — un ieķikstējās, kad policista roka slīdēja augšā pa viņa gurniem un gar visu miesu. — Ei, man kut!

—   Žaunas! — baltais policists uzbļāva. Viņš bija policija» darba veterāns ar cietām acīm un lielu vēderu — tādos iedzīvojas no gadiem ilgas sēdēšanas patruļmašīnā. So rajonu viņš uzraudzīja sen, un viņa modrība nekad neatslāba.

Melnais policists, jaunāks gan pēc mūža, gan dienesta gadiem, nolaida rokas. — Viss kārtībā. — Atgriezies pie kolēģa, viņš čukstus apvaicājās: — Ko jums vajag no viņa pakaļas krāsas?

Baltais policists bija pārsteigts. Patruļas izbrauciena steigā viņš bija pavisam aizmirsis, ka viņa apslimušo pārinieku, arī balto, atvietoja melnais virsnieks.

—   Pie velna! — viņš noburkšķēja. — Neņemiet galvā! Vai krāsas dēļ jums kas kopīgs ar šito, pameslu?

—   Paldies, — melnais policists sausi izmeta. Viņš būtu gan teicis vēl ko, tomēr neteica. Toties vīram pie sienas sacīja: — Varat nolaist rokas un apgriezties.

Rolijs Naits izpildīja pavēli.

—   Kur tu biji pēdējās pusstundas laikā, Nait? — jautāja baltais policists. Naitu viņš pazina pēc izskata ne tikai tādēļ, ka bieži viņu redzēja šajā pilsētas rajonā, bet ari pēc policijas reģistriem, kuros bija atzīmēts, ka Naits divas reizes jau sēdējis cietumā. Un vienā no šīm reizēm viņš pats bija Naitu apcietinājis.

—      Kur es biju? — Jaunais nēģeris jau bija atjēdzies no šoka. Lai gan vaigi viņam bija iekrituši un pats vājš un kārns no nepietiekama uztura, acis vājuma nemanīja — tās zvēroja naidā. — Noliku vienu uz baltās pakaļas. Kā sauc, nezinu, viņa tikai sacīja, ka šās vecais esot balts, resns vepris, kam sen vairs nestāvot. Skrien pie manis, kad vīrišķa sagribas.

Baltais policists paspēra soli uz priekšu, seja viņam pietvīka tā, ka likās — dzīslas plīsīs. Viņš jau grasījās sašķaidīt ar revolvera spalu šo nicinājumā atiezto ģīmi. Pēc tam varētu sacīt, ka Naits uzbrucis un viņš bijis spiests aizstāvēties. Pārinieks apstiprinātu viņa vārdus, neba pirmoreiz viņi tādās lietās stāvējuši viens par otru, — un tad pēkšņi policists atcerējās, ka šovakar viņa pārinieks ir viens no melnajiem un tam var pietikt nekaunības ievārīt viņam ziepes. Tāpēc policists savaldījās, labi zinādams, ka laiks un vieta radīsies — un tad šis te melnais ņirga redzēs nelabo.

Melnais policists caur zobiem izgrūda: — Neuzprasies! Kur biji?

Jaunais nēģeris nospļāvās uz ietves. Policists nozīmēja ienaidnieku, lai kāda būtu viņa ādas krāsa, bet melns policists bija divkārt ienaidnieks, balto pakalpiņš. Un tomēr viņš atbildēja, pamādams uz bāru ielas otrā pusē: — Es biju tur.

—  Un cik ilgi?

—   Kādu stundu. Varbūt pat divas vai trīs. — Rolijs Naits paraustīja plecus. — Pulkstenī jau neskatījos.

Melnais policists jautāja pāriniekam: — Vai pārbaudīt?

—   Zemē nosviests laiks. Viņi tāpat sacīs, ka bijis. Meļu banda visi kā viens.

—   Lai pa šo brītiņu no rietumu gala atkļūtu centrā, viņam būtu vajadzējis lidot.

Operatīvo ziņojumu pa savu rāciju policijas patruļa saņēma pirms dažām minūtēm. Astoņpadsmit kvartālu no šejienes bija notikusi bruņota laupīšana. Abi aizdomās turētie aizbēguši jaunas markas limuzīnā.

Pēc dažām sekundēm abi patruļnieki bija ieraudzījuši Roliju Naitu vientuļi slājam pa Trešo avēniju. Lai cik maz būtu ticams, ka šis vientuļais gājējs iesaistīts tālu nomalē notikušajā laupīšanā, baltais policists, pazinis Naitu, uzkliedza pieturēt, izlēca no mašīnas, un viņa pāriniekam atlika vienīgi sekot. Melnais virsnieks zināja, kāpēc tas darīts. Operatīvais ziņojums deva tiesības aizturēt un pārbaudīt, un viņa pāriniekam ļoti patika aizturēt un rupji tirdīt cilvēkus, ja par to nekas nedraudēja, un, protams, gluži netīšām viņš aizturēja tikai melnos.

Melnais virsnieks sprieda, ka ir cieša sakarība starp viņa pārinieka visā iecirknī pazīstamo ļaunprātību un brutalitāti un tām bailēm, kas viņu tirdija, patrulējot pa nēģeru geto. Bailēm ir īpaša smaka, un melnais virsnieks to saoda, kad blakussēdētājs klausījās ziņu par laupīšanu un kad viņi izlēca no mašinas, un pat vēl tagad. Bailes var padarīt un padara nekrietnu cilvēku vēl nekrietnāku. Un, ja tāda rokās vara, viņš kļūst zvērisks.

Protams, šajā apkaimē bailes nebūt nebija nevietā. Ja Detroitas policists nepazītu baiļu, tas nozimētu tikai nezināšanu vai galīgu iztēles trūkumu. Te, Detroitas iekšpilsētā, kur noziedzības līmenis laikam visaugstākais Amerikā, policists bija mērķis ne vien naidam un bieži dzīvajos palikšana bija atkarīga no modrības, tāpēc srffa tiesa baiļu ir racionāla, tāpat arī aizdomas, piesardzība un ātra rīcība īstu vai šķietamu briesmu brīžos. Tas līdzinājās karam, un policija stāvēja ugunslīnijā. Un, kā ikvienā karā, cilvēciskās uzvedības smalkumi — pieklājība, psiholoģija, tolerance, laipnība — likās nebūtiski, toties antagonisms — it bieži pamatots no abām pusēm — gāja plašumā un dziļumā.

Un melnais virsnieks zināja, cik reti ir policisti, kas sadzīvo ar savām bailēm, nezaudējot cilvēcību. Sie retie tad saprata laika garu, melno jūtas, viņu bezcerību un gadu simtos uzkrāto pārestības rūgtumu. Tādi policisti — vai nu balti, vai melni — mazināja kara spriegumu, tomēr grūti bija noteikt, cik veiksmīgi, jo viņi jau nebija vairākumā.

Nesen ieceltais Detroitas policijas priekšnieks pūlējās panākt, lai iecietīgie kļūtu par vairākumu un policijas morālā stāja iztaisnotos. Bet starp priekšnieku un viņa labajiem nolūkiem slējās padoto vairākuma mūris — tie, kuru bailes vai iesīkstējušie aizspriedumi izpaudās neslēptā rasismā kā šim te baltajam pāriniekam.

—   Kur tu strādā, slimest? — baltais uzkliedza Rolijam Naitam.

—  Nekur. Vazājos pa ielām tāpat kā jūs.

Policista seja piepūtās no niknuma. Melnais policists zināja, ka tikai viņa klātbūtne apvalda balto dūri, kas niezēt niezēja ietriekties kārnā nēģera ņirdzīgajā smaidā.

—    Muti! Tu plāties maķenīt par daudz, — melnais policists uzsauca Rolijam Naitam.

Mašīnā iesēdies, baltais policists caur zobiem izgrūda:

—  Nu, lai viņš man sargās! Es viņam piesiešu lietu!

Bet melnais policijas virsnieks domāja: «Un to tu izdarīsi jau rīt vai parīt, kad tev blakus būs otrs tāds rīkļurāvējs kā tu pats, tad jūs viņu arestēsiet un piešūsiet glīti safabricētu lietu.» Viņš savā mūžā bija redzējis diezgan tādu policijas vendetu, lai lolotu ilūzijas par kolēģu krietnumu.

Tāpēc melnais policists apturēja mašīnu un teica:

—  Pagaidi brītiņu! Tūlīt būšu atpakaļ.

Kad viņš izkāpa, Rolijs Naits jau bija kādus piecdesmit jardus atstatu.

—    Ei tu! — Kad jaunais nēģeris atskatījās, virsnieks pamāja viņam un pats devās pretim.

Melnais policists draudīgi paliecās uz Rolija pusi. Bet runāja čukstus: — Mans pārinieks draud piesiet tev lietu, un esi drošs, ka viņš to arī izdarīs. Tu pārāk brauc ar muti, tas tev slikti beigsies. Nerādies viņam acīs, labāk būtu, ja tu vispār uz kādu laiku pazustu no pilsētas, kamēr viņš atšaujas.

—  Melnais jūdass! Man tev jātic?

—    Negribi, nevajag. — Melnais policists paraustīja plecus. — Pār tavu galvu tas būs, ne pār manu.

—     Kā tad lai es pazūdu? Mašīnas man nav, ko ēst arī nav. — Rolijs smīnēja tikpat ņirdzīgi, bet viņa tonis vairs nebija naidīgs.

—  Nu tad paliec. Bet nerādies acīs.

—  Tas nav tik vienkārši.

Policists arī pats zināja, ka tas nav vienkārši. Nebūt nebija viegli palikt nepamanītam dienām un naktīm, ja tie, kas grib pamanīt, zina, kur meklēt. Iekšpilsētā netrūka arī kam pavaicāt, vajadzēja tikai iekārdināt ar nelielu atalgojumu vai kārtīgi piedraudēt — kā nu kuram. Sī nebija zeme, kur zelt un plaukt lojalitātei. Bet, ja šis zellis vismaz daļu sava laika būtu kaut kur citur, arī varētu izgrozīties. — Kāpēc tu nestrādā?

—    Es jau atbildēju tam resnajam veprim… — Rolijs Naits vīpsnāja.

—  Aiztaupi asprātības! Tu gribi strādāt?

—   Varbūt. — Bet viņš zināja, cik grūti dabūt darbu cilvēkam, kas jau divreiz tiesāts, kā Rolijs Naits.

—   Autorūpnīcas pieņem strādniekus, — melnais policists sacīja.

—   Elles ļembasts.

—  Tur strādā daudzi mūsējie.

Rolijs Naits īgni noteica: — Ir jau mēģināts. Baltais sprukstiņš nepieņēma.

—   Pamēģini vēlreiz. Se. — Policists izvilka no mundiera kabatas kartīti. To viņam vakar bija iedevis kāds paziņa no autorūpnīcas. Tur bija adrese, vajadzīgā cilvēka vārds un pieņemšanas stundas.

Rolijs Naits saburzīja kartīti un iebāza bikšu kabatā. — Kad vajadzēs atslaucīties, izmantošu.

—  Uz veselibām! — melnais policists atcirta.

Kad viņš atgriezās mašīnā, baltais pārinieks aizdomīgi

paskatījās.

—   Ko tev no viņa vajadzēja?

—   Izlaist lieko gaisu. Pārāk uzpūties. Tas arī bija viss.

Melnais policists negribēja, lai viņam sāk piesieties,

nedz arī grasījās ko pierādīt savam pāriniekam — vismaz pagaidām ne. Lai gan četrdesmit procenti Detroitas iedzīvotāju bija melnie, policija līdz pat pēdējam laikam gandrīz simtprocentīgi sastāvēja no baltajiem, un tās vecais gars bija dzīvs joprojām. Tikai pēc 1967. gada Detroitas nemieriem sabiedriskās domas spiediens palielināja melno policistu skaitu, taču viņi bija mazākumā, neieņēma vadošus posteņus un nespēja ietekmēt Detroitas policijas virsnieku asociāciju, kurā toni uzdeva baltie, un nebija nekādas garantijas, ka melno un balto konfliktā varētu panākt taisnību.

Un tā patruļas mašīna turpināja savu apgaitu naidīgas aizdomības noskaņā — īstā pašas nacionālo kaislību plosītās Detroitas garā.

Bramanība — vai nu cilvēks ir balts, vai melns — mēdz būt tikai ārēja, un Rolijs Naits bija no sirds izbijies.

Viņam bija bail no baltā policista, ko savas muļķības dēļ nokaitināja, degošā naidā aizmirsdams jebkuru piesardzību. Viņam bija bail atkal nokļūt cietumā, jo nu tas būtu uz ilgu laiku. Rolijs jau bija trisreiz tiesāts un divreiz sēdējis, nekādu žēlastību tur vairs nevarēja gaidīt.

Tikai melnie Amerikā līdz galam pazīst tos dzīvnieciska izmisuma un pazemojuma bezdibeņus, kādos cilvēku iedzen cietums. Taisnība, arī ar baltajiem cietumniek iem dažkart apietas slikti, ari viņi cieš, bet nekad viņus nevajā tik pārdomāti un neatlaidīgi kā melnos. Tāpat taisnība, ka ir labāki un sliktāki cietumi, bet varētu jau arī sacīt, ka vienā elles kaktā ir par dažiem grādiem karstāk vai vēsāk nekā otrā. Melnajam cilvēkam, lai kurā cietumā viņš nenokļūtu, pazemojumi un nekrietna izturēšanās bija norma, fiziska izrēķināšanās parasta kā dienišķā maize, un no cietuma nēģeris bieži iznāca sakropļots. Un, ja melnajam ir vāja veselība — un Rolijs Naits bija vārgulīgs gan no dzimšanas, gan tāpēc, ka gadiem ilgi dzīvojis pusbadā, — viņa ciešanas ieslodzījumā bija divtik smagas.

Rolija Naita bailes vēl padziļināja apziņa, ka policija varētu izdarīt kratīšanu viņa dzīvokli un atrast marihuānu — nedaudz, bet tomēr. Viņš reizēm to smēķēja ari pats, bet galvenokārt pārdeva tālāk. Nekādu lielu peļņu šī starpniecība viņam neienesa, bet maizes tiesai pietika, un labi, ka tā, jo nekādu darbu pēc iznākšanas no cietuma viņš nedabūja. Bet ar šo marihuānas šķipsniņu policijai būtu visas iespējas iespundēt viņu atkal.

Tāpēc tajā pašā vakarā Rolijs Naits apraka savu krājumu tukša būvlaukuma stūri. Un līdzi tam — riskanto iespēju kaut kā iztikt. Vajadzēja vien otrā rītā izvilkt no kabatas melnā policista iedoto adresi. Un iet bez īpašām cerībām, jo (un te nu ir neredzamais bezdibenis starp tiem, kuriem — kā Rolijam Naitam — nekad nekas nav bijis un nebūs, un tiem, kuriem ir un būs, ieskaitot retos īpatņus, kas pūlējušies saprast savus neveiksmju piemeklētos līdzcilvēkus, taču, ak vai, cik veltīgi) … dzīve viņam pārāk ilgi nebija devusi ne mazākā pamata kaut kam ticēt, un cerība vispār stāvēja pāri viņa saprašanai.

Viņš gāja vienkārši tāpēc, ka nekas cits neatlika.

Māja Divpadsmitās ielas tuvumā, kā vairums citu šajā pilsētas «melnajā dibenā», bija drūms, netīrs grausts ar izsistiem logiem, no kuriem tikai daži, no iekšpuses aiznagloti ar dēļiem, nelaida telpās vēju un lietu. Līdz pašam pēdējam laikam māja vispār bija pamesta sabrukšanai. Arī tagad, kaut cik pielāpīta un apkrāsota, tā strauji dēdēja, un cilvēki, kuri te darīja savu dienišķo darbu, pa vakariem aizejot nejutās droši, ka nākošā rītā sienas nebūs sagruvušas.

Taču šis nams un vēl divi citi tikpat brūkoši nami pildīja steidzamu un svarīgu misiju. Tas bija autokompānijas nekvalificētā darbaspēka vervēšanas programmas priekšpostenis.

Tā saukto nekvalificēta darbaspēka vervēšanas programmu pieņēma pēc Detroitas nemieriem. Tas bija mēģinājums apgādāt ar darbu iekšpilsētas trūkumcietējus, galvenokārt melnos, kas gadiem ilgā nežēlībā tika atstumti kā nekādam darbam nederīgi. Priekšzīmi rādīja autokompānijas. Tām pievienojās citi uzņēmumi. Autokompānijas, protams, apgalvoja, ka dara to aiz tīra altruisma, un jau no vervēšanas programmas sākuma sabiedrisko sakaru štati skaļi reklamēja savu darba devēju rūpes tautas labā. Ciniskākie novērotāji gan atzīmēja, ka autopasaule vienkārši nobijusies, ka pastāvīgo dumpju un streiku atmosfēra apdraud tās eksistenci. Citi sprieda, ka tas panākts ar izsvēpēšanas draudiem, — kad 1967f*gada dumpi degošās Detroitas dūmi un liesmas sāka kāpt «General Motors» debesskrāpī, tad sarosīšanās tautas labā notikusi pati no sevis. Un taisnība vien bija — tikai Fords sarosījās pirmais.

Bet, lai nu kādi bijuši autokompāniju motīvi, trīs punkti saskanēja visiem. Pirmais — ka nekvalificētā darbaspēka vervēšana dod labus augļus. Otrais — ka to vajadzēja sākt jau pirms kādiem divdesmit gadiem. Trešais — ka Detroitas 1967. gada dumpis tādā gadījumā nemaz nebūtu izcēlies.

Programma, par spīti sīkām kļūmēm un neveiksmēm, izrādījās sekmīga. Autokompānijas pazemināja savas prasības un pieņēma cilvēkus, kurus agrāk bija atzinušas par absolūti nederīgiem. Protams, daži tādi arī izrādījās un atbira, bet vairums cilvēku, kā par brīnumu, derīgi, tiklīdz tiem deva iespēju strādāt. Rolijs Naits ieradās birojā tad, kad darba devēji jau bija daudz ko sapratuši un mācījušies.

Uzgaidāmās telpas krēslu rindās sēdēja vēl kādi četrdesmit cilvēki, vīrieši un sievietes. Krēsli bija salasīti, visdažādāko formu un lieluma, gaidītāji tāpat, lai gan viņiem bija viena kopīga pazīme — melna āda.

Tikai paretam darba meklētāji pārmija kādu vārdu. Rolijam Naitam vajadzēja gaidīt veselu stundu. Daļu no tās viņš nosnauda, paradis aizmigt jebkurā vietā, lai kaut kā nosistu tukšo laiku.

Gar uzgaidāmās zāles sienām bija sešas pieņēmēju kabīnes, un, kad Roliju Naitu iesauca vienā no tām, viņš bija miegains un žāvājās pieņemšanas darbiniekam taisni sejā.

Darbinieks, apvēlies, briļļains pusmūža nēģeris sporta žaketē un tumšā kreklā bez kaklasaites, draudzīgi sacīja: — Nekas tā nenogurdina kā gaidīšana. Mans tēvs mēdza teikt, ka malku skaldīt esot vieglāk nekā sēdēt un nedarīt neko. Un lika man skaldīt malku.

—  Tas gan būs bijis ļoti sen. — Rolijs Naits paskatījās uz viņa rokām.

—  Tur jums taisnība, — darbinieks teica. — Pie viena izrādās, ka jums labas acis. Redzat un domājat. Jums būtu patikšana skaldīt malku vai darīt kādu tikpat smagu darbu?

—   Nezinu. — Rolijs Naits patiesi vairs nezināja, kāpēc nācis. Tāpat viņi tūlīt uzurķēs abas viņa sodāmības — un cauri būs.

—   Bet jūs taču meklējat darbu? — Ierēdnis paskatījās uz dzelteno kartīti, ko jau ārpusē bija aizpildījusi sekretāre. — Esmu pareizi sapratis, mister Nait?

Robijs pamāja. Sis «mister Nait» bija padarījis viņu mēmu. Viņš nespēja ne atcerēties, kad pēdējo reizi tā uzrunāts.

—   Sāksim ar anketas ziņām. — Ierēdnis pievilka sev klāt iespiesto veidlapu žūksni. Pēc jaunās sistēmas darba meklētājam vairs nevajadzēja aizpildīt anketas pašam. Agrāk daudzus, kuri vāji prata lasīt un rakstīt, noraidīja par nespēju veikt to, ko modernā sabiedrība uzskata par standarta funkciju, proti, aizpildīt anketu.

Ar pamatjautājumiem viņi tika galā ātri.

Vārds: Naits Rolands Džozefs Luijs. Vecums: 29 gadi. Dzīves vieta: Rolijs uzdeva adresi, neminot, ka mazā, caurstaigājamā istabele pieder kādam citam, kas atļāvis viņam tur uz dažām dienām piemesties, un ka šī adrese var izrādīties par tukšu skaņu jau pēc nedēļas, kad likumīgajam īrniekam labpatiksies izsviest Roliju laukā. Bet lielāko daļu sava mūža viņš bija nomētājies pa svešiem kaktiem, naktspatversmēm vai zem klajām debesīm, kad citur vairs nebija kur likties.

Vecāki. Viņš nosauca abus. Uzvārdi dažādi, jo viņi nebija ne precējušies, ne dzīvojuši kopā. Ierēdnis neko nebilda, tas bija diezgan parasti. Rolijs nepaskaidroja, ka pazīst savu tēvu tāpēc, ka māte pateikusi, kas viņš ir. Neskaidri Rolijs atcerējās ari vieniģo tikšanos — druknais, žokļainais virs ar rētu pa visu seju nebija izrādījis nekādu draudzīgumu vai interesi par dēlu. Pēc vairākiem gadiem Rolijs dzirdēja runājam, ka viņa tēvs esot mūža ieslodzījumā. Vai viņš tur cietumā vēl dzīvs vai miris, Rolijam nebija ne jausmas. Ar māti viņš šā vai tā bija nodzīvojis piecpadsmit gadu un tad aizgājis no mājām. Tagad māte laikam bija Klivlendā vai Čikāgā. Rolijs jau ilgus gadus par viņu neko nezināja.

Izglītība: nepilnas astoņas klases. Skolā viņš izcēlās ar gaišu galvu, un arī tagad viņam prāta pietika. Tieši ar savu gaišo galvu viņš bija aptvēris, ka melnajam jāzina tik pārvarīgi daudz, lai izsistos uz augšu šajā smirdīgās netaisnības pasaulē, to viņš neiespēs un arī neizsitisies.

Agrākās darba vietas: viņš pūlējās atcerēties vārdus un vietas*!*Pametis skolu, viņš darīja visādus gadījuma darbus — novāca netīros traukus bufetēs, lāpstoja sniegu, mazgāja mašīnas. Tad nāca 1957. gads, Detroitā un visur citur krīze lika sašaurināt ražošanu un atlaist strādniekus, nekādu darbu nekur vairs nevarēja dabūt, un Rolijs dīki laidās pa straumi — kaut ko iespēlēja kārtīs, kādu nieku nozaga un beidzot nonāca tiesā par automobiļa aizdzīšanu.

—  Esat tiesāts, mister Nait? — ierēdnis jautāja.

—  Jā.

—   Diemžēl par to mums vajadzēs parunāt sīkāk. Man jūs jābrīdina, ka sniegtās ziņas būsim spiesti arī pārbaudīt, tāpēc labāk neko neslēpiet.

Rolijs paraustīja plecus. Viņam tāpat bija skaidrs, ka tie kuņas dēli pārbaudīs. Sis te savas drapītes mierīgi varēja nepilināt uz cukurgrauda.

Pirmā reize — automobiļa aizdzīšana. Viens gads nosacīti. Viņam toreiz bija deviņpadsmit gadu.

Vai nav vienalga, kā tas notika? Viņu tajā mašīnā joka pēc uzņēma pa ceļam. Un, kad policija mašīnu aizturēja, visus iekšāsēdētājus apvainoja zādzībā. Nākošajā dienā pirms tiesas Rolijam piedāvāja darījumu: uzņemties tā baltā puiša vainu un nosacīto sodu. Apjucis un izbijies viņš piekrita. Viss notika kā pēc notīm. Dažās minūtēs viņu notiesāja un palaida atkal brīvībā. Tikai vēlāk viņš uzzināja, ka, vainu neuzņēmies, viņš būtu ticis vaļā ar vienkāršu brīdinājumu, kā tika vaļā tas baltais puisis. Neviens viņam nebija teicis, ka pēc vainas atzīšanas un tiesas sprieduma viņš iekļūs noziedznieku reģistros un sodāmība kā ļaunais rēgs vilksies viņam līdzi visu mūžu.

Un ka nākošo sodu tas padarīs bargāku.

—  Tālāk? — jautāja ierēdnis.

—   Sēdēju ķurķi. — Tas bija pēc gada. Atkal auto zādzība. Šoreiz jau pelnīti, turklāt divas iepriekšējās reizes vinu nepieķēra. Spriedums — divi gadi.

—  Un vēl?

Nevajadzēja nemaz nākt. Jo pēc šī «un vēl» viņam vienmēr parādīja durvis. Labi, lai viņi aizrijas ar savu smirdīgo darbu. — Bruņota laupīšana. Tiesāja pēc panta no pieci lidz piecpadsmit, atsēdēju četrus Džeksona cietumā.

Juveliera veikals. Viņi bija divi un ielauzās naktī. Vi.« guvums — pa riekšavai lētu pulksteņu, un noķēra viņus, kad nāca ārā no veikala. Rolijs savā muļķībā bija paņēmis līdzi revolveri. Kaut ari no kabatas viņš to netika izvilcis, revolveri pie viņa atrada, un sods attiecīgi bargāks.

—  Sodu atlaida par labu uzvešanos?

—   Nē. Cietumsargs bija nenovīdīgs. Gribēja dabūt atpakaļ savu kameru.

Pusmūža nēģeris pacēla acis. — Mans darbs ir diezgan garlaicīgs, un joki to padara gaišāku. Tātad — par labu uzvešanos?

—  Var sacīt arī tā.

—   Nu tad sacīsim tā. — Ierēdnis ierakstīja anketā: «par labu uzvešanos». — Un kā pašlaik, mister Nait? Nav nekādu nepatikšanu ar policiju?

Rolijs pakratīja galvu. Neies jau stāstīt šim te krusttēvam Tomam par vakarējo saraušanos ar balto vepri, kas ietupinās viņu kā likts, ja vien par mata tiesu varēs aizķert Roliju ar kādu no saviem cūcīgajiem likumiem. Sī doma bija vakarējo baiļu atbalss — tikai cietuma drauds atdzina viņu šurp. Bet ierēdnis jautāja, jautāja un pierakstīja žiglāk, nekā suns ķer blusas. Rolijs nesaprata, kāpēc viņš nav sen aprauts pusvārdā un izsviests laukā, — agrāk tas notika bez kavēšanās, tiklīdz noskanēja «bruņotā laupīšana».

Viņš nevarēja zināt — jo teicis viņam to neviens nebija un ari laikrakstus lasīt viņš nemēdza — , ka jaunā darbaspēka vervēšanas programma paredzēja iecietīgāku pieeju sodāmibām.

Roliju aizsūtīja uz citu istabu, kur viņam vajadzēja izģērbties un parādīties ārstam.

Ārsts, jauns baltais, strādāja lietišķi un ātri. Pārlaidis kritisku skatienu Rolija kaulainajam augumam un iekritušajiem vaigiem, viņš teica: — Kad sāksit strādāt un pelnīt, neskopojieties ar ēšanu, citādi jūs te neizturēsiet. Vismaz ne lietuvē, uz kurieni parasti sūta šeit pieņemtos. Bet varbūt izdosies nolikt jūs pie montāžas. Es ieteikšu.

Rolijs nicīgi klausījās, jau tagad ienīzdams gaidāmo darbu un visu, kas ar to sakarā. Sis te nolaizītais, baltais teļš gan iedomājas, ka viņš ir pats dievs. Ja Rolijam uz kādu laiciņu nebūtu vajadzīgs maizes kumoss un glābiņš, tad šie tipi varētu viņam iepūst. Lai šie dotu, kādu darbu dodami, viņš te paliks tik ilgi, cik tas būs galīgi nepieciešams, un ne dienu vairāk.

Tad vajadzēja atkal iet cauri uzgaidāmai zālei uz kabīni, kur tas pats ierēdnis pavēstīja: — Ārsts sacīja, ka elpa jums ožot tā, ka viņam melns gar acīm sagriezies, tāpēc dosim jums darbu montāžas konveijera lejas daļā. Darbs būs smags, bet labi apmaksāts — par to gādā arodbiedrība. Esat ar mieru?

—   Ko tad es nācu? — Kas tam kuņas dēlam vēl vajadzīgs? Lai viņam tupeles nolaiza?

—   Jā, protams, citādi jūs nebūtu nācis. Vispirms būs dažas apmācību nedēļas, bet algu par tām saņemsiet. Ārā jums pateiks, kad un kur jāstājas darbā. Tikai vienu gan lieciet pie sirds…

Kā tad, nu būs pātari. To svēto būšanu varēja pa gabalu saost. Izskatās, ka šis baltais nēģeris pa svētdienām piepelnās ar sprediķošanu.

Ierēdnis noņēma raga brilles, pārliecās pār galdu, salika pirkstgalus kopā. — Galva jums gaiša. Savu labumu spēsiet saskatīt. Jums dota iespēja izsisties, tāds laiks nu pienācis un tādi apstākļi iegrozījušies. Cilvēki un organizācijas, kā, piemēram, mūsu autokompānija, sākuši saprast to, ko agrāk nesaprata. Un nesakiet, ka par vēlu: viss mainās un mainīsies tālāk uz labo pusi. Varat man neticēt, bet tā tas ir. — Druknais, sporta jakā iespīlētais ierēdnis pacēla zīmuli, pavirpināja pirkstos un nolika atpakaļ. — Varbūt jums vēl nekad nav dota iespēja izsisties cilvēkos un šī ir pirmā reize. Droši vien pirmā. Bet es slikti darītu savu darbu, ja nepateiktu jums skaidri un gaiši, ka ar jūsu biogrāfiju šī ir ne tikai pirmā, bet arī vienīgā iespēja — vismaz te pie mums. Caur šo kantori gājuši daudzi. Citi izsitušies, citi ne. Izsitušies tikai tie, kam pieticis gribasspēka. — Ierēdnis bargi paskatījās uz Roliju. — Un vairs nekādu izlēcienu, Nait, skaidrs? Jums dota iespēja, un izmantojiet to godam. Tas ir labākais padoms, ko varu jums dot. — Viņš pastiepa roku. — Laimīgi!

Negribīgi, jauzdams, ka apvests ap stūri, tikai nezinādams — kā, Rolijs paspieda ierēdņa roku.

Ārā, kā jau solīts, viņam pateica, kur jāstājas darbā.

Apmācību kurss, kuru daļēji apmaksāja kompānija pati, daļēji valsts, bija astoņas nedēļas ilgs. Rolijs Naits noturējās pusotras.

Par pirmo nedēļu viņš saņēma tādu naudu, kādu sen nebija rokā turējis. Visu sestdienu un svētdienu viņš dzēra. Tomēr pirmdienas rītā viņam izdevās pamosties un noķert autobusu, kas aizveda viņu uz kompānijas kursiem pilsētas viņā galā.

Otrdien nogurums prasija savu. Viņš pamodās tikai tad, kad saules stari caur nemazgāto logu krita jau sejā. Ar mokām pavēris acis, Rolijs izrausās no gultas un piegāja pie loga. Pulkstenis lejā uz ielas rādīja jau gandrīz dienas vidu.

Viņš saprata, ka ar to pašu ir cauri. Darbu viņam vairs neredzēt. Bet dīvainā kārtā viņam tas bija vienalga. Viņš nejutās vīlies, jo bija to paredzējis no paša sākuma. Vai nebija viss viens, kad un kā tam vajadzēja notikt?

Dzīves pieredze nebija mācījusi Roliju Naitu — tāpat kā desmitus un tūkstošus viņam līdzīgo — raudzīties ar tālāku perspektīvu. Kad cilvēkam jau kopš dzimšanas nekas nav bijis un neko nav laimējies iegūt, viņš pierod iztikt no nekā un neskatīties nākotnē — viņam reāla ir tikai šodiena, pašreizējais mirklis. Balto pasaulē netrūkst seklu, nezinīgu domātāju, kas to paļā kā nederību dzīvei. Zīmīgākie un iejūtīgākie sociologi dēvēja šo sindromu par «orientāciju tagadnē» un «neuzticēšanos nākotnei». Rolijs tādus terminus nebija ne dzirdējis, bet viņa instinkti ietvēra abus. Pašreizējā momentā instinkts pauda, ka viņš joprojām ir noguris. Un viņš likās atpakaļ gultā.

Viņam pat prātā neienāca parādīties pēc tam kursos vai iegriezties birojā. Viņš slaistījās atkal pa ielām, ja palaimējās — nopelnīja kādu dolāru, ja ne — iztika tāpat. Un arī baltais policists, kā par brīnumu, lika viņam mieru.

Tikai reizi sīks beigu piesitiens — vai vismaz likās, ka beigu, — atgādināja Rolijam viņa stāšanos darbā.

Bija pagājis apmēram mēnesis, kad caurstaigājamā ūķī, no kura iecietīgais paziņa vēl nebija viņu izsviedis, ieradās kursu instruktors. Rolijs atcerējās šo plikpauraino resni, kurš tagad jau no kāpšanas trešajā stāvā bija gluži sarkans un nevarēja ne lāgā elpu atvilkt.

—   Kāpēc tu pameti kursus? — resnis jautāja.

—   Norāvu baigo vinnestu loterijā, čalit. Man vairs darbu nevajag.

—   Esi nu gan… — Instruktors ar riebumu pārlaida skatu notēlojamam midzenim. — Un tādus mēs vēl uzturam *no saviem nodokļiem! Ja tas no manis būtu atkarīgs… — Nepateicis tomēr, ko viņš tad būtu darījis, viņš nolika Rolijam priekšā kādu papīru: — Paraksties. Te sacīts, ka tu uz kursiem vairs nenāksi.

Lai izvairītos no skandāla, Rolijs padevīgi parakstījās.

—   Jā, starp citu, kompānija tev paspējusi izrakstīt dažus čekus. Sī nauda jādod atpakaļ. — Viņš parakņājās papīru žūksnitī un izvilka četrus čekus. — Seit, šeit, šeit un šeit.

Rolijs parakstīja arī čekus.

—   Citreiz neliec cilvēkiem veltīgi ar tevi noņemties, strādātājs tāpat neesi, — instruktors nīgri sacīja.

—   Tinies, tinies, speķa pakaļa! — Rolijs Naits izmeta un nožāvājās.

Ne Rolijs, ne viņa apmeklētājs nezināja, ka šo diplomātisko laipnību apmaiņas laikā iepretim Rolija mājai ielas otrā pusē stāvēja dārgs jaunākās markas limuzīns. Tajā sēdēja sirms, cienīgs nēģeris un ar interesi noskatījās, kā inspektors iegāja pa durvīm. Kad ziedošais resnis atkal iznāca no Pvolija mājas, iekāpa savā mašīnā un brauca tālāk, greznais limuzīns viņam pa gabaliņu sekoja, kā to bija darījis jau visu pēcpusdienu.

10

—   Pietiek, pelīt! Cik ilgi var tupēt pie vienas glazēs? Es paņemšu pudeli līdzi. Iesim augšā!

Olijs, autodetaļu tirgotājs, bāra puskrēslā nepacietīgi skatījās pāri galdiņam uz Ēriku Trentoni.

Bija agra pēcpusdiena. Viņi sēdēja Kvīnsvejas viesnīcas bārā, un Ērika nesteidzīgi dzēra otro glāzi, ko viņa bija pieprasījusi, lai novilcinātu pēdējo soli, kaut gan saprata, ka vilcināšanās neko nedos. Savā sirdī viņa to jau bija spērusi, šurp braukdama. Viņa nekļūs tīrāka, ja atkāpsies.

Ērika pārlaida pirkstus glāzei. — Ļauj man izdzert.

Viņa skatījās uz Oliju. Glīts vīrietis, gan parupji skaists, bet tomēr. Stalts, vingrs augums, izkopts regulāros vingrošanas treniņos, ko viņš pats ar lepnumu bija pieminējis. Būtu varējis gadīties arī sliktāks variants, kaut gan viņa vēlējās labāku.

Iepazinušies viņi bija šajā pašā bārā. Ērika te bija kādu pēcpusdienu iegriezusies līdzīgi citām vientuļām sievām, kas nepārtrauc cerēt, ka viņu dzīvē atgadīsies kāda dēka, un Olijs — rūdītais, pieredzējušais Olijs, pazīdams šo bāru un it labi zinādams, ko sievietes te meklē, — bija sācis ar viņu tērzēt. Nākošā tikšanās jau bija norunāta, un Olijs pat jau pierakstījies viesnīcā, lai viņam būtu istaba, kur Ēriku ievest. Bet viņas iekšējā cīņā starp miesas slāpēm un sirdsapziņu uzvarēja sirdsapziņa, un tālāk par bāra galdiņu Ērika negāja. Vīlies un sadusmots Olijs vairs viņu nemeklēja, līdz viņa piezvanīja pati.

Tomēr tik drīz viņi vis nesatikās, jo pēc Klīvlendas Olijam vajadzēja braukt vēl uz divām pilsētām, Ērika bija aizmirsusi, uz kādām. Laiks gāja. Bet nu viņi beidzot bija satikušies, un Olijs kļuva nepacietīgs.

—   Nu, kas tad būs, pelīt? — viņš jautāja.

Pēkšņi viņa pusironijā, pussāpēs atcerējās lielo uzrakstu Ādama kabinetā: DARI TO ŠODIEN.

—   Labi, — Ērika teica, atstūma krēslu un piecēlās.

Iedama Olijam blakus pa viesnīcas gaiteni, pa kuru

pirms viņas bija gājušas tik daudzas citas, viņa, sirdij aumaļaini pukstot, centās nesteigties.

Pēc dažām stundām Ērika mierīgā apcerē nosprieda, ka tas nav bijis ne tik labi, kā viņa cerēja, ne tik slikti, kā baidījās. No vienas puses, miesas izsalkums it kā likās apmierināts, bet, no otras, — netverams un vārdos neizsakāms — tomēr ne. Sis apmierinājums nebija ilgs un laimīgs, kā pēc tuvības ar Ādamu tajās senajās dienās, kad Ādams vēl bija karsts un prasīgs mīlētājs. Un viņa zināja, ka otrreiz to vairs nedarīs — vismaz ar Oliju ne.

Tādā noskaņā Ērika no Kvlnsvejas viesnīcas brauca uz Birmingemu iepirkties. Viņa nopirka dažas lietas, kas viņai bija vajadzīgas, dažas, kas nebija vajadzīgas, un vēl dažas — izbaudot riska saldās šaušalas — nozaga. Viņa darīja to trīs reizes un ar katru reizi drošāk, tā iegūdama dekoratīvu drēbju pakaramo, šampūna tūbu un — kronis visam! — ļoti dārgu pildspalvu.

No iepriekšējā gadījuma ar smaržu kārbiņu Ērika bija secinājusi, ka veiksmīga zādzība veikalā nav nekas sevišķs. Vajadzēja tikai attapību, veiklību un aukstasinību. Un jutās lepna, ka šis īpašības viņai piemīt.

11

Drūmā, pelēkā slapjdraņķa dienā kādas sešas nedēļas pēc tam, kad viņi ar Ādamu Trentonu tikās motodromā, Brets Dilozanto gāja pa Detroitas ielu un garastāvoklis viņam bija tikpat draņķīgs kā šis novembra laiks.

Vispār tāds garastāvoklis nebija viņam raksturīgs. Parasti, lai cik smagi viņa nervus nepārbaudītu darbs ar visiem tā satraukumiem un nepatikšanām un pēdējā laikā — arī šaubām par savu mākslinieka sūtību, Brets bija dzīvespriecīgs un līdzsvarots. Bet šī diena jau bija pāri dzimuša kalifornieša spēkiem. Brets nekādi nevarēja pierast pie Detroitas drausmīgajām ziemām.

Beidzot cauri vēja triektajām lietus un slapja sniega sīpām un nebeidzamajai satiksmes lavīnai, kurā nevarēja vien sagaidīt kādu spraudziņu, viņš, cauri slapjš un pārguris, nonāca stāvvietā pie savas mašīnas.

Derdzīgā pilsēta… Vienmēr netīra, līdz galīgam kroplīgumam neglīta zem savām svina pelēkajām debesīm, kas nomāca kā piekvēpuši kapeņu velve. Bija tikai viens vēl riebīgāks gadalaiks — agrais pavasaris, kad melnām straumēm sāka kust sodrējainā sniega un ledus kaudzes. Bet laikam taču cilvēki bija pieraduši ari pie Detroitas pavasariem. Tikai viņš to nespēja.

Mašīnā Brets iedarbināja motoru, lai sāktu strādāt sildītājs, un ieslēdza stikla slauķus. Viņš bija laimīgs, ka beidzot patvēries no lietus, kas tagad rībinājās pa mašīnas jumtu. Stāvvieta bija pārpildīta, viņš nevarēja tikt laukā, kamēr nebūs pabraukušas nost divas priekšējās mašīnas. Bet stāvvietas kalpotājs, patlaban aizņemts dažas rindas tālāk, zināja, ka viņš gaida.

Gaidīdams Brets atcerējās, ka tieši tādā dienā viņš bija pirmoreiz ieraudzījis Detroitu, savu nākamo dzīves un darba vietu.

Starp autokompānijas modelētājiem bija daudz kaliforniešu, kuru ceļš uz Detroitu, tāpat kā Bretam Dilozanto, bija gājis caur Losandželosas Mākslas centra dizaina nodaļu. Tie, kas beidza koledžu ziemā un ieradās Detroitā, ieraudzīja pilsētas vaigu tik atbaidošā izskatā, ka dažs labs ar steigu atgriezās rietumos un meklēja citu darbalauku, kur varētu noderēt dizaineri. Bet citi, arī Brets, izturēja šo triecienu un palika. Vēlāk kļuva redzams, ar ko pilsēta kompensē savu neglītumu. Detroitā bija vērā ņemams kultūras centrs, te plauka māksla, mūzika, teātris, bet ārpus pilsētas Mičiganas štats gan ziemu, gan vasaru pavēra visplašākās iespējas sportam un atpūtai: maz bija pasaulē citu tik dzidru, nesagānītu ezeru, tik skaistu lauku.

«Kur paliek tas sasodītais slaists, ka nenāk nobraukt šīs divas mašīnas?» Brets pukojās.

Tas, protams, bija sīkums, bet par savu slikto garastāvokli viņš varēja pateikties galvenokārt sīkumiem. Viņš bija norunājis paēst Ponšartrēna viesnīcā pusdienas ar savu draugu Henku Kreizelu, autodaļu rūpnieku. Viesnīcas stāvvieta izrādījās pārpildīta, vajadzēja braukt uz citu un atgriezties kājām. Restorānā viņu gaidīja zīmīte no Kreizela. Henks atvainojās, ka nav varējis ierasties, un Brets tātad braucis piecpadsmit jūdzes tikai tāpēc, lai pusdienotu viens. Pēcpusdienu viņš pavadīja, kārtodams dažādus darījumus pilsētas centrā un nolādēdams autobraucējus, kas neatstāja gājējiem ne spraugas, lai viņi varētu tikt pāri ielai — arī tad, kad sāka gāzt lietus.

Autobraucēji patiešām varēja iedzīt gājēju izmisumā. Nevienā citā Amerikas pilsētā — pašu Ņujorku ieskaitot — cilvēki pie stūres nebija tik rupji, nevērīgi un

nevaldāmi kā Detroitas ielās un ceļos. Pilsēta dzīvoja no automobiļiem, automobiļi bijņ tās spēka un varenības simbols, un varbūt tieši tāpēc detroitietis pie stūres pārvērtās Frankenšteinā. Jaunpienācēji no sākuma bija sašutuši, bet vēlāk aiz tīras pašaizsardzības brauca tāpat kā vecie detroitieši. Tikai Brets nepadevās. Viņam, Kalifornijas tradicionālajā pieklājībā audzinātam, Detroitas braucēju tikumi atgādināja ļaunu murgu, viņš tos nīda un nepieņēma.

Stāvvietas kalpotājs acīmredzot bija aizmirsis tās divas mašīnas. Brets saprata, ka viņam būs vien jākāpj pašam laukā un jāiet atgādināt. Mutuļodams sašutumā, viņš to darīja, bet, uzmeklējis kalpotāju, apspieda savas dusmas un nepārmeta. Sis virs bija tik loti pārguris, nomocījies un izmircis lietū… Brets iedeva viņam dzeramnaudu un parādīja, kuras mašīnas nosprosto ceļu.

Galu galā, Brets domāja, atgriezdamies pie savas mašīnas, viņu pēc visām nepatikšanām gaida grezna un mājīga pājumte, bet kalpotāju varbūt negaida nekas. Brets dzīvoja Birmingemā, vienā no Lauku kluba elegantajām kotedžām, un tagad atcerējās, ka šodien atnāks Barbara un pagatavos viņiem abiem vakariņas. Naudas rūpes Bretam bija svešas — algā vien viņš saņēma piecdesmit tūkstošus dolāru gadā plus vēl prēmijas. Detroita bagātīgi kompensēja savu neglītumu, Brets dzīvoja plaši un nebūt neslēpa, ka viņam patīk tā dzīvot.

Beidzot mašīnas, kas aizsprostoja viņam ceļu, sakustējās. Kad tā, kas stāvēja tieši priekšā, bija nobraukusi nost, Brets izgrieza savējo ārā.

Līdz stāvvietas vārtiem bija kādi piecdesmit jardi. Pa priekšu uz vārtiem brauca vēl viena mašīna. Brets Dilozanto mazliet piedeva gāzi, lai neiesprauktos vēl kāda, un bāza roku kabatā pēc naudas, ko samaksāt par nostāvēto laiku.

Pēkšņi kā no tukša gaisa Bretam priekšā no labās puses izšāvās tumši zaļš limuzīns un iegriezās izbraucienjoslā. Brets bremzēja tā, ka viņa mašīnu sameta, taču novaldīt paspēja, apstājās un nolamājās: — Idiots!

Visas šīs dienas nepatikšanas un dusmas pret Detroitas autobraucējiem beidzot bija novedušas Bretu līdz eksplozijai. Viņš izlēca no mašīnas, metās pie zaļā limuzīna un atrāva durvis stūres pusē.

—  Es tev, kuņas… — un aprāvās.

—        Jā? — vaicāja virs pie zaļā limuzīna stūres, stalts, sirms, eleganti ģērbies nēģeris. — Jūs kaut ko teicāt?

—  Neko, — Brets izgrūda un gribēja aizvērt durvis.

—        Uzgaidiet, lūdzu! Tā es šo lietu neatstāšu. Man ir iemesls žēloties Cilvēka tiesību komitejā. Es viņiem teikšu: jauns baltais atrāva manas mašīnas durvis ar acīm redzamu nolūku kraut man pa ģīmi. Ieraudzījis, ka es piederu pie citas rases, viņš to neizdarīja. Un tā jau, redziet, ir vistīrākā diskriminācija. Cilvēka tiesību komiteja jūsu rīcību nosodīs.

—        Tas patiešām būs vēl nepieredzēts pagrieziens. — Brets iesmējās. — Vai lai izpildu iecerēto?

—        Vispār jums to vajadzētu darīt, — sirmais nēģeris teica. — Bet varbūt labāk sadzersim, lai varu jums atvainoties un paskaidrot, ka pie tik muļķīgas rīcības mani novedusi ļoti smaga diena.

—  Arī jūs?

—  Tātad — mūs abus.

—   Lai notiek, sadzersim, — teica Brets.

—        Varbūt «Džima garāžā»? Tikai trīs kvartāli no šejienes, un par mašīnas nolikšanu gādās šveicars. Starp citu, mani sauc Leonards Vingeits.

Zaļais limuzīns, ceļu rādīdams, brauca pa priekšu.

Pie viskija glāzes viņi atklāja, ka abi strādā vienā kompānijā. Leonards Vingeits bija augsts personāla daļas ierēdnis, pēc ranga jau tuvu viceprezidenta postenim. Vēlāk Brets uzzināja, ka viņa jaunais paziņa ir visaugstāk situētais nēģeris kompānijā.

—       Jūsu vārdu esmu dzirdējis, — Vingeits sacīja. — Jūs esat tas «Oriona» Mikelandželo, vai ne?

—  Tā laikam būs. Esat jau redzējis «Orionu»?

Vingeits pakratīja galvu.

—  Varu jums parādīt, ja vēlaties.

—   Labprāt. Vēl pa vienai?

—   Mana kārta. — Brets pamāja bārmenim.

«Džima garāža», ar autorūpniecības vēstures kolorī-

tajām detaļām rotāts bārs, bija izvērtusies par autodarbinieku pulcēšanās vietu Detroitas centrā. Tagad, agrā vakara stundā, tas sāka jau pildīties, personāla rosiba un viesu skaļums sita arvien augstāku vilni.

—        Tagad ļoti daudz kas atkarīgs no jūsu bērniņa «Oriona».

—  Tiesa kas tiesa.

—   Sevišķi jau darbs maniem ļaudīm.

—   Un tie būtu?

—  Akorda strādnieki, baltie un melnie. Kā klāsies «Orionam», tā klāsies daudzām ģimenēm šajā pilsētā: cik strādniekiem būs darbs, un cik naudas viņi nesis mājās. No tā būs atkarīgs viņu dzīves veids un iztika, nomaksas par iegādātām mantām, iespēja apģērbties, labi pavadīt atvaļinājumu, izglītot bērnus.

—  Jā, un tas nenāk ne prātā, kad lauzi galvu pie jaunā modeļa skicēm vai veido mālā automobiļa spārnu, — domīgi ieminējās Brets.

—   Protams, ka nenāk. Neviens no mums neapjauš ne pusi no tā, kas notiek ar citiem cilvēkiem, — vienmēr starpā ir kāda siena, ja ne tieši ķieģeļu, tad cita, vēl biezāka. Un, ja arī izlauzīsies cauri un gribēsi kādam palīdzēt, izrādīsies, ka tu to nemaz nevari izdarit. Tur jau priekšā būs kāds parazīts un ar savām netīrajām kombinācijām iznīcinās visus tavus pūliņus… — Leonards Vingeits sažņaudza dūri un divas reizes klusā, bet dziļā niknum^jazsita pa leti. Paskatījies uz Bretu, viņš greizi pasmīnēja. — Piedodiet.

—  Te jau ir otrā glāze, iedzeriet, draugs! Man liekas, jums tā patiešām nepieciešama, — teica Brets, paceldams savējo. — Tam droši vien ir kāds sakars ar jūsu autoatrakcijām stāvvietā?

Vingeits pamāja. — Diemžēl. Neņemiet ļaunā! Vajadzēja izlaist tvaiku. — Viņš atkal pasmaidīja — nu jau gaišāk. — Rādās, ka nu esmu izlaidis arī atlikušo.

—  Tvaiks ir tikai balts mākonītis, — Brets sacīja. — Vai katls, no kura tas laužas, turams noslēpumā?

—  Ne gluži. Esat dzirdējis par nekvalificētā darbaspēka uzņemšanu?

—   Dzirdējis esmu, bet diezgan aptuveni. — Bet dzirdējis viņš to bija no Barbaras Zaleskas, kuras jaunais darbs ODžL aģentūrā saistījās ar šo problēmu.

Sirmais personāla daļas ierēdnis īsumā paskaidroja Bretam pieņemto programmu: dot darbu pilsētā dzīvojošiem bezdarbniekiem, atvērt pilsētas centrā trīs birojus darbaspēka līgšanai — pa vienam no katras Lielā Trijnieka kompānijas; stāstīja par biroja veiksmēm un neveiksmēm ar cilvēkiem.

—   Darīt to bija vērts, kaut arī piedzīvota daža laba vilšanās. Mums izdevies noturēt viņiem ierādītajos darbos vairāk nekā piecdesmit procentu jaunpieņemto strādnieku — tik daudz mēs pat nebijām cerējuši. Ar mums sadarbojas arodbiedrības, mūs atbalsta prese, radio un televīzija, tāpēc ir tik sāpīgi dabūt nazi mugurā no pašu kompānijas cilvēkiem.

—   No kā jūs dabūjāt to nazi mugurā? — Brets jautāj a.

—  Te nu vajadzīga maza atkāpe. — Vingeits ar garā, kalsnā pirksta galu pagrūstīja savā glāzē peldošos ledus gabaliņus. — Daudzi pēc mūsu programmas pieņemtie nekad savā mūžā nav dalījuši dienu noteiktās stundās. Nav bijis vajadzības. Viņi nekad mūžā nav sistemātiski strādājuši. Regulārs darbs izveido paradumus: piemēram, celties no rīta noteiktā stundā, steigties uz autobusu, strādāt piecas dienas nedēļā. Bet, ja cilvēkam tas viss ir svešs, ja viņam nav attiecīgo paradumu, viņš to uzreiz nemaz nespēj. Viņam tas ir kā svešas valodas apgūšana. Vajadzīgs laiks, lai pierastu, jo būtībā cilvēkam jālauž un jāpārveido raksturs. Mēs daudz ko esam mācījušies, kopš sākām šo programmu īstenot dzīvē. Un zinām arī, ka daudziem, kas paši saviem spēkiem nevar pielāgoties, vajadzīga palīdzība arī no mūsu puses.

—   Palīdziet man ari, — teica Brets, — nekādi nevaru no rītiem piecelties.

Viņa sarunu biedrs pasmaidīja. — Šaubos, vai jums patiks mūsu metodes. Par katru nokavēšanos vai neierašanos darbā jūs apciemos mūsu aģents, lai strikti noskaidrotu, kāpēc jūs aizgulējāties un ko darījāt tad, kad jums vajadzēja būt darbā. Ir cita nelaime: ja kāds no šiem iesācējiem nav varējis vienu dienu kursos ierasties vai tikai dažas stundas nokavējis, viņš parasti vairs nenāk nemaz, jo ir pārliecināts, ka nu viss pagalam un ka viņa dažkārt netīšā izpalikšana atņēmusi viņam darbu.

—   Bet patiesībā tā nemaz nav?

—  Nu protams, ka nav. Mēs darām visu, lai neliegtu cilvēkiem iespēju strādāt, mēs savu programmu gribam izpildīt līdz galam. Tie, kam grūti piecelties, saņem no mums pat lētus modinātājus. Jūs nevarat iedomāties, cik daudziem cilvēkiem nav pulksteņa! Kompānija ļauj man iepirkt modinātājus vairumā. Citos kantoros papīra spraudīšu nav tik daudz, cik manā ir modinātāju.

—  Sasper mani piķis! — Breits iesvilpās. Likās galīgi neticami, ka šis paša Gargantuā cienīgais uzņēmums, kas ik gadu algās vien izmaksāja biljonus, vēl spiests rūpēties, lai daži miegamices laikā pieceļas.

—  Tātad, — Leonards Vingeits turpināja, — ja pieņemtais strādnieks vairs nerādās kursos vai rūpnīcā, to dara zināmu maniem aģentiem. Un viņi, ja gadījums nav pavisam bezcerīgs, sper attiecīgus soļus.

—  Un ja viņi tos soļus nesper? Un tāpēc jums nolaižas rokas?

—  Daļēji — jā, bet tas vēl nebūtu nekas. — Personāla šefs izdzēra savu viskiju līdz galam. — Apmācības kurss ilgst astoņas nedēļas, un vienlaicīgi mēs uzņemam divsimt cilvēku.

Brets pamāja, lai viņiem piepilda glāzes. Kad bārmenis bija aizgājis, viņš atgriezās pie pārtrauktās sarunas: — Tātad kursā divsimt cilvēku.

—   Pareizi. Kursu instruktora un sekretāres rokās ir visa dokumentācija, arī apmeklētības saraksti. Viņi izsniedz kursantiem algas čekus, ko grāmatvedība izraksta ^gēc apmeklējumu skaita. Un te nu kompānijai laimējies, — Vingeits rūgti pasmīnēja, — atrast īsto instruktoru un īsto sekretāri. Smalks pārītis.

—   Kādā ziņā?

—   Sis pārītis, kas nozīmēts darbā, lai kursantiem palīdzētu, kursantus apzog.

—   Man sāk pielēkt, — Brets sacīja. — Bet stāstiet vien tālāk.

—   Kā jau teicu, šādu vai tādu iemeslu dēļ daudzi pārstāj apmeklēt kursus. Tā ir parasta parādība, neko citu mēs neesam gaidījuši. Un, ja mums par to ziņo, mēs ķeramies pie lietas un pūlamies panākt, lai cilvēks atgriežas. Bet instruktors un sekretāre atzīmē, ka šie cilvēki joprojām apmeklē kursus, saņem viņu algas čekus un iekasē laupījumu.

—  Bet čeki taču izrakstīti uz kursanta vārda. Viņi nevar tos iekasēt.

—  Var un iekasē. — Vingeits grozīja galvu. — Pēc divām nedēļām pārītis ziņo, ka tādi un tādi kursanti neierodas, un kompānija vairs čekus neizsniedz. Tad instruktors ar saglabātajiem čekiem apstaigā kavētājus, sabrēc uz viņiem, ka kompānija grib dabūt savu naudu atpakaļ, un piespiež parakstīt čekus. Tas nav grūti — visas adreses viņam ir. Pēc tam viņš var iekasēt naudu jebkurā bankas nodaļā. Par to es pārliecinājos pats savām acīm. Visu šo pēcpusdienu es viņu izsekoju.

—   Bet kas notiek tad, kad kavētāju apciemo departamenta aģents? Vai tad ši čeku lieta nenāk gaismā?

—   Maz ticams. Mums parasti ir darīšana ar traumētiem un iebaidītiem cilvēkiem, kas, rūgtas dzīves pieredzes mācīti, baidās pateikt lieku vārdu. Bieži pat atbildi uz jautājumu no viņiem neizspiedīsi. Jādomā, ka notiek ari kukuļošana. Nevaru pierādīt, bet — jaušu.

—   Netīra lieta.

Brets nodomāja, cik sīkas un nenozīmīgas ir viņa šīsdienas nepatikšanas salīdzinājumā ar Vingeita sarūgtinājumiem. — Jūs pats to atklājāt? — viņš jautāja.

—   Daļēji. Pirmās aizdomas radās manam asistentam, pārlūkojot apmeklētāju sarakstu. Tas bija pārāk liels, lai izskatītos pēc patiesības. Mēs sākām vērot, salīdzināt ar iepriekšējiem datiem un citu kompāniju procentiem. Viss bija skaidrs, atlika vainīgos pieķert, un tas nu ir izdarīts.

—   Kas notiks tālāk?

Vingeits paraustīja plecus, pārliecies pār bāra leti. — Pārējais ir jau drošības dienesta ziņā, man ar to vairs nav nekā kopīga. Sopēcpusdien viņi saņēma abus ciet — katru atsevišķi. Viņi saplaka uzreiz kā caurdurti pūšļi un atzinās visā. Ticat vai neticat, tas lielais tēvainis pat raudāja.

—  Es ticu, — Brets sacīja. — Ir brīži, kad man arī gribas raudāt. Kompānija nodos viņus tiesai?

—   Abi grēkāži ir pārliecināti, ka jā, bet es personiski domāju, ka nē. — Lielais nēģeris izslējās — viņš bija gandrīz galvas tiesu garāks par Bretu — un ņirdzīgi pavīpsnāja. — Tas, redziet, būtu publisks skandāls. Brēka avīzēs. Kompānijas vārds saistītos ar blēdībām un nebūšanām — un tas jau nu būtu galīgi nevēlami. Kompānija mēģinās atdabūt savu naudu, un tas ari būs viss. Tur sanāks vairāki tūkstoši.

—   Bet kas notiks ar citiem? Ar tiem, kas pārstāja apmeklēt kursus un nesagaidīja nekādu atbalstu? Kā viņi dzīvos?

—  Ak, kādi sentimenti! Tīri vai jāsmejas.

—   Nav ko ņirgt! — Brets nikni sacīja. — Es tos nolādētos čekus nezagu.

—   Nē, tos jūs nezagāt. Un par cilvēkiem — lūdzu. Ja man būtu sešreiz lielāks štats, ja mēs varētu pārskatīt visus papirus, noskaidrot, ar kuriem vērts mēģināt, un pēc visām šim nedēļām viņus sameklēt…

Parādījās bārmenis. Vingeita glāze bija tukša, bet viņš pakratīja galvu. Redzēdams Breta aizvainojumu, Vingeits piebilda: — Mēs darīsim, ko spēsim. Bet tas nebūs daudz.

—   Piedodiet, — Brets sacīja, — nervi. — Viņš pavilcinājās, tad jautāja: — Jūs esat precējies?

—  Jā, bet tīri formāli.

—   Paklausieties, mājās mani gaidis draudzene ar vakariņām. Brauciet līdzi!

Vingeits pieklājīgi atteicās. Brets neatlaidās.

Piecas minūtes vēlāk viņi devās ceļā.

Barbarai Zaleskai bija Breta dzīvokļa atslēga, un, kad viņi ieradās, Barbara rosījās virtuvē. Jau priekšnamā viņi juta ceptas jērgaļas smaržu.

—   Ei, ķēķa meita! — Brets uzsauca. — Nāc saņem viesi!

—  Ja tā ir cita sieviete, — Barbara atcirta, — taisiet sev vakariņas paši! O, nav vis! Sveicināti!

Viņa iznāca pretī, apsējusies priekšautu ap eleganto, adīto kg^tīmu, kurā bija te ieradusies tieši no ODžL aģentūras kantora Detroitā. Brets nopriecājās, cik lieliski adītais kostīms izceļ Barbaras daiļo augumu. Viņš juta, ka arī Leonards Vingeits to pamanījis. Barbaras tumšās brilles, kā parasti, bija uzstumtas kastaņbrūnajos matos un tur aizmirstas. Brets pasniedzās, noņēma brilles un noskūpstīja Barbaru uz vaiga.

—  Mana mīļākā, — Brets, viņus iepazīstinādams, teica Vingeitam.

—  To viņš gribētu gan, — Barbara sacīja, — bet es neesmu. Un viņš man atspēlējas, stāstīdams visai pasaulei, ka esmu.

Kā jau Brets bija paredzējis, Barbara un Vingeits uzreiz atrada kopīgu valodu. Kamēr viņi tērzēja, Brets atkorķēja vīna pudeli un uzlika trīs glāzes. Barbara brīžiem pazuda virtuvē pieskatīt topošās vakariņas.

Kādā no viņas atbūtnēm Vingeits, pārlaidis skatienu plašajai viesistabai, teica: — vSkaisti esat iekārtojies.

—   Prieks, ka jums patīk.

So dzīvokli Brets bija noīrējis pirms pusotra gada un interjeru izveidojis pats — iekārtojumā atspoguļojās viņa kaislība uz moderno dizainu un košām krāsām. Dominēja spoži dzelteni, violeti, sarkani un kobaltzaļi toņi, taču tik izmeklētos salikumos, ka saplūda pievilcīgā veselumā. Gaisma izcēla krāsas, dažas paspilgtinot, dažas pieklusinot. Ar to Brets bija panācis plašu noskaņu gammu vienā vienīgā telpā.

Telpas galā bija durvis, atvērtas uz citu istabu.

—   Lielu daļu darba jūs droši vien padarāt mājā? — Vingeits jautāja.

—   Zināmā mērā. — Brets pamāja uz atvērtajām durvīm. — Tā ir mana galvas lauzītava. Ja netraucēti vajag izdomāt kaut ko jaunu, tad jāturas tālāk no tās Bābeles brēkas. — Viņš nenoteikti pameta ar galvu kompānijas modelēšanas centra virzienā.

—   Brets mājās dara arī citu ko, — Barbara teica. Viņa bija atgriezusies, kamēr Brets runāja. — Nāciet, Leonard, es jums parādīšu.

Vingeits gāja viņai līdzi, Brets turējās nopakaļ.

Otrā istaba — arī gaišos un priecīgos toņos — bija iekārtota kā dizainera darbnīca. Grīda ap rasējamo galdu, baltodama zīdpapīra loksnēs, mēmi liecināja par Breta drudžaino traucienu no varianta uz variantu, plēšot un nosviežot loksni pēc loksnes, līdz iecere guva jau noteiktu formu. Pēdējā uzmetumu sērija automobiļa pakaļējam spārnam bija uzsprausta uz korķa dēļa.

—   Tas ir kādai konkrētai mašīnai? — Vingeits jautāja.

Brets pakratīja galvu: — Tikai rotaļāšanās ar idejām, mēģinājums tikt no tām vaļā. Reizēm tāda rotaļāšanās noved pie kaut kā praktiski lietojama. Sajā gadījumā — nē. — Viņš norāva skici no dēlīša, saburzīja un iemeta papīru grozā. — Ja savāktu kopā visas skices, kas radušās, veidojot jaunu mašīnu, ar papīriem varētu piegāzt veselu stadionu.

Barbara iededza spuldzi istabas stūrī, kur stāvēja ar drānu aizsegts molberts. Drānu viņa uzmanīgi noņēma.

—   Un vēl šeit top ari paliekamas vērtības, — viņa sacīja.

Uz molberta bija gandrīz pabeigta eļļas glezna.

—  Nepaļauj ieties uz viņas vārdiem, — teica Brets. — Barbarai ir laba sirds, viņa mani pārvērtē.

Lielais, sirmais nēģeris pakratīja galvu. — Šoreiz laikam nepārvērtē vis. — Glezna viņam acīm redzami patika.

Vienkārša autolūžņu kaudze. Breta salasītais modelis izlikts uz dēļa molbertam priekšā un izgaismots ar prožektoru. Dažas apsvilušas aizdedzes sveces, saliekts kardāna pārvads, iedauzīta benzīna kanna, karburatora iekšas, sašķaidīts prožektors, savu laiku nokalpojusi divdesmitvoltu baterija, sānstikla rokturis, radiatora sekcija, salauzta uzgriežņa atslēga, norūsējušas skrūves un uzgalveņi. Pār lūžņu kaudzi šķībi karājās stūres rats bez skaņas signāla apļa vidū.

Grūti būtu atrast necilākus priekšmetus un vēl grūtāk iedomāties, ka tie varētu rosināt mākslinieku. Bet dīvaini — Brets savā gleznā bija iedvesis dzīvību šai lūžņu kaudzei — rupju, grotesku skaistumu un sāpīgu smeldzi. Glezna vēstīja par šo izdegušo, nevienam vairs nevajadzīgo, pamesto lūžņu bezcerību ceļā uz pilnīgu sairumu. Taču reiz, lai arī īsu brīdi, tie dzīvoja, darbojās, pārstāvēja cilvēku dzimuma sapņus, godkāri, uzvaras. Un neviļus nāca prātā, ka visi cilvēka sasniegumi — pagātnē, tagadnē, nākotnē — nolemti tikpat bēdīgam galam un pēdējais vārds piederēs atkritumu izgāztuvei. Taču vai ar sapni un īso piepildījuma mirkli nepietika?

Leonards Vingeits neatraudamies skatījās uz gleznu. Beidzot YĪņš lēni teica: — Es neko daudz nesaprotu no mākslas. Bet tas ir spēcīgi. Jūs varētu kļūt par lielu gleznotāj u.

—  To es viņam vienmēr esmu teikusi. — Barbara pārklāja gleznai drānu un nodzēsa gaismu. Viņi atgriezās viesistabā.

—   Barbara domā, ka esmu pārdevis savu pirmdzimtību par lēcu virumu, — Brets sacīja, ieliedams vīnu. Un, pārlaidis skatienu viesistabai, piebilda: — Vai arī par dzīves ērtībām.

—   Brets varētu apvienot dizainu un glezniecību, — Barbara teica Vingeitam, — ja viņam nebūtu tik spoži panākumi dizainā. Tāpēc ar otu viņš tikai pablēņojas, ne vairāk. Ar viņa talantu tā ir jau traģēdija.

Brets pasmīnēja. — Barbara nekādi nespēj saprast, ka automobiļa modelēšana ir tikpat radošs darbs kā glezniecība. Nedz ari to, ka automobiļi ir mans aicinājums. — Viņš atcerējās, kā pirms dažām nedēļām teicis abiem studentiem: «Automobiļiem jābūt kā elpai, dienišķai maizei, miegam — un pat nakti, no miega mostoties, pirmajai domai jābūt par automobili… Automobilim jākļūst par jūsu reliģiju.» Bet vai viņš pats vairs tam ticēja? Vismaz ne tik karsti kā tad, kad nule bija ieradies Detroitā. Un vai ikviens ar laiku neapdziest? Dažu labu reizi, ieskatīdamies savos darbabiedros, viņš par to prātoja. Tomēr, lai būtu līdz galam godīgs pret sevi, Brets nenoliedza, ka ir vēl citi iemesli, kāpēc automobilim jāpaliek par viņa sūtību. Lai saka, ko grib, bet viņa gados jau pelnīt piecdesmit tūkstošus gadā un tuvā nākotnē nesalīdzināmi vairāk — arī kaut ko nozīmēja. Brets šķelmīgi pavaicāja Barbarai: — Un tu nāktu man taisīt vakariņas, ja es dzīvotu bēniņos un ostu pēc terpentīna?

Barbara cieši paskatījās uz viņu. — Tu labi zini, ka nāktu.

Kamēr viņi tērzēja par citām lietām, Brets izlēma: viņš pabeigs šo gleznu, kurai nedēļām ilgi nebija pieskāries. Un tikai tāpēc, ka gleznošana pārāk aizrāva, tā prasīja visu, un Barbara maldījās, domādama, ka Brets dizainu un gleznošanu it viegli varētu apvienot.

Pēc vakariņām, kas garšoja tikpat labi, cik labi virtuvē smaržojušas, Brets novērsa sarunu uz gadījumu, kuru Vingeits viņam izstāstīja bārā. Barbara bija satriekta, dzirdot, kā apkrāpj un pazemo jaunpieņemtos strādniekus. Viņa sašuta pat karstāk nekā pirmīt Brets.

Un pajautāja to, ko Brets Dilozanto nebija jautājis:

—   Sis instruktors un sekretāre… viņi bija baltie vai melnie?

Vingeits sarauca uzacis. — Kāda tur starpība?

—   Pats zināt, — teica Brets.

—  Baltie, — Vingeits nīgri atbildēja. — Un tad?

—   Tikpat labi viņi varēja būt arī melnie, — Barbara domīgi sacīja.

—   Maz ticams. — Vingeits pavilcinājās. — Esmu jūsu viesis.

—   Nerunāsim par to. Lai paliek, — Brets attrauca.

Iestājās klusums, tad sirmais nēģeris sacīja: — Es

atrodos starp draugiem, tomēr man gribētos šo to precizēt. Lai jūs nemaldina mans elegantais uzvalks, koledžas diploms un augstais amats. Jā, protams, esmu paraugnēģeris — no tiem, uz kuriem rāda ar pirkstu, kad grib sacīt: «Redziet nu, ko pie mums var sasniegt melnais cilvēks!» Atkal taisnība, bet tādu kā es ir ārkārtīgi maz, vienkārši mans tēvs varēja dot man labu izglītību, un melnajiem tā ir vienīgā iespēja izsisties uz augšu. Un tā nu esmu ticis pie sava posteņa un, kas zina, varbūt ar laiku pat kļūšu par vienu no kompānijas direktoriem. Neesmu vēl nemaz tik vecs un patiešām labprāt kļūtu direktors. Arī kompānijai tas nenāktu par sliktu. Es pat noteikti zinu — ja kompānijai vajadzētu izvēlēties starp mani un kādu balto un ja šim baltajam nebūtu sevišķu priekšrocību, vietu dabūtu es. Un tad sabiedrisko sakaru nodaļa izkliegtu visai pasaulei: «Paskatieties paši! Mums valdē ir melnais!»

Leonards Vingeits iedzēra Barbaras pasniegto kafiju.

—   Bet, kā jau es teicu, tā ir tikai fasāde. Es joprojām piederu savai rasei. — Ar asu kustību viņš nolika tasi uz galda. Viņa degošo acu skatiens ieurbās Bretā un Barbarā. — Kad notiek tādas lietas kā tās, ko man vajadzēja atklāt šodien, es nejūtu tikai dusmas vien. Es smoku nost no nicinājuma un naida pret visu balto!

Uguns viņa acīs apdzisa. Viņš atkal pacēla kafijas tasi, bet viņa roka drebēja.

Brīdi paklusējis, viņš turpināja: — Džeims Boldvins raksta: «Ar nēģeriem šajā zemē apietas tā, kā jums neienāktu ne prātā apieties kaut vai ar suni un kaķi.» Un viņš nepārspīlē. Tā patiešām ir — gan Detroitā, gan citur. Neraugoties uz visiem pēdējo gadu notikumiem, balto cilvēku uzskatos nekāds īpašs lūzums nav noticis. Tas mazumiņš, kas darīts balto cilvēku sirdsapziņas nomierināšanai, kā, piemēram, šo blēžu sagānītā darbaspēka uzņemšana, ir tikai dīķi iesviesta akmentiņa loki uz ūdens. Skolas, dzīvokļi, medicīniskā palīdzība — viss ir tik brēcošā stāvoklī, ka to neviens, ja viņš pats nav nēģeris, pat iztēloties nespēj. Bet kādu dienu, ja autorūpniecība gribēs pastāvēt šajā pilsētā — jo tikai autorūpniecība ir Detroitā — , tā apjēgs, ka jāuzlabo melno dzīves apstākļi un ka to var izdarīt vienīgi autorūpnieki, citiem nepietiks ne līdzekļu, ne saprašanas. — Viņš padomāja un piebilda: — Un tomēr es neticu, ka viņi to darīs.

—  Tātad nekas nemainīsies? — Barbara satraukti jautāja. — Un nav uz ko cerēt?

—   Kāpēc ne? Cerēt var vienmēr. — Leonards Vingeits pasmīnēja. — Cerība naudu nemaksā. Nevajag tikai ļauties pašapmānam.

—  Paldies par atklātību, — lēni noteica Barbara. — Patiesu vārdu dzird reti.

—  Pastāsti viņam par savu jauno darbu, — Brets ieminējās.

—   Es strādāju reklāmas aģentūrā, kas pilda kompānijas pasūtījumus, — Barbara sacīja. — Man liek uzņemt filmu. Patiesīgu filmu par Detroitu, proti, iekšpilsētu.

Viņa uzreiz juta, ka Vingeits ir ieinteresēts.

—   Es to uzzināju pirms pusotra mēneša, — Barbara paskaidroja.

Un tad viņa izstāstīja par Ņujorkā saņemtajām JeitaBrauna instrukcijām.

Tas bija noticis dienu pēc neveiksmīgās reklāmas zīmējumu skates, kad ODžL aģentūra tradicionāli piedāvāja savas idejas «Oriona» reklamēšanai un tās tikpat tradicionāli tapa noraidītas.

Kā jau mākslas nodaļas šefs Tedijs Ošs bija paredzējis ar alkoholu bagātīgi slacinātajās pusdienās, Keiss Jeits-Brauns nākošajā rītā izsauca Barbaru.

Tur, aģentūras augšējā stāva skaistajā kabinetā, Jeits-Brauns nepavisam vairs nebija tas sirsnīgais, iztapīgais cilvēks, kas vakar. Gluži otrādi. Viņš likās arī sirmāks un vecāks un viņu sarunas laikā vairāk skatijās pa logu pār Manhatanas jumtiem uz Longailendas līci, it kā viņa domas būtu pavisam kur citur. Barbara nodomāja, ka pēc uzspiestas pakalpības pret klientiem viņam laiku pa laikam jāizlādējas nīgrumā.

Un noteikti neko draudzīgu nevarēja saklausīt JeitaBrauna vārdos pēc tam, kad viņi bija pateikuši viens otram «labrīt».

—   Jūs vakar bijāt vīzdegunīga pret klientu, — viņš teica Barbarai. — Man bija ļoti neērti. Un jums gan būtu laiks zināt, kā jāuzvedas.

Barbara klusēja. Jeits-Brauns noteikti domāja viņas iautājumu kompānijas reklāmas šefam: «Jums galīgi nekas nepatika? Pavisam, pavisam nekas?» Barbara joprojām uzskatīja, ka viņas jautājums bijis taisnīgs, un netaisījās zemoties. Taču negribēja arī salēkties ar Jeitu-Braunu, pirms nebūs saņēmusi jauno uzdevumu.

—   Viens no pirmajiem baušļiem, kas jāiemācās katram mūsu darbiniekam no paša sākuma, ir savaldība, — Jeits-Brauns neatstājās. — Jāiemācās norīt krupi.

—   Jā, Keis, — Barbara sacīja. — Es viņu patlaban riju nost.

Jeits-Brauns atļāvās visžēlīgu smaidiņu, tad ledaini turpināja:

—   Tas, ko jums vajadzēs darīt, arī prasīs savaldību, turklāt skaidru galvu un, protams, iztēli. Es ieteicu jūs šim darbam pārliecībā, ka tādas īpašības jums piemīt. Un joprojām esmu par to pārliecināts, jo vakardienas izlēcienu uzskatu par mirkļa aptumsumu.

«Žēlīgais dievs,» Barbarai gribējās kliegt, «kāp reiz no kanceles un saki, kas man jādara!» Bet viņai pietika prāta klusēt.

—   Projektā personiski ieinteresēts klienta valdes priekšsēdētājs. — Vārdi «valdes priekšsēdētājs» izvēlās pār Jeita-Brauna lūpām visdziļākajā godbijībā. Barbarai atlika vienīgi nobrīnīties, kāpēc viņš, tos izsakot, nav piecēlies un atdevis militāru godu.

—  Tāpēc uz jums gulstas atbildība, — viņš turpināja, — un tā ir milzu atbildība ODžL aģentūras priekšā — vajadzības gadījumā par darba gaitu ziņot valde°s priekšsēdētājam personiski.

Te nu Barbara spēja novērtēt viņa jūtas. Personiski ziņot par savu darbu valdes priekšsēdētājam bija milzu atbildība, lai gan Barbaru tas nebiedēja. Taču valdes priekšsēdētāja rokās, ja viņam labpatiktos to pielietot, bija vara pār viņa kompānijai pakļautās aģentūras dzīvību un nāvi, tāpēc Barbara spēja iztēloties, kā nervozē Keiss Jeits-Brauns.

—   F.CTim iecerējuši uzņemt filmu, — Jeits-Brauns piebilda.

Tālāk sekoja .jau sīkāks izklāsts. Filmai vajadzēja būt par Dctroilas iekšpilsētu, tās iedzīvotājiem un problēmām — rasu sadursmēm un tamlīdzīgi —, par viņu dzīvi, viedokļiem, vajadzībām. Godīgi, uz faktiem balstītai dokumentālai lentei. Nekādā gadījumā tai nav jābūt kompānijas vai industrijas propagandai. Kompānijas nosaukums parādīsies tikai vienu reizi — uzrādot filmas finansētāju. Filmas mērķis — pēc Detroitas tiešā piemēra analizēt urbanizācijas problēmas, pasvītrot pilsētu lomu nācijas dzīvē. Filma galvenokārt domāta izglītības vajadzībām, to demonstrēs skolās un sanāksmēs. Droši vien rādīs arī pa televīziju. Un, ja būs pietiekami laba, varbūt ari kinoteātros.

Uzņemšanai atvēlēti bagātīgi līdzekļi. Tie ļaus pieaicināt darbā profesionālu kinostudiju, taču studiju ODžL aģentūra izvēlēsies pati un pati arī sekos uzņemšanas gaitai. Var pieaicināt pirmklasīgu režisoru un, ja vajadzīgs, scenāristu, bet Barbara, ņemot vērā viņas pieredzi, droši vien gribēs rakstīt scenāriju pati.

Vārdu sakot, Barbara pārstāvēs aģentūru un visā pilnībā atbildēs par projekta īstenošanu.

Jeitam-Braunam runājot, Barbara augošā satraukumā atcerējās Tedija Oša vārdus vakar pie pusdienu galda: «Varu jums sacīt vienīgi to, ka man gribētos būt jūsu vietā.» Tagad viņa saprata, kāpēc. Sis nozīmējums bija nc vien augsta uzslava viņas profesionālajai varēšanai, bet ari radošs izaicinājums, ko viņa pieņēma ar prieku. Barbara juta, ka viņa sāk skatīties uz Jeitu-Braunu citām acīm — un noteikti iecietlgāk.

Arī inspektora tālākie vārdi viņa atzinību īpaši neiedragāja.

—   Jūs strādāsiet Detroitas kantorī kā parasti, — viņš teica, — bet mēs gribam būt lietas kursā par visu, kas notiek, un, ja saka visu, tad arī domā visu. Un cieši paturiet prātā jau iepriekš minēto savaldību. Filmai jābūt godīgai, bet neaizrauj ieties. Nedomāju, ka mēs gribētu vai valdes priekšsēdētājs gribētu pārāk sociālistisku ievirzi.

To nu Barbara laida pār galvu, viņa zināja, ka ideju un viedokļu būs pārpārēm, priekšā stāvēja sīvas cīņas un nav vērts ielaisties abstraktos pārspriedumos tagad.

Pēc nedēļas atbrīvojusies no citiem pienākumiem, Barbara sāka strādāt pie filmas ar pagaidu nosaukumu «Autopilsēta».

Pāri Breta Dilozanto vakariņu galdam Barbara sacīja Leonardam Vingeitam: — Sākums jau ir, esam izvēlējušies studiju un režisoru. Protams, vēl vajag visu precīzi saplānot filmas uzņemšanai, bet domāju, ka startēsim februāri vai martā.

Lielais, sirmais nēģeris vilcinājās ar atbildi. Beidzot viņš sacīja: — Protams, es varētu nostāties ciniķa vai demagoga pozā un iebilst, ka par sāpīgām problēmām nevajag taisīt filmas, bet ķerties pie to atrisināšanas, ka jūsu darbs ir tikai tādas Nērona deklamācijas, Romas degšanā skatoties. Bet manā amatā gribot negribot jānāk pie atziņas, ka dzīvē nekas tik vienkārši nav atrisināms, turklāt ari informācijai liela nozīme. — Viņš paklusēja un piebilda: — Manuprāt, jūsu iecere var dot svētīgus augļus. Un, ja varu būt jums derīgs, palīdzēšu.

—   Domāju, ka varat, — teica Barbara. — Režisors būs Vess Gropeti. Mums abiem liekas, ka stāstam par pilsētu jābūt stāstam par atsevišķiem cilvēkiem, šis pilsētas iedzīvotājiem. Viens varētu būt, teiksim, no tiem strādniekiem, kurus jūs pieņemat pēc nekvalificētā darbaspēka programmas.

—  Programma ne vienmēr dod cerēto iznākumu, —

Leonards Vingeits brīdināja. — Jūs varat safilmēt garu garos gabalus par galīgi nekam nederīgu tipu.

—   Lai būtu arī nekam nederīgs, — Barbara palika pie sava. — Mēs netaisīsim jaunu «Poliannu».

—   Vienu īpatni varu jums piedāvāt, — Vingeits domīgi teica. — Atcerieties, es veselu pēcpusdienu braukāju pakaļ inspektoram, kas izkrāpa un iekasēja čekus?

Barbara pamāja: — Atceros.

—   Nākošā dienā es apstaigāju dažus cilvēkus, pie kuriem viņš iegriezās. Es biju pierakstījis adreses, mani darbinieki sameklēja uzvārdus. — Leonards Vingeits izvilka piezīmju grāmatiņu un sāka šķirstīt.

—  Viens no viņiem mani aizkustināja. Nevaru pateikt, ar ko tieši, bet es visiem spēkiem pierunāju viņu atgriezties darbā. A, te jau ir. — Vingeits bija atradis vajadzīgo lappusi. — Viņu sauc Rolijs Naits.

Pie Breta Barbara bija atbraukusi ar taksi. Vēlu vakarā, kad bija* norunāts drīz atkal sanākt kopā un Leonards Vingeits aizgājis, Brets veda Barbaru uz mājām.

Zaleski dzīvoja Rojaloukā, vidusšķiras izraudzītā piepilsētā dienvidaustrumos no Birmingemas. Braucot cauri pilsētai ar Barbaru blakussēdeklī, Brets teica:

—   Tas ir ārprāts. — Viņš nobremzēja un apkampa Barbaru. Viņu skūpsts bija ilgs un kaislīgs.

—   Paklausies, — teica Brets, iegremdējis seju viņas mīkstajos matos, — kam tas viss vajadzīgs? Brauksim atpakaļ, un paliec šonakt pie manis. Mēs abi to gribam, un nav ne mazākā iemesla, kāpēc lai mēs to nedarītu.

Viņš bija lūdzis to jau pēc Vingeita aiziešanas. Un šī nebūt nebija pirmā reize.

Barbara nopūtās. — Tu esi manī dziļi vīlies, vai ne?

—   It kā man būtu dota iespēja kaut vai vilties!

Barbara gaiši iesmējās. Patiešām — Bretam gadījās

viņu sasmīdināt visnegaidītākos brīžos. Barbara pasniedzās un viegliem pirkstiem izglāstīja nikno krunku Breta pierē — viņa pat neredzēdama zināja, ka krunka pierē būs.

—   Tas nav godīgi! — Brets protestēja. — Visi, kas mūs pazīst, ir pārliecināti, ka tu guli ar mani, un tikai mēs paši zinām, ka tā nav. Pat tavs vecais tā domā. Vai tad ne?

—  Jā, — Barbara piekrita. — Tētis laikam domā gan.

—        Nevis laikam, bet noteikti. Pat vairāk — ik reizes, kad mēs tiekamies, vecais ūpis dara man zināmu, cik ļoti viņam tas nepatīk. Un zaudētājs esmu vienmēr es — vai nu nāku, vai eju.

—  Zinu, mīļais, zinu, — Barbara sacīja.

—        Tad kāpēc lai mēs to nedarītu? Šonakt pat? Barba, dārgumiņ, savos divdesmit deviņos gados tu taču nekādi nevarētu būt jaunava. Man atliek vienīgi secināt, ka esmu tev ar kaut ko pretīgs. Ožu pēc modelējamā māla vai citādi aizskaru tavas jūtas?

Barbara sparīgi pakratīja galvu. — Man pie tevis patīk viss, to es tev saku pavisam nopietni un vienmēr esmu sacījusi.

—  Jā, jā, sacīts top visu laiku. — Un drūmi piebilda:

—  Un, saki ko sacīdama, es nesaprotu, kāda tam jēga.

—  Brauksim, lūdzu, uz mājām, — Barbara teica.

—  Manām mājām?

Viņa iesmējās. — Nē, manām.

Kad mašīna sakustējās, viņa pieskārās Breta rokai.

—  Es arī pati īsti labi nesaprotu, kāda tam jēga. Es laikam domāju citādāk, nekā tagad pieņemts, netieku līdzi laika garam. Varbūt tas ir vecmodīgi…

—        Ar to tu gribi sacīt, ka vispirms man tevi jāprec un tad es tikšu pie medus poda?

—        Nē, — Barbara asi atcirta. — Neņemos pat galvot, ka vispār gribu precēties. Pēc dabas esmu karjeriste. Zinu — tu arī nemaz neesi ģimenes cilvēks.

—        Tev taisnība. — Brets pasmīnēja. — Tad kāpēc lai mēs nedzīvotu tāpat?

—  Mēs varētu.

—  Nopietni?

—        Pati nezinu. Iespējams. — Viņa brīdi klusēja, tad teica: — Varbūt mums nevajadzētu kādu laiku satikties, ja katra mūsu tikšanās tevi nomoka.

—        Esam jau mēģinājuši, vai ne? Bet es nevaru. Labāk mocīties ar tevi nekā nemaz neredzēt. — Un šķelmīgi piebilda: — Vai nu tīri tu man noturēsies pretī visu mūžu.

Viņi brauca klusēdami. Brets iegrieza mašīnu Vudvorda avēnijā, un tad Barbara sacīja: — Izdari kaut ko manis dēļ.

—  Tas būtu?

—  Beidz savu gleznu. To, ko mēs redzējām šovakar.

Viņš likās izbrīnījies. — Tad tas stāv starp mums?

—   Neesmu pārliecināta. Glezna ir daļa no tevis, būtiski svarīga daļa. Kaut kas tāds, kam jālaužas uz āru.

—  Kā lentes tārpam?

Viņa pakratīja galvu. — Kā lielam talantam. Leonards arī teica. Autorūpniecībā tu nekad to nevarēsi līdz galam izpaust.

—   Gleznu es pabeigšu. To es tāpat jau esmu nolēmis. Bet arī tu strādā autorūpniecībā. Kur ir tavs patriotisms?

—   Birojā, — Barbara sacīja. — Tas man ir tikai līdz pieciem pēcpusdienā. Pēc tam esmu es pati, tāpēc gribu, lai arī tu būtu tu pats — labais, īstais Brets Dilozanto.

—   Nez vai es to zelli pazītu, ja mēs nejauši satiktos, — Brets norūca. — Tātad gleznošana ir mans aicinājums. Bet vai tu vispār zini, kādas grūtības stāv ceļā māksliniekam jebkurā mākslas jomā uz meistarību, slavenu $Irdu un, starp citu, labu apmaksu?

Viņi iegriezās pieticīgās Zalesku mājas ceļā. Garāžā jau stāvēja pelēka mašīna.

—   Tavs vecais ir mājās, — Brets sacīja. — Uzreiz drebulis klāt.

Mets Zaleskis bija pie savām orhidejām mazā, blakus virtuvei iebūvētā siltumnīcā un pacēla galvu, kad Barbara ar Bretu ienāca pa sāndurvīm.

Siltumnīcu Mets iebūvēja pirms gandrīz astoņpadsmit gadiem, kad, pārcēlies no Viandotas, nopirka te māju. Tajos laikos apmešanās Rojaloukā apliecināja Meta izrāvienu no trūcības, kādā dzīvojuši viņa poļu cilmes vecāki un audzis viņš pats. Orhidejām vajadzēja kļūt par vaļasprieku pēc smagā nervu sprieguma autorūpnīcas darbā. Taču reti tas bija prieks. Lai gan Metam patika eksotisko ziedu formas un krāsas un dažkārt arī smarža, mājās viņš atgriezās tā pārguris, ka orhidejas kļuva tikai par vēl vienu smagu pienākumu, kuru nokratīt viņš nespēja.

Šovakar viņš bija pārnācis vēlu, tikai pirms kādas stundas, jo negaidīts materiāla aptrūkums bija radījis kritisku stāvokli montāžas cehā, paēdis visai aptuvenas vakariņas un apjautis, ka dažu orhideju pārstādīšana un sakopšana vairs nekādi nav atliekama uz citu dienu. Mets jau bija pārvietojis dažas orhidejas un nolicis valgākā, auga elpai labākā vietā dzelteni purpuraino Masdevallia triangularis, kad ārā iedūcās Breta mašīna. Tiem abiem ienākot, viņš puķi rūpīgi aplaistīja.

Brets parādījās siltumnīcas durvis. — Labvakar, mister Z.! 1

Mets Zaleskis necieta, ka viņu sauc par misteru Z., lai gan ari darbā daži viņu tā uzrunāja. Viņš noņurdēja kaut ko sveicienam līdzīgu. Ienāca arī Barbara, pavirši noskūpstīja tēvu uz vaiga un iegāja atpakaļ virtuvē sagatavot visiem iesala dzērienu.

—   Tas ir ko vērts! — Brets iesaucās. Noskaņojies uz sirsnību, viņš pievērsās plauktiņos un iekārtos grozos ziedošajām orhidejām. — Jums gan labi, tik daudz brīva laika, ka varat atļauties tādu greznību! — Viņš nepamanīja, kā sakniebjas Meta Zaleska lūpas. Pamādams uz Catasetum saccatum, kas auga uz egles mizas, viņš jūsmīgi teica: — Tā nu gan ir skaista! Kā putns lidojumā.

Uz mirkli Mets atkusa, dalīdamies priekā par krāšņo, purpurbrūno ziedu ar augšup uzliektām kauslapām.

—   Patiesi kā putns! — viņš piekrita. — Es to nebiju ievērojis.

Mirkļa saskaņu, pats nemanīdams, izjauca Brets:

—    Mister Z., kā iet vecajam labajam konveijeram? Vēl turas kopā?

—   Ja turas, — Mets atcirta, — tad par to nav jāpateicas tiem trakajiem modeļiem, ko mums nākas montēt.

—   Tā jau ir. Bet mums palaikam kārojas pasviest jūsu knīpstangu večiem kaut ko āķīgāku, lai nenobeidzas no vienmuļības. — Labsirdīga mēļošana Bretam bija parasta un dabiska kā, teiksim, elpa. Diemžēl viņam nekad nebija nācis prātā, ka Barbaras tēvam tā neliekas un ka tieši tāpēc Mets Zaleskis uzskata meitas draugu par vējagrābsli.

Meta piere draudīgi saraucās, tāpēc Brets piebilda:

—   Nekas, drīz dabūsiet «Orionu». Tā būs tīrā bērnu spēle, montēsies pats no sevis.

Tad nu Mets eksplodēja: — Nekas nemontējas pats no sevis! Un to jūs savā bērna prātā nekādi nespējat saprast. Jūs un citi jums līdzīgi sprukstiņi nākat ar saviem koledžu diplomiem un iedomājaties, ka viss, ko jūs saskribelējat uz papīra, jau ir auto! Ne tuvu! Mēs, par knīpstangu večiem lamātie, vaiga sviedros dabūjam (0 gatavu … — Viņš kliedza un pats niknojās par saviem vārdiem.

Vainīgs Meta pēkšņajā dusmu izvirdumā bija šīvakara nogurums, ari apziņa, ka, jā, «Orions» drīz būs klāt un ka ceham, kuru faktiski vadīja viņš, vajadzēs būvēt jaunu mašīnu, tāpēc nāksies demontēt konveijeru un pārmontēt atbilstoši jaunajai mašīnai, ka parastās ražošanas problēmas, jau tāpat pietiekami asas, drīz vien 'egūs milzu apjomus un darba gaitā radīsies atkal un atkal, ka viss modeļa maiņas smagums gulsies uz viņa pleciem, ne elpu viņš nevarēs atvilkt un būs pateicīgs par katru nakti, kad izdosies jel drusciņ pagulēt, turklāt, ja kas neies, kā vajadzīgs, vainos viņu un tikai viņu. Jā, protams, viņš to izbaudījis uz savas ādas atliku likām — cikreiz īsti, nespēja pat atcerēties — , bet nupat viņam likās, ka nākošo jau tik tuvo reizi vairs neizturēs.

Mets aprāvās, sapratis, ka patiesībā nerunā ar šo nekaunīgo puišeli Dilozanto — lai gan viņu necieta — , ka pēkšņi dauzies tikai viņa paša ilgi slāpētais rūgtums. Viņam kļuva neērti, viņš jau grasījās lūgt piedošanu, kad siltumnīcas durvis iestājās Barbara. Viņas seja bija bāla no sašutuma.

—   Tēt, tu atvainosies par katru vārdu, ko nupat sacīji.

Pirmajā brīdī Mets iecirtās: — Ko, ko es darīšu?

Iejaucās Brets, jo viņu nekas nespēja sarūgtināt ilgāk par pušplēstu mirkli: — Nav nekādas vajadzības, viss kārtībā. Tikai sīka nesaprašanās, vai ne, mister Z.?

—   Nē! — Barbara, parasti iecietīga pret tēvu, palika pie sava. — Tu atvainosies, tēt! Citādi es tūlīt iešu projām no tevis. Pie Breta. To es tev saku pavisam nopietni.

Mets zināja, ka viņa to izdarīs.

Nelaimīgs, tā arī nesapratis ne bērnus, kas pieaugot sāk necienīgi runāt ar saviem vecākiem, ne jaunās paaudzes uzvedību vispār, ar sāpēm atcerēdamies Fredu, savu nu jo kopš gada mirušo sievu, kura nebūtu pieļāvusi kaut ko tādu, Mets nomurmināja dažus atvainošanās vārdus, noslēdza siltumnīcas durvis un aizgāja gulēt.

Drīz arī Brets atvadījās no Barbaras un aizbrauca.

12

Motoru pilsētā nu bija dziļa ziema. Pagājis novembris, tad ziemassvētki, un janvāris sācies ar bieziem sniegiem, slēpošanu Mičiganas ziemeļos un ledus blīvēm gar Sentklīra un Eri ezeru krastiem.

Līdz ar jauno gadu steidzīgāka kļuva ari gatavošanās «Oriona» debijai, ieplānotai ap septembra vidu. Ražošanas daļa, jau mēnešiem ilgi svīdusi ap plāniem, sāka pāreju uz tiešā darba procesu, lai no jūnija līdz augustam taptu pirmā «Oriona» partija. Un tikai tad, vēl pēc sešām dziļā noslēpumā tītām ražošanas nedēļām, mašīna stātos publikas priekšā. Tikām iepirkumu daļa drudžainā steigā saskaņoja pasūtāmo materiālu milzumu, dienu pa dienai ierēķinot piegādes, bet noieta un tirgus daļa pūlējās novest pie kopsaucēja nepārtraukti apspriestos un mainītos plānus par mašīnu sadali tirdzniecības aģentiem. Sabiedrisko sakaru daļa aizlaikus gatavoja paša Lukulla cienīgas dzīres preses pārstāvjiem «Oriona» debijas dienā. Arī citas nodaļas katra savā nozarē šā vai tā gatavojās jaunās mašīnas izlaidumam.

Un tomēr «Oriona» tapšanas gaitā bija cilvēki, kam šī mašīna nozīmēja pagātni, viņi jau domāja par «Ceļa zvaigzni», kurai vajadzēja nākt pasaulē pēc «Oriona», kaut gan tās izlaiduma laiks un pat forma vēl nebija skaidri zināmi. Starp šiem cilvēkiem bija Ādams Trentons un Brets Dilozanto.

Ādama Trentona janvāra rūpēs ietilpa arī māsas Terēzes nauda, ko viņas mirušais vīrs ieguldījis Smoukija Stefensena autoveikalā.

Daudz vairāk laikā, nekā Ādams bija domājis, prasīja atļauja personiski kontaktēties ar tirdzniecības aģentu — viņa lūgumu apsprieda pat interešu sadales komisija. Atļauju deva visai negribīgi un ari tikai pēc tam, kad Ādams bija runājis ar pirmo viceprezidentu Habu Hjūvitsonu. Bet nu, kad vajadzēja pildīt māsai doto solījumu, Ādams saprata, cik maz viņam laika un patikšanas uzņemties lieku atbildību. Viņa darba nastas auga augumā, netikamā nervu spriedze nemazinājās. Attiecībās ar Ēriku tāpat nekas nebija mainījies, kaut arī viņš saprata, ka sieva žēlojas taisnīgi, jo pēdējā laikā viņi tikpat kā nemaz nebija kopā. Vajadzēja kaut ko darīt un darīt drīz, bet vispirms jātiek galā ar šīm papildu saistībām.

Tā nu kādā sestdienas rītā, iepriekš sazvanījies, Ādams devās pirmajā vizītē pie Smoukija Stefensena.

Stefensena veikals atradās pilsētas ziemeļu galā, tuvu Trojas un Birmingemas robežām. Vieta bija laba, tikai dažus kvartālus no pilsētas ziemeļrietumu galvenās ielas — Vudvorda avēnijas.

Smoukijs noteikti bija skatījies pa logu un gaidījis, jo, tiklīdz Ādams kāpa no mašīnas, iznāca uz ielas pa autozāles durvīm.

Kādreizējais sacīkšu braucējs, uzaudzējis kuplu bārdu un pusmūža taukus, noducināja: — Laipni lūdzu! Laipni lūdzu! — Ģērbies viņš bija tumšzila zīda žaketē un melnās, rūpigi iegludinātās biksēs, kaklasaite plata un koši raiba.

—   Labrīt, — teica Ādams, — esmu…

—   Varat nesacīt! Pazīstu jūs no autožurnāliem. Nāciet iekšā!

Tirgotājs plati atsita autozāles durvis.

—   Mi<* gan smejam, ka šīs durvis cilvēki ver tikai divos gadījumos — vai nu viņiem jāpaglābjas no lietus, vai jānopērk jauna riepa. Jūs, cik saprotu, esat izņēmums. — Iekšā viņš piebilda: — Jau pēc pusstundas cilvēki atmet uzvārdus. Kāpēc tad šī pusstunda vispār vajadzīga? — Viņš pastiepa platu lāča ķepu. — Sauciet mani par Smoukiju!

—   Un mani par Ādamu, — Ādams teica. Viņš piespiedās nesaviebties no sacīkšu braucēja grābiena.

—   Dodiet mašīnas atslēgas! — Smoukijs pamāja jaunam pārdevējam, kas pusteciņus nāca cauri zālei. — Nolieciet labi kārtīgi mistera Trentona vāģi un netīšām nepārdodiet! Turklāt visu cieņu un bijību! Sī vīra māsai pieder četrdesmit deviņi procenti mūsu bodītes, un, ja mūsu apgrozība līdz pusdienlaikam nemainīsies uz labu, es viņai nosūtīšu to piecdesmit vienu arī! — Viņš plati uzsmaidīja Ādamam.

—   Grūti laiki mums visiem, — Ādams sacīja. Viņš bija ieskatījies noieta daļas atskaitēs un zināja, ka autorūpnieki un tirgotāji šogad īpaši smagi izjūt pēcsvētku atslābumu. Autoveikali bija pārslogoti, mašīnas nāca un nāca klāt, tirgotāji nezināja, ko iesākt, un attapīgākie pircēji pašlaik varēja nopirkt mašīnu par vairākiem simtiem lētāk nekā jau pēc mēneša vai diviem.

—      Labāk būtu tirgojis krāsu televizorus, — Smoukijs sūkstījās. — Tos uz ziemassvētkiem un Jaungadu ķeršus izķer.

—  No modeļa maiņas jūs labi pelnījāt.

—   Tiesa kas tiesa. — Tirgotājs atplauka. — Redzējāt skaitļus, Adam?

—  Jā, māsa atsūtīja.

—   Modeļa maiņa ir droša lieta. Varētu domāt, ka cilvēki ar laiku nāk pie prāta. Mums par laimi, nenāk ne sitami. — Ejot cauri zālei, Smoukijs iesānis paskatījās uz Ādamu. — Kā būsiet pamanījis, es runāju pavisam atklāti.

Ādams pamāja. — Manuprāt, tikai tā mums vērts runāt.

Viņš, protams, zināja, ko Smoukijs domājis ar nākšanu pie prāta. Modeļa ieviešanas laikā — no septembra līdz novembrim — tirgotāji paspēj pārdot tikpat daudz jauno mašīnu, cik rūpnīcas piegādāt. Un tirgotāji prasa vēl un vēl — pretēji citiem mēnešiem, kad viņi pūlas izvairīties un ņemt mazāk, nekā pasūtījuši. Neraugoties uz visu slikto, ko raksta un runā par automobiļiem, publika lauztin laužas pēc jaunā modeļa vai būtiski pārveidota vecā. Pircēji nezina vai negrib zināt, ka šajā laikā viņi ir likumīgais medījums un tirgotāji visnežēlīgāk uzsit cenas, turklāt jaunie, vēl neiestrādātie modeļi ir zemākas kvalitātes par tiem, kas parādās dažus mēnešus vēlāk. Kamēr inženieri, priekšstrādnieki un akordnieki ievingrinās jaunās mašīnas ražošanā, paiet zināms laiks. Sākumā nav pat īsti ierēķināts viss, kas mašīnai nepieciešams, vajag improvizēt un izgrozīties, un kvalitāte cieš neizbēgami. No šī viedokļa pavisam jauns automobilis it bieži ir slikts pirkums.

Zinātāji pērk jaunu modeli tad, kad tas jau vismaz četrus, sešus mēnešus bijis ražošanā. Ap to laiku jaunās mašīnas trūkumi rūpnīcās jau atklāti un novērsti un tā būs labi nostrādāta — atskaitot, protams, pirmdienās un piektdienās izlaistos automobiļus, jo šīs ir autorūpniecības melnās dienas jebkurā gadijumā.

—   Noslēpts jums netiks nekas, Adam, manas veikala lietas būs kā meitumāja ar noceltu jumtu, — sacīja Smoukijs Stefensens. — Grāmatvedība, kartotēkas, inventārs, viss, ko vien vēlaties. Jūsu māsai ir tiesības zināt, pārbaudiet, kā būtu pārbaudījusi viņa pati. Un jautājiet droši, atbildes būs godīgas.

—   Jautājumu netrūks, — Ādams teica, — un pēc tam vajadzēs izskatīt arī papīrus. Un vēl es gribētu vienkārsi pavērot jūsu darbu — vispārējam priekšstatam, lai gan tas prasīs vairāk laika.

—  Protams, protams, kā vien vēlaties, esmu visādi ar mieru.

Automobiļu tirgotājs uzveda Ādamu pa kāpnēm mezonīnā, kas stiepās gar visu autozāli. Lielāko daļu mezonina aizņēma personāla kabineti. Kāpņu galā viņi apstājās un palūkojās lejā uz zāli, kur rindu rindām laistījās visdažādāko modeļu mašīnas — spilgtas krāsas, spoži pulējumi. Vienā zāles malā bija dažas stiklotas kabīnes pārdevējiem. Gaitenis aiz vaļējām durvīm veda uz servisa un rezerves daļu telpām — tās no šejienes nebija redzamas.

Lai gan bija klusā sezona un vēl rīts, daži apmeklētāji jau aplūkoja mašīnas, un ap viņiem atstatu grozījās pārdevēji.

—  Jūsu māsai ar visiem bērneļiem te griežas laba naudiņa no nabaga vecā puikas Klaida ieguldījuma. — Smoukijs pētīgi paskatījās uz Ādamu. — Kas viņai uznācis? Q^kus saņem. Gada pārskatu ari drīz izsūtīsim.

—  Terēze domā par nākotni, — Ādams sacīja. — Es te esmu, lai noskaidrotu, vai viņai savas akcijas pārdot vai paturēt.

—   Skaidrs, — Smoukijs domīgi izmeta. — Godīgi sakot, Adam, es būšu lielās sprukās, ja jūs ieteiksiet viņai tās akcijas pārdot.

—   Kāpēc?

—  Nesadzīšu tik daudz, lai atpirktu. Pašlaik ar naudām grūti.

—  Ja Terēze nolemtu pārdot, tad, cik man zināms, — Ādams sacija, — jūsu ricibā būtu sešdesmit dienas. Tikai pēc tam viņa drīkstētu pārdot akcijas citam.

—  Tā jau ir, — Smoukijs piekrita, bet balss viņam bija drūma.

Smoukijam acīm redzami negribējās mainīt partneri, droši vien viņš baidījās, ka cits cilvēks vairāk jauktos viņa darīšanās nekā atraitne divtūkstoš jūdžu tālumā. Ādams mēģināja saprast, no kā tieši Smoukijs baidās. Vai tā bija tikai dabiska vēlēšanās darīt savu darbu bez citu iejaukšanās, vai arī viņa veikalā notika lietas, par kurām neviens cits nedrikstēja zināt? Lai kāds būtu iemesls, Ādams nolēma to izdibināt — ciktāl tas būs viņa spēkos.

—   Iesim manā kabinetā, Adam!

No atklātā mezonīna viņi iegāja mazā, bet mājīgā telpā ar zaļiem ādas atzveltņiem un dīvānu. Ari rakstāmgalds un grozāmais krēsls pie tā bija apvilkti ar zaļu ādu. Smoukijs redzēja, ka Ādams pārlaiž skatienu iekārtai, un pasmējās.

—        Zellis, kas šito kabinetu iekārtoja, gan gribēja visu sarkanu, bet es viņam teicu: «Neies krastā! Ja te kas būs sarkans, tad tikai pēc kautiņa.»

Viena puse kabineta, gandrīz visā garumā stiklota, ļāva pārskatīt zāli. Tirgotājs un Ādams raudzījās lejā kā no kapteiņa tiltiņa.

Ādams pamāja uz pārdevēju kabīnēm zāles malā.

—  Jums tur iekārtota monitoru sistēma?

Pirmo reizi Smoukijs pavilcinājās ar atbildi:

—  Mjā-ā…

—  Es labprāt paklausītos, kas notiek tur, taisni pretī.

Caur kabīnes stiklu varēja redzēt jaunu zēniska

izskata pārdevēju ar gaišiem, viļņainiem matiem un divus iespējamus pircējus, vīrieti un sievieti. Uz galdiņa starp viņiem bija izklāti papīri.

—        Lūdzu, kāpēc gan ne, — Smoukijs bez kāda entuziasma atbildēja. Taču atbīdīja paneli pie sava rakstāmgalda. Zem paneļa bija vairāki slēdži, vienu no tiem viņš nospieda. Tūlīt ari sienas skaļruni ieskanējās balsis.

—        …protams, mes varam pasūtīt jusu izvēlēto modeli zaļā krāsā, — teica balss, kas nepārprotami piederēja jaunajam pārdevējam. — Ļoti žēl, ka pašreizējā momentā mums nav.

Otra vīrieša balss, agresīva un nazāla, atteica: — Mēs varam pagaidīt. Ja vienosimies, protams. Jūsu veikals nav vienīgais.

—        Dabiski, ser. Bet sakiet man, lūdzu, tāpat vien, aiz tīras intereses… kā jums šķiet, par cik dārgāks zaļais galahads, ko jūs abi redzējāt? Cik tas, jūsuprāt, maksā?

—        Es teicu jau no paša sākuma, ka galahads mums nav pa kabatai, — nazālā balss atcirta.

—  Tomēr intereses pēc nosauciet skaitli. Cik dārgāks?

Smoukijs iesmējās. — Velna puika tas Pjērs! — Viņš

likās aizmirsis savu nepatiku pret Ādama noklausīšanos.

—  Re, kā ķer šos uz mušpapira!

—        Divsimt dolāru vismaz, — īgni atbildēja nazālā balss.

Ādams redzēja, ka pārdevējs pasmaida. Un tad maigi iebilst: — Patiesībā tikai septiņdesmit piecus.

iejaucās sievietes balss: — Bet, dārgum, ja tik vien …

Smoukijs iezviedzās. — Sievietes uz šito vienmēr iekrīt. Dāmiņa jau lēš, ka ietaupījusi savam vīram simt divdesmit piecus dolārus. Pjērs vēl nemaz nav uzrādījis dažas galahada priekšrocības. Gan jau paspēs.

Pārdevēja balss teica: — Kāpēc nepaskatīties uz mašīnu vēlreiz? Es gribētu jums parādīt…

Visi trīs piecēlās. Smoukijs nospieda slēdzi.

—   Man jūsu pārdevējs liekas it kā redzēts, — Ādams sacīja.

—  Protams. Tas ir Pjērs Flodenheils.

Nu Ādams atcerējās. Pjērs Flodenheils bija sacīkšu braucējs, un pēdējos divos gados viņa vārds kļuvis plaši pazīstams. Pēdējā sezonā viņš bija guvis vairākas spožas uzvaras.

—   Kad autotrekos nekas nenotiek, — Smoukijs teica, — es ļauju Pjēram te piestrādāt. Labi viņam, labi man. Daudzi v^u pazīst un pērk, lai palielītos draugiem, ka pirkuši pie paša Flodenheila. Sā vai tā, uz pārdošanu viņam nags. Un to galahada lietu viņš man nodarīs.

—   Varbūt viņš varētu kļūt par jūsu partneri, ja Terēze izstātos no spēles?

Smoukijs pakratīja galvu. — Ne mazākās cerības. Naudas puikam nav nekad, citādi jūs viņu te vis neredzētu. Visi sacīkšu braucēji pār vienu kārti metami, pat tie, kas saņem milzu vinnestus, — viņi notriec savu naudiņu ātrāk, nekā spēj sapelnīt. Viņi ar savām karburatora smadzenītēm domā, ka nauda šobrīd būs nauda uz visiem laikiem.

—  Jūs tā nedomājāt.

—  Man bija un ir galva uz pleciem.

Savos uzskatos Smoukijs dalījās labprāt.

—   Autotirgus nekad nav bijis mīkstpēdiņu darbs — un tagad jau it īpaši. Pircējs kļūst arvien slīpētāks. Bet pārdevējam jābūt slīpētākam par viņu. Apgriezieni ir lieli, toties nauda ari liela.

Modē nākusi rūpe par patērētāju iesvēla Smoukiju sašutumā: — Mazais nabaga patērētājs lai rūpējas pats par sevi — un velns ar viņu! Cilvēki vienmēr bijuši badīgi, un visa šī skundēšana par patērētāju padarījusi viņus vēl draņķīgākus. Ko viņš grib? Labāko mašīnu par baltu velti un bezmaksas servisu līdz mūža galam. Būtu labāk padomājuši par tirgotāju! Tam jācīnās vaiga sviedros, lai noturētos virs ūdens.

Klausīdamies Smoukijā un reizēm izmezdams pa vārdam, Ādams vēroja, kas notiek tirdzniecības zālē. Viņš atkal pamāja uz kabīnēm. — To pirmo var palūgt? Es gribētu paklausīties.

Panelis bija palicis vaļā. Smoukijs pasniedzās un nospieda slēdzi.

—  …darījums. Varu galvot, ka citur lētāk nedabūsiet. — Atkal pārdevēja balss. Šoreiz tas bija par Pjēru Flodenheilu vecāks vīrs, iesirms, ar strupākām manierēm. Iespējamā pircēja, sieviete ap gadiem trīsdesmit, bija bez pavadoņa. Ādamam pēkšņi kļuva neērti, ka uzņēmies izspiegotāja lomu, bet viņš paturēja prātā, ka autoveikalos tāda pārdevēju un pircēju noklausīšanās sistēma ir visparastākā lieta. Turklāt tikai noklausoties Ādams varēja spriest par Smoukijā Stefensena veikala attiecībām ar klientiem.

—   Es par to neesmu tik pārliecināta kā jūs, — sieviete sacīja. — Mašīna, ko es gribu pirkt, ir laba, taču, manuprāt, jūs prasāt simt dolāru par daudz. — Viņa cēlās no krēsla. — Es labāk pameklēšu citur.

Viņi dzirdēja pārdevēju nopūšamies. — Es pārskatīšu skaitļus vēlreiz. — Sieviete bija ar mieru. Pēc mazas pauzes ierunājās pārdevējs. — Jūs ņemsiet mašīnu uz kredīta, vai ne?

—  Jā.

—  Un kredīta kārtošanu uzticesiet mums?

—  Droši vien. — Sieviete pavilcinājās. — Vispār, jā.

Pēc paša pieredzes Ādams uzminēja pārdevēja domu

gājienu. Gandrīz katrā nomaksas pirkumā tirgotājs saņēma no bankas vai finanšu uzņēmuma prēmiju, parasti simt dolāru, dažkārt ari vairāk. Bankas un citas finanšu organizācijas dara to labprāt, lai nodrošinātu sev klientus, jo konkurence ir milzīga. Kad pircējs svārstās, pārdevējs, zinādams, ka viņu gaida noteikta summa, ja viņš veiksmīgi noslēgs darījumu, pēdējā brīdī nolaiž cenu, lai tikai pārdotu.

It kā Ādama domas lasidams, Smoukijs nomurmināja: — Caks savu lietu zina. Mums nepatīk zaudēt prēmijas, bet reizēm nākas.

—  Iespējams, ka varēsim mazliet nolaist… — atkal ierunājās pārdevējs. — Jūsu pirkumam…

Smoukijs nospieda slēdzi, tālākais Ādamam gāja secen.

Zālē bija parādījušies atkal jauni pircēji, tagad cita grupiņa iegāja kādā no pārdevēju kabīnēm. Taču Smoukijs nelikās apmierināts. — Lai veikals atmaksātos, man vajadzētu pārdot divarpustūkstoš mašīnu gadā, bet neiet no rokas, galīgi neiet.

Pie kabineta durvīm klauvēja. Kad Smoukijs atsaucās: — Jā-ā… — ienāca pārdevējs, kas tikko bija nopūlējies ar vientuļo sievieti. Viņš pastiepa papīru žūksni, Smoukijs tos izskatīja un pārmeta: — Viņa jūs apveda ap stūri. Jums nemaz nevajadzēja nolaist visu simtu. Būtu pieticis ar piecdesmit.

—   Sai nebūtu pieticis. — Pārdevējs paskatījās uz Ādamu, novērsās. — īsta haizivs. Visu jūs no šejienes neredzat. Piemēram, acis. Viņai acis kā naglas.

—   Ko jūs zināt no acīm? Svaidīdamies ar manu naudu, jūs gan glūnējāt uz kājiņām.

Pārde^js izskatījās aizskarts.

Smoukijs parakstīja papīrus un pagrūda atpakaļ. — Lieciet izvest mašīnu!

Viņi skatījās, kā pārdevējs nokāpj lejā un atgriežas kabinē pie pircējas.

—   Attiecībās ar pārdevējiem ir daži likumi, kurus der iegaumēt, — Smoukijs Stefensens teica. — Maksāt labi, turēt neziņā par vietu un nekādā gadījumā neuzticēties. Ne nošķaudīties nepaspēsi, kad viņi jau būs iemācījušies pusi no atlaistā simtnieka iebāzt kabatā un blēdīties ar nomaksu naudām.

Ādams pamāja uz paneli. Smoukijs nospieda slēdzi, un viņi klausījās pārdevēju, kas nupat kā bija atstājis kabinetu.

—  …jūsu kopija. Mēs paturam šo.

—  Tā ir pienācīgi parakstīta?

—   Protams. — Darījums bija noslēgts, un pārdevēja modriba atslāba, viņš paliecās pāri galdam un rādīja parakstu: — Redziet! Ar paša bosa roku.

—   Labi. — Sieviete paņēma līguma kopiju, salocīja un pēkšņi paziņoja: — Kamēr jūs bijāt prom, es pārdomāju. Es neņemšu uz nomaksu. Maksāšu tūlit — depozīta čeku šodien un atlikumu pirmdien, kad nākšu pēc mašīnas.

Kabinē iestājās klusums.

Smoukijs Stcfensens iesita dūri plaukstā. — Spicā kuņa!

Ādams vaicājoši paskatījās uz viņu.

—   Tā slampa zināja, kā mums iegriezt! Viņa no paša sākuma bija nolēmusi neņemt uz nomaksu!

Varēja dzirdēt, ka pārdevējs nezina, ko darīt. — Redziet … ir starpība…

—   Kāda starpība? Mašīnas cenā? — sieviete ledaini jautāja. — Varbūt jūs man esat noslēpis kādas papildu piemaksas? Saskaņā ar nomaksās iepirkumu aktu…

Smoukijs metās no loga pie rakstāmgalda, pacēla iekšējā telefona klausuli un uzgrieza numuru. Ādams redzēja pārdevēju sniedzamies pēc savas klausules.

—   Lai tā govs aizrijas ar mūsu mašīnu! — Smoukijs šņāca. — Pārdots ir pārdots! — Un, nikni nosviedis klausuli, viņš nomurmināja: — Un lai tikai viņa parādās mūsu servisā pēc garantijas laika beigām! Tad viņa redzēs velnu!

—   Varbūt viņa ari par to padomājusi, — Ādams saudzigi iebilda.

It kā dzirdējusi viņa vārdus, sieviete pacēla acis uz mezonīnu un pasmīnēja.

—   Pārāk gudri palikuši! — Smoukijs pienāca pie loga un apstājās blakus Ādamam. — Avīzes raksta vairāk, nekā vajadzīgs. Visas malas pilnas draņķa žurnālistu, kas bāž savu degunu citu darīšanās. Un cilvēki lasa, ko šie saskribelējuši. — Smoukijs paliecās uz priekšu, pārlūkodams zāli. — Un kas notiek? Daži, kā šis te meitietis, aiziet uz banku, nokārto finansēšanu paši, bet mums par to nesaka ne vārda, kamēr līgums nav parakstīts. Mēs attiecīgi domājam, ka nomaksas kārtošanu uzticēs mums, un rēķināmies ar prēmiju, bet tad izrādās, ka esam piešņākti. Atsaukt pirkšanas līgumu mēs nevaram, tad mums lielas ziepes. Tas pats ar apdrošināšanu. Mēs labprāt kārtojam mašīnas apdrošināšanu, jo saņemam krietnu komisijas naudu — un par dzīvības apdrošināšanu vēl krietnāku. Labi, ka tā ielene mūs nepaķēra uz apdrošināšanu arī, — viņš drūmi piebilda.

Ādamam abi šie incidenti bija ļāvuši ieskatīties Smoukija Stefensena darījumos dziļāk, no iekšpuses.

—   Var jau saprast pircējus arī, — Ādams ieminējās. — Viņi grib lētākas nomaksas un taupīgākas apdrošināšanas. Labi zinādami, ka no tirgotājiem to nevar gaidīt, viņi pūlas visu iespējamo nokārtot paši. Tāpat viņi saprot, ka prēmijas, ko tirgotājs saņem par nomaksām un apdrošināšanām, būtibā nāk no pircēja kabatas.

—  Tirgotājam ari jādzīvo, — Smoukijs stingri noteica. — Un, ko cilvēki nezina, par to viņiem galva nesāp.

Citā kabīnē kāds vecāks pāris patlaban sēdās pie galdiņa un pārdevējs viņiem pretī. Viņi tikko bija aplūkojuši demonstrējamo modeli. Kad Ādams pamāja, zem Smoukija pirksta atkal noklakšķēja slēdzis.

—  … no sirds priecājos par tādiem klientiem kā jūs, jo misteram Stefensenam ir augstas klases veikals un mūsu gods ir pakalpot solīdiem pircējiem.

—  Prieks dzirdēt, — sieviete sacīja.

—   Mums, pārdevējiem, misters Stefensens allaž liek pie sirds: nedomājiet, kā pārdot mašīnu tūlīt un uz vietas, domājiet par klienta labumu. Tad klients, kas iepircies pie mums pirms diviem gadiem, atgriezīsies atkal un vēl pēc diviem trim gadiem arī.

Ādams paskatījās uz Smoukiju. — Jūs tā patiešām sakāt?

Tirgotāji* pasmīnēja. — Ja arī nesaku, tad tā man būtu vajadzējis teikt.

Darījumu tur lejā apsprieda labu brīdi. Sirmo pāri mulsināja gala skaitlis, starpība starp vecās mašīnas, ko viņi nodotu veikala rīcībā, un jaunās cenu. Vīrs paskaidroja, ka viņu budžets ir ierobežots, viņi dzīvo no pensijas.

Beidzot pārdevējs sacīja: — Nu tad klausieties, es jums nupat aprēķināju vislabākos noteikumus, labāku nemēdz būt. Bet jūs esat solīdi cilvēki, un es izmēģināšu vienu piegājienu, uz kuru man faktiski nav tiesību. Es te iekombinēšu vienu atlaidīti un mēģināšu bosu pielauzt.

—   Varbūt nevajag, — sieviete bažīgi ieminējās. uai jums neiznāk …

—   Tā ir mana bēda, — pārdevējs attrauca. — Gadās dienas, kad boss ir pieļāvīgāks, cerēsim, ka šī būs tāda. Ar šiem skaitļiem es darīšu, redziet, tā, un pārdošanas cena…

Pārdevējs samazināja cenu par simt dolāriem. Smoukijs, acīm redzami uzjautrināts, nospieda slēdzi.

Pēc mirkļa pārdevējs klauvēja pie kabineta durvīm un ienāca ar līgumpapīriem.

—  Sveiks, Aleks! — Smoukijs paņēma papīrus un

stādīja priekšā Ādamu, piebilzdams: — Viss kārtībā, Aleks! Tas ir mūsu cilvēks.

Viņi sarokojās.

—        Prieks iepazīties, mister Trenton! — Pārdevējs pamāja uz kabīni. — Dzirdējāt, bos?

—        Protams. Zēl gan, ka taisni šodien neesmu pieļāvīgs. — Smoukijs pasmīnēja.

—   Jā… Bēdīgi, bēdīgi… — pasmējās arī pārdevējs.

Mēļojot Smoukijs paspēja pārlabot skaitļus līgumā.

Parakstījis to, viņš uzmeta acis pulkstenim. — Ir jau pietiekami ilgi?

—        Domāju gan, — pārdevējs teica. — Bija patīkami jūs redzēt, mister Trenton.

Smoukijs izgāja pārdevējam līdzi no zāles pārskatāmajā mezonīnā.

Un tad Ādams dzirdēja, kā Smoukija balss sakāpj bļāvienā: — Ko jūs atļaujaties? Gribat iedzīt mani bankrotā?

—   Ļaujiet man paskaidrot, bos…

—        Paskaidrot! Ko jūs man varat paskaidrot? Skaitļus es redzēju. Tik lielus zaudējumus mēs nevaram atļauties!

Zālē visi pacēla galvas un skatījās augšā. Ari abi vecie cilvēki pirmajā kabīnē.

—        Bos, tie ir ļoti jauki cilvēki, — pārdevējs arī pacēla balsi tikpat skaļi kā Smoukijs. — Mēs taču gribam pārdot viņiem mašīnu?

—   Pārdot — jā, bet neprasiet žēlastības dāvanas!…

—   Es tikai pūlējos …

—   Kā būtu, ja jūs papūlētos atrast darbu citur?

—        Paklausieties, varbūt es sarunāšu … Tie ir prātīgi cilvēki.

—  Tik prātīgi, ka plēš man ādu pār acīm!

—        Tā ir mana vaina, ne jau viņu, bos. Es domāju, ka varbūt…

—        Mēs tirgojam godīgi. Bet tādus zaudējumus nevaram atļauties. Sapratāt?

—   Sapratu.

Abi joprojām kliedza pilnā kaklā. Ādams redzēja, ka citi pārdevēji paslepus smīkņā. Vecie cilvēki kabīnē likās izbijušies.

—   Dodiet šurp tos papīrus! — Smoukijs uzkliedza.

Pa atvērtajām durvīm Ādams redzēja, ka Smoukijs

pagrābj līgumu un izliekas rakstām, kaut gan skaitļi

bija pārlaboti jau kabinetā. Smoukijs pasvieda līgumu atpakaļ. — Tas ir viss, ko varu darīt. Un arī tikai tāpēc, ka jūs piespiedāt mani pie sienas. — Viņš pamirkšķināja pārdevējam, bet to varēja redzēt tikai mezonīnā.

Pārdevējs arī pamirkšķināja. Kamēr viņš kāpa lejā, Smoukijs atgriezās kabinetā un aizcirta durvis tā, ka norībēja pa visu zāli.

—   Spoža izrāde, — Ādams sausi piezīmēja.

—  Sitais triks ir vecs kā pasaule un dažreiz tomēr izdodas. — Smoukijs noņirdzās. Noklausīšanās slēdzi viņš nospiedis nebija, tikai tagad pagrieza skaļāk, jo pārdevējs atgriezās kabīnē, kur abi vecie cilvēki bija piecēlušies kājās.

—  Vai, lūdzu, piedodiet! — sieviete sacīja. — Mums bija tik nepatīkami. Velti mēs ļāvām jums to mēģināt …

Pārdevēja vaigs bija liekulīgi nomācies. — Jūs laikam dzirdējāt*..

—  Vai mēs dzirdējām! — vecais vīrs iesaucās. — To taču dzirdēja visi pa pieciem kvartāliem no jūsu veikala. Tā nu gan viņam nevajadzēja kliegt uz jums.

—  Un jūs tagad paliksiet bez darba? — sieviete jautāj a.

—   Nebēdājiet neko, ja es mašīnu pārdošu, viņš nomierināsies. Vispār viņš ir labs cilvēks, goda vārds. To zina visi, kam ar viņu bijusi darīšana. — Pārdevējs izklāja līgumu uz galda, tad nogrozīja galvu. — Atkal mēs esam turpat, kur bijām, kaut gan pirkums arī tad būtu bijis izdevīgs… Es darīju, ko varēju…

—   Mēs ņemam to mašīnu, — vecais vīrs noteica. Viņš jau likās aizmirsis sākotnējās bažas. — Jums tāpat pietiek nepatikšanu…

—   Robā! — Smoukijs uzgavilēja. Viņš nospieda slēdzi, iesvempās vienā no zaļajiem ādas atzveltņiem un pameta ar roku uz otru, aicinādams arī Ādamu sēsties. Izvilcis no kabatas cigārus, viņš piedāvāja vienu Ādamam, kurš atteicās un aizsmēķēja cigareti.

—  Tirgotājam, kā jau teicu, jācīnās, lai izdzīvotu, un viņš cīnās. Bet tā ir augsta spēle, — Smoukijs sacīja un pētīgi pašķielēja uz Ādamu. — Jūsu spēles gan laikam ir citādas.

—  Jā, — Ādams pamāja.

—   Ne gluži tik piņķerīgas kā musu smadzeņu trestā, ko?

Ādams neatbildēja. Skatīdamies uz sava cigāra kvēlošo galu, Smoukijs turpināja: — Ņemiet vērā vienu: ne to spēli, ne noteikumus autotirgotājs nav izdomājis pats. Ja viņš ir iestājies spēlē, tad jātur līdzi. Autotirdzniecība ir kā pokers uz izģērbšanos. Zināt, kas notiek ar zaudētāju?

—  Varu iedomāties.

—   Tur nav ko iedomāties. Viņš paliek ar pliku pakaļu. Un es paliktu, ja necīnītos ar zobiem un nagiem, kā jūs nupat redzējāt. Un, lai gan viņa ar pliku pakaļu izskatītos labāk nekā es, — Smoukijs iesmējās, — arī jūsu māsiņa tāda paliktu. To, lūdzu, neaizmirstiet, Adam! — Viņš piecēlās. — Ļaujiet man vēl kādu laiciņu spēlēt!

Galu galā Ādams bija ticis pie gribētā — brīvi ieskatījies veikala darbības mehānismā. Smoukija viedoklim, ka automobiļu — jaunu un lietotu — pārdošana ir nežēlīga konkurences cīņa un mīkstsirdīgie to zaudē ātri un pazūd kā nebijuši, varēja tikai piekrist. Automobiļu veikali stāvēja autotirgus ugunslīnijā. Un nevienā ugunslīnijā nav laika un vietas smalkjūtībai un ētiskiem apsvērumiem. No otras puses, apsviedīgam Smoukija Stefensena tipa tirgotājam no šis cīņas atlec ļoti taustāmi dzīves labumi, un Ādams te bija, lai noskaidrotu — kādi un cik.

Vēl viņam vajadzēja apsvērt, kā Smoukijs spēs pielāgoties gaidāmām pārmaiņām.

Ādams zināja, ka tuvākajos desmit gados automobiļu pārdošanas sistēmā notiks kardinālas pārmaiņas, jo pašreizējā kārtība likās savu laiku pārdzīvojusi gan autorūpniekiem, gan patērētājiem. Pagaidām autotirgotāji — varena, labi organizēta kliķe — bija noturējusies pret pārmaiņām. Bet, ja rūpnieki un tirgotāji nepasteigsies ar iekšējām reformām paši, pavisam noteikti iejauksies valdība, kā tas jau noticis citās industrijas nozarēs.

Autotirdzniecības aģenti bija šīs industrijas melnās avis, un, lai gan pēdējā laikā klajām blēdībām darīts gals, daudzi uzskatīja, ka lielāks ieguvums būtu no ražotāju un patērētāju tieša kontakta. Bija paredzama centralizēta, pašu rūpnīcu kontrolēta mašīnu pārdošana, kas ļautu pircējiem iegādāties mašīnu ātrāk un ar mazākiem uzcenojumiem. Pirms dažiem gadiem tāda sis

tēma bija sekmīgi ieviesta kravas automobiļu pārdošanā, — pēdējā laika statistika rādīja, ka uzņēmumi ar lieliem mašīnu parkiem, kā arī iznomāšanas kompānijas, kas pērk kravas automobiļus tieši rūpnīcās, tādējādi ietaupa lielus līdzekļus. Līdz ar tiešās tirdzniecības nodaļām rūpnīcas droši vien iekārtos arī garantijas remonta un servisa centrus, kas apkalpos mašīnu īpašniekus kārtīgāk un labāk, nekā pašlaik to dara tirdzniecības aģenti.

Lai tāda sistēma ieviestos, bija nepieciešams sabiedriskās domas spiediens — un autorūpniecība visā slepenībā raudzīja sabiedrisko domu paskubināt.

Bet, kamēr pašreizējā sistēma mainīsies un vārgākie bankrotēs, labi pārvaldītie veikali plauks un zels. Autoveikalu rokās bija spēcīgs trumpis — lietoto automobiļu realizācija.

Ādamam nu vajadzēja uzminēt, vai Smoukija Stefensena, tātad arī Terēzes' veikals tuvāko gadu pārmaiņas pāi^zīvos. Iespējamos «par» un «pret» Ādams apcerēja, kāpdams līdzi Smoukijam lejā uz tirdzniecības zāli.

Veselu stundu Ādams staigāja blakus Smoukijam un vēroja viņu darbībā. Bija redzams, ka, ļaudams padotajiem darīt tiešo darbu, Smoukijs visu laiku tur pirkstus uz veikala pulsa. Maz kas paslīdēja garām viņa uzmanībai. Turklāt viņš instinktīvi juta, kad vajag iejaukties un pielikt roku, lai novestu darījumu līdz galam.

Nupat no ielas bija ienācis bāls, izģindis vīrs ar kantainu zodu un, uz izstādītajām mašīnām pat neskatoties, sācis apspriest ar pārdevēju cenas. Viņš acīmredzot zināja, ko tieši grib, un šis nebija pirmais veikals, kurā viņš iegriezies.

Pašlaik viņš rādīja pārdevējam mazu kartīti un pārdevējs kratīja galvu. Smoukijs steidzās pāri zālei. Ādams turējās iepakaļ, bet tā, lai visu redzētu un dzirdētu.

161

— Parādiet! — Smoukijs manīgi pastiepa roku un izķēra kartīti no Kantainā Zoda pirkstiem. Tā bija veikala karte ar aģenta vārdu, otrā pusē ar zimuli pierakstītas skaitļu virknes. Draudzīgi mādams ar galvu, lai viņa iejaukšanās neliktos tik rupja, Smoukijs pētīja skaitļus. Priekšā viņš nestādijās — Smoukija valdonīgā stāja, impozantā bārda un zīda žakete tāpat rādija, ka viņš te saimnieks. Apgriezis kartīti, viņš iepleta acis. — No Ipsilanti aģentūras? Jūs tur dzīvojat?

6-264

—        Nē, — Kantainais Zods atbildēja. — Man patīk apbraukāt veikalus.

—        Un katrā veikalā jūs prasāt tādu kartīti, kur uzrādīta piemaksa par jauno automobili, ja nododat veco? Pareizi?

Kantainais Zods pamāja.

—        Esiet puika, — Smoukijs teica, — parādiet man ari citu aģentu kartītes!

Kantainais Zods vilcinājās, tad paraustīja plecus.

—   Kāpēc ne? — Izvilcis no kabatas kartītes, viņš pasniedza tās Smoukijam, kas pasmiedamies tās pārskaitīja. Kopā ar to, kas viņam jau bija rokā, sanāca astoņas. Smoukijs izklāja kartītes uz tuvākā galda un kopā ar pārdevēju sāka lasīt skaitļus.

—  Zemākā cena divi tūkstoši, — pārdevējs teica,

—  augstākā — divi tūkstoši trīs simti.

—        Dodiet man savu aprēķinu! — Smoukijs pieprasīja.

Pārdevējs iedeva viņam aprakstīto papīru, Smoukijs ieskatījās un sniedza atpakaļ. Vīram ar kantaino zodu viņš jautāja: — Jūs gribēsiet manu kartīti arī?

—  Noteikti.

Smoukijs izvilka veikala kartīti un kaut ko uzskribelēja otrā pusē.

Kantainais Zods paņēma kartīti un neticīgi paskatījās uz Smoukiju. — Te rakstīts — pusotra tūkstoša.

—   Glīts, apaļš skaitlis, — Smoukijs nevainīgi atteica.

—        Jūs taču nepārdosiet man mašīnu par pusotru tūkstoti!

—        Pareizi pēc velna! Nepārdošu vis, draudziņ! Varu sacīt pat vairāk. Ari neviens cits nepārdos par to cenu, ko sasolījis. — Smoukijs sagrāba kartītes saujā un pa vienai vien deva atpakaļ. — Ejiet tur, un viņi sacīs, ka summā neietilpst nodoklis. Sie te pavēstīs, ka nav ieskaitīta apdare un varbūt nodoklis arī. Sitie nebūs pieskaitījuši aģentūras procentu, numura zīmi un vēl šo to. — Nonācis beidzot pie savas kartes, viņš teica:

—   Es neesmu ieskaitījis tikai riteņus un motoru. Par īsto cenu runāsim, kad atnāksiet otrreiz.

Kantainais Zods bija satriekts.

—        Tas ir vecs triks pret tādiem pircējiem kā jūs, — Smoukijs teica. — Spēlīte saucas: «Lai viņš nāk vēlreiz.» — Un strupi noprasīja: — Jūs man ticat?

—  Jjā-ā. Es jums ticu.

Smoukijs ķērās vērsim pie ragiem: — Nu redziet, tikai devītajā veikalā — proti, pie manis, — jums godīgi kā cilvēkam pateica, kas un kā. Pareizi?

—  Tā izskatās, — mašīnas meklētājs bēdīgi sacīja.

—   Lieliski! Godīgums ir mūsu veikala princips. — Smoukijs sirsnīgi apskāva Kantainā Zoda plecus. — Starta šāviens noskanēja, draudziņ. Apbrauciet tagad visus šos veikalus vēlreiz un izspiediet īsto cenu, cik vien precīzi iespējams! — Vīrs saviebās, bet Smoukijs izlikās to nemanām. — Pēc tam kad jūs būsiet gatavs ieskatīties patiesībai acīs un maksāt to cenu, pēc kuras cilvēks var izbraukt savu jauno mašīnu uz ielas, nāciet pie manis. — Smoukijs pastiepa savu gaļīgo ķepu. — Lai jums labi veicas!

—   Pagaidiet, — Kantainais Zods iebilda, — kāpēc ne uzreiz?

—   Tāpēc, ka vēl jūs neesat nobriedis nopietnai runāšanai. Mēs tikai veltīgi nositīsim laiku — kā manu, tā jūsējo.

Vīrs vilcinājās tikai īsu brīdi. — Esmu gan nobriedis. Kāda ir īstā cena?

—   Augstāka par jebkuru, kas jums blēdīgi sasolīta, — Smoukijs brīdināja. — Bet manā cenā tad ietilpst viss: apdare, kāda jums labpatiksies, nodoklis, numurs, pilna tvertne benzīna. Noslēpts netiks nekas.

Pēc dažām minūtēm tika sists saujā par diviem tūkstošiem četrsimt piecdesmit. Kamēr pārdevējs aizpildīja papīrus, Smoukijs gāja tālāk zāles apstaigā.

Gandrīz tūlīt Ādams redzēja viņu apstājamies pie ļoti pašpārliecināta kunga ar pīpi zobos. Kungs bija tērpies tvīda žaketē, nevainojamās biksēs un krokodilādas kurpēs. Kādu bridi viņi runāja, tad kungs ar pīpi aizgāja un Smoukijs, galvu purinādams, atgriezās pie Ādama. — Pa tukšo! Ārsts. Sliktāku pircēju pasaulē nav. Tie grib mašīnu par velti, servisu ārpus kārtas un bezmaksas mašīnu savējās remonta laikā, it kā man tās mašīnas būtu sabāztas plauktā kā vates rullīši. Paprasiet jebkuram auto aģentam, kas ir ārsts. Viņš uzsprāgs gaisā!

6»

Jau pēc brīža no tik kritiska noskaņojuma Smoukiju izrāva drukns vīrs ar jau papliku galvu un skarbu balsi, kas bija atnācis nopirkt mašīnu savai sievai. Smoukijs stādīja viņu Ādamam priekšā kā vietējo policijas šefu Vilberu Arensonu. Ādams, kas bieži

163

bija lasījis policijas priekšnieka vārdu avīzēs, pamanīja auksto, zilo acu skatienu, ar kādu policisti raduši katru jaunu seju nopētīt un paturēt prātā uz visiem laikiem. Smoukijs ar policijas priekšnieku uzgāja kabinetā, kur, cik Ādams noprata, tika noslēgts pircējam ļoti izdevīgs darījums. Kad policijas priekšnieks bija aizgājis, Smoukijs teica: — Ar policiju jāsadzīvo pa draugam. Es izputētu, ja sodanaudu zīmītes parādītos uz visām mašīnām, ko mūsu serviss bieži spiests atstāt uz ielas.

Melnīgsnējs, runātīgs vīrelis ienāca un paņēma viņam jau sagatavotu aploksni pirmā stāva izziņu galdā. Atpakaļceļā viņam piesteidzās Smoukijs, un abi draudzīgi sarokojās. Vēlāk viņš paskaidroja: — Tas ir frizieris un viens no maniem dzinējsuņiem. Cilvēks nosēžas krēslā, viņš griež matus un stāsta, cik izdevīgi nopircis pie manis mašīnu un cik labs te serviss. Reizēm viņa klienti man pavēsta, kas viņiem manu veikalu ieteicis, un mans frizierītis, ja darījums izdodas, dabū savu gabaliņu pīrāga. — Smoukijs palielījās, ka viņam tādu dzinējsuņu ir vismaz divdesmit, to vidū servisa ļaudis, aptiekārs, kosmētiķis un pat virs no apbedīšanas biroja. Par to Smoukijs teica: — Redziet, kāds ņem un nomirst, sieva grib pārdot viņa mašīnu un varbūt pirkt mazāku. Un tad parasti apbedītājs ir tas, kas viņu apvārdo, viņa iet, kur apbedītājs sacījis, un pie manis viņš netop aizmirsts.

Viņi atgriezās mezonīna kabinetā un dzēra kafiju, stiprinātu ar konjaku, — pudeli Smoukijs izvilka no rakstāmgalda atvilktnes.

Kafiju dzerot, aģents ierunājās par «Orionu».

—   Tas nāks tirgū ar varenu blīkšķi, Adam, un tā nu būs reize, kad mēs varēsim pārdot tik, cik mums piesūtīs. Pats zināt, kā tas ir. — Smoukijs saskalināja tasē kafijas un konjaka maisījumu. — Man ienāca prātā, ka jūs varētu aizbilst, lai mums dod pavairāk, tas būtu liels atspaids Terēzei un bērniņiem.

—   Kā ari Smoukija Stefensena kabatai, — Ādams asi atcirta.

—  Roka roku mazgā. — Aģents paraustīja plecus.

—   Sajā gadījumā ne. Ne par «Orionu», ne par ko tamlīdzīgu lūdzu ar mani nekad vairs nerunāt.

Pirmajā mirklī Ādamam bija aizcirtusies elpa no niknuma — šis pāri mēram nekaunīgais priekšlikums aptvēra visu, pret ko cīnījās realizācijas konfliktkomisija. Nākošajā mirkli viņš jau saskatīja situācijas humoru un spēja atbildēt mierīgi. Bija taču skaidrs, ka savās veikala lietās Smoukijs Stefensens ir pilnīgi amorāls un neko ļaunu savā priekšlikumā nesaskata. Varbūt autotirgotājam tādam arī jābūt. Un Ādams nezināja — pašlaik jau nu nekādi ne, ko ieteikt Terēzei.

Pirmie iespaidi, kuru dēļ viņš te nāca, Ādamam nu bija. Taču pretrunīgi. Viņam vajadzēja tos apsvērt un pārdomāt.

13

Henks Kreizels patlaban pusdienoja Dirbornā ar Bretu Dilozanto un pārstāvēja aisberga neredzamo daļu.

Kreizelam, staltam, piecdesmit piecus gadus vecam vīram^kas slējās pāri normāli noaugušiem cilvēkiem kā aitu suns terjeru baram, piederēja autodetaļu rūpnīca.

Nespeciālistu apziņā Detroita asociējas ar zināmām automobiļu firmām, kuru priekšgalā stāv Lielais Trijnieks. Vispār šis priekšstats pareizs, kaut gan slavenie automobiļu magnāti ir tikai aisberga redzamā daļa — tā, kas virs ūdens. Neredzamā ir tūkstošiem firmu — piegādātāju, no kurām tikai dažas lielas. Pārējās firmas ir visvisādi sīki uzņēmumi ar līdz smieklīgumam niecīgu apgrozības kapitālu. Sīs mazās firmas Detroitā sastopamas ik uz soļa — priekšpilsētās, ceļu malās vai arī kā lielāku rūpnīcu satelītes. Dažām ir pieklājigas ēkas, dažas strādā vecu noliktavu graustos, pamestās baznīcās vai kādos bēniņos. Daži strādnieki apvienoti arodbiedrībās, bet lielais vairums nebūt ne, kaut gan summas, ko šīs firmas gada laikā izmaksā algās, sniedzas miljardos. Taču — lielas vai mazas — katra iepludina savu lāsi tajā daļu un detaļu Niagarā, kas sagāžas automobiļos. Bez saviem detaļu ražotājiem Lielais Trijnieks būtu tas pats, kas dravnieks bez bitēm.

Tādā nozīmē Henks Kreizels bija bite. Citā nozimē viņš bija jūras kājnieku virsseržants. Izkarojies Korejā, viņš joprojām izskatījās pēc karavīra — īsi apcirpti, sirmojoši mati, akurātas ūsiņas un militāri taisna stāja, kad viņš nekustējās, kas gan gadījās reti. Parasti viņš bija straujš, kustīgs kā ūdenszāle, un tāda pati bija viņa valoda: temps, temps, temps! — no agriem rītiem viņa Grospointas mājā līdz trauksmīgās dienas galam, kas iestīdza nākošās dienas sākumā. Sis un vēl citi paradumi bija viņu iedzinuši jau divos infarktos, un ārsti brīdināja, ka trešais būs liktenīgs. Bet ārstu brīdinājumu Henks Kreizels uztvēra tikai kā džungļu slēpni uzglūnošu pretinieku, kurš liek vēl neatlaidīgāk dzīties uz priekšu, paļaujoties uz savu personisko neiznīcināmību un laimi, kas reti no viņa novērsās.

Līdz šim laime bija nemaldīgi dāvājusi Henkam Kreizelam to, ko viņš vērtēja visaugstāk, — darbu un sievietes. Tikai retumis laime viņu pievīla. Vētrains romāns ar pulkveža sievu atpūtas nometnē beidzās ar to, ka pulkvedis pašrocīgi norāva viņam virsseržanta uzplečus un degradēja par ierindnieku. Arī vēlāk — Detroitas rūpnieka gaitās — gadījās klupieni, bet veiksmju bija vairāk.

Brets Dilozanto iepazinās ar Kreizelu modelēšanas centrā, kur Kreizels demonstrēja jaunu autodetaļu. Viņi uzreiz viens otram iepatikās, un jaunā modelētāja dedzīgā interese ne tikai par savu tiešo darbu, bet visu plašo autopasauli, kurā viņš strādāja un dzīvoja, lika pamatu viņu draudzībai. Tieši ar Henku Kreizelu Bretam vajadzēja tikties drūmajā strēdzes dienā, kad saraušanās autostāvvietā saveda viņu kopā ar Leonardu Vingeitu. Kreizels toreiz nevarēja ierasties, un tikai tagad, pēc diviem mēnešiem, viņi beidzot sēdēja kopā pie pusdienu galda.

—   Domājot par tevi, Henk, — Brets Dilozanto sacīja, — es īsti nesaprotu, kas licis tev ķerties pie autodetaļām.

—   Garš stāsts. — Kreizels pasniedzās pēc sava parastā dzēriena — neatšķaidīta viskija glāzes un iekampa prāvu malku. Te viņš ļāvās atpūtai. Labi piegrieztās žaketes un arī vestes pogas bija vaļā, atsedzot bikšturus un jostu. — Varu pastāstīt, ja vēlies.

—  Stāsti. — Brets vairākas naktis pēc kārtas bija pavadījis modelēšanas centrā, šorīt pagulējis un tagad jutās spirgts un brīvs līdz pēcpusdienai, kad vajadzēs atkal sēsties pie rasējamā dēļa.

Viņi atradās nelielā dzīvokli apmēram jūdzi no Henrija Forda muzeja un Grīnfīldvilidžas. Tas bija gandrīz blakus Forda galvenajam kantorim, un ši tiešā tuvuma dēļ Krcizela firmas dokumentācijā saucās «Birojs sakariem ar Fordu», taču izmantots tika sakariem ar garkājainu bruneti, vārdā Elzija, kas saņēma algu un bezmaksas dzīvokli kā Kreizela firmas darbiniece, lai gan firmā nekad nebija redzēta. Par to Kreizels viņu apciemoja reizi vai divas nedēļā. Tas bija izdevīgi abām pusēm. Būdams saprātīgs vīrs, Kreizels savu vizīti allaž pieteica pa telefonu, un Elzija savukārt gudri gādāja, lai Kreizelam vienmēr būtu priekšroka.

Elzija gan nezināja, ka Henkam Kreizelam ir līdzīgi biroji sakariem ar «Chrysler» un «General Motors».

Patlaban Elzija rosījās virtuvē.

—   Pag! — Kreizels iesaucās. — Nupat atcerējos. Tu pazīsti Ādamu Trentonu?

—   Ļoti labi.

—   Derētu iepazīties. Viņš iet kalnā. Manā biznesā situēti draugi par nāvi nenāk. — Sis paziņojums bija visai raksturīgs Kreizelam. Viņa tiešums un draudzīgais cinisms valdzināja gan sievietes, gan vīriešus.

No^irtuves iznāca Elzija. Katra viņas kustība bija klaji seksuāla, un melnais, cieši apkļautais tērps tās īpaši pasvītroja. Izbijušais jūras kājnieks sirsnīgi paplikšķināja pa viņas vidukli.

—  Varu nokārtot, — Brets pasmaidīja. — Seit?

Henks Kreizels pakratīja galvu. — Kotedžā pie Hi-

ginsa ezera. Nedēļas nogalē. Teiksim — maijā. Datumu izvēlaties jūs. Pārējo kārtoju es.

—   Labi. Vienošos ar Ādamu un zvanīšu. — Brets pamanīja, ka, būdams kopā ar Kreizelu, jau atkal atdarina viņa strupo runas manieri. Krcizela vērienīgajos piknikos viņam jau bija gadījies piedalīties, un tie viņam patika.

Elzija arī apsēdās pie galda. Brets neciemojās te pirmo reizi, un viņi bija pazīstami. Kā parasti, viņa vērīgi klausījās, bet vīriešiem līdzi nerunāja.

—   Kāpēc tevi interesē Ādams? — Brets jautāja.

—  «Oriona» dēļ. Man teica, ka Ādams pēdējā brīdī piekritis dažām izmaiņām. Darbs steidzīgs. Man jāpilda pasūtījums.

—   Kas tieši?

—   Sastiprinājums.

—  A, zinu. Tas ir liels pasūtījums.

Kreizels šķībi pasmaidīja. — Ar to var celties vai lauzt kaklu. Rauj vai no elles piectūkstoš detaļu uzreiz. Un pēc tam desmit tūkstošus katru mēnesi. Nezinu, vai uzņemties. Pārāk traki termiņi. Ir ko galvu palauzīt. Bet uz manu galvu paļaujas.

Brets ari pats zināja, ka kompānija paļaujas uz Kreizela precizitāti un nevainojamo darba izpildījumu. Viss slēpās Henka neparastajā talantā un prasmē atrast visefektīvāko un lētāko veidu detaļas izgatavošanai, un, kaut gan Kreizels nebija inženieris, viņš atstāja ēnā daudzus, kas inženieri bija.

—   Ko tu neteiksi! — iesaucās Brets. — Tu un «Orions»!

—   Kas tur par brīnumu? Autorūpniecībā intereses krustojas ik uz soļa. Katrs kaut ko pārdod citiem. «General Motors» pārdod sajūgu kārbas «Kreisleram», «Kreislers» — līmvielas «Fordam» un «General Motors». «Fords» apgādā kolēģus ar plimuta vējstikliem. Pazīstu vienu komercijas inženieri. Dzīvo Flintā, «General Motors» pilsētiņā, ir «General Motors» darbinieks. Bet viņa galvenais klients — «Forda» rūpnīca Dirbornā. Tai viņš izstrādā dzinēja detaļu un agregātu konstrukcijas. Ved uz Flintu visus «Forda» noslēpumus. Un «General Motors» rūpīgi sargā viņu no saviem darbiniekiem, kas lien vai no ādas laukā, lai kaut aci iemestu konkurenta jaunumos. Zellis brauc ar fordu pie sava klienta «Forda». Bet par viņa mašīnu maksā «General Motors».

Elzija ielēja Henkam Kreizelam viskiju. Brets jau no paša sākuma bija pateicis, ka nedzers.

—  No Henka es vienmēr uzzinu kaut ko tādu, kas man ne prātā nav nācis, — Brets sacīja meitenei.

—  Viņš daudz zina. — Elzijas starojošais skatiens tikai uz mirkli pievērsās jaunajam māksliniekam, lai tūlīt atkal atgrieztos pie Henka. Brets juta, ka viņi grib palikt divatā.

—   Ei, jūs abi! Man laiks pazust?

—  Nav nekāda steiga. — Bijušais virsseržants izvilka pīpi un aizkūpināja. — Tu gribēji dzirdēt par detaļām? — Viņš paskatījās uz Elziju. — Ne jau tavām, maziņā. — Ar to bija sacīts, ka tās pieder viņam.

—  Autodetaļām, — Brets paskaidroja.

—  Pareizi. — Kreizela lūpās atkal ielocījās šķībais smaidiņš. — Pirms armijas strādāju autorūpnīcā. Pēc Korejas tur atgriezos. Pie štancēm. Biju priekšstrādnieks.

—  Tālu esi ticis pa to laiciņu.

—   Baidos, ka pārāk tālu. Sā vai tā, štancēšanu es iepazinu pamatīgi. Bet Lielais Trijnieks bija Lielais Trijnieks. Pašas smalkākās mašīnas, dārgākās un plašākās telpas ar kafejnīcām un citām būšanām. Tādā greznībā štancēts divpensu nieciņš izmaksā desmit pensus.

Henks Kreizels pasūca pīpi un ietinās dūmu mākonī.

—   Es tad gāju uz iepirkumu daļu. Pazinu tur vienu ti-pu. Pateicu viņam, ka varu štancēt tos bleķus lētāk. Pats uz savu roku.

—  Viņi tevi finansēja?

—   Ne tad, ne vēlāk. Līgumu gan noslēdza. Par miljonu sīku šeibiņu. No darba aizejot, man kabatā bija pliki divsimt dolāri. Ne mašīnu, ne telpu. — Henks Kreizels iesmējās. — Tonakt gan negulēju. No bailēm. Otrā dienā metos iekšā. Noīrēju vecu biljarda zāli. Iebāzu bankai degunā līgumu. Dabūju aizdevumu mašīnām, Pieņēmu darbā divus puišus. Pa visiem kopā uzstādījām štances. Puiši tika galā. Es izķepurojos un dabūju jaunus pasūtījumus. — Un domīgi piebilda:

—  Ķepurojos joprojām.

—   Tu esi sāga, — Brets sacīja. Viņš bija redzējis gan Henka Kreizela iespaidīgo savrupnamu Grospointā, gan pusduci viņa darbīgo rūpnīcu, viena no tām bija un palika vecā biljarda zāle. Henku Kreizelu varēja vērtēt uz diviem vai pat trim miljoniem dolāru.

—   Tu vēl satiecies ar savu draugu no iepirkumu daļas, to, kas deva pirmo pasūtījumu? — Brets jautāja.

—   Protams. Viņš turpat vien strādā. Saņem algu. Drīz ies pensijā. Reizēm izmaksāju viņam pusdienas.

—   Kas ir sāga? — ievaicājās Elzija.

—   Tāds puisis, kas noved visu līdz galam, — Kreizels atteica.

—   Leģenda, — paskaidroja Brets.

—   Tikai ne es. Vēl ne. — Kreizels pakratīja galvu. Viņš apklusa. Tik domīgu Brets vēl nebija viņu redzējis. Tad viņš ierunājās lēnākā balsī, ne tik strupi. — Ir viens darbiņš, ko man gribētos nodarīt. Ja ar to tikšu galā, tad varbūt varēsi par mani tā sacīt. — Pamanījis Breta ziņkāri, bijušais jūrnieks atkal pakratīja galvu.

—  Ne tagad. Varbūt kādu citu dienu pastāstīšu.

Tad viņš izrāvās no domīguma. — Taisīju detaļas un kļūdas arī. Bet piešāvos drīz. Galvenais — uztaustīt tirgus vājās vietas. Robus, kur mazāka konkurence. Tāpēc atmetu jaunās detaļas — ap tām liels cīniņš. Sāku taisīt rezerves daļas remontiem. Bet tikai tās, kas nav augstāk par divdesmit collām no zemes. Galvenokārt priekšgalam un pakaļgalam. Un ne dārgākas par desmit dolāriem.

—   Kāpēc ne dārgākas?

Kreizels zīmīgi pasmaidīja. — Sīkās avārijās parasti cieš priekšgals vai pakaļgals. Pamatīgāk sašķiež visu to, kas zemāk par divdesmit collām. Vajag vairāk detaļu — un pasūtījums lielāks. Jo kas rūpniekam galvenais? Lai pasūtījums būtu liels.

—  Bet desmit dolāru limits?

—   Teiksim, tev jāremontējas. Kaut kas sasists. Dārgāks par desmit dolāriem. Tu raugi to izremontēt. Ja lētāks — tu izsvied sasisto detaļu un nopērc jaunu. Un to ražoju es. Plašos apjomos.

Tas bija tik atjautīgi un vienkārši, ka Brets skaļi iesmējās.

—   Pie auto apdares detaļām es ķēros vēlāk. Un iemācījos vēl kaut ko. Uzņemties drošības ierīces.

—   Kāpēc?

—   Vairums rūpnieku neuzņemas. Piņķerīgs darbs, īsi termiņi, ienākumi ne pārāk. Bet var novest pie lielākām lietām. Var šo to norakstīt no kopīgās nodokļu summas. Viņi gan oficiāli to neatzīst. — Kreizels pārlaida smīnīgu skatienu «Birojam sakariem ar Fordu». — Bet es zinu.

—   Elzijai taisnība. Tu patiešām zini visu uz pasaules. — Brets piecēlās un paskatījās pulkstenī. — Jāiet atpakaļ uz veco tačku fabriku. Paldies par pusdienām, Elzij!

Meitene piecēlās, nostājās cieši blakus un saņēma viņa roku. Viņš juta karstas miesas tuvumu caur viņas tērpa plāno audumu. Smagais, tvirtais ķermenis atrāvās un pieglaudās vēlreiz. Netīšām? Diez vai. Ieelpojot viņas matu smaržu, Brets apskauda Henku Kreizelu par to, kas notiks, tiklīdz viņš būs aizgājis.

—   Nāciet ciemos jebkurā laikā, — maigi teica Elzija.

—   Klau, Henk! — Brets sacīja. — Tu dzirdēji, ka esmu ielūgts.

Un mirkli vecākais vīrietis novērsās, tad skarbi izmeta: — Ja nāksi, pielūko, lai es to neuzzinu.

Kreizcls pavadīja Bretu līdz durvīm. Elzija palika istabā.

—   Ar Ādamu es sarunāšu, — Brets atgādināja. — Rīt zvanīšu tev.

—   Labi.

Viņi sarokojās.

—   Un par otro, — Henks Kreizels teica, — lai paliek strikti, kā runāts. Lai man tas nebūtu jāzin. Saprati?

—   Sapratu. — Brets jau bija iegaumējis telefonu grāmatās neatzīmēto dzīvokļa telefonu. Viņš bija cieši apņēmies jau rīt zvanīt Elzijai.

Kamēr lifts nesa Bretu lejā, Henks Kreizels aizvēra un noslēdza dzīvokļa durvis no iekšpuses.

Elzija gaidīja viņu guļamistabā. Viņa bija izģērbusies un uzvilkusi caurspīdīgu zīda minikimono, savilktu apakšā ar zīda lenti. Tumšie mati bija izlaisti pāri pleciem, platā mute smaidīja, acis spulgoja baudas priekšnojaustmā. Viņi viegli saskūpstījās. Henks atraisīja zīda lenti.

14

— Zini, čiepiņ, no kā dievs radījis šo te smirdīgo pasauli? — Rolijs Naits vaicāja Mejai Lū. Viņa neko neteica, tāpēc Rolijs atbildēja pats: — No buļļa mēsliem. Šķidriem buļļa mēsliem.

Pie tādas atziņas Rolijs bija nonācis montāžas cehā, kur tagad strādāja. Viņš pats gan laiku neskaitīja, bet šodien sākās viņa septītā darba nedēļa.

Gandrīz tikpat ilgi viņš dzīvoja kopā ar Meju Lū. Ar savu čiepiņu (kā viņš Meju sauca) Rolijs gulēja tovakar, kad notrieca pirmo algu, un nesen viņi bija noīrējuši divistabu dzīvokli Bleinā netālu no 12. ielas. Te nu Meja Lū augām dienām šķindināja kastroļus, stumdīja mēbeles un šuva logiem aizkarus vai, kā teica viens no Rolija skaudīgiem paziņām, pludurējās kā vista uz dēšanu.

Rolijs neņēma nopietni savas jaunuzradušās saimnieces rosīšanos. Tomēr naudu saimniecībai deva, Meja Lū to tērēja viņu abu iztikai, un, lai naudas nepietrūktu, Rolijs gāja darbā uz montāžas cehu.

Par to, ka Rolijs pēc kursu pamešanas bija nonācis tieši pie konveijera, viņš varēja pateikties Leonardam Vingeitam jeb, kā sacīja Rolijs pats, baigajam švītam, kas te spēlēja krusttēvu Tomu. Spēlēts tika Rolija iekšpilsētas ūķi — domu apmaiņa visaugstākā līmeni, kurā Rolijs no sākuma sūtija to tipu kārties, dillēs un visur kur. Bet Toms vis neatlaidās. Roliju izdevās iekustināt tad, kad krusttēvs Toms pastāstīja, kā izsekojis inspektoru un pieķēris čeku izblēdlšanā. Tomēr Vingeits bija spiests atzīt, ka tas baltais vepris vis nenonāks cietumā, kā būtu noticis ar nēģeri. Tātad arī tiesa un taisnība bija vieni vienīgi buļļa mēsli. Pat melnais Toms — Vingeits bija spiests to atzīt. Sī rūgtā, klajā atzīšanās tā pārsteidza Roliju, ka viņš, nepaspējis ne apjaust, ko saka, piekrita atgriezties darbā.

Vingeits ari ļāva Rolijam neatgriezties kursos. Viņš laikam bija painteresējies par Rolija sekmēm, izsecinājis, ka puisim gaiša galva, tāpēc sacīja, ka viss nokārtots un nākošā pirmdienā Rolijs var stāties darbā tieši pie konveijera.

Bet tas darbs (atkal Rolija vārdiem runājot) arī izrādījās par vieniem vienīgiem buļļa mēsliem.

Viņam vis neierādīja noteiktu operāciju, kas būtu viņam pa spēkam, bet norīkoja par palīgstrādnieku — un tā nu viņš tur šaudījās kā melna mēslu vabole, nepaspēdams ne apjēgt vienu darbu, kad viņu tūlīt dzina pie otra, pēc tiem vēl pie cita un vēl, ka vai raibs gar acīm metās. Nu jau otro nedēļu viņš svaidījās šajā juceklī, un padomus vai paskaidrojumus viņam deva tik maz, ka Rolijam bieži nebija ne jausmas, ko īsti viņš dara. Nevarēja gan sacīt, ka viņam tas īpaši rūpētu. Izņemot tā melnā tipa Vingeita sacīto, Rolijs — kā parasti — ne uz ko necerēja. Un, protams, izrādījās, ka arī solītais ir tikai tukši vārdi. Buļļa mēsli, nekas vairāk.

Dabiski, ka neviens — galīgi neviens — pat nebrīdināja par darba ritmu pie konveijera. To Rolijam vajadzēja iepazīt uz savas ādas — ar saviem sviedriem un asinīm.

Kad Rolijs pirmoreiz nokļuva rūpnīcā un ieraudzīja montāžas konveijeru, tas šķita velkamies tik lēni kā bezgalīgs sēru gājiens gliemeža bērēs. Uz darbu viņš bija atnācis laikus, lai nenokavētu maiņas sākumu. Milzīgā rūpnīca un ļaužu masas, kas gāztin gāzās no automobiļiem, autobusiem un citiem transporta līdzekļiem, iedzina viņu šausmās. Bet galvenais, ka visi, izņemot viņu, zināja, kurp viņiem jāiet un kas jādara. Tomēr Rolijs atrada, kur atzīmēties, un no turienes viņam parādīja ceļu uz milzīgu, ar metālu apjumtu cehu, kas gan izrādījās tīrāks, nekā viņš bija gaidījis, — toties troksnis! It kā tur plosītos simtiem draņķīgu džeza orķestru reizē.

Konveijera lente kā čūska stiepās cauri ceham, ne viens, ne otrs gals tai nebija samanāms. Viņam likās, ka visiem šiem zeņķiem un skuķēm (te līdz ar vīriešiem strādāja arī dažas sievietes) laika ir atliku likām gan vienā mierā izpildīt nepieciešamo operāciju, gan atvilkt elpu un ķerties pie nākošās mašīnas. Vienā mierā. Vēsam čalim, kam galva uz pleciem, te jāpārraujas nebūs.

Nepagāja ne stunda, kad Rolijs, tāpat kā tūkstošiem citu pirms viņa, saprata, cik dziļi maldījies.

Meistars, pie kura nosūtīja Roliju, izmeta tikai vienu vārdu: — Numurs? — Meistars bija baltais, jauns, bet jau ar paliku galvvidu un pusmūža pagurumu sejā. Paslējis zīmuli pierakstīšanai, viņš sapīka par Rolija minstināšanos. — Sociālās apdrošināšanas!

Izrakņājis kabatas, Rolijs beidzot atrada kartīti, ko viņam bija izsniegusi personāla daļa. Uz tās bija numurs. Nepacietīgi, citu steigas darbu dzīts, meistars to pierakstīja.

Pabakstījis ar pirkstu pēdējo skaitli 6469, meistars nokliedza: — Tagad tu skaitīsies pēc ši numura! — Konveijers jau bija sācis kustēties, un dārdoņā noslāpa vārdi: — Iegaumē cieši, skaidrs?

Rolijs pasmīnēja: mēle niezēja pateikt, ka ķurķī bijis tāpat. Bet viņš neteica vis. Meistars pamāja, aicinādams līdzi, un aizveda Roliju uz viņa vietu. Garām lēni aizmirdzēja svaigi krāsota automobiļa virsbūve. Varena tačka! Par spīti ierastajai vienaldzībai, mašīna Roliju valdzināja.

Meistars iebrēca viņam ausī:

—   Piegriezīsi šis te trīs bultskrūves — virsbūvē un kravas kastē. Ar šito! — Viņš iegrūda Rolijam rokā elektrisko uzgriezni. — Skaidrs?

Rolijs nebūt nebija drošs, ka viņam ir skaidrs. Meistars saņēma aiz pleca nākošo strādnieku.

—   Pamāci jauniņo! Viņš tevi nomainīs. Tu nāksi pie priekšējā balsteņa. Ātrāk! Ātrāk! Nekasās! — Un meistars aizgāja, izskatīdamies vecāks par saviem gadiem.

—   Nu tad skaties! — Strādnieks pagrāba saujā bultskrūves un, elektroinstrumenta kabeli pakaļ vilkdams, nozuda automobilī. Rolijs Naits, kaklu izstiepis, centās saskatīt, ko viņš tur iekšā dara, bet strādnieks, jau ārā līzdams, pagrūda viņu ar dibenu. — Skaties tagad te! — Apgājis mašīnai apkārt, viņš ar divām bultskrūvēm rokā ienira bagāžniekā.

—   Saprati? — viņš uzkliedza Rolijam. Piegriezis skrūves ari nākošajai mašīnai, viņš ieraudzīja, ka meistars māj ar roku, izmeta: — Rullē nu tālāk! — un pazuda.

Neraugoties uz dārdoņu un to, ka blakus un apkārt rosījās vismaz kādi divdesmit cilvēki, Rolijs savu mūžu nebija juties tik vientuļš.

—   Ei, tu! Kusties, ko stāvi! — No konveijera otras puses, rokas vicinādams, bļāva meistars.

Automobilis, kura skrūves nupat bija piegriezis viņa priekšgājējs, jau bija projām. Un, kaut arī konveijers šķita virzāmies ļoti lēni, tās mašīnas vietā jau stāvēja cita. Un bultskrūves vajadzēja piegriezt Rolijam. Viņš paķēra divas skrūves un ielēca mašīnā. Uztaustīja atveri, bet tūlīt pamanīja, ka aizmirsis uzgriezni. Izlēca atpakaļ. Bet, kad viņš atkal rāpās mašīnā, uzgrieznis izkrita viņam no rokām un gandrīz sašķaidīja pirkstus. Ada bija norauta līdz skrumšļiem. Rolijs sāka griezt skrūvi, bet nebija vēl ticis galā ar pirmo, kad uzgriežņa kabelis nostiepās — mašīna bija pavirzījusies tālāk pa konveijeru. Tagad viņš otru skrūvi vairs nevarēja aizsniegt. Viņš nosvieda to un izlīda no mašīnas.

Nākošajā automobilī Rolijam it kā izdevās piegriezt abas skrūves, bet viņam nebūt nelikās, ka izdarījis to pareizi. Ar trešo gāja jau labāk, ar ceturto vēl labāk. Pamazām viņš pierada pie uzgriežņa — vienīgi smags gan tas bija pēc velna. Rolijs pludoja sviedros un pamatīgi saskrambāja rokas.

Un tikai pie piektās mašīnas Rolijs atcerējās trešo skrūvi, ko vajadzēja piegriezt bagāžniekā.

Rolijs šausmās paskatījās apkārt. Bet laikam jau neviens neko nebija pamanījis.

Blakus viņam divi cilvēki montēja riteņus. Aizņemti ar savu darbu, viņi nepievērsa Rolijam nekādu uzmanību. Rolijs uzkliedza vienam no viņiem:

—  Paklau, es nepiegriezu visas skrūves!

Galvu nepacēlis, strādnieks atbildēja:

— Tas nekas. Strādā tālāk! Remontnieki izlabos. — Un, pametis skatienu uz Roliju, iesmējās: — Ja pamanīs.

Rolijs tagad sāka piegriezt arī trešo bultskrūvi, kas piestiprināja bagāžnieku pie šasijas. Nu viņam vajadzēja kāpināt tempu. Bez tam vajadzēja iebāzt galvu bagāžniekā, un, kad otrreiz spraucās laukā, viņš sasita galvu tā, ka melns gar acīm sagriezās. Kājas drebēja, un viņam būtu mazliet jāatpūšas, lai atjēgtos, bet nāca virsū jau nākamā mašīna, un viņš grīļodamies ķērās atkal pie darba.

Nu Rolijs sāka apjaust, ka, pirmkārt, konveijers kustas ātrāk, nekā tas, no malas skatoties, liekas, un, otrkārt, ka briesmīgāka par pašu tempu ir neiespēja kaut uz mirkli atvilkt elpu. Konveijera lente tikai slīdēja un slīdēja uz priekšu, nerēķinādamās ne ar cilvēka vājumu, ne izmisumu. Un apturēt tās nepielūdzamo gaitu varēja vienīgi pusdienas pārtraukuma zvans, maiņas beigu sirēna vai sabotāža.

Jau^ivā otrajā darba dienā Rolijs kļuva par sabotieri.

Ap to laiku viņš jau bija mamījis vairākas vietas: gan piegriezis bultskrūves, gan licis elektroiekārtu, montējis stūres asi un buferus. Rolijam kāds paskaidroja, ka tāda jezga te esot tāpēc, ka trūkstot strādnieku, īpaši pirmdienās. Otrdien viņš pamanīja, ka darbā ir jau krietni vairāk cilvēku, taču meistars turpināja viņu dzenāt no vienas vietas uz otru, kamēr citiem ļāva atpūsties vai vienkārši uzsmēķēt. Tāpēc Rolijs gandrīz nekad nepaguva pilnībā apgūt jauno operāciju un katru reizi viņam garām paslīdēja vairāki automobiļi, kamēr viņš iemanījās. Ja meistars gadījās blakus, brāķi fiksēja, ja ne — mašīna slīdēja pa konveijeru tālāk. Gadījās arī, ka meistars gan brāķi pamanīja, bet nelikās ne zinis.

Tā gāja stundas, un Rolijs Naits pārgura.

Pirmajā dienā uz maiņas beigām viņam sāpēja visa miesa. Rokas bija zilumos, āda skrambās un vietām asiņoja. Pagājušo nakti viņš gulēja tik smagi kā vēl nekad, un viņu piecēla tikai lēta Leonarda Vingeita iedotā modinātāja spalgā, neatlaidīgā tarkšķēšana. Vēl galīgā neatmaņā Rolijs izrausās no gultas un jau pēc brīža uzrunāja savu miegaino attēlu aizplīsušā spogulī virs apdauzītas mazgājamās bļodas: — Dullā muša! Kur skriesi kā apsvilis runcis? Liecies migā un sūti nost! Par balto vīru nēģerīti taisīsies, vai? — Viņš nicināja pats sevi, bet gultā atpakaļ nelīda. Gāja vien atkal uz darbu.

Bet jau pēc pusdienas apgura un nevarēja vien beigt žāvāties.

Jauns nēģeris ar biezu, apaļi apcirptu matu cekulu teica:

—  Tu jau guli, stāvus stāvēdams, čomiņ.

Ar šo nēģeri Rolijs montēja motoru — uzstādīja to uz šasijas un piestiprināja.

Rolijs saviebās. — Tad šitie jau lien un lien virsū! Nav ne gala, ne malas.

—   Tev vajadzētu atvilkt elpu, mīlīt. Tiklīdz šī nolādētā lente apstāsies.

—  Neizskatās gan, ka tā jel kad apstāsies.

Viņi nolaida pāri galvām iekārto motoru vēl vienā mašīnā, savienoja kardāna pārvadu ar ātrumu kārbas pagarinātāju, kā sakabina dzelzceļa vagonus, un atlaida āķus, kuros bija karājies motors. Tālāk uz konveijera citi strādnieki motoru pieskrūvēs.

Jaunais nēģeris ar apaļi apcirptajiem matiem pieliecās Rolijam pie auss: — Bet tu gribētu, lai apstājas? Es nejokoju.

—   Skaidrs, ka gribētu.

Patiesībā Rolijam gribētos tikai gulēt, nevis runāt visādas muļķības ar šo pļāpu.

—   Nu tad skaties! — Piesardzīgi, lai citi neredzētu, viņš pavēra plaukstu. Tajā gulēja liela, melna bultskrūve. — Se, ņem!

—   Kāpēc?

—   Dari, ko es tev saku! Iemet tur! — Viņš rādīja uz iedobi betona grīdā, pa kuru kā gigantiska velosipēda ķēde slīdēja konveijera bezgalīgā piedziņa. Tā stiepās cauri visam montāžas ceham, vienmērīgā ātrumā pārvietojot topošo automobiļu karkasus. Vietām ķēde pazuda zem grīdas, vietām pacēlās augstāk, slīdēdama cauri krāsošanas kamerām un «apskates kamerām» vai vienkārši mainīdama virzienu. Zobrati šņirkstēdami cirtās ķēdes posmos.

«Rauj viņu velns!» Rolijs nodomāja. «Kaut tikai ātrāk paietu laiks un beigtos reiz šī nolādētā diena!» Un viņš vieglu roku iemeta skrūvi piedziņas ķēdē.

Bet nekas nenotika — konveijers aizvilka skrūvi līdzi, un pēc mirkļa tā vairs nebija redzama. Tikai tad Rolijs pamanīja, ka tuvumā esošie strādnieki — galvenokārt melnie — pārtrauc darbu un smīkņādami skatās uz vinu. Rolijs apjuka: visi acīmredzot kaut ko gaidīja. Bet ko?

Konveijers apstājās. Pavisam klusi. Tas notika gluži nemanāmi. Tie, kas bija iegrimuši darbā, tikai pēc dažām minūtēm ievēroja, ka konveijers, pie kura viņi strādā, vairs nevirzās uz priekšu.

Kādas desmit sekundes valdīja klusums. Tikai strādnieki, kas stāvēja ap Roliju, nu ņirdza pavisam atklāti.

Un tad gāja elle vaļā. Iespindzās avārijas zvani. Konveijera priekšgalā bļāva un lamājās. Kaut kur rūpnīcas dziļumā, kā balsi mēģinādama, ievaidējās sirēna un tad izplūda šaušalīgā kaucienā.

Vecie strādnieki jau zināja, kas noticis, viņi bija pamanījuši Rolija čukstēšanos ar švītīgi frizēto pārinieku.

Rolija iemestā skrūve bija mierīgi virzījusies uz priekšu^līdz nokļuvusi starp zobratu un piedziņas ķēdi. Tad ķēde trūka un konveijers apstājās. Un tajā pašā brīdī arī septiņsimt strādnieku palika stāvam bez darba, toties viņu algas griezās.

Aizritēja vēl dažas sekundes. Sirēnas kauciens sakāpa apdullinošā skaļumā. Visi, kas atradās ejā, — kontrolieri, pienesēji, palīgstrādnieki — atkāpās, lai atbrīvotu ceļu. Nobrauca malā un apstājās celtņi, elektrokāri un šaudīgi priekšniecības automobiļi. Gar stūri izšāvās dzeltens kravas auto ar sarkanu zibspuldzi uz kabīnes jumta. Tā bija avārijas mašīna ar trīs vīru komandu, instrumentiem un metināšanas iekārtu. Viens pie stūres, divi atspiedušies pret skābekļa baloniem aizmugurē. Priekšā pie konveijera ar paceltām rokām stāvēja meistars — viņš rādīja avārijas vietu. Dzeltensarkani zibeņi un spalgā kaukoņa aizbrāzās garām Rolijam Naitam. Tad nobremzēja un apstājās. No mašīnas izlēca remontstrādnieki.

Jebkurā automobiļu rūpnīcā pēkšņa konveijera apstāšanās ir tik ārkārtējs gadījums, ka tam varētu pielīdzināt vienīgi ugunsgrēku. Katra konveijera bezdarbības minūte liek zaudēt veselu kapitālu — algās, administratīvos izdevumos, iekārtu dīkstāvē — , un nekas no zaudētā nav atgūstams. Var paskatīties uz zaudējumiem arī konkrētāk: kad konveijers strādā, no tā ik pa piecdesmit sekundēm noripo gatavs automobilis. Tātad katras piecdesmit avārijas sekundes liek rūpnīcai zaudēt automobiļa cenu.

Tāpēc vispirms vajag palaist konveijeru un tikai pēc tam noskaidrot, kas un kā.

Remontbrigādes vīri, pieredzējuši visdažādākās avārijas, precīzi zināja, ko darīt. Vienā mirklī atraduši pievada ķēdes pārtrūkušo locekli, viņi ņēma to laukā un lika vietā citu. Avārijas mašīna nebija ne lāgā apstājusies, kad jau uzzvēroja acetilēna metinātāju liesmas. Strādāja trakā steigā. Nepieciešamība lika strādāt diezgan aptuveni, pietika ar to, ka konveijers atkal iekustas. Vēlāk, kad konveijers apstāsies pusdienlaikā vai starp maiņām, varēs pārbaudīt un nostrādāt pamatīgāk.

Kāds remontstrādnieks pamāja Frenkam Parklendam — meistaram, kas pa telefonu uzturēja sakarus ar tuvāko kontroles punktu: — Var laist! — Komanda tika dota momentā. Kontroles punktā nospieda sviru. Konveijers atdzīvojās. Septiņsimt strādnieku, ar prieku izbaudījuši negaidīto atelpu, ķērās pie darba.

Kopš konveijera apstāšanās brīža bija pagājušas četras minūtes un piecdesmit piecas sekundes. Tas nozīmēja, ka rūpnīca izlaidusi par piecarpus automobiļiem mazāk un zaudējusi seštūkstoš dolāru.

Rolijs Naits, kaut gan trīcēja no bailēm, tomēr īsti neaptvēra, kas noticis.

Starp citu, drīz viņš to uzzināja.

Gar konveijeru, drūmi saraucis pieri, nāca lielais, plecīgais meistars Parklends. Rokā viņš turēja saliekto bultskrūvi, ko viņam bija iedevis viens no remontstrādniekiem.

Meistars apstājās un, skrūvi plaukstā svārstīdams, sacīja:

—   Skrūve ir iemesta šajā iecirknī, par to nav ne mazāko šaubu. Kaut kur te, starp divām zobratu grupām. Kas to izdarīja? Varbūt kāds ir redzējis?

Vīri tikai raustīja plecus. Un Frenks Parklends gāja tālāk, atkal un atkal uzdodams tos pašus jautājumus.

Kad meistars pienāca pie grupas, kas montēja motorus, jaunais nēģeris ar apaļi apcirptajiem matiem iespurdzās, sāka locīties no smiekliem un rādīja ar pirkstu uz Roliju. Kad viņš beidzot varēja jau kādu vārdu arī pateikt, viņš izgrūda:

—   Re! Re, kur viņš ir! Es pats redzēju!

Nu sāka smieties arī citi strādnieki.

Kaut gan visi smējās par Roliju, viņš instinktīvi juta, ka šajos smieklos nav ļaunuma. Tas ir bijis joks, parupjš, protams, bet kas par to? Konveijers taču bija apstājies tikai uz kādām pāris minūtēm. Rolijs juta, ka tūlīt ari pats sāks smieties, bet tad pamanīja, kā uz viņu skatās Parklends, un aprāvās.

—  Tu to izdarīji? — Meistara zvērojošās acis ieurbās Rolijā. — Tu iemeti skrūvi ķēdē?

Pietika ar vienu skatienu uz Roliju, lai viss būtu skaidrs. No pēkšņā pārbīļa, ko viņš noguruma dēļ nespēja apvaldīt, viņam pat acis bija kļuvušas baltas. Parastā nekaunība kā ar roku noņemta.

—   Projām! — Parklends uzbrēca.

Rolijs Naits pagāja nost no konveijera. Viņa vietu uzreiz ieņēma cits strādnieks, kam meistars bija pamājis.

—   Numurs?

Rolijs nosauca numuru, ko vakar bija iegaumējis. Parklerfcfs pierakstīja. Viņa seja vēl arvien bija drūma un barga.

—  Tu esi no jaunajiem, vai?

—  Jā-a. — Jē-ziņ, visur viens un tas pats. Prašņāšana un muldēšana bez gala un malas. Bez šķidrā buļļa pļūtiena baltie nevar ne tik kā iespert melnajam ar kāju pa pakaļu.

—  To, ko tu izdarīji, sauc par sabotāžu. Zini, kas par to draud?

Rolijs paraustīja plecus. Viņam nebija ne jausmas, ko nozīmē «sabotāža», bet šī vārda skaņā bija kaut kas nelāgs. Tagad nu viņu noteikti atlaidīs — un viņš priekšlaikus samierinājās ar šo domu, kā pirms dažām nedēļām jau bija reiz samierinājies ar darba zaudējumu. Viņu vairs interesēja tikai viens: ko vēl viņam piešūs. Sī te tipa ārdīšanās rādīja, ka viņš ievārīs Rolijam tādas ziepes, kādas vien varēs.

Parklendam aiz muguras kāds teica: — Frenk! Misters Zaleskis!

Meistars atskatījās. Drukns, smagā solī pie viņa nāca direktora vietnieks.

—   Kas noticis, Frenk?

—   Redzi pats! — Parklends parādīja viņam saliekto skrūvi.

—  Tīšām?

—   To cs patlaban pūlos noskaidrot, — Parklends sacija toni, kas noraidīja iejaukšanos.

—   Dari to! — Un Zaleskis ledaini paskatījās uz Roliju Naitu. — Ja tā ir sabotāža, žēlastības nebūs. Te ari arodbiedrība mūs atbalstīs. Uzraksti man ziņojumu, Frenk! — Zaleskis pamāja un gāja projām.

Frenks Parklends pats nespētu atbildēt, kāpēc viņš nenosauca par sabotieri pārbiedēto strādnieku, kas stāvēja viņa priekšā. Meistars mierīgi varēja to darīt un uz vietas atlaist viņu no darba — šoreiz nekādi sarežģījumi nebija gaidāmi. Bet šī izeja viņam pēkšņi likās pārāk vienkārša. Sīkais, kārnais puisis drīzāk izskatījās pēc upura nekā pēc noziedznieka. Apjēgdams, ko dara, viņš tik lēti zem sitiena nenostātos.

Viņš pastiepa Rolijam skrūvi, šo mēmo vainas pierādījumu.

—  Tu zināji, ar ko tas beigsies?

Rolijs pacēla acis uz Parklendu, kas slējās pār viņu kā tornis. Citos apstākļos Rolijs ar šo skatienu būtu izrādījis visu savu naidu un nicinājumu, bet tagad viņš bija pārāk noguris. Un tikai pakratīja galvu.

—  Tagad tu zini.

Atcerējies visu to elles ļembastu ar bļaušanu, traci, sirēnām un avārijas mašīnu, Rolijs neviļus atņirdzās:

—  Uhu, mister!

—  Tevi kāds samācīja mest?

Viņš drīzāk juta nekā redzēja, ka visi apkārt stāvošie skatās uz viņu, bet nu jau bez smaida.

—   Kurš īsti? — meistars neatlaidās.

Rolijs klusēja kā mēli norijis.

—  Varbūt tas, kas uzrādīja tevi?

Puisis ar apaļi cirpto galvu bija zemu noliecies pār savu darbu, nākošo motoru.

Rolijs pakratīja galvu. Viņš bija drošs, ka pie gadījuma pats norēķināsies ar šo zelli. Bet ne tā.

—   Labi, — Parklends sacīja, — nezinu, kāpēc, bet man liekas — tevi kāds ir izmuļķojis, kaut gan var jau būt, ka šoreiz es pats sevi nostādu muļķa lomā. — Meistars skatījās tik nikni, it kā Rolijs būtu ar varu spiedis viņu piekāpties. — Uzskatīsim, ka tas noticis netīšām. Bet tagad es tevi no acīm neizlaidīšu, ņem to vērā. — Un asi uzbļāva: — Marš, pie darba!

Un Rolijs sev par brīnumu mierīgi nostrādāja līdz maiņas beigām, ieoderēdams instrumentu paneļus.

Rolijs, protams, zināja, ka šī lieta tik vienkārši nebeigsies. Jau nākošajā dienā viņš kļuva par izsmējīgu skatienu un zobgalību mērķi. No sākuma joki likās diezgan labsirdīgi, bet Rolijs saprata, ka tie var kļūt daudz indīgāki, ja apkārtējie nospriedīs, ka viņš nespēj aizsargāties un ņirgāšanās par viņu paliks nesodīta. Par mikstpēdiņu izdaudzinātajam dzīve kļūst visai nožēlojama, pat bīstama, jo konveijera vienmuļība spiestin spiež strādniekus uz kaut kādu izlādēšanos — arī nežēlīgu vai pat asiņainu.

Ceturtās dienas pusdienu pārtraukumā sākās parastā grūstīšanās, kad simtiem cilvēku brāžas no savām vietām uz kafejnīcu, lai tiktu pie ēdiena, paspētu to aprīt, ieskriet tualetē un — ja labpatikās nomazgāt no rokām lieko eļļu un netīrumus (mazgāt rokas pirms ēšanas netika uzskatīts par nepieciešamu) — tad skriet atpakaļ uz cehu. Pūlī Rolijs ieraudzīja arī švitu ar apaļo galvu. Viņš stāvēja citu strādnieku bariņā, un visi, uz Roliju Satīdamies, par kaut ko gardi smējās. Kad pēc dažām minūtēm pienāca Rolija kārta, kāds viņu rupji pagrūda, samaksātās pusdienas nolidoja uz grīdas un turpat arī tika samīdītas. Varētu likties, ka šis nepatīkamais starpgadījums bijis nejaušs, bet Rolijs it labi saprata, kas par lietu. Todien viņš palika neēdis — vēlreiz stāvēt rindā viņam nebija laika.

Kad viņu pagrūda, Rolijs dzirdēja bārdas naža atsperes klikšķi. Tātad nākošo reizi viņu grūdis vēl smagāk, sagraizīs vai pat vispār nogalinās. Viņš nemēģināja sevi mierināt, ka tas ir pārāk netaisni un mežonīgi, lai būtu iespējams. Rūpnīca, kurā strādā tūkstošiem cilvēku, ir tas pats, kas džungļi, un spēkā tur ir tikai džungļu likums, tāpēc vajadzēja nogaidīt izdevīgu brīdi un cirst pretī.

Rolijs pacietīgi gaidīja, kaut gan saprata, ka laiks darbojas pret viņu. Viņš zināja, ka izdevīgais brīdis pienāks. Un pienāca arī.

Darba nedēļas beigās — piektdienā — viņam atkal vajadzēja montēt motoru uz šasijas. Rolijs strādāja pārī ar pusmūža vīru, montāžas celtņa vadītāju, un turpat blakus grozījās arī puisis ar apaļi cirpto galvu.

— Ei, veco zēn, nez ko man tā kreisā auss šodien tik neganti džinkst? — viņš ierunājās, kad Rolijs pusdienas laikā dažas minūtes pirms konveijera palaišanas piegāja viņam klāt. — Varbūt tu mums atkal uzrīkosi kādu mazu atpūtas brītiņu, ko? — Un brālīgi apkampa Roliju. Apkārtējie ierēcās. Kāds uzsita Rolijam pa plecu. To varētu uzskatīt par labvēlīgu žestu, bet Rolijs bija tik sīks un vārgulīgs, ka no šī uzsitiena gandrīz saļima.

Iespēja, ko viņš plānoja un gaidīja, radās pēc stundas. Turpinot pats savu darbu, Rolijs Naits uzmanīgi vēroja savas grupas strādnieku kustības un pārvietošanos, kas notika pēc zināmas shēmas un tikai brīžiem mainījās.

Katru motoru uz šasijas nolaida ar ķēdēm un blokiem, kuru vadībai bija paredzētas trīs pogas: augšā, stop, lejā, — ierīkotas uz smaga elektriskā kabeļa, kas karājās pār konveijeru. Parasti pogas spieda celtņa vadītājs pats, bet arī Rolijs bija iemācījies ar tām rīkoties.

Trešais brigādes loceklis — šajā gadījumā puisis ar apaļi cirptajiem matiem — pēc vajadzības palīdzēja gan vienam, gan otram.

Kaut gan montāžas brigāde strādāja steidzīgi, motorus uz šasijas nolaida ļoti piesardzīgi, lai zem motora neatrastos kāda pirksti.

Gadījās, ka motora benzīna vai gaisa šļaukas aizķērās aiz šasijas priekšējā bufera. Tad vajadzēja uz mirkli pārtraukt darbu — apaļgalvis pabāza rokas zem motora un atbrīvoja šļaukas. Tā notika arī šoreiz. Toties Rolija un montāžas krānmeistara rokas bija drošībā.

Un tad Rolijs, kas bija uzmanīgi sekojis notiekošajam, it kā neviļus nospieda pogu LEJA. Atskanēja smags būkšķiens — pustonnu smagais motors ar transmisiju nosēdās uz šasijas. Rolijs atlaida pogu un nemanīts atlēca sānis.

Uz kādu sekundes daļiņu apaļgalvis puisis pamira, it kā neizpratnē skatīdamies savā zem motora pazudušā rokā. Tad iekaucās — vēl un vēlreiz. Tas bija ārprātīgs sāpju un šaušalu kauciens, kas pārmāca visas apkārtējās skaņas, tā ka pat strādnieki lielu gabalu tālāk pacēla galvas un staipīja kaklus, lūkodami saskatīt, kas noticis. Baisi un nemitīgi skanēja kauciens, līdz kādam ienāca prātā ķerties pie avārijas pogas un apturēt konveijeru un vēl kādam nospiest celtņa pogu AUGŠA. Kad motors pacēlās, kauciens sakāpa vēl šaušalīgākā spalgumā, un apkārtējie drausmās skatījās uz sašķaidīto kaulu un asiņu putru, kas vēl pirms brīža bija cilvēka roka. Sakropļotais strādnieks saļima ceļgalos, divi vīri turēja viņu zem padusēm, asaras šļācās pa sāpju pārvērsto seju un lūpām, no kurām lauzās nesakarīgi, dzīvnieciski vaidi. Trešais strādnieks, pelnu pelēks no šausmām, pūlējās pacelt to, kas bija atlicis no sašķaidītās plaukstas, bet laba daļa kaulu putras palika uz šasijas. Kad bija nomēzta ari tā, palaida konveijeru.

Cietušo aiznesa nestuvēs. Viņa kaucieni pierima — sāka iedarboties morfijs, ko viņam bija iešļircinājusi steigšus izsauktā rūpnīcas ambulances māsa. Viņa arī uzlika pagaidu pārsēju rokai un gāja blakus nestuvēm uz ātrās palīdzības mašīnu, kas stāvēja ārā aiz durvīm. Māsas baltais uzsvārcis bija nošķiests ar asinīm.

Neviens no strādniekiem neskatījās uz Roliju.

Pēc dažām minūtēm pusdienas pārtraukuma laikā Frenks Parklends un drošibas tehnikas pilnvarotais nopratināja nelaimes gadījuma aculieciniekus. Klāt bija arī arodbiedrības pārstāvis.

—   Kā tas notika? — viņi taujāja.

Rādīiās, ka to nezina neviens. Tie, kuriem būtu vajadzējis redzēt, apgalvoja, ka taisni tobrīd, kad nelaime notikusi, skatījušies uz citu pusi.

—   Te kaut kas nav kārtībā, — sacīja Parklends, cieši lūkodamies uz Roliju Naitu. — Kādam taču vajadzēja redzēt.

—   Un kas nospieda pogu? — jautāja drošības tehnikas pilnvarotais.

Atbildes nebija. Strādnieki tikai neveikli mīņājās un skatījās sāņus.

—  Viens no jums to izdarīja, — teica Parklends.

-     Kurš?

Atkal klusums.

Tad ierunājās montāžas celtņa vadītājs. Pa šo īso laiciņu viņš likās sakrities un nosirmojis, īsie mati pludoja sviedros un lipa pie ādas.

—   Droši vien to izdarīju es. Laikam nospiedu pogu, un motors nolaidās. — Un tikko dzirdami piebilda:

—  Es domāju, ka viņš jau ir izvilcis rokas.

—   Tā patiešām bija? Jeb vai jūs vienkārši uzņematies vainu? — Parklends atkal zīmīgi paskatījās uz Roliju Naitu.

—   Jā, patiešām. — Celtņa vadītāja balsī skanēja pārliecība. Viņš pacēla galvu, un viņa skatiens sastapās ar meistara acīm. — Neko darīt. Nelaimes gadījums. Man ļoti žēl.

—  Domāju gan, — drošības tehnikas pilnvarotais teica. — Jūsu dēļ puisis palika bez rokas. Un paraugieties uz to tur! — viņš rādija uz plakātu ar vārdiem:

Si rūpnīca nostrādājusi 1 897 560 darba stundas bez nelaimes gadījuma.

—  Nu mēs esam atpakaļ pie nulles, — drošības tehnikas pilnvarotais rūgti sacīja. Izklausījās, ka, viņaprāt, tā ir vislielākā nelaime.

Pēc celtņa vadītāja noteiktā paziņojuma strādnieku saspīlējums nedaudz atslāba.

Kāds ievaicājās: — Kas nu būs?

—  Par nelaimes gadījumu nesoda, — atbildēja arodbiedrības pārstāvis. Parklendam un drošības tehnikas pilnvarotajam viņš teica: — Bet darba apstākļi šajā iecirknī nav pietiekami droši. Tie nekavējoties jālabo, citādi mēs neļausim cilvēkiem te strādāt.

—  Nepārsteidzies! — Parklends brīdināja. — To vēl vajag pierādīt.

—   Kāpt rītos no gultas ari nav droši, — drošības tehnikas pārstāvis iebilda. — īpaši, ja acis ciet. — Viņš uzmeta bargu skatienu celtņa vadītājam, un tad priekšniecības trijnieks, vēl arvien strīdēdamies, gāja projām.

Drīz visi nopratinātie atgriezās savās vietās. Cietušo nomainīja cits strādnieks, kas drausmīgi nervozēja un visu laiku skatījās uz savām rokām.

Kopš tā brīža — it kā pēc mēmas vienošanās — Roliju Naitu neviens vairs neaizskāra. Viņš zināja, kāpēc. Lai arī visi to noliedza, tuvumā bijušie strādnieki zināja, kas noticis, un Roliju Naitu tagad uzskatīja par cilvēku, ar kuru labāk nesalēkties.

Pirmajā mirklī, skatoties uz sava spīdzinātāja sašķaidīto roku, ari Rolijam kļuva nelabi un viņš bija satriekts. Bet līdz ar nestuvēm likās aiznests ari notikušais, apcere nebija Rolija dabā, un jau nākošajā darba dienā — pēc nedēļas nogales — viņam šis gadījums rādījās kā tāla pagātne. Un tā tas arī bija. No sekām Rolijs nebaidījās. Vai nu džungļu likums, vai arī kā, bet viņš apzinājās, ka taisnīgums, lai cik rupjš, tomēr ir viņa pusē, un to juta vēl citi, arī celtņa vadītājs, kas. viņu paglāba.

Incidents radīja citu pavērsienu.

Ja kāds pievērsis sev uzmanību, par viņu sāk runāt — un tā rūpnīcā kļuva zināms, ka Rolijs sēdējis cietumā. Tas viņam nebūt nekaitēja — drīzāk jau otrādi: jaunie strādnieki sāka skatīties uz Roliju kā uz varoni.

—  Tu esot nolauzis baigos gadus, ko? — prasīja deviņpadsmitgadīgs iekšpilsētas puisis. — Tie baltie vepri gan laikam krietni nokratīja taukus, kamēr dabūja tevi rokā.

—  Šaujamo tu nēsā? — jautāja cits zēns.

Kaut gan Rolijs zināja, ka daudzi strādnieki ari uz rūpnīcu nāk ar ieroci, lai atvairītu uzbrukumu tualetēs vai mašīnu stāvvietās, pats viņš ieroci nenēsāja, labi zinādams, kas viņu, par bruņotu laupīšanu jau tiesātu, gaidītu, ja pie viņa jel kādā gadījumā atrastu revolveri. Viņš tikai nevērīgi atbildēja: — Nenāc virsū, mazais! — Tāpēc pie jau klīstošām baumām pieradās vēl viena: tas sīkais knariņš Naits vienmēr ir bruņots! Vēl viens iemesls, lai jaunie militanti viņu cienītu.

Viens no militantiein piedāvāja: — Gribi durno?

Rolijs paņēma. Un tā jau drīz — lai arī ne tik bieži kā daudzt^citi — Rolijs sāka smēķēt pie konveijera marihuānu: pēc dūma laiks lidoja ātrāk un darba vienmuļība šķita vieglāk panesama. Ap to pašu laiku viņš sāka spēlēt uz skaitļiem.

Vēlāk, kad jau bija pamats nopietni par to padomāt, viņš saprata, ka narkotika un skaitļu loterija pievedusi viņu cieši klāt sarežģītajai un bīstamajai noziedzības pasaulei rūpnīcā.

No sākuma šī spēle viņam likās pavisam nevainīga.

Rolijs zināja, ka Detroitā — un automobiļu rūpnīcās it sevišķi — cilvēki spēlē uz skaitļiem bez kādas galvas lauzīšanas; viņiem tas šķiet tikpat dabiski kā elpot. Kaut arī spēli kontrolē mafija, tā ir atklāta un ne bez reālām izredzēm vinnēt. Lai gan šī izredze bija apmēram viena pret tūkstoti, tomēr tādu, kas gribēja izmēģināt laimi, ik dienas salasījās tūkstošiem. Standarta likme rūpnīcā bija viens dolārs, un to varēja atļauties arī Rolijs.

Katrs spēlētājs izvēlas trīs ciparus — jebkurus trīs ciparus — cerībā, ka viņa kombinācijā kritīs šīsdienas vinnests. Laimes gadījumā vinnesta summa varēja izrādīties piecsimtreiz augstāka par likmi.

Un nevienu detroitieti acīmredzot neuztrauca tas, ka šis savdabīgās loterijas organizētāji pasludina vinnestu tai skaitļu kombinācijai, uz kuru likts vismazāk naudas.

Tikai netālajā Pontiakā, kur loterijas vinnestus pielīdzina hipodroma vinnestiem un regulāri publicē izmaksājamās summas, spēli varēja uzskatīt par daudzmaz godīgu.

Laiku pa laikam FIB, Detroitas policija un cita organizācijas ar lielu pompu un troksni sarīko masveida kratīšanas un arestus tā saucamajā «Detroitas spēļu klubā», avīžu virsraksti brēc: VISPLASAKA KRATĪŠANA ASV VĒSTURE, vai: POLICIJA DARA GALU SPĒĻU ELLEI un tamlīdzīgi, tomēr jau nākošajā dienā gribētāji atkal var droši likt naudu uz skaitļiem, it kā nekas nebūtu noticis.

Pamazām Rolijs sāka saprast, kā rūpnīcā organizēta ši spēle. Visparastāk derības pieņēma apkopēji: spaiņos zem sausām lupatām viņi glabāja dzeltenās kartītes ar skaitļu kombinācijām un iemaksāto naudu un slepus iznesa no rūpnīcas līdz termiņa beigām. Bet apkopēji nebija vienīgie. Rolijs uzzināja, ka pie konveijera skaitļu spēles galvenais starpnieks ir viņu arodbiedrības pārstāvis: izmantojot savu dienesta stāvokli, viņš varēja brivi staigāt pa visu rūpnīcas teritoriju, neradīdams nekādas aizdomas. Ar skaitļu spēli aizrāvās vairums rūpnīcas strādnieku, arī inspektori, kantora darbinieki un, kā Rolijam apzvērēja kāds no puišiem, pat priekšniecība. Tas likās ticami, jo citādi spēle rūpnīcā vis nevarētu tik netraucēti plaukt un zelt.

Pēc nelaimes gadījuma pie konveijera Rolijam dažu labu reizi lika manīt, ka viņš varētu aktīvi pievieno-1 ties skaitļu spēles vadītājiem vai citādi piepelnīties. Rolijs saprata, kas ir šī «citādā piepelna»: rūpnīcā zēla augļošana, tirdzniecība ar narkotiskām vielām, nelegāla čeku iekasēšana. LTn tie vēl bija sīkumi, — pastāvēja īstas bandas, kas nodarbojās ar zādzībām, laupīšanām un bruņotiem uzbrukumiem.

Rolija noziedzīgā pagātne, kas tagad bija zināma jau visiem, nodrošināja viņam kā profesionālim izcilu stāvokli ar autorūpnīcu saistītajās Detroitas padibenēs. Kādu dienu Rolijam blakus tualetē nostājās plecīgs, parasti nerunīgs virs, saukts par Lielo Rufu, un pusčukstus teica: — Runā, ka tu esot asais zēns. Nu tad man tev jāsaka, ka cilvēks ar galvu var iesist vairāk nekā tie tāpiņi, kas tālāk par konveijeru neredz. — Labpatikā krekstēdams, viņš iztukšoja pūsli. — Mums vajadzīgi īsti puikas. Tādi, kas nenoraustās. — Lielais Rufs aizvilka bikšu priekšu un, pamājis Rolijam, gāja projām, jo blakus bija piestājis vēl kāds cits. Sis mājiens nozīmēja, ka saruna vēl nav nobeigta un viņi to turpinās, kad atkal satiksies.

Taču Rolijs visiem spēkiem gādāja, lai viņi nesatiktos, un prata izvairīties arī tad, kad pie viņa griezās jau cits. Viņu vēl arvien biedēja atgriešanās cietumā uz ilgu laiku, bez tam viņš bija mierā ar savu dzīvi. Patiesībā viņam klājās labāk nekā jebkad. Pirmoreiz mūžā viņš bija vienmēr paēdis un ne tikai paēdis — viņš varēja pēc patikas iedzert, uzsmēķēt marihuānu, un viņam bija šī mazā seksbumbiņa Meja Lū, kas ar laiku viņam varbūt arī apniks, bet pagaidām vēl nebija apnikusi. Par skaistuli viņu nekādi nevarēja saukt, un Rolijs zināja, ka ar Meju Lū pirms viņa gulējuši daudzi citi, bet viņa prata uzsist Rolijam asinis, jau palūkojoties vien. Gultā Meja Lū nebija slinka, Rolijam elpa^izžņaudzās no viņas mākām — par kaut ko tādu viņš agrāk bija gan dzirdējis, bet tikai tagad dabūja izbaudit.

Tāpēc arī viņš bija ļāvis Mejai Lū sameklēt šo divistabu dzīvoklīti un iegādāt mēbeles. Daudz naudas viņa neprasīja, tikai deva parakstīt kaut kādus papīrus, un Rolijs to darīja pat nelasīdams. Nu viņiem bija viss, arī krāsu televizors.

No otras puses, jāmaksā par šo labklājību dārgi — garas, bezgala nogurdinošas darba stundas pie konveijera veselas piecas dienas nedēļā, dažkārt gan četras un reiz pat trīs. Rolijs, tāpat kā citi, negāja uz darbu pirmdienās, ja paģiras bija pārāk smagas, vai piektdienās, ja gribējās ilgāk pavaļoties, bet arī tādos gadījumos algas dienās viņš saņēma pietiekami, lai iztiktu.

Smagais darbs pie konveijera, protams, bija un palika, ne velti jau pašā sākumā kāds no strādniekiem deva viņam padomu: — Kad nāc uz cehu, smadzenes atstāj mājās.

Un tomēr — bija vēl kaut kas.

Par spīti sev pašam, par spīti iesīkstējušam pretestības garam, kas lika piesargāties, nekļūt aptaurētam balto pakalpiņam, darbs Rolijam Naitam sāka patikt un viņam gribējās darīt to labi un kārtīgi. Galvenokārt laikam tāpēc, ka viņa možais prāts visu ātri aptvēra un iegaumēja — un pirmoreiz mūžā viņš varēja šīs savas spējas likt lietā. Un vēl tāpēc — ko Rolijs gan noliegtu, ja viņam kāds to sacītu, — ka viņam bija izveidojušās īpašas attiecības ar Frenku Parklendu, atticcibas, kas dibinājās uz savstarpēju cieņu.

No sākuma abi ar Roliju Naitu saistītie nelaimes gadījumi bija noskaņojuši meistaru naidīgi. Parklends nenolaida acis no Rolija, gaidīdams, kas būs tālāk. Tā vērojot, meistara naidīgums pamazām pārauga simpātijās. Reiz, kad Mets Zaleskis bija iznācis savā kārtējā apgaitā pie konveijera, Parklends viņam sacīja: — Redzi tur to puisi? Kad viņš parādījās, man likās, ka nepatikšanas vien būs. Bet tagad viņš ir viens no maniem labākajiem strādniekiem.

Zaleskis tikai kaut ko atņurdēja: viņš pat lāgā neieklausījās, ko Parklends runā. Kā zibens no skaidrām debesim bija nākusi prasība palielināt produkciju un paaugstināt kvalitāti, vienlaicīgi pazeminot pašizmaksu. Un, kaut gan šie trīs noteikumi nekādi nebija savienojami, saimnieki no tiem neatkāpās, un raizes nekādi nenāca par labu Meta Zaleska čūlai, vecajam ienaidniekam, ko viņš nēsāja savās miesās. Čūla, kādu laiku pierimusi, tagad sāpēja nepārtraukti. Tāpēc Mets Zaleskis nespēja domāt par atsevišķiem cilvēkiem, bet vienīgi par skaitļiem, kas šos cilvēkus summēja darba ierindnieku masās.

Zaleskim nepiemita nosliece uz filozofēšanu, nedz ari iespēja kaut ko mainīt pastāvošā sistēmā, ja viņš tiktāl aizdomātos; tieši tādas attieksmes dēļ Ziemeļamerikas automobiļi ir zemākas kvalitātes nekā Vācijā ražotie, jo Vācijas rūpnīcu sistēmas nav tik bezdvēselīgas, tur strādnieks vēl apzinās sevi kā indivīdu un lepojas ar labi padarītu darbu.

Toties Parklends darīja, ko spēja.

Pateicoties Parklendam, Roliju vairs netrenkāja no vienas operācijas uz otru, bet ierādīja viņam pastāvīgu darbu. Ja nepieciešamības reizē ari gadījās aizstāt kādu citu, tad bez neprātīgās svaidīšanās, no kuras raibs vien gar acīm griezās. Tādās reizēs Parklends izvēlējās Roliju ari tāpēc, ka Rolijs viegli apguva arvien grūtākas un sarežģītākas operācijas, par ko Parklends neaizmirsa Roliju uzslavēt.

Tad Rolijs arī atklāja, ka, lai gan vairums montāžas darbu ir smagi un prasa visu fizisko spēku sasprindzinājumu, ir operācijas, ko var izpildīt vienā mierā, piemēram, vēja stikla iestādīšana. Tikai tad, ja skatījās kāds no priekšniecības, strādnieki sāka drudžaini rosīties, lai radītu iespaidu, ka šī operācija prasa ļoti daudz darba. Rolijam arī bija gadījies ar to nodarboties, bet tikai dažas dienas, tad Parklends viņu atkal pārcēla uz vienu no smagākajām un atbildīgākajām konveijera operācijām — mašīnas iekšpusē, kur ne muguru nevarēja atliekt, montējot armatūru elektroiekārtas uzstādīšanai. Un pēc tam viņš dabūja «aklo operāciju» — pašu visgrūtāko, kur bultskrūves vajadzēja iestādit un piegriezt, paļaujoties tikai uz tausti.

Vienā tādā reizē Parklends teica Rolijam:

— Tas ir negodīgi pašos pamatos. Labākie strādnieki, tie, uz kuriem meistars var paļauties, vienmēr dabū visdraņķīgāko darbu un nomokās pēc nabaga. Un es tur neko nevaru līdzēt — man jābūt drošam, ka tās skrūves būs savā vietā un turēsies.

Frenks Parklends to izmeta it kā starp citu. Bet Rolijam šī meistara piezīme bija pirmais gadījums, kad cilvēks, kufa rokās ir vara, runāja ar viņu kā ar līdzīgu, kritizēja darba attiecības un pateica atklātu vārdu, tīru taisnību bez parastās izmuldēšanās riņķī un apkārt.

Tagad Rolijs kārtīgi pievilka arī pavisam neredzamas skrūves, likdams lietā apgūtās darba iemaņas, un, pateicoties labai, regulārai barībai, atkopās arī fiziski. Turklāt viņš sāka vērīgāk ieskatīties Parklendā.

Nevarēja teikt, ka Rolijs Parklendu dievinātu, tas nebija viņa dabā, viņš vienkārši redzēja meistarā krietnu viru, kas vienmēr bija taisnīgs gan pret baltajiem, gan melnajiem, nekūla tukšus salmus un prata palikt godīgs blēdību un korupcijas zaņķī. Cik maz tādu cilvēku Rolijs savā mūžā bija sastapis!

Taču parasti cilvēkam, ko mēs savās iedomās paceļam pāri cilvēciskām vājībām, drīz jākrīt. Rollijam atkal piedāvāja kļūt par rūpnīcas starpnieku skaitļu spēlē. Šoreiz viņam piesējās jauns, kalsnējs nēģeris ar rētu vaigā, dēvēts par Lestera papiņu, kas strādāja noliktavā, bet nevienam nebija noslēpums, ka I.estera papiņš pilda arī skaitļu spēles baņķieru un augļotāju uzdevumus. Runāja, ka rētu vaigā Lestera papiņš iemantojis par augļotājam neatdotu parādu. Tagad viņš vairs neaizņēmās, bet izspieda. Lestera papiņš bija •ilnesis uz Rolija vietu konveijerā kādas detaļas un piesējās viņam: — Tiem vīriem tu patīc. Bet viņiem radies iespaids, ka viņi nepatīk tev. Un tad viņi kļūst rupji.

Uz Roliju tas nekādu iespaidu neatstāja. — Neplakšķini žaunas un tinies! Man no tevis nav bail.

Rolijs sen bija nolēmis tikai spēlēt uz skaitļiem, bet tālāk neielaisties.

Lestera papiņš neatlaidās.

—        Cilvēkam ar darbiem jāpierāda, ka viņš ir vīrietis, bet pie tevis to diez kāpēc nevar manīt. — Un draudīgi piebilda: — Vismaz pēdējā laikā.

Neko īpašu nedomādams, vienkārši, lai tiktu vaļā, Rolijs teica:

—        Kur tev galva? Kā lai es pieņemu likmes, kad man meistars vienmēr blakus?

Un, it kā apstiprinādams viņa vārdus, tuvumā parādījās Frenks Parklends.

—        Nospļaujies tu uz viņu! Domā, viņš ko teiks? Viņam maksā par mutes turēšanu, — papiņš nicīgi izgrūda.

—  Melo vesels!

—  Un, ja es pierādīšu, ka nemeloju, tu uzņemsies?

Rolijs atgāja no mašīnas, pie kuras bija strādājis,

nospļāvās un ielīda nākošajā. Un tomēr viņš juta tādu neizskaidrojami derdzīgu nemieru un šaubas. — Muldēt var katrs. Pierādi!

Un Lestera papiņš pierādīja.

Otrā dienā viņš pienāca pie Rolija un izvilka no kabatas netīru, neaizlīmētu aploksni. Iekšā bija dzeltens papīriņš un divas divdesmit dolāru banknotes.

—        Skaidrs? — apvaicājās Lestera papiņš. — Un tagad skaties!

Pa gabaliņu stāvēja meistara pults, bet Parklenda paša nebija. Lestera papiņš piegāja pie pults un pabāza aploksni zem papīru sloga. Tad viņš nesteidzīgi devās tālāk gar konveijeru, satika meistaru un kaut ko viņam pateica. Parklends pamāja, tikpat nesteidzīgi atgriezās pie pults, paņēma aploksni, ieskatījās un iebāza svārku kabatā.

Rolijam, kas, ik pa brīdim acis no darba paceldams, to visu redzēja, nekādu paskaidrojumu vairs nevajadzēja. Aploksnē bija kukulis, maksa par klusēšanu.

Līdz pašām maiņas beigām Rolijs nespēja atjēgties, dažu skrūvi viņš vispār aizmirsa pievilkt, dažu nostiprināja pa roku galam. Vai nebija vienalga? Viņš nesaprata, kāpēc viņu tik ļoti pārsteigusi Parklenda rīcība. Vai tad visa šī pasaule nesmirdēja? Kā vienmēr smirdējusi. Vai visi negrābj, kas pa grābienam? Sie te un visi citi? Viņš atcerējās instruktoru, kas izblēdīja čekus, nozaga Rolija un citu kursantu naudu. Toreiz instruktors, tagad Parklends. Tad kāpēc lai Rolijs Naits būtu citāds?

Tonakt Rolijs teica Mejai Lū: — Tu zini, no kā dievs radījis pasauli, čiepiņ? No šķidriem buļļa mēsliem. Un tajā nav nekā cita kā vieni vienīgi buļļa mēsli.

Tās pašas nedēļas beigās viņš jau darbojās skaitļu spēles bandā.

15

To ziemeļu Mičiganas štata nostūri, kas ieskauj Higinsa ezeru, vietējās Tirdzniecības palātas izziņu grāmata dēve par izpriecu laukiem.

Ādams Trentons, Brets Dilozanto un citi, kas viesojās Henka Kreizela kotedžā maija beigu nedēļas nogalē, varēja apliecināt, ka tāds apzīmējums atbilst patiesībai.

Kreizela kotedža — patiesībā liels, grezni iekārtots savrupnams ar daudzām viesu guļamistabām — slējās Higinsa ezera rietumu galā. Pēc savas formas ezers atgādināja zemesriekstu vai embriju — salīdzinājums laikam bija atkarīgs no tā, kādā noskaņojumā cilvēks uz ezeru skatījās.

Ādams bez kādām grūtībām atrada ezeru un Kreizela kotedžu. Sestdienas rīts viņam pagāja braucienā caur Pontiaku, Segino, Beisitiju, Midlendu un Herisonu, jo divsimt jūdžu garā ceļa lielāko daļu iznāca braukt pa starpštatu Septiņdesmit piekto šoseju. Ārpus pilsētas Mičigana staroja sulīgā pavasara zaļumā, lipīgi spīdēja apses, korinšu krūmi kuploja ziedos. Gaiss bija svaigi dzestrs, un saulainajās debesīs tikai vietumis baltoja pa mākonītim. Ādams bija atstājis māju nomāktā garastāvoklī, bet, jo tālāk uz ziemeļiem ripoja mašīna, jo vieglāk kļuva.

Garastāvokli viņam samaitāja ķilda ar Ēriku.

Kad pirms dažām nedēļām viņš bija pastāstījis Ērikai par Henka Kreizela ielūgumu, viņa tikai vaicāja: — Ja jūs esat ielūgti bez sievām, tad es varētu pavadīt svētdienu, kā man pašai patīk, vai ne? — Tik saprātīga reakcija likās aizdomīga, Ādams jau sāka domāt, ka šoreiz labāk būtu palikt mājās, jo vispār viņam nemaz tik ļoti negribējās braukt. Bet Brets Dilozanto neatlaidās, un Ādams ļāvās pierunāties.

Taču aizbraukšanas rītā Ērika nemaz nebija noskaņota pavadīt nedēļas nogali, kā viņai pašai patīk. — Tev tiešām jābrauc? — viņa jautāja. Kad viņš iebilda, ka nu vairs neko nevar darīt, jo ir jau sarunāts un apsolīts, viņa indīgi apvaicājās: — Un ko tāds kungu pikniks īsti nozīmē? Tikai bez sievām vai bez sievietēm vispār?

—   Bez sievietēm vispār, — viņš atbildēja, nebūdams drošs, ka sacījis patiesību. Laikam jau ne, jo viņš zināja, kā parasti izvēršas piegādātāju pikniki.

—   Kā tad! — Viņš bija virtuvē, kur Ērika patlaban vārīja kafiju. — Un arī nedzersiet neko stiprāku par pienu un limonādi.

Viņš atcirta: — Lai ko mēs dzertu, patīkamāk tur būs nekā mājās.

—  Un kas pie tā vainīgs?

—   Velns mani rāvis, ja es zinu. Citiem es tik briesmīgs neliekos, — Ādams pacēla balsi.

—   Nu tad skrien pie tiem citiem! — Ērika iekliedzās un svieda viņam ar kafijas tasi — par laimi, tukšu, Ādams paspēja to noķert un nolikt veselu uz galda atpakaļ. Bet varbūt ari — ne par laimi, jo Ādams sāka smieties un Ērika, jau galīgi satracināta, izskrēja no virtuves un aizcirta durvis. Tad ari Ādams kļuva nikns, iesvieda čemodāniņu mašīnā un aizbrauca neatvadījies.

Pēc divdesmit jūdzēm viņam šī sadursme likās absurda, kā parasti ģimenes ķildas, kad cilvēks uz tām atskatās, jau nomierinājies. Ādams zināja — ja viņš būtu palicis mājās, viss nokārtotos jau pēc kādas stundas. Kad saulainā rīta ietekmē viņam dzīve sāka likties pavisam gaiša, viņš mēģināja piezvanīt uz mājām no Segino, bet neviens neatsaucās, Ērika acīmredzot bija izgājusi. Viņš nolēma piezvanīt vēlāk.

Henks Kreizels sagaidīja viņu pie savas vasarnīcas akurāti izgludinātos šortos un havajiešu kreklā — vienlaikus militārs un nepiespiests, kā viņš to allaž prata. Kad viņi bija iepazinušies, Ādams novietoja savu mašīnu starp astoņām citām — dažādu greznības pakāpju visjaunākajiem modeļiem.

Kreizels pamāja uz mašīnām: — Daži atbrauca jau vakar. Viens otrs vēl guļ. Citi būs vēlāk. — Paņēmis Trentona čemodāniņu, viņš vadīja viesi pa garu koka nojumi uz durvīm. Kreizela vasarnīca bija smagnēja, bet plaša un ērta guļbaļķu celtne ezera krastā. Iepretim mājai viļņos šūpojās vairākas laivas.

—  Jums ir skaista vasarnīca, Henk, — Ādams sacīja.

—   Paldies. Nav slikta. Pats gan necēlu. Atpirku no viena. Bija sagāzis iekšā pārāk daudz, un tad vienu brīdi viņam vajadzēja naudu. — Kreizels šķībi pasmaidīja. — Kam gan nevajag?

Zem nojumes bija vairākas durvis. Pa vienām Kreizels ieveda savu viesi. Viņi bija nonākuši greznā guļamistabā ar platu gultu un kamīnu.

—   Redziet, malka jau iekšā. Atliek pielaist uguni. Vakarā noderēs. Būs vēsi, — Kreizels teica. Viņš piegāja pie loga. — Izvēlējos jums guļamistabu ar ainavu.

—   Nav vārdam vietas. — Stāvēdams blakus saimniekam, Ādams raudzījās ezera dobjajā zilumā. Aiz ezera pletās o»laideni priežu un egļu mežiem noauguši pakalni. Vietumis baltoja bērzu birzis. Spriežot pēc šīs krāšņās ainavas, Ādamam bija ierādīta vislabākā guļamistaba. Viņš pūlējās uzminēt — kāpēc. Gribējās ari redzēt, kas ir pārējie viesi.

—  Kad būsit gatavs, — Henks Kreizels teica,

—  bārs jūsu rīcībā. Virtuve arī. Est netaisām. Uzkodas un dzērieni jebkurā dienas vai nakts stundā. — Viņš atkal pasmīnēja un parādīja uz vēl vienām durvīm.

—  Otra izeja. Abas slēdzamas. Slepenām gaitām.

—  Paldies. Pie vajadzības atcerēšos.

Kad saimnieks atstāja viņu vienu, Ādams pārģērbās un izgāja pa otrajām durvīm, kas viņu izveda šaurā galerijā ap lielu, medību stilā iebūvētu viesistabu. No galerijas lejā veda akmens plātņu kāpnes, kas savukārt liecās ap milzīgu klinšakmens kamīnu. Ādams kāpa lejā. Viesistaba bija tukša, balsu murdoņa skanēja kaut kur ārā. Viņš gāja turp.

Durvis izveda uz plašu, saulainu verandu augstu pār ezeru. Viesi, bariņā salasījušies, par kaut ko strīdējās. Pāri citu balsīm viena bija dzirdama jau pa gabalu:

193

—   Jūs tur savā autorūpniecībā visi kļūstot par tādām kā histēriskām dāmiņām. Ah, ko nu teiks kritika! Ah, ko nu mēs darīsim! Un taisāt praviešus no ekshibicionistiem, kam rūp tikai sava vārda pieminēšana laik-

7 264 .

rakstos un plātīšanās pa televīziju. Paskatieties vien uz savām gada pārskata sapulcēm! Tīrais cirks! Kāds mazprātiņš nopircis vienu akciju un dancina valdes priekšsēdētāju, kā vien iepatīkas. Tad jau varētu jebkuru vēlētāju sūtīt uz Vašingtonu, lai viņš tur izgāna senatorus, un, rociņas saņēmuši, klausīties.

—   Ne gluži, — iebilda Ādams. Balsi viņš nepacēla, bet visi pieklusa un ieklausījās. — Vēlētājam nav tiesību uzstāties senātā, bet akciju īpašniekam pārskata sapulcē tādas tiesības ir, lai arī viņam piederētu tikai viena akcija. Tas ir mūsu sistēmas pamats. Un ne jau katrs kritiķis ir muļķis. Ja mēs sāksim tā domāt un kritiku ignorēt, tad nonāksim tur, kur bijām pirms pieciem gadiem.

—   Hei! — iesaucās Brets Dilozanto. — Klausieties vīra valodu un skatieties, kas atnācis!

Brets bija tērpies acīm redzami paša izdomātā sarkandzeltenā apģērbā, kas atgādināja romiešu togu, taču likās visai ērts un piemērots šai vietai un laikam. Ādams savās garajās biksēs un svīterī uzreiz jutās vecmodīgs un pārlieku satuntuļojies.

Daži viesi, kas Ādamu jau pazina, sasveicinājās ar viņu, arī pīts O'Heigens, kas bija runājis, Ādamam ienākot verandā. O'Heigens pārstāvēja lielu Detroitas žurnālu, ko izplatīja pa visu Ameriku. O'Heigena pienākumos ietilpa saviesīgi sakari ar autorūpniecības dūžiem — tāds aplinku ceļš ļāva tikt pie plašiem reklāmu pasūtījumiem. Vairums lielo ilustrēto žurnālu pietur tādus cilvēkus, kuriem izdodas sadraudzēties ar kompāniju prezidentiem un citām augsti situētām personām. Reklāmu aģentūras to zina, bet parasti samierinās. Tādējādi, kad rūpnīcas samazina reklāmas izdevumus, vismazāk cieš žurnāli ar sakariem «augšās». Attiecīgi O'Heigens neizrādīja ne mazāko sapīkumu par Ādama asajiem vārdiem un smaidīja kā pati saulīte.

—   Nāciet iepazīties! — Henks Kreizels sacīja un veda Ādamu pie pārējiem viesiem. Starp tiem bija kongresa pārstāvis, tiesnesis, liels vīrs no televīzijas, divi autodetaļu rūpnieki un daži Ādama kolēģi, ieskaitot trīs iepirkumu daļas aģentus. Un arī kāds jauneklis, kas, sirsnīgi smaidīdams, stiepa Ādamam roku. — Smoukijs man stāstīja par jums, ser. Mani sauc Pjērs Flodenheils.

—      Atceros. — Ādams bija redzējis jauno sacīkšu

braucēju apvārdojam pircējus Smoukija Stefensena veikalā. — Kā iet no rokas?

—  Ja laiks piestrādāt, labāk par labu, ser.

—     Iztiksim bez sera, — Ādams sacīja. — Sauksimies vienkārši vārdos. Atceros, jums nepaveicās Deitonā.

—     Labāk nepieminiet! — Pjērs saviebās un atsvieda no pieres gaišo matu cekulu. Pirms diviem mēnešiem Pjērs bija Deitonā veiksmīgi pārvarējis simt astoņdesmit smagus apļus, izrāvies priekšgalā, kad atlika vēl tikai divdesmit, bet motoram atlēca cilindra galviņa, un Pjēram vajadzēja noiet no distances. — Man gribējās saspert to draņķa tačku gabalos, — viņš atzinās.

—  Jā, es laikam būtu to nogrūdis no klints.

—    Ceru, ka nākošreiz ies labāk. — Sacīkšu braucējs zēniski pasmaidīja, šī smaida pievilcību Ādams bija ievērojis jau Smoukija veikalā. — Man tāda sajūta, ka Taladegā es viņiem visiem parādīšu garu degunu.

—     Es arī būšu Taladegā, — Ādams sacīja. — Demonstrēsinv^aptuveno «Orionu». Turēšu par jums īkšķi.

Kaut kur no aizmugures iejaucās Henks Kreizels:

—  Adam, šī ir Stella. Gatava jums pakalpot.

—    Teiksim, atnest kaut ko dzeramu, — teica patīkama meitenes balss. Ādams ieraudzīja, ka viņam blakus stāv maza, glīta rudmate neiedomājami trūcīgā bikini.

—  Hallo, mister Trenton!

—    Hallo! — Ādams atsaucās, pamanīja tuvumā vēl divas meitenes un atcerējās Ērikas jautājumu: Tikai bez sievām vai bez sievietēm vispār?

—    Man prieks, ka jums patīk mans peldkostīms, — Stella sacīja Pjēram, uztvērusi viņa lipīgo skatienu.

Autobraucējs pasmīnēja: — Piedodiet, es nepamanīju, ka jūs esat peldkostīmā.

Meitene pievērsās Ādamam: — Ko jūs dzersit?

Viņš pasūtīja «Asiņaino Mēriju».

—    Neaizejiet nekur! — meitene teica. — Tūlīt būšu atpakaļ.

—     Ko nozīmē «aptuveno «Orionu»», Adam? — Pjērs jautāja.

—    Speciāli šim gadījumam konstruētu mašīnu, ko parādīsim pirms īstās.

—  Vai tad Taladegā nestartēs īstais «Orions»?

7«

—    Nē. īstais parādīsies pēc mēneša. Aptuvenais būs tikai līdzīgs, bet nevaru vēl pateikt, cik līdzīgs. Mēs gri-

195

bam ar to panākt, lai ļaudis spriež un zīlē, kāds būs īstais. — Viņš piebilda: — Paspēlēt uz nerviem.

—   Man arī patīk spēlēt uz nerviem, — sacīja Stella. Viņa bija atgriezusies ar kokteiļiem Ādamam un Pjēram.

Pienāca arī kongresa loceklis. Viņam bija sirmi mati, valstsvīra vēlīgums manierēs un labi nostādīta, pasaldena balss.

—   Es dzirdēju, ko jūs pirmīt sacījāt par kritikas uzklausīšanu. Autoinspekcijai derētu uzklausīt arī likumdevējus.

Ādams vilcinājās. Sī saldenā balss prasījās pēc strupa atcirtiena, bet viņš bija šeit viesis. Visuresošais Henks Kreizels, pamanījis viņu noskaņojumu, uzsauca: — Drošu dūšu! Kauties arī drīkst. Ārsts mums vienmēr pie rokas.

Un Ādams atbildēja: — Tieši no likumdevējiem mums jādzird vislielākās aplamības. Katram, kas grib taisīt politisku karjeru, zināms, ka uzbrukums autorūpniecībai ir taisnākais ceļš uz popularitāti.

Kongresa loceklis pietvīka, bet Ādams netaisījās viņu žēlot. — Kāds senators pieprasa, lai automobiļus ar iekšdedzes dzinējiem piecu gadu laikā vispār izņem no apgrozības. Kas par to, ka viņš neapjēdz, ko prasa tā nelaimīgā dzinēja vietā? Bet lai jau notiek — tad viņš vairs nevarēs braukāt apkārt ar savām muļķīgajām runām. Dažos štatos ar likuma spēku grib panākt, lai mēs savācam pārbūvei visus pēc piecdesmit trešā gada izlaistos automobiļus un novedām pie tā izplūdes gāzu līmeņa, kāds Kalifornijā noteikts sešdesmit sestajā, bet citur sešdesmit astotajā gadā.

—   Tās jau ir galējības, — ar mīkstu mēli iebilda kongresa loceklis. Glāze, ko viņš turēja rokā, acīm redzami šorīt nebija pirmā.

—   Protams. Bet ļoti raksturīgas mūsu likumdevējiem. Un es tikai atbildēju uz jūsu jautājumu.

—   Tikai un vienīgi! — līksmi iesaucās atkal uznirušais Henks Kreizels un uzsita kongresa loceklim pa plecu. — Sargies, Vūdij! Detroitā ir asie zēni. Jums Vašingtonā tādu nav.

—   Neviens gan laikam neticētu, — kongresa loceklis sūrojās, — ka tad, kad mēs dienējām flotē, šis tips atdeva man godu.

—   Vienīgi tā jums trūkst, ģenerāļa kungs? — Henks Kreizels savos Bermudu šortos sastinga miera stājā un pasvieda roku parādes salūtā. Tad nokomandēja:

—  Stella, vēl vienu kokteili senatoram!

—  Pirmkārt, es nebiju ģenerālis, bet diezgan raustelīgs pulkvedis. Otrkārt, neesmu senators, — kongresa loceklis žēlojās.

—   Rausteligs tu nebiji, Vūdij, — Kreizels mierināja.

—    Un senators būsi. Kaut vai pār autorūpniecības līķi.

—   Spriežot pēc tevis un šīs vasarnīcas, autorūpniecības līķi ir visai spirgti un veselīgi. — Kongresa loceklis paskatījās uz Ādamu. — Vai šim līķim ir vēl kādas prasibas no politiķiem?

Ādams pasmaidīja. — Viena ir, pavisam maziņa. Lai likumdevēji nerūpētos par mums vārdos, bet darbos.

—   Kādos?

—  Obligātos likumos automobiļu īpašniekiem, piemēram, pret gaisa piesārņošanu. Mūsu jaunajām mašīnām visām ir gāzes filtri. Tie ir vispusīgi pārbaudīti un darbojas ļoti labi, žēl, ka nav ieviesti agrāk. — Ādams pamanīja, ka klausītāju pulciņš ap viņu pieaug. Citas sarunas aprāvās. Viņš turpināja: — Bet ko jums līdzīgie prasa? Viņi prasa tādus filtrus, kas nemaitātos un neprasītu nomaiņu un aprūpi visā mašīnas mūža garumā. Tas nav iespējams. It kā nebūtu zināms, ka jebkura mašīnas detaļa ar laiku maitājas. Un te nu vajadzīgs likums, turklāt bargs, kas pieprasītu regulāru gāzes filtru pārbaudi, labošanu un, ja vajadzīgs, nomaiņu. Bet tas būtu nepopulārs likums, jo mūsu publikai rūp tikai ērtības, par gaisa piesārņošanu publika nospļaujas. Tāpēc politiķi baidās šo likumu izdot.

—   Publikai rūp gan! — kongresa loceklis iekaisa.

—  Mēs visu laiku saņemam vēstules.

—. No atsevišķiem īpatņiem. Vairumam nerūp nekas, — Ādams neatlaidās. •>Mēs jau divus gadus ražojam gāzes filtrus, kurus var pielāgot vecākajām mašīnām. Maksā tikai divdesmit dolārus un darbojas teicami. Samazina piesārņošanu, un gaiss tīrāks. Filtrus reklamē gan prese, gan televīzija un radio, bet gandrīz neviens nepērk. Baltās riepas un tamlīdzīgas blēņas — lūdzu, par katru cenu, filtrus — nē. Un likumdevēji, kurus jūs minējāt, dreb par katru vēlētāja balsi, pūš vēlētāja stabulē par gaisa piesārņošanu, bet praksē neatbalsta mūs ne tik, cik melns aiz naga.

—   Ribiņas! Ribiņas! — uzgavilēja Stella, un viņai pievienojās vesels koris.

Pulciņš ap Ādamu un kongresa locekli paira.

—   Sen bija laiks, — kāds sacīja. — Jau stundu nekas nav ēsts.

Bufete verandas otrā galā nu bija nokrauta ar uzkodu grēdām, un ap tām rosījās pavārs baltā cepurē; šis skats atgādināja Ādamam, ka ķilda ar Ēriku atstājusi viņu bez brokastīm un viņš ir izsalcis. Pie viena Ādams atcerējās, ka drīz jāzvana uz mājām.

—   Dievu ēdiens, Henk! — sauca viens no iepirkumu daļas vīriem, pacēlis ar kaudzi piekrautu šķīvi.

—   Prieks dzirdēt, — saimnieks atsaucās. — Pateicoties jums, mēs to baudām.

Ādams un pārējie viesi pasmaidīja, zinādami, ka Henks Kreizels teicis taisnību: iepirkumu aģenta klātbūtne pārvērta šo pikniku oficiālā komersantu apspriedē, un izdevumus par šādiem pasākumiem atrēķināja no Kreizela ienākumu nodokļiem. No iepirkumu aģentiem saņemtie pasūtījumi varēja ienest miljonus, nesaņemtie — izputināt. Tāpēc agrāk pateicīgie detaļu rūpnieki apbēra aģentus ar bagātīgām dāvanām — līdz pat jahtām un veselu savrupnamu iekārtām. Tagad autorūpnīcas šo kukuļošanu bija aizliegušas, pieķertajam draudēja tūlītēja atlaišana no darba. Tomēr piegādātāji prata izrādīt savu pateicību arī citādi — pieņemšanās, piknikos, aģenta viesnīcu rēķinu nomaksās, kas bija sevišķi ērti un droši, jo ne nauda, ne preces nepārgāja tieši no rokas rokā un iekrišanas gadījumā aģents varēja izlikties, ka viņš par to nav nekā zinājis un gaidījis, kad viesnīca piesūtīs viņam rēķinu. Trešais veids bija ziemassvētku dāvanas.

Katra gada novembri un decembrī autokompāniju vadība izlaida cirkulārus, kas atgādināja, ka ziemassvētku dāvanas aizliegtas. Un tikpat neizbēgami iepirkumu daļas sekretāres pavairoja sarakstus ar aģentu mājas adresēm, ko pēc pirmā pieprasījuma izsniedza piegādātājiem, turklāt tāds pieprasījums bija tikpat parasts kā novēlējums «Priecīgus ziemassvētkus!». Sekretāru mājas adreses arī bija sarakstā. Iepirkumu aģenti svētā nevainībā izlikās, ka viņi par tādiem sarakstiem neko nezina. Tādējādi dāvanas nepienāca darbavietā, bet mājās. Tik bagātigas kā vecos labos laikos

tās gan nebija, toties rets piegādātājs uzdrīkstējās dāvanas aizmirst.

Adanis vēl arvien skatījās uz iepirkumu aģenta piekrauto šķīvi, kad viņam aiz muguras maiga sievietes balss iedūdojās: — Ādam Trenton, jūs vienmēr runājat to, ko domājat?

Ādams pagriezās. Viņam pretī, šķelmīgi smaidīdama, stāvēja gadus divdesmit astoņus veca meitene. Seja ar augstiem vaigukauliem, valgas, smaidā puspavērtas lūpas. Gudrās acis raudzījās tieši un atklāti. Viegla muskusa smarža garoja no šmaugā, vijīgā auguma ar mazām krūtīm, ko izcēla zilpelēka linu kleita. Viņa bija viena no tām retajām sievietēm, kuras uzskatot aizcērtas elpa. Un viņa bija melna. Nevis brūnā, bet melnā āda vizēja kā zīdains melnkoks. Ādamam vajadzēja piespiesties, lai nepastieptu roku un nepieskartos viņas ādai.

—   Mani sauc Rovena, — meitene sacīja. — Jūsu vārdu man pateica. Un lūdza gādāt, lai jūs paēdat.

—Rovena. Un uzvārdā?

Viņa vilcinājās. — Vai tas ir svarīgi? — Un pasmaidīja, liekot Ādamam atkal asi izjust viņas pilnīgo, valgo lūpu vilinājumu. — Bez tam, — Rovena piebilda, — jūs ari esat man atbildi parādā.

Ko viņa bija jautājusi? Liekas, vai Ādams vienmēr saka to, ko domā.

—   Ne vienmēr. Un šaubos, vai to vispār kāds dara. — Pašlaik jau nu Ādams apzinājās, ka nekādi nerunā to, ko domā. Viņš teica: — Taču, ja es runāju, tad cenšos būt godīgs.

—   Zinu. Es klausījos, kad jūs runājāt. Citiem būtu pietrūcis dūšas.

Viņu acis sastapās, un meitene nenovērsās. Un Ādamam bija jādomā — vai Rovena apzinājās savu varu pār viņu? Laikam jau apzinājās.

Bufetnieks ar Rovenas palīdzību piekrāva divus šķīvjus, un viņi nesa tos pie tuvākā verandas galdiņa. Tur jau sēdēja pajauns nēģeris — Mičiganas federālās tiesas tiesnesis un pusmūža inženieris Freizons no Ādama kompānijas. Pēc brīža viņiem pievienojās Brets Dilozanto ar pievilcīgu, klusu tumšmati, ko viņš stādīja priekšā kā Elziju.

—   Mēs nospriedām, ka te iet vaļā, un nācām šurp, — teica Brets. — Nelieciet mums vilties.

—   Pa kādu līniju? — vaicāja Rovena.

—  Autoļaudīm ir tikai divas līnijas — darbs un mīlestība.

—   Mīlestībai vēl būtu tā kā par agru. — Tiesnesis pasmaidīja. — Runāsim labāk par darbu. — Ādamam viņš teica: — Pirms brīža jūs runājāt par kompānijas pārskata sapulcēm. Prieks bija dzirdēt, kā jūs aizstāvējāt cilvēkus, kuriem pieder tikai viena akcija.

Inženieris Freizons tūlīt uzķērās uz āķa. Nolicis nazi un dakšiņu, viņš teica: — Bet es Ādamam nepiekrītu un nebūt neesmu vienīgais, kas nepiekrīt.

—  To es pamanīju, — tiesnesis sacīja. — Nepārprotama reakcija. Vai jūs nepaskaidrotu — kāpēc?

Freizons drūmi piekrita: — Lai notiek. Bļaustīgie vienas akcijas īpašnieki, kā arī patērētāju grupējumi un tā saucamās kopīgas .atbildības komitejas pūlas un arī panāk šķelšanos ar pārspīlējumiem, meliem un apvainojumiem. Atcerieties vien «General Motors» pārskata sapulci, kad Neidera banda nosauca visus autorūpniekus par kriminālnoziedznieku korporāciju, apvainoja jebkuras tiesas un taisnības pārkāpšanā un pasludināja, ka uz autoindustrijas noziegumu fona parastais ielu bandītisms esot sīka vienība! Kā mums vajadzēja to visu uzklausīt? Ar pateicību? Ņemt nopietni šo nerru nožēlojamo muldēšanu?

—   Ko tu neteiksi! — iesaucās Brets Dilozanto. — Inženieri arī klausījušies, ko cilvēki runā? Es biju pārliecināts, ka viņi dzird tikai motorus.

—   Inženieri dzird, kas jādzird, — Ādams teica. — Un mēs visi dzirdējām gan to, kas notika «General Motors» sapulcē, gan citur. Bet vairums autorūpnieku neapjauta, ka nupat citētie apvainojumi, — viņš pamāja uz Freizeru, — tika izmesti tāpēc, lai apvainotie dusmu karstumā nespētu sakarīgi atbildēt. Protestētāju bars negribēja pieļaut saprātīgu atbildi, jo tad mēs viegli izsistu pamatu viņiem zem kājām. Un notika tā, kā viņi bija iecerējuši. Mūsu cilvēki ļāvās izprovocēties.

—  Tātad jūs uzskatāt lamāšanos par taktiku? — tiesnesis jautāja.

—   Protams. Gānīšanās ir mūsu gadsimta valoda, un attapīgi puiši — galvenokārt jauni, slīpēti juristi — labi zina, ko dara ar vecajiem valdes vīriem. Tiem tad mati ceļas stāvus no sašutuma, asinsspiediens sakāpj sazin kur, viņi iecērtas un nav vairs runājami. Mūsu industrijas valdes vīri un direktori audzināti pieklājībā, viņu ziedu laikos sacīja «lūdzu, atvainojiet», pat iegrūžot nazi konkurenta mugurā. Bet tie laiki pagājuši. Tagad cilvēki runā asi un rupji, argumenti top pārspīlēti līdz nejēdzībai un tos uzklausīt vajag ar vēsu prātu. Mūsu vadība savā vairākumā to vēl nav iemācījusies.

—   Es arī neesmu un netaisos mācīties, — Freizons teica. — Palikšu pie labām manierēm.

—   Inženierim inženiera valoda. — Brets pavīpsnāja.

—  Viņi visi ir konservatīvi līdz pēdējam.

—  Ādams arī ir inženieris, — Freizons piezīmēja.

—  Tikai viņu diemžēl samaitājuši dizaineri.

Visi, kas sēdēja pie galda, iesmējās.

—   Jūs taču neteiksiet, ka mums jāiet šo gada sapulču klaigātāju pavadā, jāievēl valdē patērētāju pārstāvji un tamlīdzīgi? — Freizons jautāja Ādamam.

—   Kāpēc ne? — Ādams mierīgi atteica. — Tas tikai liecināt, ka esam pietiekami elastīgi, un varētu izrādīties, ka bijis vērts kaut vai pamēģināt. Ja kāds ievēlēts valdē vai, teiksim, žūrijā, tad viņš to lietu ņem jau nopietni un neklaigā klaigāšanas pēc. Mēs varētu no viņiem pat šo un to iemācīties. Turklāt ar laiku tas neizbēgami notiks, un mēs tikai iegūtu, ja darītu to paši, pirms mūs piespiež ar varu.

—   Abas puses uzklausītas. Kāds būs tiesneša spriedums? — jautāja Brets.

—   Piedodiet! — Tiesnesis pacēla plaukstu pie mutes, lai noslēptu žāvas. — Vienu brīdi man likās, ka esmu tiesā. — Tad uzspēlētā svinīgumā pakratīja galvu. — Ārpus darbalaika es spriedumus neizsaku.

—   Un tas nevienam nav jādara, — Rovena pasludināja. Viņa vieglītēm pārslīdināja pirkstus Ādama rokai. Kad viņš pagrieza galvu, Rovena čukstus jautāja: — Vai labāk nevedīsiet mani peldēties?

Viņš atraisīja vienu no Henka Kreizela laivām un nesteidzīgi laidās uz ezera austrumu galu. Kad viņi bija nobraukuši četras jūdzes un pretim zaļi kuploja mežainais krasts, Ādams izslēdza motoru un ļāva laivai slīdēt savā vaļā pa ezera dzidro spoguli. Parādījās un atkal pagaisa vēl dažas laivas. Gaiss miegaini trīsuļoja dienasvidus saulē. Pirms izbraukšanas Rovena bija apvilkusi leoparda ādas rakstā izlāsotu peldkostīmu, un viņas vijīgais augums un zīdaini melnā āda izrādījās vēl daudz skaistāki, nekā to varēja paredzēt, kad viņa bija savā zilganpelēkajā kleitā. Arī Ādams bija peldbiksītēs. Apturējis motoru, Ādams aizdedzināja cigaretes viņiem abiem. Viņi sēdēja blakus laivas spilvenos.

—   Jauki. — Rovena laimīgi nopūtās. Atmetusi galvu, viņa aizmiedza acis pret saules un ezera žilbumu. Lūpas bija puspavērtas.

Viņš laiski izpūta dūmu apli. — To var saukt par aiziešanu no visas pasaules. — Bet viņa balss skanēja nedroši.

—  Jā, — negaidītā nopietnībā atbildēja Rovena. — Tas gadās reti. Un ātri paiet.

Ādams pagriezās. Instinkts sacīja: ja viņš tagad pastieptu roku, viņa sniegtos pretim. Bet prāta balss lika vilcināties.

It kā viņa domas lasīdama, Rovena iesmējās. — Mēs taisījāmies peldēties, vai ne?

Ar vienu vienīgu strauju kustību viņa piecēlās un pār laivas malu ienira ūdeni. Šmaugais augums nozibēja kā melna bulta. Ūdens spriegi noplīkšķēja, un viņa vairs nebija redzama. Laiva palika viegli šūpojamies.

Ādams atkal pavilcinājās un arī metās ūdenī. Pēc saules karstuma ezera ūdens sagrāba viņu kā ledus spīlēs. Aizelsies un drebēdams viņš iznira un paskatījās apkārt.

Viņam pretim, ūdenim pa matiem un seju strāvojot, smējās Rovena. — Vai nav brīnišķīgi?

—   Kad tikšu atkal pie asinsriņķošanas, tad varēšu pateikt.

—  Asinīm jāiesilst, Adam. Es peldu malā. Jūs arī?

—   Labprāt. Bet mēs nevaram tā pamest Henka laivu.

—   Tad velciet to līdzi! — Rovena, jau uz krastu peldēdama, uzsauca. — Protams, ja jums nav bail palikt ar mani vientuļā krastā.

Laivu vilkdams, Ādams daudz lēnāk peldēja viņai pakaļ. Malā, kur viņu atkal apņēma saules siltums, Ādams piesēja laivu un nolaidās blakus Rovenai, kas, rokas zem pakauša salikusi, gulēja smiltīs. Tālāk aiz kokiem rēgojās kāda pamesta vasarnīca ar aizslēģotiem logiem.

—   Pašreizējā momentā es nevaru iedomāties nevienu, ar ko vēl labprātāk būtu izsviests vientuļā krastā, — Ādams sacīja. Viņš arī izstiepās smiltīs, juzdamies tik viegli un labi, kā nebija juties mēnešiem ilgi.

—  Jūs mani nepazīstat.

—   Jūs modināt zināmus instinktus. — Viņš paslējās uz elkoņa un lieku reizi pārliecinājās, ka šī meitene viņam blakus ir tik daiļa, ka elpa aizcērtas skatoties, kā bija aizcirtusies, pirms dažām stundām viņu ieraugot. — Viens no tiem ir ziņkāre.

—  Esmu tikai viena no tām, ko Henks Kreizels nolīgst par savu pikniku viesu pieņemējām un saimniecēm. Un, ja jūs tas interesē, tālāk mūsu līguma pienākumi nesniedzas. Tas jūs pārsteidz?

—  Jā.

Viņa maigi iesmējās. — Zinu. Jebkurš cits vīrietis jūsu vietā būtu melojis un teicis «nē».

—   Un ko jūs darāt pārējās nedēļas dienās, kad neesat nolīgta viesībām?

—   Esmu skolotāja. — Rovena aprāvās. — To es jums netaisījSS sacīt.

—   Dots pret dotu, — Ādams teica. — Arī es kaut ko taisījos neteikt.

—  Un tas bija?

—   Ka pirmo reizi mūžā es patiešam saprotu, ko cilvēki domā, kad saka: melnums ir skaists.

Iestājās klusums, un Ādams jau baidījās, ka aizvainojis Rovenu. Pret krastu šļakstinājās viļņi, gaiss zumēja no kukaiņu spārniem, un iztālēm dūca kādas laivas motors. Rovena neteica neko. Tad negaidīti pārliecās viņam pāri un noskūpstīja uz lūpām.

Pirms viņš paspēja atbildēt, Rovena pielēca kājās un skrēja uz ezeru. Ūdens malā viņa atskatījās pār plecu un teica: — Henks sacīja, ka jūs esot ļoti jauks cilvēks, un lūdza izrādīt jums sevišķu uzmanību. Un tagad brauksim atpakaļ.

Laivā Ādams jautāja: — Un ko vēl Henks sacīja?

Rovena pavilcinājās. — Vēl viņš sacīja, ka jūs šeit esot vissvarīgākā persona un dienās būšot savas autokompānijas prezidents.

Ādams iesmējās. Un nodomāja, ka interesanti būtu zināt ko īsti Kreizelam no viņa vajag.

Saule jau rietēja, bet viesības turpinājās pilnā sparā, kļūdamas arvien dzīvākas un skaļākas. Pirms saule nogrima pavisam aiz baltās bērzu birzs, kas stāvēja kalnā kā svinīgi sargkareivji, ezers liesmoja rieta sārtumā. Dzestrs, priežu piesmaržots vakara vējš rauca līmeni sīkās viļņu svēdrās. Sāka krēslot, un satumsa. Debesīs iespulgojās zvaigznes, un nakts vēsums aizdzina viesus no verandas uz lielo, galerijas apjozto viesistabu, kur milzīgajā kamīnā jau dega sveķaini baļķu stumbeņi.

Henks Kreizels, gādīgais un viesmīlīgais saimnieks, tāpat kā augu dienu, šķita esam visās vietās uzreiz. Abos bāros un virtuvē valdīja drūzma un rosība. Kreizels nebija velti atzīmējis, ka dzērieni un uzkodas te pieejami jebkurā dienas un nakts laikā. Viesi pa plašo viesistabu dalījās grupās, kas brīžiem saplūda un atkal pajuka.

Bariņš ap Pjēru Flodenheilu prašņāja par autosacīkstēm: «… runā, ka sacīkstēs esot uzvarēts vai zaudēts jau virs mehāniķu bedrēm. Ko jūs par to sakāt?…» — «Jā, bet brauciena plānam arī liela nozīme. Pirms starta jāizplāno aplis pa aplim. Un katrā aplī plāns var mainīties.»

Vīrs no televīzijas, kas sākumā likās it bikls, tagad bija atraisījies un asprātīgi imitēja ASV prezidenta uzstāšanos kameras priekšā, kur prezidents, pūlējās samierināt autorūpnieku un dabas aizsardzības entuziastu. «Gaisa piesārņošana ar visām tās ēnas pusēm pieder pie dižākajiem Amerikas tehnikas sasniegumiem… Mani zinātniskie konsultanti apgalvo, ka mūsdienu automobili gaisu piesārņo jau mazāk, tas ir, piesārņos mazāk, ja mašīnu nebūs vairāk … khe… khe… khe… Varu jums oficiāli apsolīt, ka gaiss mūsu zemē atkal būs tīrs. Valdības politika vērsta uz svaiga gaisa iepumpēšanu katra amerikāņa mājā…» Viens vai divi no klausītājiem saskāba, citi smējās.

Meitenes, arī Stella un Elzija, pa brīdim apgrozījās katrā pulciņā. Rovena turējās pie Ādama.

Pēc pusnakts dzīrotāju pulks saruka. Viesi žāvājās, gurdeni slējās augšā un devās pa kamīna aploces kāpnēm uz galeriju. Daži vēl novēlēja labu nakti lejā palikušajiem. Viens vai divi gāja laukā caur verandu, droši vien gribēdami izmantot saimnieka ierādītās slepenās durvis. Ar viskija pudeli kāpa augšā Kreizels pats. Drīz pēc viņa Ādams redzēja aizejam arī Elziju. Tādā pašā secībā nozuda Brets Dilozanto un rudmatainā Stella — abi pēdējo stundu bija nosēdējuši blakus.

Uguns milzīgajā kamīnā bija izdegusi, gailēja tikai ogles. Ādams un Rovena sēdēja uz dīvāna un skatījās, kā ogles pārvelkas pelēkām pelnu plēksnēm. Istabas otrā galā dzēra un klaigāja pēdējā kompānija, kas šķita noņēmusies dzert visu nakti.

—  Vēl vienu labākai aizmigšanai? — Ādams jautāja.

Rovena pakratīja galvu. Savu pēdējo glāzi — vieglu,

ar ūdeni atšķaidītu viskiju viņa dzēra jau veselu stundu. Visu vakaru viņi bija runājuši — galvenokārt par Ādamu, bet tā nebija viņa vaina, jo jautājumus par sevi Rovena veikli atvairīja. Ādams bija tomēr uzminējis, ka viņa pasniedz angļu valodu. Rovena to nenoliedza, bet smiedamās citēja Servantesu: «Mana atmiņa ir tik slikta, ka bieži es aizmirstu, kā mani sauc.»

Viņš piecēlās. — Iziesim ārā.

—   Labi.

Kad viņi gāja laukā, neviens no otrās kompānijas uz viņiem nepaskatījās.

Ezers mirguļoja mēnesnīcā. Nakts bija skaidra un dzestra**^dams juta, ka Rovena dreb, un apskāva viņas

plecus.

—  Gandrīz visi jau ir savas gultas.

Rovena atkal iesmējās. — Ko tikai jūs nepamanāt…

Viņš pievilka Rovenu sev klāt un skūpstīja. — Iesim

m Viņu'lūpas atkal sastapās. Rovenas apskāviens kļuva ciešāks.

Viņa nočukstēja: — Es sacīju patiesību. Tas neietilpst līgumā.

—  Zinu.

—        Meitene drīkst to darīt, ja viņai kāds iepatīkas, bet Henks gādā, lai viņa nebūtu spiesta. — Viņa pieglaudās ciešāk. — Henks gribētu, lai jūs to zināt. Viņam ļoti svarīgi, ko jūs par viņu domājat.

—        Pašlaik, — Ādams atčukstēja, — es par Henku vispār nedomāju.

Viņi iegāja Ādama guļamistabā pa ārdurvīm — tām pašām, ko Ādams bija lietojis šorīt, te ieradies. Istabā bija silti — kādam pieticis uzmanības iekurt kamīnu, liesmu mēles meta šaudīgas ēnas griestos. Platajai gultai bija noņemts pārsegs, virspalags atlocīts.

Uz rīta pusi Rovena šķelmīgi jautāja: — Tu vēl arvien domā, ka melnums ir skaists?

—        Vairāk nekā jebkad, — Ādams no sirds atbildēja.

Viņi bija labu bridi mierīgi gulējuši blakus. Tagad Rovena paslējās uz elkoņa un, skatīdamās uz Ādamu, pasmaidīja. — Kā baltais tu neesi zemē metams.

Tāpat kā vakar pēc pusdienas, Ādams aizdedzināja divas cigaretes un vienu pasniedza viņai. Pēc mirkļa viņa sacīja: — Droši vien melnums ir skaists tādā nozīmē, kā teikts. Bet, manuprāt, viss ir skaists, ja to uzlūko īstajā dienā.

—  Un šī ir īstā?

—   Zini, ko es šodien sacītu? Šodien es sacītu: kropllgums ir skaists.

Svīda gaisma. Ādams teica: — Es gribu ar tevi satikties vēl. Kā lai mēs to izkārtojam?

Pirmo reizi Rovenas balss bija skarba: — Nekā! Un mēs abi to zinām. — Kad Ādams protestēja, Rovena uzlika viņam pirkstu uz lūpām. — Mēs neesam melojuši viens otram. Nesāksim nu tagad.

Viņš saprata, ka Rovenai taisnība. Te viss bija sācies, un te visam jābeidzas. Detroita nebija Parīze vai Londona, pat Ņujorka ne. Savā būtībā Detroita bija un palika mazpilsēta, lai arī pēdējā laikā krietni iecietīgāka. Tomēr Detroita un Rovena bija divas pilnīgi nesavienojamas lietas. Sī doma Ādamu skumdināja. Un skumjas neatkāpās līdz vēlai pēcpusdienai, kad viņš atstāja Higinsa ezeru un devās atceļā uz mājām.

Atvadoties Ādams pateicās saimniekam un Henks Kreizels teica: — Mēs neko nepaspējām parunāt, Ādam. Zēl, ka nebija izdevības. Vai drīkst piezvanīt jaunnedēļ?

Ādams sacīja, ka, protams, drīkst.

Rovena, no kuras Ādams bija atvadījies pirms stundas aiz divējām slēgtām durvīm, neparādījās.

16

—   Ak dievs, — Ādams sacīja, — es aizmirsu piezvanīt sievai! — Viņš vainīgi atcerējās, kā sestdienas rītā bija nolēmis Ērikai zvanīt un kaut kā izlīdzināt ķildu pirms viņa aizbraukšanas. Nu jau svētdienas vakars, un viņš to nebija izdarījis! Rovenas tuvums bija izdzēsis visas attālākās domas, un Ādams vispār jutās nelāgi, nezinādams, kā lai satiekoties paskatās Ērikai acis.

—   Varbūt nogriezlsimies un pameklēsim kādu automātu? — Pjērs Flodenheils, pie Ādama mašīnas stūres sēdēdams, jautāja. Jaunais sacīkšu braucējs Kreizela vasarnīcā bija ieradies līdzi kādam citam, kas atstāja viesības agrāk, un Ādams piedāvājās aizvest viņu mājās, priecādamies, ka pavadīs ceļu uz Detroitu patīkamā sabiedrībā. Kad Pjērs savukārt piedāvājās sēsties pie stūres, Ādams to labprāt atļāva un ceļa lielāko daļu nosnauda.

Nu jau bija satumsis. Viņu prožektori blāzmoja daudzu citu straumē, kas plūda no laukiem uz pilsētu.

—   Nē, — Ādams atbildēja. — Apstājoties mēs tikai zaudēsim laiku. Brauksim vien tālāk.

Viņš neizlēmīgi pastiepa roku pie radiotelefona zem instrumentu paneļa. Drīz jau viņš būs Detroitas dzirdamības robežās, un Ērika varbūt ieslēgusi virtuvē uztvērēju, kā viņa to parasti darīja darbdienu vakaros. Tad viņš nolaida roku, nospriedis nezvanīt. Viņš nervozēja, apzinādamies, ka baidās runāt ar Ēriku, un nervozitāte at5$a augumā, kad viņi jau bija izbraukuši cauri Blumfīldhilai un nogriezušies no šosejas uz Kvartona ezera pusi.

Viņš bija nolēmis aizvest Pjēru un tad sēsties pie stūres pats, bet pārdomāja, ielūdza Pjēru uz tasi kafijas savā mājā un jutās atvieglots, kad Pjērs uzaicinājumu pieņēma. Viņam likās drošāk sastapties ar Ēriku svešinieka klātbūtnē.

Taču viņš bija velti raizējies.

Kad mašīnas riteņi nošvīkstēja pa Trentona mājas ceļa granti, iedegās ugunis un durvis parādījās Ērika.

—   Kā es tevi gaidīju, dārgais! — Viņa smaidīdama apskāva un noskūpstīja vīru. Tas nozīmēja, ka sestdienas sadursme ir aizmirsta un to nevajag pieminēt.

Bet Ādams nezināja, ka Ērikas lielisko garastāvokli izraisījis viņa prombūtnē veiksmīgi nozagts greznuma pulkstenītis, kas smalkā važiņā šūpojās viņai kaklā.

Pjērs Flodenheils izkāpa, un Ādams viņus iepazīstināja.

Ērika žilbinoši uzsmaidīja. — Esmu jūs redzējusi

sacīkstēs. — Un piebilda: — Ja es būtu zinājusi, ka Ādamu vedat jūs, es nebūtu bijusi tik mierīga.

—  Viņš brauca krietni lēnāk nekā es, — Ādams sacīja, — ne reizi nepārsniedza atļauto ātrumu.

—   Cik garlaicīgi! Ceru, ka vismaz viesības bija jautrākas?

—   Neko lielu, misis Trentone. Visumā ļoti mierīgas. Kā jau tādās reizēs, kad salasās vīrieši vien.

Ādams gandrīz vai iesaucās, lai Pjērs nepārspīlē. Viņš redzēja, ka Ērika aizdomīgi paskatās uz Pjēru. Vispār likās, ka jaunais sacīkšu braucējs nav radis runāt ar gudrām un vienlaikus pievilcīgām sievietēm. Tāpat varēja redzēt, ka Ērika, kas izskatījās tik meitenīga un daiļa zīda pidžamā, atstājusi iespaidu uz Pjēru. Viņš nevarēja vien nolūkoties Ērikas garajos, pelnu blondajos matos, kas vijīgā vilnī krita pār pleciem.

Viņi iegāja iekšā un, sajaukuši katram pa kokteilim, sekoja Ērikai virtuvē, kur viņa uzcepa maizītes ar olām un uzvārīja kafiju. Ādams uz brītiņu atstāja viņus divatā — lai arī noguris, viņš gribēja vēl šovakar sakārtot un izskatīt dažas piezīmes, ko bija paņēmis līdzi no darba.

Kad Ādams atgriezās, viņi bija pārliekušies pār papīra lapu, uz kuras Pjērs zīmēja sacīkšu ceļu: «… nu tad, redziet, izraujoties uz galvenā posma pretim tribīnei, jācenšas ieturēt taisnāko līniju. Līkumošana ar divsimt jūdžu ātrumu patērē liekas sekundes. Vējš parasti ir šķērsu trekam, tāpēc vajag turēties pēc iespējas tuvu sienai, spiesties pie pašas sienas.

—   Esmu redzējusi, kā braucēji to dara, — Ērika sacīja. — Bail pat skatīties. Jo ietriekties sienā ar tādu ātrumu…

—   Tādās reizēs visdrošāk ir triekties plakaniski, misis Trentone. Zinu to no personiskās pieredzes …

—   Ak, sauciet mani par Ēriku! Vai tiešām jums ir gadījies?

Ādams klusībā nobrīnījās. Viņš bija vedis Ēriku uz autosacīkstēm, bet agrāk viņa par tām nekādu interesi neizrādīja. Laikam jau viņai gluži vienkārši patika Pjērs. Un jaunais sacīkšu braucējs arī staroja vien no viņas uzmanības un puiciski centās paspīdēt viņas acīs. Ādams jutās pateicīgs, ka šajā brīdī tas nav viņš pats, kam pievērsta sievas uzmanība. Arī atgriešanās mājās nebija izdzēsusi Rovenu no viņa domām.

—   Katru trasi, Ērika, Pjērs runāja, — braucējam vajag izjust tik smalki, it kā tā būtu… — viņš brīdi mekleja salīdzinājumu, tad teica, — vijole.

-r Vai sieviete, — piebilda Ērika. Abi iesmējās.

—   Galvenais, jāpazīst katrs vissīkākais ceļa grumbulītis, jāzina, kāds tas ir saulē, kāds, ja uzlijis lietus. Un to visu var iemācīties no galvas tikai braucot un braucot, kamēr ātrākais un īsākais variants asinīs.

Apsēdies viesistabas stūrī ar mapīti uz ceļiem, Ādams iestarpināja: Kā vispār dzīvē, ja ko dara nopietni.

Bet tie divi nelikās dzirdējuši. Ādams nosprieda, ka viņš var strādāt, nevienu neapvainojot.

—   Un, kad distance ir gara, teiksim, piecsimt jūdzes, — Ērika sacīja, — jūs varat domāt arī par kaut ko citu?

Pjērs pasmaidīja savu zēnisko smaidu. — Kur nu! Vismaz ja gribi uzvarēt un aiziet no treka pats savām kājām, nevis uz nestuvēm. Pārāk daudz jāaprēķina un jāpatur prātā. Jāvēro citi, jākombinē, kā apdzīt priekšējos un nepalaist garām tos, kas aiz muguras. Tāpat jāuzmana katra kļūme — apdilusi riepa jau ir kādas sekundes daļas zaudējums. Jūtot, ka riepa apdilusi, viss sīki jāaprēķina un jāizlemj, vai piebrauciens pie mehāniķiem^niepas nomaiņai dos uzvaru vai zaudējumu. Tāpat eļļas spiediens jāvēro laikus pirms katra pagrieziena, uz taisnes atkal jāpārskata visi rādītāji un abām ausīm jāklausās motorā. Un jāuzmanās, ka nepalaiž garām kādu mehāniķu komandas signālu. Visa tik daudz, ka gandrīz vai prasās pčc sekretāres, kas pieraksta…

Ādams iegrima savās piezīmēs tā, ka vairs nedzirdēja viņu balsis.

—   Man tas viss nenāca ne prātā, — Ērika sacīja. — Tagad, kad es zinu, es skatīšos citādāk. Ne vairs no malas.

—   Jums vajadzētu kādreiz paskatīties, kā es braucu, — Pjērs teica. Pametis skatienu pāri istabai, viņš klusi piebilda: — Ādams sacīja, ka jūs taisoties noskatīties Taladegas 500 jūdžu sacīkstes. Bet pirms tām ir citas.

—   Kur?

—   Piemēram, Ziemeļu Karolīnā. Varbūt jus atbrauktu, Ērika? — Pjērs ieskatījās Ērikai acīs — šoreiz jau tā kā publikas pielūgta sacīkšu zvaigzne. Ērika iedomājās, ka sieviešu Pjēram bijis daudz.

—   Ziemeļu Karolīna nav nemaz tik tālu. — Ērika pasmaidīja. — Var padomāt…

Vēl pēc kāda laiciņa darbā nogrimušais Ādams tomēr pamanīja, ka Pjērs ir piecēlies un stāv viņam pretim.

—    Nu man tā kā būtu laiks, — jaunais autobraucējs sacīja. — Liels paldies, ka pārvedāt mani un uzlūdzāt paciemoties.

Ādams nolika mapi — iedzīvotāju migrācijas prognozes tuvākajiem desmit gadiem, kas attiecīgi ļāva izsecināt gaidāmo pieprasījumu pēc vieglajiem automobiļiem-

—   Uzludzu jau gan, bet izrādījos par nekur nederīgu na matēvu, — Ādams atvainojās. — Ceru, ka sieva veiksm īgi mani aizstāja.

—  Visā pilnībā.

Varat ņemt manu mašīnu. — Ādams bāza roku kabatā pēc atslēgām. — Ja jūs rīt piezvanīsiet manai sekretārei un pateiksiet, kur tā atrodas, viņa liks kādam

savākt.

pjers sastomījas. — Paldies, bet Ērika sacīja…

Viesistabas durvīs Ērika vilka pāri pidžamai vieglu vas aras mēteli. — Es aizvedīšu Pjēru mājās.

—   Bet nav taču nekādas… — Ādams mēģināja iebilst.

—   Vakars ir jauks, un es gribu izkustēties, — Ērika nelāva viņam nobeigt.

pēc brīža aizcirtās mašīnas durvis un nodūca motors. Tad mājā iestājās klusums.

Ādams pastrādāja vēl kādu pusstundu un gāja aU gšā. Viņš jau bija apgūlies, kad dzirdēja mašīnu piebraucam, bet aizmiga, pirms Ērika ienāca guļamistabā.

Ādams sapņoja par Rovenu.

griķa sapņoja par Pjēru.

17

Autorūpnieki ir pārliecināti, ka visas patiesi spožās UI1 veiksmīgās autoidejas uzliesmo negaidīti un pēkšņi kā nakts debesīs izšautas raķetes un nerodas vis oficiālā darba laikā, bet nepiespiestās sarunās, kad cilvēki, kājas uz galdiem saslējuši, atpūšas un tērzē.

Reizēm tā patiesi gadās. Forda «Mustangs» — visgraujošākais pēckara modelis, veselas Forda, «General Motors», Kraislera un «American Motors» mašīnu plejādes priekštecis — bija izšķīlies tieši tā, tāpat daudzi citi, lai arī ne gluži tik žilbinoši, tāpēc autorūpnieki nereti aizsēžas savos kabinetos līdz vēlai naktij, kad citi sen jau guļ; tur viņi kūpina cigaretes un pārsijā katru sīkāko domu kā pacietīgas pelnrušķītes klusā cerībā, ka notiks brīnums.

Gluži tāpat kādā jūnija naktī, divas nedēļas pēc piknika Henka Kreizela vasarnīcā, sēdēja un cerēja Ādams Trentons un Brets Dilozanto.

«Oriona» ideja bija dzimusi naktī, tāpēc viņi paši un citi arī cerēja, ka nakts pārdomās var uzlēkt «Ceļa zvaigzne».

Jau vairākus mēnešus par jauno mašīnu tika spriests gan plašās sēdēs, gan šaurās, gan divu cilvēku sastāvā — šie divi bija Brets un Ādams — , taču skaidrība vēl neradās. Pamats — Breta Dilozanto vārdiem runājot — bija iemūrēts. Visa projekta radīšanai nepieciešamā dokumentācija savākta. Zināmā mērā tā prognozēja atbildes uz šādiem jautājumiem: Kāds ir mūsu stāvoklis pašreizējā momentā? Kas pārdod un kam? Kur mums taisnība? Kur kļūdāmies? Ko pircējs gaida no mašīnas? Kģfias prasības būs pēc pieciem gadiem, un ko līdz tam laikam būsim sasnieguši mēs? Politiskā, sociālā, intelektuālā, seksuālā plāksnē? Kāds būs iedzīvotāju skaits? Gaume? Modes? Kādas jaunas problēmas satrauks cilvēkus? Kādas būs iedzīvotāju vecuma proporcijas? Kas būs bagāti, kas nabagi? Kas starp viņiem? Kur? Kāpēc? Sos un neskaitāmus citus jautājumus, faktus, statistikas datus izlaida cauri skaitļojamo mašīnu elektronu smadzenēm. Tagad nu bija vajadzīgs tas, ko nespēj visideālākā skaitļojamā mašīna: intuīcija, atklāsme, ģēnija dzirksts.

Būtisks šķērslis izšķirīgās idejas dzimšanai bija tas, ka pirms «Ceļa zvaigznes» ārējā apveida tapšanas vajadzēja vispirms zināt, kā veiksies ar «Orionu». Bet par to varēs spriest tikai pēc kādiem četriem mēnešiem, kad «Orions» izies automobiļu tirgū, un arī tad vēl vajadzēs kādus mēnešus pa virsu, lai kļūtu skaidra publikas attieksme pret jauno mašīnu. Tāpēc konstruktoriem atlika vienīgi zīlēt un neauglīgi nosist jauna modeļa radīšanai tik nepieciešamo laiku.

Šīvakara pārrunas Ādams un Brets bija aizsākuši jau demontāžas laboratorijā, kur automobiļus izārda sastāvdaļās.

Laboratorija aizņēma veselu ēku — tā bija visīstākā noslēpumu krātuve, ko rūpīgi apsargāja un kur reti kad iekļuva nepiederošie. Te jauca un dalīja gabalos gan pašu, gan konkurentu ražotās mašīnas, lai katrā detaļā tās objektīvi salīdzinātu. Visām trim lielajām autokompānijām bija tādas laboratorijas.

Te bija pieņemts runāt atklāti, ja konkurenta automobilis vai tā atsevišķie mezgli un agregāti izrādījās drošāki, vieglāki, ekonomiskāki, bija racionālāk samontēti vai arī tiem bija kādas citas priekšrocības.

Laboratorijas atklājumi dažu labu reizi bija nepatīkami kompānijas inženieriem un modelētājiem, taču vēl nepatīkamāk būtu, ja šie atklājumi nāktu valodās vai pat presē. Tas gan parasti nenotika. Neizlaida arī nekādas baumas par konkurentu automobiļos atklātajiem defektiem, jo tāda rīcība jau nākamajā dienā draudētu ar pretsitienu. Visādā ziņā laboratorijas objektivitāte deva labus augļus — rūpnieks varēja koriģēt savu produkciju un arī mācīties no citiem.

Adams un Brets bija nākuši apskatīt trīs demontētus mazlitrāžas automobiļus — vienu, ko izlaida pašu kompānija, otru — Volkswagen un trešo — kāda japāņu firma.

Tehniķis, ko Adams bija lūdzis palikt laboratorijā pēc darba laika beigām, ieveda viņus plašā, augstā telpā, kurai gar visām sienām no grīdas līdz griestiem slējās plaukti.

—   Piedodiet, ka izbojāju jums vakaru, Nil, — teica Adams. — Mēs nevarējām ātrāk izrauties.

—   Man tas kaulus nelauž, mister Trenton. Saņemšu par virsstundām. — Pavecais, pieredzējušais vīrs, kas agrāk bija strādājis par mehāniķi pie montāžas konveijera, bet tagad darīja pretējo — mašīnas demontēja, pieveda viņus pie atvilktnēm, no kurām dažas bija vaļā.

—  Te ir viss, ko jūs lūdzāt.

Laboratorija iegādājās mašīnas tāpat kā parastie pircēji — veikalos. Pircēja lomā parasti bija kāda privāta persona, lai nevienam neienāktu ne prātā, ka mašīna nav pirkta braukšanai, bet detalizētiem laboratorijas pētījumiem. Par pētīšanas objektiem apzināti izvēlējās sērijveidā ražotus standarta automobiļus.

Ieguvusi jauno automobili, rūpnīca to tūlīt nosūtīja demontāžas pagrabā. Tur to ne tikai izjauca sastāvdaļās, bet sastāvdaļas vēl atsevišķos elementos, katru numurēja, ieveda katalogā, sīki aprakstīja visu, līdz pat detaļas svaram. Katrai detaļai rūpīgi noslaucīja eļļu un netīrumus.

Četriem tehniķiem vajadzēja vismaz desmit dienas, lai pilnībā izjauktu mašīnu.

Vai nu dzīvē tā patiešām bijis vai ne, neviens nepateiktu, bet runāja, ka reiz tāda četru vīru komanda joka pēc izjaukusi kāda sava atvaļinājumā aizbraukuša kolēģa mašīnu. Kad kolēģis atgriezies no Eiropas ceļojuma, viņa mašīna stāvējusi garāžā — nebojāta, bet izjaukta vairāk nekā četrpadsmit tūkstošu sastāvdaļās. Būdams pieredzējis mehāniķis un ilggadīgs demontētājs, viņš nolēmis salikt mašīnu kopā. Tas viņam prasījis gadu.

Pilnīgās demontāžas tehnika bija tik sīki specializēta, ka tai radīja pat īpašus instrumentus, tik sarežģītus, ka parastam tehniķim tādi ne visļaunākajos sapņos nerādītos.

Izjaukto mašīnu daļas pārskatāmi glabājās izvelkamos plauktos. Kā anatomizēti līķi tur gulēja autorūpniecība ražojumi — vienā mierā pētāmi un salīdzināmi.

Uz laboratoriju varēja, piemēram, izsaukt kompānijas inženieri un pateikt: «Paskatieties vien uz mūsu konkurenta prožektoriem! Vienā gabalā ar radiatora balstu, nevis piepiņķerēti katrs par sevi. Viņu metode ir lētāka un labāka. Tas mums jāņem vērā!»

Pašizmaksa bija vesela inženierzinātne, tā ietaupīja naudu, jo pat viens uz mašīnu ietaupīts cents galarezultātā nozīmēja tūkstošiem dolāru peļņas. Tā 1960. gadā Fords ietaupīja uz katru jauno modeli 25 centus, izmainot galvenā bremzes cilindra konstrukciju, ko savā demontāžas laboratorijā bija izpētījis un pārņēmis no «General Motors». Peļņa izrādījās milzīga.

Citi speciālisti, kā pašlaik Adams un Brets, studēja konkurentu automobiļus, lai nepalaistu garām nevienu konstrukcijas jaunumu un smeltos iedvesmu savam darbam.

Tehniķis pieveda viņus pie plauktiem, kuros bija sarindotas jaunā Volkswagen detaļas. Ar slikti slēptu īgnumu viņš teica:

— Jau kuro gadu es demontēju folksvāgenus! Un, velns viņus .rāvis, kvalitāte vienmēr nevainojama!

Brets pamāja. — Gribētos gan, lai mēs varētu to pašu sacīt par savējām.

—   Man arī gribētos, mister Dilozanto. Bet nevaram. Kas nav, tas nav.

Kad viņi apstājās pie plauktiem, kuros gulēja viņu pašu kompānijas miniautomobiļa detaļas, tehniķis piezīmēja:

—   Šoreiz arī mūsu modelis nebija peļams. Ja nebūtu šīs te vācu blakts, mēs izskatītos pavisam labi.

—   Tas tāpēc, ka amerikāņu mazlitrāžas automobiļu montāža ir stipri automatizēta, — teica Ādams. — Jo augstāka automatizācijas pakāpe, jo mazāk cilvēku pie konveijera, jo labāka kvalitāte.

—   Tikai ne japāņiem, — tehniķis iebilda. — Vismaz ne tai firmai, kas ražo šīs te vaboles. Nopietni, mister Trenton! Jūs tikai paskatieties!

—  Ar striķīti sasieta tupele, — noteica Brets.

Un viņi sāka pa detaļām pētīt japāņu automobili — trešo mašīnu, kuras dēļ bija nākuši.

—   Es varu sacīt tikai vienu, ser. So grabažu es nenovēlētu savam visļaunākajam ienaidniekam. Tas jau ir mopēds uz četriem riteņiem. Turklāt slikts mopēds!

Viņi vēl ilgi stāvēja pie plauktiem, uzmanīgi pētīdami katru viņus interesējošā automobiļa detaļu. Pēc tam vecais mehāniķis pavadīja viņus lidz durvīm.

Atvadoties viņš jautāja:

—   Ko jaunu jūs varat piedāvāt? Es domāju — mums.

—   Paldies, ka atgādinājāt, — Brets sacīja. — Taisni to mēs nācām pajautāt jums.

Visiem bija skaidrs, ka «Ceļa zvaigznei» jābūt mazlitrāžas mašīnai. Bet kādai tieši? Tas tagad bija galvenais jautājums.

Vēlāk, kad viņi atgriezās administrācijas ēkā, Ādams piezīmēja:

—   Ilgu laiku — līdz pat septiņdesmitajiem gadiem daudzi autodarbinieki domāja, ka mazlitrāžas automobiļi ir tikai īslaicīgs modes untums.

—   Un es biju viens no viņiem, — atzinās Elrojs Breisveits, produkcijas modernizācijas viceprezidents. Sudrablapsa pievienojās viņiem drīz pēc tam, kad viņi atgriezās no laboratorijas. Nu jau pieci vīri — Ādams, Brets, Breisveits un divi plānošanas darbinieki — sēdēja Ādama kabinetā un šķietami kūla tukšus salmus, runādami par dažādām blakuslietām, bet patiesībā cerēja ierosināt cits citu uz jaunām idejām. Uz galdiem un palodzēm stāvēja netīras kafijas tases un smēķu galiem piekrauti pelnutrauki. Bija pāri pusnaktij.

—   Es domāju, ka aizraušanās ar mazlitrāžas automobiļiem nebūs ilga, — turpināja Breisveits. Viņš izlaida roku cauri savām sudrabotajām krēpēm, kas šonakt, kā par brīnumu, bija galīgā nekārtībā. — Un man bija daudz ietekmīgu domubiedru, bet izrādījās, ka mums nav taisnība. Cik varu spriest, mūsu rūpniecība orientēsies tieši uz mazlitrāžas mašīnām un ne jau vienu gadu vien.

—  Varbūt pat uz visiem laikiem, — piezīmēja viens no plānošanas darbiniekiem, jauns, inteliģents nēģeris milzīgās acenēs. Viņu sauca Kasteldi. Kompānijas vervētāji bija viņa izcilās spējas pamanījuši jau Jēlas universitātē un tūlīt pēc beigšanas iesaistījuši darbā.

—   Nekas nav mūžīgs, — Brets Dilozanto iebilda. — Ne brunču vai matu garums, ne hipiju žargons vai automobiļi. Bet šajā punktā es piekrītu Elrojam: mazlitrāžas automobilis patlaban ir zināms sabiedriskā stāvokļa simbols un, liekas, būs arī turpmāk.

—   Daudzi gan to neuzskata par simbolu, — piezīmēja Ādams. — Cilvēki pārstājuši uztraukties, kā viņu sabiedriskais stāvoklis izskatās no malas un ko citi saka par viņu mašīnām.

—  Tam jūs neticat tāpat kā es, — sacīja Brets.

—   Es ari ne, — Sudrablapsa teica. — Daudz kas mainījies pēdējos gados, taču ne cilvēka daba. Tas ir tikai «pretējā statusa» sindroms, ļoti izplatīts un it kā jauns, bet pamatā vecs kā pasaule — indivīds pūlas būt citāds vai pārāks par citiem. Pat mazgāties pārstājis vazaņķis zināmā mērā apliecina savu statusu.

—   Tādā gadījumā, — Ādams ieminējās, — mums vajadzīga mašīna, kas pievelk tieši «pretējā statusa» meklētājus.

Sudrablapsa pakratīja galvu. — Ne gluži. Mums tomēr jārēķinās ar solīdo pilsonību — tā ir visas pircēju masas pamatā.

—  Pilsonība gan arī nevēlētos, lai to uzskata par masu, — Kasteldi piezīmēja. — Tieši tāpēc banku prezidenti valkā vaigubārdas.

—  Vai tad mēs citi nevalkājam? — Breisveits paplucināja savējo.

Visi pasmējās, bet Ādams iebilda: — Varbūt te nav par ko smieties. Varbūt mums jāsāk no otra gala, proti, jāizlemj, kāda mašina mums nav vajadzīga. Acīmredzot mums nav vajadzīga tāda mašīna, kādas esam ražojuši līdz šim.

—  Milzu pretenzija, — izmeta Sudrablapsa.

—   Bet ne jau neveicama, — Brets iebilda.

Kasteldi, jaunais Jēlas absolvents, atgādināja: — Patlaban vides problēma ir daļa no «pretējā statusa», ja paliekam pie šī apzīmējuma. Tā ietver sabiedrisko domu, opozīciju, minoritātes, ekonomiskos spiedienus un visu pārējo.

—  Pareizi, — Ādams teica, tad piebilda: — Mēs par to esam runājuši bez sava gala, bet atgriezīsimies pie gaisa piesārņošanas.

Kasteldi ieskatījās piezīmēs. — Gaisa piesārņošana. Cilvēki grib, lai kaut kas top darīts.

—  Ar nelielu piebildi, — teica Brets. — Visi vēlas, lai citi kaut ko darītu šajā plāksnē. Bet neviens nedomā atteikties no personīgiem pārvietošanās līdzekļiem, katram gribas braukt savā automobili. Par to liecina visas mūsu aptaujas.

—  Vai nu tas tā ir vai nav, — Ādams sacīja, — bet autorūpnieki iespēju robežās jau gādā par gaisa nepiesārņošanu. Atsevišķi indivīdi tur tikpat kā neko nevar darīt.

—  Un tomēr, — Kasteldi neatlaidās, — daudzi uzskata, ka mazs automobilis piesārņo gaisu mazāk nekā liels automobilis, un jūtas palīdzējuši dabai, izvēloties mazo automobili. Arī to liecina mūsu aptauja, vai ne? — Viņš atkal ieskatījās piezīmēs. — Varu turpināt?

—  Pūlēšos jūs nepārtraukt, — teica Brets, — bet galvot par sevi neņemos.

—  No ekonomikas viedokļa savukārt, — sacīja Kasteldi, — galvenā problēma nav vis benzīna, bet stāvvietu cenas.

Ādams pamāja.

—  Nenoliedzami. Atstāt mašīnu uz ielas kļūst arvien grūtāk, bet stāvvietu maksa kāpj.

—  Toties daudzās pilsētās mazlitrāžas automobiļiem stāvvietu maksa ir zemāka. Tāpēc arī cilvēki grib iegādāties tieši tādu mašīnu.

—  Tas viss mums jau zināms, — neiecietīgi izmeta

Sudrablapsa. — Un mēs jau esam vienojušies, ka priekšroka dodama mazlitrāžas automobilim.

Kasteldi aiz savām acenēm izskatījās aizvainots.

—   Elroj, — Brets Dilozanto sacīja, — zēns palīdz mums domāt. Ja gribat, lai mēs domājam, nemetiet sprunguļus riteņos.

—   Žēlīgā debess, cik visi jūtīgi, — Sudrablapsa sūkstījās. — Es biju savā parastajā ampluā.

—   Pamēģiniet uz brīdi iedomāties, ka esat vienkārši lāga zēns, nevis viceprezidents, — ieteica Brets.

—   Nekauņa! — Breisveits pasmīnēja un sacīja Kasteldi: — Neņemiet ļaunā! Turpināsim.

—   Es tikai gribēju teikt, mister Breisveit…

—   Elroj …

—   Jā, ser. Es gribēju teikt, ka tā ir daļa no vispārējās ainas.

Viņi paspriedelēja vēl kādu laiku par sasāpējušām cilvēces problēmām — pārapdzīvotību, gaisa un ūdens piesārņošanu, tautu rīdīšanu uz savstarpējiem kariem, dumpjien^jaunās paaudzes jaunās koncepcijas un vērtību pārvērtēšanu — tās pašas jaunās paaudzes, kas drīz valdīs pār pasauli. Un tomēr, neskatoties uz visām šim pārmaiņām, nelikās paredzams, ka automobiļi zaudēs savu vietu zem saules. Tikai — kādi? Droši vien būs arī vēl tādi kā tagad vai līdzīgi, bet nenoliedzami vajadzēs parādīties citādiem — atšķirīgiem, kas vairāk atbildīs sabiedrības prasībām.

—   Ja reiz esam sākuši runāt par prasībām, — ieminējās Ādams, — mēģināsim tās apkopot.

—   Sākumam pameklēsim vārdu šim apkopojumam, — tūlīt atsaucās Kasteldi. — Manuprāt — mērķtiecība.

—   Mērķtiecības gadsimts, — domīgi ieminējās Brets Dilozanto, it kā izvērtēdams šo vārdu kopskaņu.

—   Daļēji piekrītu, — Sudrablapsa teica, — bet ne līdz galam. — Ar brīdinošu plaukstas kustību viņš lūdza neiejaukties, kamēr nebūs atradis īstos vārdus. Visi gaidija. Beidzot viņš lēni ierunājās: — Tātad paliekam pie mērķtiecības. Tā ir jaunākais statusa vai, ja vēlaties, pretējā statusa simbols, lai mēs to sauktu, kādā vārdā saukdami, būtība nemainās. Laikam jau tieši mērķtiecībai pieder nākotne. Tomēr klaja mērķtiecība vien nav cilvēka dabā. Cilvēkiem ir iedzimta prasība pārvietoties, tai pievienojas varas apziņa, tieksme pēc ātruma, asām izjūtām — un šī prasība ir neiznīdējama. Un sirds dziļumos mēs gribam arī paspīdēt ar ekstravaganci. Tā ir un būs, kamēr pastāv cilvēku dzimums.

—   Tam es piekrītu, — Brets sacīja. — Paskatieties vien uz puišiem, kas būvē visurgājējus, tā saucamās «smilšu blaktis». Tur nu mazo automobiļu cienītāji ļauj vaļu savai prasībai pēc ekstravagances.

—   «Smilšu blaktis» vairojas, — Kasteldi domīgi piebilda. — To ir tūkstošiem un būs ik ar dienu vairāk. Tagad tās redzamas pat pilsētu ielās.

Sudrablapsa paraustīja plecus. — Viņi ņem mērķtiecīgu folksvāgenu bez kādām ākstībām, noplēš pliku līdz šasijai un uzbūvē virsū savas ākstības.

Ādama smadzenēs sarosījās kāda neskaidra doma. Tā bija saistīta ar kaut ko nupat runātu… ar izjauktā folksvāgena detaļām … ar vēl kaut ko miglainu, netveramu … kādu frāzi, ko viņš nespēja atcerēties… Pārējie turpināja sarunu, bet Ādams drudžaini sasprindzināja atmiņu.

Kaut kur dzirdētā frāze tomēr nenāca prātā, toties viņš atcerējās kādu ilustrāciju pirms dažām dienām šķirstītā žurnālā — šis numurs vēl arvien bija viņa kabinetā. Ādams piecēlās un izvilka to no laikrakstu un žurnālu kaudzes.

Ilustrācija bija krāsaina. Jūrmalas kāpas stāvajā nogāzē rāpās mašīna — nule minētā «smilšu blakts». Riteņi, mašīnu kāpā dzīdami, neganti griezās un svieda gaisā veselus smilšu mākoņus. Fotogrāfa prasmīgajā ekspozīcijā mašīnas formas bija izplūdinātas, radot ātruma efektu. Paraksts zem attēla vēstīja, ka tādu mašīnu īpašnieku skaits augot augumā — jau gandrīz simt firmu ražojot tām virsbūves, un tikai Kalifornijā vien to izlaists astoņi tūkstoši.

—   Vai tu arī netaisies vairot «smilšu blaktis»? — pajokoja Brets, pār Ādama plecu skatīdamies žurnālā.

Ādams pakratīja galvu. Lai cik daudzi tagad pirktu šos automobiļus, tā bija tikai nodeva modei, rafinēta konstruktoru ideja, kaut kas zem Lielā Trijnieka goda. Par to Ādams bija cieši pārliecināts. Un tomēr frāze, ko viņš mēģināja atcerēties, bija kaut kā saistīta ar to… Velti nopūlējis savu atmiņu, viņš nometa žurnālu uz galda.

Un pēkšņi, kā dzīvē gadās, palīdzēja nejaušība.

Virs galda, uz kura Ādams nosvieda žurnālu, karājās ielogota fotogrāfija — «Apollo-11» pirmo reizi nosēstas uz Mēness. Attēlu Ādamam kāds bija uzdāvinājis, viņam tas iepaticies, tālab pielikts pie sienas. Priekšplānā bija Mēness kapsula, astronauts stāvēja zem tās.

Brets paņēma no galda žurnālu un rādija «smilšu blakts» attēlu sarunu biedriem.

—   Ātrums viņai kolosāls, nesas kā velna plēsta. Es vienreiz braucu ar tādu, — Brets sacīja un, ieskatījies attēlā, piebilda: — Bet kroplīga gan līdz nelabumam. Galīgs ķēms.

Ādams nodomāja: «Mēness kapsula ari.»

Un patiesi kroplīga: vienās šķautnēs, punos, spurīgās antenās, ne mazākās simetrijas, gandrīz nekādu tīru līniju. Bet Mēness kapsula bija lieliski atbildusi savam mērķim un spoži to sasniegusi, tāpēc neviens vairs nemanīja kapsulas kroplīgumu, tā likās pat savā ziņā skaista.

Un tad viņš atcerējās.

Tie bija Rovenas vārdi. Pēc kopā aizvadītās nakts viņa no rfPfi bija sacījusi: «Zini, ko es sacītu šodien? Es sacītu: kroplīgums ir skaists.»

Kropligums ir skaists!

Mēness kapsula ir kroplīga. «Smilšu blakts» arī. Bet abas ir funkcionāli derīgas, abas konstruētas konkrētam mērķim, konkrētas operācijas veikšanai. Kāpēc tieši tādam nevajadzētu būt ari automobilim? Kāpēc apzināti nekonstruēt automobili — kroplīgu pēc pieņemtajiem estētiskajiem kritērijiem, bet tik mērķtiecīgu, ka šī mērķtiecība liktos skaista? Vai tad tieši mērķtiecība nav mūsu laikmeta devīze?

—  Man ir ideja «Ceļa zvaigznei», — Ādams sacīja. — Tikai nesteidziniet mani!

Kabinetā iestājās klusums. Ādams koncentrējās un, apsvērdams katru vārdu, risināja savu domu.

Visiem te sēdošajiem vīriem bija pārāk daudz pieredzes, lai viņi būtu aizraujami ar mirklīgu ideju. Taču Ādams juta viņus saspringstam — šovakar pirmoreiz — un juta, ka viņa vārdi top uzklausīti kāpjošā ieinteresētībā. Sudrablapsa sēdēja ar domīgi pievērtiem plakstiem. Jaunais Kastaldi berzēja auss ļipiņu — kā parasti darīja koncentrējoties, bet otrs plānotājs, trešais kolēģis, kas līdz šim tikpat kā nebija runājis, nenovērsa no Ādama ciešu skatienu. Breta Dilozanto pirksti nervozi šaudījās. Viņš it kā instinktīvi tvēra pēc uzmetumu bloka.

Tas bija Brets, kas, Ādamam beidzot, pielēca kājās un »sāka staigāt pa kabinetu. Aprautas domas un frāzes bira kā akmentiņi no pajukušas mozaīkas.

Gadu simteņiem mākslinieki redzējuši daiļo kroplumā … Kaut vai skulptūra — izlauzīta, deformēta — , sākot ar Mikelandželo un beidzot ar Henriju Mūru… Mūsdienu skulptūra — salodētu dzelžu jūkli — citam tie neizsaka neko, cits paņirdz, bet daudziem izsaka, un viņi izjūt… Ņemiet glezniecību: avangardisma formas; kartona režģi olām, zupas konservu bundžu kolāžās … Vai pašā dzīvē! Kas skaistāks — glīta skuķīte vai grūta ragana?… Viss atkarīgs no mūsu pašu redzēšanas. Forma, simetrija, stils'un daiļums allaž bijuši nosacīti.

Brets iesita dūri plaukstā. — Acu priekšā mums stāv Pikaso, bet mēs konstruējam modeļus, kas liekas izripojuši no Geinsboro gleznām.

— Liekas, Mozus grāmatā sacīts: «Atdari acis, un tu redzēsi,» — ieminējās Sudrablapsa. Un piesardzīgi piebilda: — Bet neaizrausimies. Kaut ko mēs varbūt esam atklājuši. Tomēr priekšā vēl garš ceļš.

Brets jau fantazēja uz papīra, viņa zīmulis trauksmīgām līnijām veidoja formu pēc formas, bieži atmezdams tās jau pusceļā. Drīz viņa blokā bija izplēsta pēdējā lapa un nolidoja uz grīdas pie iepriekšējām. Brets domāja ar līnijām kā citi — ar vārdiem. Ādams sev piekodināja neaizmirst šīs lapas, vēlāk savākt un paglabāt; ja no šīvakara idejas kaut kas iznāks, Breta uzmetumiem būs vēsturiska vērtība.

Bet viņš zināja arī, ka Sudrablapsam taisnība. Elrojs Breisveits te strādāja ilgāk par viņiem visiem un bija pieredzējis daudzu mašīnu tapšanu — no pirmās idejas līdz gatavam automobilim — un vairākus spožus projektus, kas noraidīti kaut kāda neparedzama iemesla dēļ un dažkārt pavisam bez iemesla.

Seit, autokompānijā, katras jaunas idejas ceļā stājās neskaitāmas barjeras, sākot ar kritiskām piezīmēm, kurām nebija ne gala, ne malas, ar bezgalīgām apspriedēm, kas sastāvēja gandrīz vai no vienas vienīgas opozīcijas, un beidzot ar veto tiesībām, kas piederēja prezidentam, viceprezidentam, valdes priekšsēdētājam…

Un toīrēr dažas idejas izlauza sev ceļu.

Tā izlauzās «Orions» un — kas zina — varbūt izlauzīsies šajā vakarā dzimusī «Ceļa zvaigznes» iecere.

Kāds ienesa vēl vienu kannu kafijas, un viņi runāja tālāk līdz vēlai naktij.

18

Reklāmas aģentūra Keisa Jeita-Brauna personā nervozēja un uztraucās, ka dokumentālā filma «Autopilsēta» top bez scenārija.

— Scenārijam ir jābūt! — pirms pāris dienām JeitsBrauns no Ņujorkas pa telefonu uzstāja Barbarai Zaleskai. — Bez scenārija mēs nekādi nevaram aizstāvēt mūsu klientu intereses un dot savus norādījumus.

Barbarai no Detroitas vislabāk patiktos atcirst, ka viņu projektam tādi Medisona avēnijas norādījumi būtu nazis pie rīkles. Tie pārvērstu skarbo, vienkāršo filmu salkani spožā novelkamā bildītē. Bet viņa paturēja to pie sevis un atsaucās uz režisora Vesa Gropeti viedokli, ar ko aģentūra nekādi nedrīkstēja nerēķināties.

«Mēs nevaram uztvert Detroitas iekšpilsētas noskaņojumu, turēdami priekšā ar visādām blēņām pieķēzītu papīriņu. Noskaņu nevar paredzēt un ieplānot, tā jātver uz vietas ar kameru un skaņu ierakstu,» bija sacījis Gropeti. «Un tieši to mēs darām.»

Režisors, ar varenu bārdu un matiem noaudzis vīriņš, izskatījās pēc ķildīga, izspūruša zvirbuļa. Neviens viņu nebija redzējis bez melnās mūžīgās beretes, tāpat kā neviens viņu nevarēja iespaidot ar vārdiem — pasauli Gropeti uztvēra galvenokārt vizuāli. Tālāk viņš sacīja: «Es gribu, lai iekšpilsētas mēlgaļi, skuķi un bērni pastāsta, ko viņi domā paši par sevi un ko par citiem — kaut vai tādiem dienaszagļiem kā mēs. Ar visu viņu naidu, cerībām, izmisumu un priekiem, ar to, kā viņi elpo, ēd, guļ, svīst, pārkāpj laulību, ko redz un ož. Lai lentē būtu viņu ģīmji un balsis — kā dzīvē, bez mēģinājumiem un priekšāteikšanas. Ja viņi runās rupji — jo labāk. Ja vajadzēs, es izvedīšu viņus no pacietības, lai plosās, to tikai man vajag, manai kamerai būs ielenes acs — pratīs nokampt īsto, un mēs ieraudzīsim Detroitas iekšpilsētu tādu, kādu viņu redz paši detroitieši.»

Un Barbara mierināja Jeitu-Braunu, stāstīdama, cik labi viņiem veicas.

Gropeti strādāja pēc franču dokumentālistu metodes — ar rokas kameru un gandrīz bez nekādas citas tehnikas, kura tikai lieki izklaidē uzmanību, režisors un viņa p;flīgi klīda pa iekšpilsētu, iesaistīdami cilvēkus atklātās, brīvās sarunās. Barbara, kas parasti piedalījās šajās ekspedīcijās, atklāja, ka Gropeti ģenialitātes pamatā ir viņa spēja nemaldīgi izvēlēties cilvēkus un panākt, lai viņi aizmirst sev pievērsto objektīvu un prožektorus. Neviens nezināja, ko mazais režisors iečukst uzņemšanai izraudzītā cilvēka ausī, — dažkārt izraudzītais stāvēja ar pieliektu galvu minūtēm ilgi. Un tad nāca reakcija: zobgalība, izaicinājums, sirsnīga atsaucība, īgnums, nekaunība, viltīgums un no kāda jauna militanta — pat versmīgs naids.

Pārliecinājies, ka reakcija būs īstā, Gropeti zibenīgi atsprāga malā, lai operators pēc viņa signāla paspētu visos sīkumos fiksēt sejas izteiksmi un katru neviļus izmestu vārdu. Pēc tam neizsmeļamā pacietībā Gropeti lika šo norisi atkārtot, līdz panāca gribēto: personības uzšķilšanos — labu vai ļaunu, draudzīgu vai nesavaldīgu, bet dzīvu un patiesu, bez neveiklās intervētāja iejaukšanās.

Barbara, jau redzējusi atsevišķus fragmentus un veselus sižetus no pilsētas ielās filmētā materiāla, bija sajūsmā. Operatora darbam bija Karša portretu pamatīgums un dziļums, un to visu apstaroja Gropeti talanta maģiskais dzīvīgums.

—   Ja jau filma sauksies «Autopilsēta», — uzklausījis Barbaru, piezīmēja Jeits-Brauns, — jūs varbūt atgādinātu Vēsam Gropeti, ka uz ekrāna vēlami ne tikai cilvēki, bet arī automobiļi — jo sevišķi tie, kurus ražo mūsu klienti.

Barbara juta, ka aģentūra jau nožēlo tās neierobežotās pilnvaras, kas viņai bija dotas. Tomēr aģentūra zināja arī, ka filma var izdoties tikai tad, ja tās vadītāja autoritāte ir nesatricināma. Un, kamēr Barbara nebija atcelta vai vispār atlaista no darba, viņa varēja palikt pie sava.

—   Protams, filmā būs mūsu klientu automobiļi, — viņa atbildēja. — Mēs tos īpaši neakcentēsim, bet arī neizvairīsimies rādīt uz ekrāna, un skatītājiem tie būs labi pazīstami. — Un viņa sāka stāstīt par filmēšanu autokompānijas montāžas cehā, vajadzēja parādīt, kā veidojas pēc nekvalificētā darbaspēka vervēšanas līguma uzņemto strādnieku dzīve — konkrēti Rolija Naita dzīve.

Kad viņi filmēja pie konveijera, blakus strādājošie cilvēki pat nezināja, ka Rolijs Naits ir kameras uzmanības centrā. Daļēji tāpēc, ka to bija lūdzis Rolijs pats, daļēji tāpēc, ka tad kopiespaids iznāca dabiskāks.

Leonards Vingeits, kas par Barbaras projektu bija ieinteresējies jau tajā vakarā pie Breta Dilozanto, visu nokārtoja mierīgi un neuzkrītoši. Rūpnīcā bija zināms vienīgi tas, ka pie konveijera kaut ko filmēs viņu parastajā darba laikā. Tikai Vess Gropeti, Barbara, operators un ieskaņotājs zināja, ka ne vienmēr, kad viņi izlikās filmējam, viņi to arī patiešām darīja, un kadrā iekļuva galvenokārt Rolijs Naits.

Skaņu ieraksts atspoguļoja tikai rūpnīcas darba trokšņus, un Barbara pēc tam lenti noklausījās. Velnišķīgā kakofonija radīja necerēti iespaidīgu fonu attēlam.

Rolij.1p, Naita balsi viņi taisījās ierakstīt vēlāk, kad Gropeti un uzņemšanas grupa strādās iekšpilsētas dzīvoklītī, Rolija un viņa draudzenes Mejas Lū mājās. Tur būtu klāt Leonards Vingeits un — ko Barbara gan Keisam Jeitam-Braunam neatklāja — arī Brets Dilozanto.

Keiss Jeits-Brauns vada viņā galā vēl piekodināja: — Tikai neaizmirstiet, ka jūs tērējat klienta naudu, mums vajadzēs norēķināties par katru dolāru.

—   Mēs turamies budžeta robežās, — Barbara atbildēja. — Un pagaidām pasūtītājs liekas ļoti apmierināts ar to, ko mēs darām. Vismaz kompānijas prezidents ir apmierināts.

Viņa dzirdēja klausulē tādu skaņu, it kā Jeits-Brauns būtu pielēcis no krēsla.

—   Pats kompānijas prezidents?! — Ja Barbara būtu teikusi, ka viņai ir kāds sakars ar Romas pāvestu vai Savienoto Valstu prezidentu, arī tad efekts būtu mazāks.

—   Viņš bija atnācis paskatīties, kā mēs filmējam pie konveijera. Otrā dienā mēs atlasījām dažus gabalus, un Gropeti tos demonstrēja prezidenta kabinetā.

—   Gropeti! — ievaidējās Jeits-Brauns. — Tas rupjais tēviņš prezidenta kabinetā!

—        Vēsam liekas, ka viņi ar prezidentu sapratušies ļoti labi.

—   Kā tad! Viņam liekas! Un jūs tur nebijāt klāt?

—   Es todien nevarēju.

—  Ak dievs!

Barbara domās redzēja, kā viņš nobāl un izmisumā saķer galvu.

—        Jūs pats sacījāt, ka mums vajag reizēm informēt kompānijas vadību, — Barbara atgādināja.

—        Protams, informēt! Bet kā? Jūs pat mūs nebrīdinājāt, lai mēs varētu iepriekš saskaņot katru vārdu, ko jūs viņam teiksiet! Jūs palaižat Gropeti vienu pašu, lai viņš tur iegāžas…

—   Es nupat taisījos jums ziņot, — Barbara sacīja,

—  ka pasūtītāja prezidents nākošajā dienā man zvanīja. Viņš izteica prieku, ka mūsu aģentūra izvēlējusies par režisoru Vesu Gropeti — tie bija viņa vārdi — , un lūdza, lai arī turpmāk mēs visā pilnībā paļautos uz Vesu Gropeti un dotu viņam brīvas rokas, jo tai jābūt režisora filmai. Prezidents teicās savu viedokli izklāstīt vēstulē mūsu aģentūrai.

Viņa dzirdēja klausulē smagu, saraustītu elpu.

—   Mēs vēl neesam to vēstuli saņēmuši. Kad tā pienāks… — Pauze. — Barbara, es zinu, ka jūs visu darāt labi un pareizi, — Jeita-Brauna balss kļuva lūdzoša,

—  bet, lūdzu, lūdzu, nekādu risku! Un visu, kas attiecas uz prezidentu, ziņojiet man nekavējoši.

Barbara nosolījās ziņot, pēc tam Jeits-Brauns, vēl arvien izbijies un nervozs, atkārtoja, ka viņš gribētu scenāriju.

Bet diena pēc dienas pagāja, un Vess Gropeti joprojām bez scenārija taisījās nobeigt epizodi ar nekvalificēto darbaspēku un Roliju Naitu.

Pievakare.

Astoņi cilvēki sablīvējušies smacīgi karstā, trūcīgi iekārtotā istabiņā.

Detroita vispār un iekšpilsēta it īpaši šodien bija cepinājusies bezvēja tveicē. Un arī tagad, pēc saules rieta, karstums tikpat kā nebija noplacis.

Rolijs Naits un Meja Lū bija divi no šiem astoņiem, jo viņi te pagaidām dzīvoja. Lai gan istabiņa bija maza, tā kalpoja gan par guļamistabu, gan viesistabu. Bla

kus, šaurajā virtuvītē, viņiem bija krāns tikai ar aukstu ūdeni, veca gāzes plītiņa un dēļu plaukti gar sienu. Tualete un vanna, kādas nu tās vispār bija, atradās stāvu zemāk — kopējas sešiem dzīvokļiem.

Rolijs bija drūms un likās nožēlojam, ka vispār iepinies šajā lietā. Meja Lū izskatījās nobijusies, un tikai Vess Gropeti savā melnajā beretē, ko viņš neņēma nost nekādā karstumā, kaut ko čukstus ar viņu parunājis, mazliet nomierināja Meju Lū.

Režisoram līdzi bija operators un skaņas ierakstītājs, viņu aparatūra neparocīgi blīvējās šaurajā telpā. Blakus operatoram ar atvērtu piezīmju bloku rokā stāvēja Barbara.

Bretu Dilozanto uzjautrināja Barbaras acenes — kā allaž uzbīdītas galvvidū.

Prožektori bija izslēgti. Visi saprata, ka, tiem iedegoties, istaba kļūs vēl karstāka.

Leonards Vingeits, rūpnīcas personāla daļas vadītājs, turklāt visaugstāk situētais autokompānijas nēģeris, ik pa brīdiffi baltā linu mutautā slaucīja svīstošo seju. Abi ar Bretu viņi stāvēja, piespiedušies pie pašas sienas, lai aizņemtu pēc iespējas mazāk vietas.

Pēkšņi — pēc Gropeti neuzkrītošā, tikai abiem viņa darbiniekiem redzamā signāla — iedegās prožektori un ieslēdzās skaņu ieraksts.

Meja Lū samirkšķināja acis. Režisors joprojām kaut ko klusi runāja, Meja Lū pamāja, un viņas seja izlīdzinājās. Gropeti paspēra žiglu, slaidu soli atpakaļ — laukā no kameras redzamības. Meja Lū ierunājās, it kā atbildēdama pati savām domām: — Kas tur ko lauzīt galvu par nākotni? Varbūt citiem tas vajadzīgs, bet mums? Kad mums kas bijis un kad būs? — Viņa paraustīja plecus. — Nekas taču nemainās — kā bija vakar, tā būs šodien arī.

—   Stop! — uzsauca Gropeti.

Prožektori nodzisa. Režisors piegāja pie Mejas Lū un sāka kaut ko čukstēt viņai ausī. Pēc dažām minūtēm, kamēr pārējie klusēdami gaidīja, prožektori iedegās atkal un Gropeti atkāpās.

Mejas Lū seja atdzīvojās.

225

—   Viņi pievāca mūsu krāsu televizoru. — Meja Lū pameta skatienu uz tukšo istabas kaktu. — Atnāca divi puiši un pateica, ka mēs esot nokavējuši otro iemaksu. Es teicu, ka mēs nevarējām. Viens prasīja,

8-264

kāpēc tad mēs esot pirkuši. Es atbildēju: «Ak, mister, kad es no rīta esmu pirmoreiz iemaksājusi, tad vakarā jau varu skatīties televizoru. Kaut vai uz dažām dienām — un paldies par to pašu!» — Viņas balss pieklusa. — Man gribējās viņam teikt: «Kas zina, kāda vēl tā rītdiena būs.»

—   Stop!

—   Ko tas viss nozīmē? — Brets čukstus jautāja Leonardam Vingeitam.

—   To, ka viņiem ir lielas nepatikšanas, — joprojām sviedrus slaucīdams, atčukstēja Vingeits. — Pirmo reizi mūžā tikuši pie kaut cik pieklājīgas naudas, viņi sāka šķaidīties: sapirka mēbeles, televizoru un ko tur vēl. Visu, protams, uz nomaksu — un norēķināties nevar. Sis tas viņiem jau bijis jāatdod. Bet ar to viņu nelaimes nebeigsies.

Tikmēr Gropeti lika Rolijam un Mejai Lū mainīties vietām. Tagad kameras priekšā bija Rolijs.

—   Kas tad vēl noticis? — Brets tikpat klusi jautāja.

—   Izpildraksts, — Vingeits atbildēja, — un sakarā ar to vecs un neģēlīgs likums, ko politiķi gan vienbalsīgi nopeļ, taču nekustina ne pirkstu, lai atceltu.

Vess Gropeti, noliecies pār Roliju, savā ierastajā manierē kaut ko skaidroja.

Vingeits stāstīja tālāk: — Naitam jau vēlreiz aizturēta alga pēc tiesas izpildraksta. Šonedēļ pienāks otrs izpildraksts. Bet pēc vienošanās ar arodbiedrību diviem tādiem tiesas izpildrakstiem automātiski seko atlaišana no darba.

—  Velns ar ārā! Jūs nevarat kaut ko darīt?

—   Varbūt. Tas atkarīgs no Naita. Pēc uzņemšanas es ar viņu parunāšu.

—   Vai viņam vajadzētu izspļaut visu žulti kameras priekšā?

Leonards Vingeits paraustīja plecus. — Es viņam ieteicu atturēties, bet tā nu ir viņa paša darīšana. Izskatās, ka viņam nav nekas pretī un viņa skuķim tāpat. Varbūt viņiem viss vienalga, varbūt viņi cer palīdzēt citiem. Nezinu.

Barbara, viņu sarunu dzirdēdama, pagrieza galvu. — Vess domā, ka tas bagātina filmu. Turklāt montējot taps gādāts, lai nekas nenāktu Rolijam par ļaunu.

—   Ja es tam neticētu, tad nebūtu te klāt, — teica Vingeits.

Režisors joprojām apskaidroja Roliju.

Vingeits čukstus, bet jau saspringti sacīja Barbarai un Bretam: — Puse Rolija Naita nelaimes meklējama mūsu attieksmē — nodrošināto cilvēku, tādu kā jūs abi un es. Labi, mēs palīdzam diviem tādiem bērniem kā šie te, bet palīdzēdami mēs gaidām, ka viņi pieies dzīvei ar vidusšķiras mērauklu, kādu esam veidojuši pēc savas dzīves pieredzes. Tas pats attiecas uz naudu. Lai gan Rolijam Naitam naudas nekad nav bijis un viņš pie tās nekādi nav varējis pierast, mēs gaidām, ka viņš rīkosies ar naudu tā, it kā visu mūžu viņam tās nebūtu trūcis. Ja viņš tā nerīkojas — kas notiek? Viņu sūdz tiesā, aiztur algu, atlaiž no darba. Mēs vis neņemam vērā, ka pat daudzi no naudīgajiem netiek laukā no parādiem. Bet, ja no parādiem netiek laukā šis te puisis, — Vingeits pamāja uz Roliju Naitu, — tad visa mūsu sistēma metas viņam virsū un nogrūž atpakaļ padibenēs.

—  Jūs nedrīkstat to pieļaut, — Barbara nomurmināja.

Ving«its neiecietīgi pakratīja galvu. — Ko nu es

lielu varu. Un Naits ir tikai viens no daudziem.

Atkal iedegās prožektori. Režisors paskatījās uz čukstētājiem, likdams saprast, ka viņš prasa klusumu. Smacīgajā, prožektoru vēl vairāk piekarsētajā istabā ieskanējās Rolija Naita balss:

—   Te dzīvodams, cilvēks var daudz ko mācīties. Piemēram, ka, lai viņi runā ko runādami, labāk nekļūst. Un ka nekas nav mūžīgs. — Negaidīts smaids uzmirdzēja Rolija sejā, tad, it kā nokaunējies par šo smaidu, viņš drūmi sarauca pieri. — Tāpēc labāk negaidīt un necerēt. Tad nemaz tik ļoti nesāp, ja pēkšņi viss jāzaudē.

—   Stop! — iesaucās Gropeti.

Filmēšana turpinājās vēl kādu stundu, režisoram pacietīgi uzmundrinot un rosinot, Rolijam stāstot par savu dzīvi iekšpilsētā un autorūpnīcā, kur viņš bija pieņemts darbā. Lai gan melnais strādnieks runāja vienkārši, reizēm sastomīdamies un meklēdams vārdus, tie bija patiesi un parādīja viņu īstajā gaismā — bez sйvis cildināšanas, bet arī bez noniecinājuma. Barbara, jau redzējusi filmas uzņemtos fragmentus, bija pārliecināta, ka skaņu ieraksts ar atbildēm būs pārliecinošs un daiļrunīgs dokuments.

8*

Kad bija uzņemti pēdējie kadri un prožektori nodzisa, Vess Gropeti atstūma pakausī savu melno bereti

227

un noslaucīja sasvīdušo pieri lielā, saburzītā mutautā.

—   Cauri. Darīts! — Viņš pamāja abiem operatoriem.

īsi atsveicinājušies no Rolija un Mejas Lū, filmētāji

aizgāja, palika tikai Leonards Vingeits. Brets Dilozanto, Barbara Zaleska un Vess Gropeti devās uz Detroitas preses klubu vakariņās, kur drīz vajadzēja ierasties arī Leonardam Vingeitam.

Vingeits nogaidīja, kamēr citi izgāja pa mazo, noplukušo, kailas, patumšas spuldzītes apgaismoto priekšnamu, norībinājās lejā pa ķirmju izēstajām kāpnēm un izbira uz ielas. Caur atvērtajām durvīm ieplūda atkritumu bedres smaka. Meja Lū aizvēra durvis.

—  Vēlaties iedzert, mister? — viņa jautāja.

Leonards Vingeits jau grasījās pakratīt galvu, tad

pārdomāja. — Jā, lūdzu.

Meja Lū nocēla no šauriņās virtuves plaukta pudeli, kurā skalojās vēl kāda sprīža tiesa ruma, ko viņa līdzīgi salēja divās glāzēs. Pielikusi ledu un kokakolu, viņa pasniedza vienu Vingeitam, otru Rolijam. Sēdēja viņi tajā pašā visiem dzīves gadījumiem domātā istabā.

—    Par filmēšanu jūsu dzīvoklī jums pienākas samaksa, — Leonards Vingeits sacīja. — Daudz tas nebūs — naudas nekad nav par daudz. Bet es gādāšu, lai jūs to noteikti saņemtu.

Meja Lū neticīgi pasmaidīja. Rolijs Naits klusēja.

Ierēdnis iedzēra malku no savas glāzes. — Jūs jau zināt par otro izpildrakstu?

Rolijs atkal neatbildēja.

—   Šodien viņam darbā pateica, — Meja Lū sacīja.

—   Tas nozīmē, ka viņš vairs nesaņems algu? Jā?

—    Nesaņems daļu algas. Bet, ja cilvēku atlaiž no darba, tad par algu nav ko runāt. — Un Vingeits sāka viņiem skaidrot izpildraksta piedzīšanas sistēmu: tiesa uzliek arestu algai pēc kreditora pieprasījuma. Viņš piebilda, ka autokompānijas, tāpat arī citi darba devēji šo sistēmu nopeļ, tomēr spiesti pakļauties likumam.

Kā Vingeits jau paredzēja, ne Rolijs, ne Meja Lū neko nebija sapratuši, kad pirmo reizi palika bez naudas tiesas izpildraksta dēļ, un arī tagad Rolijs vēl neaptvēra, ka otrajam izpildrakstam sekos atlaišana no darba.

—    Tam ir savs pamats, — Vingeits sacīja. — Izpildraksti prasa algu departamentam milzu darbu, un kompānijai par to jāmaksā.

—   Mēsli uz mēsliem, — Rolijs izgrūda. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

Leonards Vingeits nopūtās.

—   Godigi sakot, tā nu tas ir. Un tāpēc es mēģināšu jums palīdzēt. Varbūt izdosies. Protams, ja jūs to vēlaties.

Meja Lū pārlaida mēli apkaltušām lūpām.

—   Viņš grib, mister. Tikai nesaka. Viņš visu pēdējo laiku neko nesaka, bet pats ir kā no laivas izsviests.

Interesanti gan, kāpēc, — nodomāja Vingeits. Taču ne par izpildrakstu, ja bija par to uzzinājis, kā apgalvo Meja Lū, tikai šodien. Tātad Rolijam bija citas raizes. Bet Vingeits netaisījās uzdot jautājumu, kas Rolijam būtu sāpīgi.

—   Tagad klausieties, ko es varētu izdarit, un mēģiniet mani saprast, — viņš sacīja. — Un atkārtoju vēlreiz — ja jūs to vispār vēlaties. Tādā gadījumā es palūgtu, lai kāds izskata jūsu finansiālo stāvokli, saved to kārtībā un palīdz jums sākt jaunu dzīvi.

Viif? izklāstīja iedarbīgo sistēmu, ko bija ieviesis «Kraislera» personāla daļas vadītājs Džims Robsons un sākušas pārņemt arī citas autokompānijas. Vingeits lūdza, lai Rolijs un Meja Lū nekavējoši sastāda visu savu parādu sarakstu. To tad viņš nodotu Rolija cehā personāla daļas vadītājiem. Sis cilvēks pārbaudītu sarakstu, lai viņam būtu pilnīgs priekšstats par Rolija parādiem. Tad viņš pēc kārtas apzvanītu visus Rolija kreditorus un mēģinātu viņus pierunāt, lai ļauj Rolijam nomaksāt parādus pa nelielām summām ilgāka laika posmā, un, ja tas izdotos, viņi atsauktu savas sūdzības tiesā. Parasti izdevās — galu galā, ja parādnieks zaudējis darbu, no viņa vairs nevar piedzīt neko, izpildraksts tad ir tikai tukšs papīrs.

Ja izdotos vienoties, parādniekam — šajā gadījumā Rolijam Naitam — jautātu, kāda minimālā summa viņam vajadzīga nedēļas iztikai.

Kad tas būtu noskaidrots, Rolija algas čekus katru nedēļu pārsūtītu uz personāla daļu. Tur viņš pa piektdienām ierastos čekus parakstīt un atstātu personāla daļas darbinieka ziņā. Vingeits pastāstīja, ka šī darbinieka kantorī pa piektdienām parasti apgrozās vismaz piecdesmit strādnieku, kuriem radušies finansiāli sarežģījumi un vajadzīga palīdzība. Vairums no viņiem ir tikai pateicīgi par tādu kārtību.

Pēc tam minētais darbinieks Rolija čeku pārskaitītu speciālā rēķinā, gan uz šī paša darbinieka vārda, jo kompānija oficiāli šajos darījumos nepiedalās. No šī rēķina viņš pārskaitītu kreditoriem nolemto naudu, bet par atlikumu izrakstītu čeku Rolijam — no tā viņam tad būtu jāiztiek.

—   Viegli jums neklāsies, — Vingeits brīdināja, — lai viss nokārtotos, jums ilgu laiku vajadzēs no daudz kā atteikties, naudas būs ļoti maz.

Rolijs it kā gribēja kaut ko iebilst, bet Meja Lū pasteidzās pirmā: — To mēs protam. Mēs taupīsim mister. — Viņa paskatījās uz Roliju, un Vingeits aizkustināts pasmaidīja, redzot, cik valdonīgs un bērnišķi mīlošs ir šis skatiens. — Tu to izdarīsi, Rolij. Noteikti izdarīsi.

Rolijs negribīgi pasmaidīja un paraustīja plecus.

Tomēr bija skaidrs, ka Roliju nomāc kaut kas daudz smagāks, un Vingeits nojauta, ka tas ir ļoti nopietni un tam nav nekāda sakara ar izpildrakstiem un parādiem. Un atkal viņam bija jādomā, kas tas varētu būt.

—   Mēs te sēdējām un prātojām, vai tie abi noturēsies uz ūdens, — teica Barbara Zaleska, kad Vingeits viņiem pievienojās.

Barbara vienīgā no viņiem sastāvēja Preses klubā, tāpēc bija šīvakara saimniece. Viņa, Brets Dilozanto un Gropeti bija gaidījuši bārā. Tagad — jau četratā — viņi gāja pie galdiņa restorānā.

Detroitas Preses klubs bija viens no labākajiem Amerikā. Neliels, taču teicami aprūpēts un ar lielisku virtuvi, tādēļ daudzi tīkoja kļūt par šī kluba biedriem. Un dīvaini, ka, dienu no dienas dzīvojot vistiešākajā tuvībā ar autorūpniecību, klubs — augstprātīgi, kā dažiem likās, — šķita šo tuvību ignorējam, nekādi draudzīgu saišu suvenīri nepušķoja gandrīz tukšās sienas. Izņēmums bija vienīgi kāda apdriskāta 1947. gada avīzes titullapa, kas vērās pretī ienācējiem. Treknie virsraksta burti vēstija:

MIRIS FORDS nekurinātā mājā pie petrolejas lampas.

Karš un kosmiskie lidojumi turpretī bija pārstāvēti it bagātīgi — varbūt tas liecināja, ka žurnālisti reizēm sirgst ar tālredzibu.

Kad dzērieni bija pasūtīti, Vingeits atbildēja uz Barbaras jautājumu:

—   Es tikai priecātos, ja varētu sacīt — jā. Diemžēl nezinu, un iemesls ir pati sistēma. Mēs par to jau runājām. Mūsu šķiras cilvēki ar šo sistēmu — cik nu kurais veiksmīgi — tomēr tiek galā. Bet tādi cilvēki kā viņi parasti netiek.

—   Jūs, Leonard, šovakar runājat kā revolucionārs, — Brets sacīja.

—   Runas nav darbi. — Vingeits skāņi pasmīnēja. — Man, liekas, nebūtu dūšas, turklāt esmu diskvalificēts. Man ir labs darbs un nauda bankā. Un, tiklīdz cilvēkam ir robs un nauda, viņš tādu kārtību aizstāvēs, nevis spers gaisā. Bet vienu gan varu sacīt: es zinu, kas manas rases cilvēkus pataisa par revolucionāriem.

Viņš pataustīja savas žaketes izspīlēto kabatu. Tur bija papīru žūksnis, ko viņam promejot iedeva Meja Lū. Rēķini, nomaksas līgumi, pavēstes. Aiz tiras ziņkārības Vingeits bija mašīnā to visu pārskatījis, redzētais «ripu bija pārsteidzis un iesvēlis sašutumā.

Viņš īsumā izstāstīja pārējiem ,trim savas pārrunas ar Roliju un Meju Lū, neminot skaitļus, kurus neklājās izpaust, bet viņi visu saprata arī bez skaitļiem un vienaldzīgi nepalika — to Vingeits juta.

—  Mēbeles tajā ūķī jūs redzējāt, — viņš teica.

Visi pamāja.

—  Tās nebija labas, bet… — Barbara iebilda.

—   Esiet nu godīga, — sacīja Vingeits. — Jūs zināt tikpat labi kā es, ka tās bija visīstākās grabažas.

—   Un tad? — protestēja Brets. — Ja viņi nevar atļauties!

—   Spriežot pēc cenas, ko viņi maksājuši, jums ne prātā nenāktu, ka nevar atļauties. — Vingeits atkal pieskārās papīru izspīlētajai kabatai. — Es redzēju rēķinu un varu teikt, ka tur uzrādītā summa bija sešreiz lielāka, nekā šīs mēbeles vērtas. Par naudu, ko viņi maksāja vai, pareizāk sakot, parakstīja līgumā, viņš varētu nopirkt vislabākās mantas tādās firmās kā Hadsons vai Sīrzs.

—  Tad kāpēc viņi to nedarīja? — Barbara jautāja.

Leonards Vingeits atspieda plaukstas un paliecās uz

priekšu. — Tāpēc, mani nevainīgie, pārtikušie draugi, ka viņi neko labāku nav redzējuši. Tāpēc, ka neviens viņus nav mācījis apstaigāt veikalus un saprātīgi izvēlēties. Un to arī nevar iemācīt, ja cilvēkam nekad nav bijis naudas. Viņi iegāja melno kvartāla veikalā. Veikals attiecīgi piederēja baltajiem, un melnos apkrāpa, ka nemetās. Tādu veikalu ir daudz ne tikai Detroitā, bet citās pilsētās arī. To es zinu labi. Neba pirmoreiz ar melnajiem tā izrīkojas.

Pie galda iestājās klusums. Atnesa dzērienu, un Vingeits ierāva krietnu malku skotu viskija ar ledu^ Pēc brīža viņš turpināja: — Un vēl tāds sīkumiņš kā nomaksas uzcenojumi par mēbelēm un citām mantām, ko viņi pirkuši. Es parēķināju. Izrādās, ka no viņiem plēš deviņpadsmit vai pat divdesmit procentus.

Vess Gropeti klusu iesvilpās.

Barbara ieminējās: — Kad jūsu personāla daļas darbinieks kārto rēķinus tā, kā jūs sacījāt, vai viņš nevar panākt, lai procentus un mēbeļu cenas pazemina?

—   Procentus varbūt. — Leonards Vingeits pamāja. — Par to, iespējams, parūpēšos es pats. Kad mēs ierodamies finanšu kantoros un nosaucam savu autokompāniju, mūs uzklausa un pūlas atrast saprātigu risinājumu. Viņi zina, ka lielās autokompānijas, ja labpatikas, var viņus smagi piežmiegt. Bet mēbeles… — viņš pakratīja galvu, — tur nekas neiznāks. Tie blēži tikai pasmiesies. Viņi pārdod savu preci par tādu cenu, kādu vien var noplēst, bet finanšu iestādēm iesniedz papīru, ka pārdots ar atlaidi. Un sīki ļautiņi — kā Rolijs Naits — sedz starpību, kaut gan tieši viņi nevar atļauties.

—  Bet darbā viņš paliks? Es domāju — Rolijs? — Barbara jautāja.

—  Ja neatgadīsies vēl kas, varu solīt, ka paliks, — Vingeits atbildēja.

—   Parunājām — un pietiek, — Vess Gropeti neizturēja. — Jāēd arī.

Brets Dilozanto, visu vakaru bijis neparasti kluss, palika tāds, arī vakariņas ēdot. Viss redzētais — Rolija Naita un Mejas Lū pieblīvētā istabele brūkošā, atkritumu smirdoņas pievilgušā īres mājā, neskaitāmas tikpat bēdīgas un vēl bēdīgākas mājas apkārt, vispārējais iekšpilsētas iemītnieku posts un nabadzība viņu smagi nomāca. Ari agrāk viņam bija gadījies iegriezties iekšpilsētas ielās, bet nesaskaroties tik dziļi un asi kā dažās nule aizvadītās stundās.

Viņš bija uzprasījies Barbarai līdzi uz šīvakara filmēšanu daļēji aiz ziņkārības, daļēji tāpēc, ka savā darbā pārāk dziļi iegrimušo Barbaru pēdējā laikā reti satika. Bet viņš nekādi nebija gaidījis, ka redzētais viņu tik sāpīgi ietekmēs.

Nevarēja teikt, ka viņam būtu svešas Detroitas geto problēmas. Redzot šīs apmetnes izmisīgo drūmumu, viņam pietika prāta nevaicāt, kāpēc cilvēki neiet dzīvot citur. Brets labi zināja, ka gan ekonomiski, gan sociāli šie cilvēki — it īpaši melnie — ir lamatās. Lai cik dārga būtu dzīve iekšpilsētā, nomalēs tā bija daudz dārgāka, pat ja nomales pieļautu, lai tur apmetas melnie, — bet daudzas nomales nepieļāva, piekopdamas diskrimināciju neskaitāmos smalkos un arī ne tik smalkos veidos. Tā, piemēram, Dirbornā, Forda Motoru Kompānijas rezidencē, nebija neviena melna iedzīvotāja — par to gādāja balto vidusšķiras ģimeņu naidīgums un viņu atbalstītā pilsētas mēra viltīgie manevri.

Bretam bija zināmi arī pēc 1967. gada nemieriem dibinātās Jaunās Detroitas komitejas labi domātie pūliņi uzlabot iekšpilsētas stāvokli. Tika atvēlēti lielāki līcfzekļi, sāka celt dažas mājas. Taču kāds no komitejas locekļiem Bretam atzinās, ka runāšanas daudz, ķieģeļu maz.

Cits atgādināja Sesila Roda pirmsnāves vārdus: Tik maz padarīts, tik daudz, ko darīt.

Tādas piezīmes radīja atsevišķos darbiniekos īgnumu par pilsētas, štata un valsts iestāžu nenozīmīgo atbalstu. Gāja gadi kopš 1967. gada nemieriem, taču nekas būtisks nebija darīts, lai grozītu apstākļus, kas šos nemierus izraisīja, — nekas, izņemot sīku birokrātisku blēņošanos. Un, ja veseli kolektīvi neko nebija spējuši, uz ko lai cerētu atsevišķs cilvēks?

Bretam nāca prātā, ka tāds jautājums reiz uzdots arī Ralfam Ncideram.

Brets juta sev pievērsto Barbaras skatienu un pacēla acis. Barbara uzsmaidīja, bet nebilda ne vārda par viņa nerunību: pietiekami labi pazīstoties, viņi neprasīja izskaidrojumu otra garastāvoklim vai tā iemeslam. Brets nodomāja, ka šovakar Barbara ir sevišķi skaista. Sarunu laikā viņas seja staroja iejūtā, izpratnē un siltumā. Nevienu no pazīstamām meitenēm Brets nevērtēja tik augstu kā Barbaru un allaž meklēja viņas sabiedrību, kaut arī Barbara stūrgalvīgi liedzās dalīt viņa gultu.

Brets zināja, cik dziļu gandarījumu Barbarai dod šī filma un darbs ar Vesu Gropeti.

Tagad Gropeti pastūma nost šķīvi un apslaucīja salvetē muti un bārdu. Mazais režisors — joprojām savā melnajā beretē — bija ēdis befstrogonovu ar nūdelēm, bagātīgi uzdzerot kjanti. Viņš labsajūtā nokrekstējās.

—     Ves, vai jūs pats kādreiz dzīvojat līdzi tā pa īstam, ar visu sirdi cilvēkiem, kurus filmējat? — ievaicājās Brets.

Režisors likās izbrīnīts. — Jūs domājat visas tās blēņas par mākslas svēto misiju? Cilvēka augšupcelšanu?

—     Jā, — Brets apstiprināja, — tieši tās blēņas es domāju.

—     Tas man pie vienas vietas. Vispirms mani šie cilvēki, protams, ieinteresē, citādi nemaz nevar būt. Attiecīgi — es filmēju. Bet tas arī viss. — Gropeti paberzēja bārdu un izņēma nūdeles kripatu, ko salvete nebija izslaucījusi. — Un tad — vai nu man šajā sakarā jāuzņem puķītes pļavā, vai kanalizācijas caurule — mani vairs interesē tikai pareizi nostādīts objektīvs, leņķis, apgaismojums un sinhrons ieraksts. Kāda tur vēl līdzdzīvošana? Neprofesionāla būšana.

Brets pamāja un domīgi teica: — Man arī tā liekas.

Mašīnā, vedot Barbaru mājās, Brets sacīja: — Iet ļoti labi, vai ne? Es domāju — filma.

—     Un kā vēl! — Viņa sēdēja tik tuvu Bretam, ka, pagriežot galvu, viņš varēja pieskarties ar vaigu viņas matiem un jau vairākkārt bija to darījis.

—  Man prieks par tevi. Tu zini.

—  Jā, — viņa atbildēja. — Zinu.

—     Es nemaz negribētu sev blakus sievieti, kurai nav pašai savas dzīves, kaut kā tāda, kas pieder tikai viņai.

—   Kad mēs dzīvosim kopā, es tev to atgādināšu. Kopš vakara ar Leonardu Vingeitu Breta dzīvoklī bija

pagājuši vairāki mēneši, un visu šo laiku viņi vairs ne reizi nebija runājuši par iespējamību dzīvot kopā.

—  Tu esi par to domājusi?

—   Esmu, — viņa atbildēja. — Bet tas arī viss. Brets nobremzēja, gaidīdams brīdi, kad mašīnu

straume kļūs retāka, lai varētu iegriezties uz šosejas, un jautāja:

—   Gribi par to parunāt? Viņa pakratīja galvu.

—   Cik ilgi jums vēl jāfilmē?

—   Kādu mēnesi.

—  Tātad tu būsi ļoti aizņemta?

—  Jādomā gan. Kāpēc tev tas jāzina?

—   Es būšu projām, — Brets sacīja. — Braukšu uz Kaliforniju.

Bet, ko viņš tur darīs, Barbarai neizdevās uzzināt.

19

Garš, melns limuzīns lēni nogriezās pa kreisi starp diviem laika zoba izdrupinātiem akmens pīlāriem un ieslīdēja grantētā ceļā, kas veda uz Henka Kreizela Grospointas savrupnamu.

Pie stūres bija formā tērpts šoferis. Plašajā aizmugures s$Ļ)nā sēdēja pats Kreizels un abi viņa viesi — Ērika un Ādams Trentoni. Salona labierīcībās ietilpa arī bārs, un Kreizels jau ceļā cienāja savus viesus ar dzērieniem.

Bija vēls vakars jūlija pēdējā nedēļā.

Vakariņas viņi jau bija ieturējuši Detroitas sporta klubā. Tur Trentoni satika Kreizelu un kādu krāšņu meiteni ar ugunīgām acīm un franču akcentu. Kreizels stādīja viņu priekšā kā Zoē, uzvārdu nemaz neminot. Viņš tikai piebilda, ka Zoē strādājot Kreizela nupat atvērtajā eksporta birojā.

Pēc vakariņām Zoē, kas izrādījās asprātīga un jauka galda biedrene, atvainojās un aizgāja. Henks Kreizels pierunāja Trentonus, lai atstāj savu mašīnu pilsētā un brauc viņam līdzi uz Grospointu.

Pati šis tikšanās ideja bija radusies jau piknikā pie Higinsa ezera. Kā runāts, autodetaļu rūpnieks Ādamam pēc piknika piezvanīja un viņi norunāja tikšanos. Ādamu gan biedēja tas, ka ielūgta arī Ērika, un viņš cerēja, ka Kreizels neizpļāpāsies par piknika norisi, it īpaši par Rovenu. Viņu Ādams joprojām nespēja aizmirst, taču Rovena jau piederēja pagātnei; gan piesardzība, gan veselais saprāts prasīja, lai tur viņa arī paliktu. Un velti Ādams bija uztraucies. Henks Kreizels prata turēt mēli aiz zobiem. Viņi arī tērzēja par gluži citām lietām: par «Detroitas lauvu» izredzēm nākamajā sezonā, pēdējo skandālu pilsētas valdē un beidzot par «Orionu», kuram Kreizela firma ar plašu vērienu jau ražoja detaļas. Ādams ļāvās tērzēšanas vieglajai izklaidībai, kaut gan joprojām nesaprata, ko īsti Krcizelam no viņa vajag.

Ka vajag, Ādams nešaubījās, to viņam bija teicis Rrets Dilozanto. Arī Brets un Barbara bija šovakar ielūgti, bet nevarēja izbrīvēties — Barbaru aizkavēja filma, Brets kārtoja visādas darīšanas pirms brauciena uz Rietumu krastu. Bet vakar Dilozanto bija Ādamam teicis: «Henks man sacīja, ko viņš grib lūgt, un es ceru, ka tu varēsi viņam palīdzēt, jo viņa pasākums stāv pāri mūsu ierobežotajām interesēm.» Sī noslēpumainība kaitināja Ādamu, taču Brets liedzās paskaidrot kaut ko sīkāk.

Kad limuzīns apstājās pie zemā, efeju zaļumā slīgstošā savrupnama, Ādams nodomāja, ka šovakar viņš to droši vien uzzinās.

Šoferis apgāja mašīnai apkārt, pavēra durtiņas un palīdzēja Ērikai izkāpt. Saimnieka pavadīti, Ērika un Ādams izgāja zālienā un apstājās, aiz viņiem vakara mijkrēslī tumsa lielais savrupnams.

Elegantais parks ar profesionālu dārznieku koptiem zālieniem, kokiem un košuma krūmiem pletās lēzenā nogāzē pār klajo krastmalas bulvāri, pa kuru tikai retumis aizslīdēja kāda mašīna, bet skatu uz Senklēra ezeru nekas neaizsedza.

Ezers vēl bija saskatāms, baltu vilnīšu kruzuļi iezīmēja tā malas, tālumā mirgoja kravas tvaikoņu uguntiņas. Sajā pusē kāda novēlojusies jahta, steigas pēc piekaramo motoru ieslēgusi, traucās uz Grospointas jahtkluba piestātni.

—   Te ir skaisti, — sacīja Ērika, — bet es nespēju uztvert Grospointu kā Detroitas sastāvdaļu. Nejūtu nekādas kopības.

—   Vajag šeit tikai padzīvot, un to vairs nevar nejust, — Kreizels atbildēja. — Visi mēs te ožam pēc benzīna un staigājam ar mašīneļļu panadzēs.

—   Grospointieši nu gan jau sen aizmirsuši, ko nozīmē netīras panadzes, — Ādams sausi piezīmēja. Bet viņš saprata, ko Henks Kreizels ar to domājis. Par Grospointām saucās veseli pieci ciemati — ikviens no tiem tradicionāla lielkapitālistu apmešanās vieta un tikpat neatņemama autopasaules daļa kā jebkurš cits

Lielās Detroitas rajons. Grospointfarmzā dzīvoja Henrijs Fords II ar saviem pēcnācējiem. Te mitinājās arī citi bagātnieki: Kraislers, «General Motors» lielākie akciju turētāji un arī viņu sagādnieki, lielas, vecas dzimtas, kā Fišeri, Andersoni, Olsoni, Malieni, un jaunbagātnieki, kā Kreizels. Pašreizējie zemes zelta krājumu glabātāji pavadīja savu brīvo laiku slēgtos klubos, īpaši jau vecajā, pussabrukušajā Lauku klubā, kurā iekļūt gribēja tik daudzi, ka tādam jaunam gribētājam, ja viņam nebija augstu sakaru, tas izdevās tikai tad, kad viņš jau sen bija kritis vecuma plānprātībā. Taču, neraugoties uz šo izredzētības principu, Grospointā valdīja draudzlguma atmosfēra, tāpēc daudzi no augsti atalgotiem autorūpniecības darbiniekiem apmetās tieši te, Grospointas ģimeniskums viņiem patika labāk par administratīvi vēsās Blumflldhilas garu.

Bija laiki, kad vecie grospointieši tikai rauca aristokrātiskos degunus par autorūpniecības peļņām. Tagad autokapitāls valdīja še gluži tāpat kā visā Detroitā-?*

Dzestrs vakara vējš no ezera puses iešalcās koku lapotnēs. Ērika nodrebēja.

—   Iesim iekšā! — aicināja Henks Kreizels.

Šoferis, jau pārvērties namzinī, atvēra smagās durvis,

kad viņi tuvojās Henka mītnei.

Viesistabā ienācis, Ādams izbrīnā palika uz vietas. — Velns parāvis! — viņam izspruka.

Ērika viņam blakus izbrīnā sastinga. Tad skaļi iesmējās.

Viesistaba, lai cik liela, būtu, kā jau viesistaba, ar visām tai piederošām mēbelēm, gleznām, grāmatu plauktiem, elegantu radiolu, no kuras skanēja klusa mūzika, un intīmu apgaismojumu — bet aiz visas šīs mājības pletās milzīgs peldbaseins.

Maigi gaišzilais baseins bija vismaz trīsdesmit pēdu garš, ar seklo galu, dziļo galu un trīspakāpju tramplīnu.

—   Henk, man nevajadzēja smieties, — Ērika bikli ierunājās. — Piedodiet, lūdzu! Tas laikam bija… no pārsteiguma.

—   Kāpēc lai jūs nesmietos? — namatēvs laipni mierināja. — Neesat jau pirmā, kas smejas. Daudziem pat liekas, ka esmu jucis. Bet man vienkārši patīk peldēties. Patīk komforts.

Ādams pārlaida skatienu plašajai telpai. — Sis ir vecs nams. Jums vajadzēja visu iekšpusi plēst laukā un pārbūvēt.

—  Protams.

—  Beidz tēlot inženieri! — Ērika sacīja Ādamam.

—  Labāk izpeldēsimies!

—        Gribat? — Henks Kreizels, acīm redzami iepriecināts, jautāja.

—        Esmu saliniece. Vispirms iemācījos peldēt un tikai tad runāt.

Henks izveda Ēriku gaitenī. — Otrās durvis uz leju. Peldkostīmi un dvieļi pēc izvēles.

Pats viņš ar Ādamu iegāja citā ģērbtuvē.

Pēc dažām minūtēm Ērika jau ielēca no tramplīna augstākā pakāpiena baseinā. Iznirusi viņa iesmējās.

—  Ši ir visbrīnišķīgākā viesistaba pasaulē!

Henks Kreizels smīnēdams ielēca no pirmā pakāpiena, Ādams tāpat no baseina malas.

Kad viņi bija izpeldējušies, Kreizels pieveda savus viesus, slapjus un pilošus, pie dziļiem atzveltnes krēsliem, kurus gādīgais šoferis-namzinis jau bija izklājis ar pūkainiem peldu palagiem.

Ceturtajā krēslā sēdēja sirma, trausla dāma, blakus viņai bija paplāte ar kafijas tasītēm un konjaka pudeli. Henks Kreizels paliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga.

—  Kā tu pavadīji dienu? — viņš jautāja.

—  Mierīgi.

—       Tā ir mana sieva Dorotija, — Kreizels sacīja un stādīja viņai priekšā Trentonus.

Ādamam nu bija skaidrs, kāpēc Zoē palika pilsētā.

Taču Kreizela kundze lēja kafiju, viesmīlīgi tērzēja un nebūt nelikās aizskarta, ka vakariņas vīrs ēdis kādā kompānijā bez sievas. Viņa pat apvaicājās, vai ēdieni Detroitas sporta klubā bijuši labi.

Ādams nodomāja, ka Dorotija Kreizele ir sen samierinājusies ar sava vīra vētraino ārpusmājas dzīvi — visiem šiem viņa «sakaru birojiem», par kuriem bija dzirdējis arī Ādams. Henks Kreizels ari nelikās turam tos īpašā noslēpumā, to liecināja šīvakara Zoē.

Ērika līksmi čaloja. Viņai acīm redzami patika Henks Kreizels, šis negaidītais izbraukums un jaukā peldēšanās. Viņa staroja no prieka un izskatījās gandrīz bērnišķi jauniņa. Ģērbtuvē atrastais bikini lieliski piegulēja viņas slaidajam augumam, un Ādams pamanīja, ka Henka Kreizela skatiens ik pa brīdim pakavējas pie tā.

Pēc kāda brīža namatēvs kļuva nemierīgs. Viņš piecēlās. — Varbūt mēs pārģērbtos, Adam? Es gribētu jums kaut ko parādīt un arī aprunāties.

«Nu tad beidzot es uzzināšu, ko viņam no manis vajag,» Ādams nodomāja.

—   Tas izklausās tik noslēpumaini, — sacīja Ērika, uzsmaidīdama Dorotijai Kreizelei, — ka man arī gribas paskatīties. Drīkst?

Henks Kreizels pasmaidīja ar mutes kaktiņu. — Jūs mani pagodināsit.

Pēc dažām minūtēm viņi atvainojās misis Kreizelei, kura it omulīgi palika viesistabā ar savu kafijas tasi.

Kad viņi bija apģērbušies, Henks Kreizels noveda Ādamu un Ēriku nama pagrabstāvā, pavēstīdams, ka to būvējis kāds sen jau miris automagnāts, Voltera Kraislera un Henrija Forda laikabiedrs. — Pamatīga būve. Ārsienas kā seno romiešu mūri. Joprojām. Iekšu es izplešu un pārbūvēju. — Autodetaļu rūpnieks pavēra apsistas durvis uz vītņu kāpnēm, kas skaļi rībēja zem viņa kājām. Ērika sekoja piesardzīgāk, aiz viņas nāca Ādams.

Kāpnes noveda pagraba ejā. Izvēlējies no saišķa kādu atslēgu, Henks Kreizels atdarīja pelēkas metāla durvis. Kad viņi iegāja telpā, iedegās spilgtas dienas gaismas spuldzes.

Ādams uzreiz saprata, ka viņi nonākuši eksperimentālā inženierdarbnīcā. Tā bija plaša un labi iekārtota, viena no labākajām, kādas Ādamam gadījies redzēt.

—   Te es pavadu krietnu daļu sava laika. Pieregulēju un pārbaudu, — skaidroja Kreizels. — Kad manas rūpnīcas saņem jaunu pasūtījumu, darbs sākas šeit. Te es izvēlos visefektīvāko ražošanas paņēmienu, lai materiāla un laika zaudējums katrai detaļai būtu minimāls. Un tas atmaksājas.

Tad Ādams atcerējās, ko viņam stāstīja Brets Dilozanto: Kreizelam nebija inženiertehniskās izglītības, pirms kļuva par rūpnieku, Henks bija strādājis par mašīnistu un ceha meistaru.

—   Nāciet, lūdzu, šurp! — Kreizels pieveda viņus pie plata galda, uz kura stāvēja kaut kāds ar audeklu apsegts priekšmets. Saimnieks norāva pārsegu, un Ādams sāka ziņkāri pētīt dīvaino metāla konstrukciju, kas sastāvēja no stieņiem un plātnēm un atgādināja divus kopā salaistus velosipēdus. Ādams uzmanīgi pagrieza kloķi — un visas mehānisma daļas sāka kustēties.

—   Padodos, Henk. — Ādams paraustīja plecus.

—  Rauj mani velns, ja es saprotu, kas tas ir!

—   Henks nepārprotami grib izstādīties Moderno mākslu muzejā, — bilda Ērika.

—  Varbūt patiešām derētu izstādīties. — Kreizels pasmīnēja un jautāja: — Jūs kaut ko sajēdzat no lauksaimniecības mašīnām, Ādam?

—   Godīgi sakot, nē. — Viņš vēlreiz pagrieza kloķi.

—  Tā ir kuļmašīna, Ādam, — Kreizels mierīgi paskaidroja. — Tik maza kuļmašīna pasaulē vēl nekad nav redzēta. Un tā darbojas! — Viņa balsī ieskanējās sajūsma — kaut ko tādu pie Kreizela Ādams un Ērika pamanīja pirmoreiz. — Sī mašīna var kult jebkuru labību — kviešus, rīsus, miežus. No trim līdz pieciem bušeļiem stundā. Varu parādīt fotogrāfijas…

—   Es jūs jau tik labi pazīstu, ka ticu uz vārda, — Ādams sacīja. — Ja jūs apgalvojat, ka tā darbojas, tad patiešām darbojas.

—  Un ne tikai darbojas. Lēta. Sērijveida ražošanā to varēs laist tirgū par simt dolāriem gabalā.

Ādama sejā pavīdēja šaubas. Plānotājs būdams, viņš cenas pazina tā kā futbola treneris spēļu kalendāru.

—    Taču neieskaitot enerģijas avotu, vai ne? Starp citu, kas darbinās jūsu mašīnu? Akumulators? Mazs benzīna dzinējs?

—  So jautājumu es no jums gaidīju, — Henks Kreizels teica. — Nu tad klausieties. Enerģijas avots būs visoriģinālākais. Kāds puisis griezīs kloķi. Kā nupat jūs. Un to pašu kloķi. Tikai tas puisis būs Austrumu zemnieks džungļu ciemā. Platā salmu cepurē. Kad viņam nogurs rokas, griezīs sieva un bērni. Viņi sēdēs augām dienām un griezīs kloķi. Tāpēc jau mašīna maksās tikai simt dolāru.

—  Bez dzinēja! 2ēl, ka šo principu nevar izmantot autorūpniecībā. — Ādams iesmējās.

—  Jūsu darīšana, — Kreizels teica. — Bet parādiet man mazu laipnību. Nesmejieties!

—   Labi, nesmiešos. Taču, lai nu kur, Detroitā nespēju iedomāties tādu lauksaimniecības mašīnu masveidīgu ražošanu, — Ādams pamāja uz kuļmašīnu, — kas darbināma ar roku.

—  Varbūt jūs to spētu, Adam, ja pabūtu vietās, kur esmu bijis es, — Henks Kreizels nopietni atbildēja. — Liela daļa pasaules ir ļoti tālu no Detroitas. Un tas, ka Detroita par šīm tālajām vietām neliekas ne zinis, ir puse mūsu nelaimes. Mums liekas, ka visa pasaule ir līdzīga Detroitai vai arī tai vajadzētu tādai būt un attiecīgi tur viss notiek tā, kā iedomājamies mēs. Ja citi domā citādi, viņi maldās, jo mēs esam Detroita. Un tāpat visās citās jomās. Piesārņošana. Drošība. Tur nu gan mums sakūra tādu pirti, ka bijām spiesti piekāpties. Bet kopumā mūsu domāšana vairāk līdzinās reliģijai.

—  Ar augstiem priesteriem, kas necieš iebildumus pret veco bauslību, — iesprauda Ērika.

Ādams uzmeta viņai nīgru skatienu, kas nozīmēja: atstāj to manā ziņā.

Un vij^š atbildēja: — Daudzi no mūsu industrijas apdāvinātākajiem cilvēkiem ķeras pie vecu ideju pārvērtēšanas, un tas dod taustāmus rezultātus. Bet, kad jūs runājat par mašīnu, kas darbināma ar roku, — tad tas vairs nav progress, tā ir atgriešanās dziļā pagātnē vēl pirms Henrija Forda. Turklāt es nodarbojos tikai ar automobiļiem. Un šī ir lauksaimniecības mašīna.

—  Jūsu firmā ir nodaļa, kas nodarbojas ar lauksaimniecības mašīnām.

—   Man ar to nav nekāda sakara, un nedomāju, ka jebkad būs.

—  Toties jūsu priekšniecībai ir. Un ar to jums savukārt ir sakars. Jūsu domas uzklausa.

—  Vai jūs jau rādījāt šo kuļmašīnu tiem mūsu cilvēkiem, kuriem ir sakars ar lauksaimniecības mašīnām? — Ādams jautāja. — Viņi jums atteica?

Kreizels pamāja.

—  Viņiem un vēl dažiem citiem arī. Tagad man vajag, lai kāds šo projektu novestu līdz direktoru padomei. Lai viņus ieinteresētu. Es rēķinājos ar jūsu palīdzību.

Nu beidzot bija skaidrs, ko grib Henks Kreizels: lai Ādams paver viņam ceļu pie kompānijas vadības un noskaņo viņa labā prezidentu un direktoru padomes priekšsēdētāju.

—  Tu vari to izdarīt? — jautāja Ērika.

Ādams pašūpoja galvu, bet viņa vietā Ērikai atbildēja Henks Kreizels:

—  Vispirms vajag, lai viņš pats noticētu šai idejai.

Un viņš atkal sāka pētit ar roku griežamo mašīnu,

kas tik ļoti atšķīrās no tām, ar kurām dienu dienā nodarbojās Ādams Trentons.

Tomēr Ādams it labi zināja, ka autokompānijas nereti ķērās pie pasūtījumiem, kam bija ļoti maz kopīga — ja vispār bija — ar automobiļu ražošanu. Tā, piemēram, «General Motors» pirmā sāka izlaist mehāniskās sirdis ķirurģijas vajadzībām, «Fords» izlaida sakaru pavadoņus, «Kraislers» izstrādāja dzīvojamo masīvu projektus. Netrūka arī citu piemēru, un šīs daudzpusības pamatā, kā to lieliski zināja Kreizels, parasti bija kāda kompānijas vadītāja personiskā ieinteresētība vienā vai otrā projektā.

—   Sīs kuļmašīnas dēļ esmu braucis pat uz Vašingtonu, — Kreizels sacīja. — Pazondēju tur dažas valsts departamenta dūžus. Viņi uzskata, ka tā ir derīga lieta. Būtu ar mieru pasūtīt pa desmittūkstoš mašīnām gadā palīdzībai ārvalstīm. Sākumam tas nav slikti. Bet pie ražošanas valsts departaments pats nevar ķerties.

—   Henk, — sacīja Ādams, — kāpēc jums vispār vajadzīgas citas kompānijas? Ja jūs esat tik drošs par panākumiem, kāpēc tad jums šis mašīnas neražot un nepārdot pašam?

—   Iemesli ir divi. Pirmkārt — prestižs. Man nav vārda. Bet lielai kompānijai, tādai kā jūsējā, — ir. Bez tam jums ir vesela realizācijas un noieta sistēma. Man nav.

Ādams saprotoši pamāja. Henks runāja patiesus vārdus.

—   Otrkārt — kapitāls. Man nebūtu pa spēkam ieguldīt tik daudz naudas. Vismaz ne sērijveida ražošanai.

—  Bet ar jūsu reputāciju taču jebkura banka…

Henks Kreizels skumji pasmīnēja.

—   Es jau tāpat esmu pilnīgā atkarībā no bankām. Pie tam tādā mērā, ka bankas pašas dažkārt brīnās, kā esmu izmanījies tik dziļi iebraukt tām kabatā. Man nekad nav bijis daudz naudas. Taisni brīnums, ko visu veikls cilvēks var izdarīt bez plika graša pie dvēseles.

Ādams to saprata. Tā eksistēja daudzas kompānijas un atsevišķi uzņēmēji. Gandrīz vai varēja saderēt, ka Henka Kreizela rūpnīcas ar visām iekārtām un izejmateriāliem, tāpat kā šis nams un vasarnīca pie Higinsa ezera, ir ieķīlāti un pārķilāti. Ja Kreizels pārdotu savu uzņēmumu vai ari tikai daļu no tā, viņš saņemtu miljonus skaidrā naudā. Kamēr tas nebija noticis, viņam, gluži tāpat kā citiem, no mēneša mēnesī vajadzēja cīnīties ar naudas trūkumu.

Autodetaļu rūpnieks atkal pagrieza kuļmašīnas rokturi. Mehānisms iekustējās, tagad gan tukšgaitā, jo nekāda labība kantainajā piltuvē nebija iebērta.

—   Mašinīte ārpus kārtas un laika, protams. Varētu teikt — mans sapnis. Sens turklāt. — Henks Kreizels sastomijās, it kā šīs atzīšanās kaunēdamies, bet turpināja: — Doma radās Korejā. Noskatījos, kā lauku puiši un skuķēni izdauza graudus ar akmeņiem. Aizvēsturiska būšana: milzums piepūles, niecīgs rezultāts. Redzēju, ko viņiem vajag, un sāku gudrot šo te dampiti. Un kopš tā laika, kad vien gadās brīvāks brīdis, ķimerējos gar to. **

Ērika neatraudamās lūkojās Henka Kreizela sejā. Arī viņa par Henku bija daudz dzirdējusi gan no Ādama, gan no citiem. Un pēkšņi viņa, it kā pati tur klāt bijusi, redzēja sīksto, kaujās rūdīto jūras kājnieku svešā, naidīgā zemē vērojam iedzimtos zemniekus ar tādu sapratni un līdzjūtību, lai tajā brīdī dzimusī ideja degtu viņā visu tālāko mūžu.

—   Es jums teikšu vēl ko, Adam. Un arī jums, Ērika, — Kreizels sacīja. — Mūsu lauksaimniecības mašīnām tikpat kā nav noieta ārzemēs. Pārāk smalkas un sarežģītas. Un, kā jau teicu, tā mums ir gandrīz reliģija: viss ar dzinējiem. Vai nu ar elektrības, vai dīzeļa, vai vēl kā. Mēs aizmirstam Austrumu neierobežoto darbaroku daudzumu. Sauksiet vienu griezt šo kloķi, saskries piecdesmit — kā mušas vai skudras. Mums šī ideja sveša pašā saknē. Negribam redzēt nekādus dambjus, kam kūliji sanes akmeņus ar rokām. Pati šī doma mūs apvaino. Mūsuprāt, tas ir neefektīvi, neamerikāniski — tā jau būvētas piramīdas. Un tad? Fakts paliek fakts. Un tas nemainīsies vēl ilgi, ja vispār mainīsies. Turklāt viņiem gan reti kādā vietā būs iespēja remontēt mūsu sarežģītās mašīnas. Tāpēc mašīnai jābūt vienkāršai. — Viņš palaida vaļā rokturi, ko runājot bija griezis. — Si ir.

Kamēr Henks Kreizels — viņam tik neparastā daiļrunībā — stāstīja un rādīja, ko viņš uzbūvējis un kam ticējis, Ādamam viņš dīvainā kārtā atgādināja Linkolnu. Līdzību vēl pastiprināja Henka garais, stiegrainais stāvs.

«Kas var iznākt no Kreizela idejas?» prātoja Ādams. «Vai prasība pēc tādām mašīnām patiešām ir, kā viņš apgalvo? Vai šis projekts ir vērts, lai to ar savu autoritāti atbalstītu kāds no autorūpniecības Lielā Trijnieka?»

Un Ādams, kā jau rūpniecības plānošanas speciālists, turpat uz vietas ķērās pie kritiskas analīzes, uzdodams saimniekam jautājumus par noieta tirgiem, paredzamo pieprasījumu, sadalījumu, mašīnu montāžu uz vietas, cenu, rezerves daļām un tamlīdzīgi. Un, lai kādu jautājumu Ādams neuzdotu, Kreizelam atbilde jau bija gatava, iepriekš pārdomāta un apsvērta, ar visiem skaitļiem un faktiem — šīs atbildes, starp citu, rādīja, kāpēc viņš tik veiksmīgi tiek galā ar saviem uzņēmumiem.

Vēlāk Henks Kreizels pats sēdās pie stūres un aizveda Ādamu un Ēriku uz pilsētas stāvvietu, kur viņi bija atstājuši savu automobili.

Mājupceļā, braucot uz ziemeļiem pa Džona Lodža šoseju, Ērika jautāja Ādamam: — Tu izdarīsi, ko Henks grib? Savedīsi viņu ar valdes priekšsēdētāju un citiem?

—   Nezinu, — Ādams šaubīgi atbildēja. — Neesmu pārliecināts.

—   Es domāju, ka tev tas noteikti jādara.

—   Pat noteikti? — Ādams pavīpsnāja.

—  Jā. Pavisam noteikti, — Ērika cieti atbildēja.

—   Vai tā neesi tu, kas man mūžīgi pārmet, ka esmu pārāk aizņemts? — To sacīdams, Ādams atcerējās «Orionu», kam drīz jāstājas publikas priekšā. Ādamam šī «Oriona» iziešana pasaulē nozīmēja vairākus mēnešus sasprindzinājuma un rūpju. Un vienlaikus vajadzēja ķerties pie «Ceļa zvaigznes», kura arī prasīs ne mazumu spēka un stundu, ko vajadzēs pavadīt gan rūpnīcā ārpus darba laika, gan mājās.

Turklāt vēl Smoukijs Stefensens. Ādams apzinājās, ka viņam pēc iespējas ātrāk jāizlemj, vai Terēzei vērts atstāt savu kapitālu Smoukija uzņēmumā, tāpēc jāiet tur vēlreiz, šis tas jānoskaidro un jāapspriež. Nākošnedēļ noteikti jāatrod laiks arī tam.

Un Ādams jautāja sev, vai viņš patiesi grib uzņemties vēl citas rūpes.

—  Tas nemaz neprasīs daudz laika, — Ērika sacīja. — Henks taču lūdz vienīgi iepazīstināt viņu ar vadību, lai varētu demonstrēt savu mašīnu.

Ādams iesmējās. — Atvaino! Tik vienkārši pie mums nekas nenotiek.

Un sāka skaidrot, ka ikvienai jaunai idejai, kas ceļama priekšā kompānijas vadībai, jābūt rūpīgi pamatotai ar visiem ekspertu slēdzieniem, pliku ideju uz prezidenta vai valdes priekšsēdētāja galda nenometīsi. Sie noteikumi jāievēro, pat griežoties pie Elroja Breisveita vai pirmā viceprezidenta Haba Hjūvitsona, ar kuriem Ādamam vajadzētu sākt. Priekšlikumam jābūt vispusīgi apsvērtam, ar konkrētiem cenas aprēķiniem un noieta prognozēm.

Un tas bija tikai taisnīgi. Citādi pustrakām idejām nebūtu^skaita un tās kļūtu par smagiem akmeņiem rūpniecības progresa ceļā.

Sajā gadījumā — lai arī vēlāk iesaistītos citi — viss sagatavošanas darba smagums gultos uz Ādama pleciem.

Un vēl: ja lauksaimniecības mašīnu nodaļa Henka Kreizela kuļmašīnu noraidījusi — un noraidījusi bija, to Henks pateica pats — , Ādams, šo projektu atkal dienas gaismā celdams, iedzīvotos ienaidniekos kā veiksmes, tā neveiksmes gadījumā. Lauksaimniecības mašīnu nozare, lai arī sīka uz autoražošanas fona, tomēr piederēja kompānijai, un ienaidnieku vairošana nebija prāta darbs.

Šovakar Kreizela mājā namatēva ideja un demonstrējamais modelis pārliecināja Ādamu. Bet vai Ādams ko iegūs, atbalstot šo ideju? Gudri vai aplam viņš darīs, protežējot Henku Kreizelu?

—   Un, pat ja tas prasītu darbu, arī tad Henka mašīna ir svarīgāka par tavējām, — viņa pārdomās ielauzās Ērikas balss.

—   Tātad mest pie malas «Orionu» un «Ceļa zvaigzni»? — Ādams sarkastiski apvaicājās.

—   Kāpēc ne? No «Oriona» neviens nebūs paēdis. No Henka kuļmašīnas gan.

—  Mēs ar tevi no «Oriona» esam it labi paēduši.

Vēl neizteicis līdz galam, Ādams jau saprata, cik

pašapmierināti un muļķīgi skan viņa vārdi un ka tūlīt sāksies nekam nevajadzīga ķilda.

—  Un tas ir vienīgais, kas tev rūp, — atcirta Ērika.

—        Nebūt ne vienīgais. Bet jāapsver vēl kāds apstāklis.

—  Proti.

—   Ka Henks Kreizels ir ierāvējs.

—  Man viņš patika.

—  To es pamanīju.

—        Ko tu ar to gribi sacīt? — Ērikas balsī iešķindējās ledus.

—   Pasargi dievs! Neko.

—   Es jautāju — ko tu ar to gribi sacitl

—        Labi, lai notiek, — Ādams atbildēja. — Pie baseina viņš tevi ar acīm izģērba. Un tu to apzinājies. Tev tas bija patīkami.

Ērika ugunīgi pietvīka. — Jā, es apzinājos. Un vēfreiz jā — man tas bija patīkami.

—        Par sevi es to nevaru teikt. Man nebija, — Ādams nīgri atcirta.

—        Interesanti gan, kāpēc? Henks Kreizels ir vīrietis un izturas kā vīrietis. Un sievietei tas liek justies kā sievietei.

—  Un es neizturos?

—        Nē, pie visiem velniem, tu neizturies! — iekliedzās Ērika. Pat gaiss mašīnā likās trīcam no viņas niknuma. Ādams bija satriekts. Viņš sāka apjaust, ka gājis par tālu.

Viņš mēģināja ierunāties samierinošā tonī: — Piedod, varbūt patiešām pašā pēdējā laikā…

—       Tev bija nepatīkami, ka Henks ļāva man justies labi. Kā sievietei. Kārotai.

—        Tādā gadījumā piedod. Es laikam nebiju īsti padomājis, ko runāju, — viņš piebilda. — Manās acīs tu esi tikpat kārota.

—   Tavās? Kārota?

—  Protams.

—        Tad kāpēc tu mani, to kāroto, neņem? Vai tu vispār atceries, ka pēdējā reize bija pirms diviem mēnešiem? Un pirms tās — nedēļas un nedēļas. Un cik lētai man jājūtas, to atgādinot?

Viņi bija nogriezušies no šosejas. Sirdsapziņas mocītais Ādams apturēja mašīnu. Ērika, novērsusi seju, šņukstēja. Ādams maigi pasniedzās pēc viņas rokas.

Viņa atrāvās. — Nepieskaries man!

—   Paklausies taču… Es saprotu, ka esmu bijis pēdējais idiots …

—   Pietiek! Vismaz nerunā! — Ērika caur asarām izgrūda. — Tu domā, ka tagad es gribu? Kad esmu uzprasījusies? Cik zemu jākrit sievietei, lai prasītu\

Kādu bridi Ādams bezpalīdzīgi sēdēja, nezinādams, ne ko teikt, ne darīt. Tad iedarbināja motoru. Līdz Kvartona ezeram viņi brauca klusēdami.

Pirms nogriezās uz garāžu, Ādams, kā parasti, izlaida Ēriku. Viņa mierīgi sacīja: — Tas nav noticis šovakar. Esmu ilgi domājusi. Es gribu no tevis šķirties.

—   Par to mums vēl jāparunā.

Ērika pakratīja galvu.

Kad viņš ienāca, Ērika jau bija ieslēgusies viesistabā. Pirmo reizi savā laulības dzīvē viņi, zem viena jumta būdami, gulēja atsevišķi.

20

—   Klājiet vaļā visļaunāko, — Smoukijs Stefensens teica savai grāmatvedei Lotijai Potsai. — Kāds mums deficīts?

Lotija, kas izskatījās un bieži arī uzvedās kā Urijs Hips brunčos, toties bija apveltīta ar žiletes asuma prātu, žigli parēķināja ar tievu zelta zīmulīti.

—   Ieskaitot nule pārdotos automobiļus, mister Stefensen, ser, četrdesmit trīs tūkstoši dolāru.

—  Un cik skaidras naudas bankā, Lotij?

—   So un nākošo nedēļu, ser, mēs vēl varam samaksāt algas. Tālāk vairs ne.

—   Hm. — Smoukijs Stefensens noglaudīja raženo bārdu, atzvēlās krēslā un sakrampēja pirkstus pār vēderu, kas pēdējā laikā bija krietni uzblīdis; viņš izklaidīgi nodomāja, ka pēdējais laiks kaut ko iesākt ar lieko svaru, ieturēt diētu, vai, — kaut gan jau pati šī doma bija viņam pretīga.

Raksturīgi, ka Smoukiju neuztrauca finanšu krīze, kas viņu šorīt tik pēkšņi piemeklējusi. Daudzas tādas viņš bija pārcietis un gan jau tiks galā arī ar šo. Viņš apsvēra Lotijas uzrādītos skaitļus un taisīja prātā savus aprēķinus.

Bija otrdiena, pats augusta sākums, un viņi abi sēdēja

Smoukija autoveikala mezonīnā pie viņa kabineta galda — Smoukijs savā krēslā un par dienesta uniformu kļuvušā zilā zīda žaketē, ar košu kaklasaiti, Lotija, godbijīgi nogaidīdama, ar uzšķirtām kantora grāmatām iepretī.

Smoukijs nodomāja, ka mūsu laikos gan reti vairs gadās tik uzticamas sievietes kā Lotija. Taču, ja daba no dzimšanas cilvēkam nodarījusi pāri tik briesmīgi kā Lotijai, tad āriene jākompensē ar ko citu. Nudien, ne sunim tādu nenovēlēsi. Lotijai bija ap trīsdesmit pieciem gadiem, bet dot varēja visus piecdesmit, seja greizi saverkšķīta, zobi izriezti, acis šķielē, nenosakāmas krāsas mati spurojas uz visām pusēm kā kokosriekstam, un balss — kā vecas dzelzs stīpas čirkstoņa gar bruģakmeņiem… Smoukijs atvairīja šis domas, atgādinot sev Lotijas dzelžaino uzticību un nesatricināmo lojalitāti, uz viņu varēja paļauties kā uz klinti, kopā viņi bija izkūlušies no tādām nebūšanām, ka Smoukijs būtu uz vietas izputējis bez Lotijas stiprā balsta.

Vienu dzīves gudrību Smoukijs turēja godā visu savu mūžu: ja gribi, lai sieviete turas pie tevis, izvēlies neglīto. Daiļās ir lieka greznība, uz viņām nevar paļauties. Bet neglītā stāvēs un kritis par tevi visās dzīves vētrās.

Arī šlrita krīzi pasteidzināja kāda neglīta meitene. Un Smoukijs par to bija tikai pateicīgs.

Viņu sauca Jolanda, un vakar vēlu viņa Smoukijam piezvanīja uz māju.

Jolanda strādāja pilsētas bankā, kur Smoukijam bija konts. Sl banka finansēja viņa uzņēmumu. Viceprezidenta sekretārei Jolandai bija pieejama slepena informācij a.

Un vēl — biksītēs un krūšturi Jolanda svēra divsimt mārciņu.

Pirms gada iegriezies bankā, Smoukijs ar pirmo acu uzmetienu jauta viņā iespējamu sabiedroto. Pēc dažām dienām viņš piezvanīja, uzlūdza Jolandu pusdienās, un draudzība sākās. Tagad viņi satikās ik pa diviem mēnešiem, starplaikos Smoukijs sūtīja viņai puķes un saldumus, ko viņa patērēja mārciņām, un divas reizes Smoukijs viņu bija izvizinājis ārpus pilsētas ar pārgulēšanu kādā moteli. Sīs nakšņošanas Smoukijs atcerējās nelabprāt, toties Jolanda, kuras mūžā tādu dēku bija bezgala maz, aizkustinošā pateicībā periodiski atalgoja viņu ar derīgu informāciju no savas bankas.

—   Mūsu revizori gatavo nepieteiktu pārbaudi tirdzniecības uzņēmumu krājumiem, — viņa bija vakar pavēstījusi pa telefonu. — Domāju, ka tev to derētu zināt, jo tavs vārds ir sarakstā.

Smoukijs uzreiz saspringa: — Kad viņi sāks?

—   Jau rīt no rīta, tikai to neviens nedrīkst zināt. Ātrāk piezvanīt es nevarēju, — Jolanda piebilda, — biju darbā līdz vēlam vakaram, un pa dienesta telefonu šajā sakarībā diez vai derētu zvanīt.

—  Prātīgi darīts. Cik garš ir saraksts?

—  Astoņi uzņēmēji. Es pierakstīju vārdus. Nolasīt?

—   Lūdzu, mīļumiņ! — Smoukijs domās slavēja viņas rūpīgumu.

Smoukijs uzelpoja, dzirdot, ka viņa vārds nav pirmais. Ja revizori sāks darbu saraksta secībā, kā tas parasti notika, viņa kārta pienāks tikai trešajā dienā. Tātad viņa rīcībā divas dienas. Daudz tas nebija, tomēr labāk par negaidu revīziju jau rīt. Viņš pierakstīja citu uzņēmēju vārdus. Trīs bija pazīstami, Smoukijs nolēma brīdināt arī tos, gan jau savukārt viņi pie gadījuma izdarīs kaut ko Smoukija labā.

—   Ļoti mīļi, ka tu man piezvanīji, — viņš teica Jolandai. — Mēs sen neesam tikušies.

Saruna beidzās ar karstu jūtu apliecinājumiem, un Smoukijs saprata, ka tas viņam maksās kārtējo nakti moteli — bet to nu Jolanda patiesi bija pelnījusi. Otrā dienā agri no rīta viņš izsauca Lotiju, kurai paretam izdarīja līdzīgu pakalpojumu, tikai Lotija nekad neuzrunāja viņu citādi kā «mister Stefensen, ser». No Lotijas ziņojuma izrietēja, ka Smoukija firmu var apvainot smagā «uzticības laušanā».

«Uzticības laušana» nozīmēja, ka Smoukijs gan pārdevis mašīnas, bet nav nolldzinājies ar banku, kas aizdevusi viņam naudu mašīnu iegādei. Mašīnas garantēja aizdevumu, tātad, ja par to pārdošanu nekas vēl nebija ienācis, banka uzskatīja, ka tās ir Smoukija inventāra sarakstā. Patiesībā trūka mašīnu par četrdesmit trīs tūkstošiem dolāru.

Par dažiem pēdējo nedēļu darījumiem banka bija informēta, bet tikai dažiem, un revizori, kurus bankas un finanšu kompānijas periodiski uzsūta parādniekiem, neizbēgami atklātu iztrūkumu.

Bijušais sacīkšu braucējs raizīgi braucīja bārdu;

Smouķijs, tāpat kā citi autotirgotāji, zināja, ka dažkārt šī uzticības laušana tirdzniecībā ir normāla un brīžiem pat nepieciešama. Taču galvenais bija neaizrauties un neiekrist.

Katru mašīnu savam veikalam autotirgotājs spiests pirkt par skaidru naudu, ko parasti aizņēmies bankā vai finanšu kompānijā. Bet reizēm ar aizņēmumu nepietiek. Skaidrās naudas var pietrūkt, taču tā vajadzīga, ja gadās kāds cerīgs jaunu mašinu iepirkums vai jāsedz veikala izdevumi.

Dabiski, ka autotirgotāji ievilcina atskaites dokumentus par realizētām mašīnām. Saņēmis no pircēja naudu, tirgotājs kādu nedēļu nedara to zināmu bankai vai finanšu kompānijai. Tikām nauda ir tirgotāja rīcībā. Ja nedēļas laikā gadās vēl ko pārdot, tirgotājs nesteidzas ziņot — un tad uz laiciņu atkal nauda ir pie viņa. Tā ir nepārtraukta žonglēšana ar naudu.

Bankas un finanšu kompānijas zināja, ka tāda žonglēšana notiek, un — saprāta robežās — arī ļāva uzņēmējiem pa brīžam «lauzt uzticību». Protams — neoficiāli. Taču nekāda žēlastība nebija gaidāma, ja runa bija par tik lielu summu kā Smoukija četrdesmit trīs tūkstoši.

—   Lotij, mums jādabū dažas mašīnas atpakaļ veikalā, pirms tie okšķeri te ieradušies, — Smouķijs Stefenj sens klusi teica.

—   Es jau domāju, ka jūs tā teiksit, mister Stefensen, ser, tāpēc saraksts man gatavs. — Grāmatvede pasniedza pāri galdam divas saspraustas loksnes. — Te ir visi klienti, kam pēdējās divās nedēļās pārdotas mašīnas.

—  Gudra meitene! — Smouķijs atzinīgi pārlasīja izrakstu, jo Lotija katram uzvārdam bija pievienojusi adresi un telefona numuru, kā arī atzīmējusi pārdotās mašīnas modeli un cenu. Daudzmaz tuvu dzīvojošo klientu uzvārdiem Smouķijs pievilka ķeksīšus.

—   Sēdīsimies pie telefoniem, — Smouķijs teica. — Sākumam es atzīmēju četrpadsmit klientus. Septi1 ņus augšējos ņemu es, jūs pārējos. Jūs jau zināt, ko sacīt.

—  Jā, mister Stefensen, ser. — Lotija, kurai to nenācās darīt pirmoreiz, ievilka Smoukija ķeksīšus sava luraksta kopijā, lai zvanītu pati no sava telefona apakšstāva kabinetā.

Kad Lotija izgāja, Smoukijs uzgrieza saraksta pirmo numuru. Atbildēja patīkama sievietes balss, un viņš nosauca savu vārdu.

—  Es piezvanīju tāpat vien, — Smoukijs saldi plūstošā tirgoņa manierē pavēstīja, — lai apvaicātos, kā maniem laipnajiem klientiem patīk mašīna, kuru mums bijis tas gods pārdot.

—   Ļoti patīk. — Sievietes balsī ieskanējās izbrīns.

—  Kāpēc jūs tā jautājat? Kas noticis?

—   Nekas nav noticis, kundze. Vienkārši esmu paradis personiski pārbaudīt, vai mani pircēji apmierināti. Tas ir mana veikala princips.

—  Manuprāt, teicams princips, — sieviete sacīja.

—  Mūsu laikos pārdevējam parasti nerūp, kā jūtas pircējs.

—   Mums rūp.— Smoukijs aizkūpināja cigāru, saslēja kājas uz galda un atgāzās krēslā. — Manā veikalā nav darbifiTeka, kam nerūpētu. Un šajā sakarībā man ir kāds priekšlikums.

—  Jā?

—   Sakumam jus esat savu mašīnu pārbaudījusi, ka būtu, ja to pārbaudītu arī mēs? Rīt no rīta jūs to atvestu uz manu servisa nodaļu, un mēs apskatītos. Ja kaut kas tomēr nebūtu īsti kārtībā, mēs visu nostādītu savās vietās.

—   Bet mēs vēl neesam braukuši ne pilnu nedēļu!

—   Jo vairāk tāpēc, — Smoukijs uzsvēra, — jāpārliecinās, vai viss ir labākajā kārtībā. Mēs izdarīsim to ar patiesu prieku, no sirds. Un jums par to nekas nebūs jāmaksā.

—  Jūs tiešām neesat kā citi, — sieviete sacīja.

—   Man gribētos tā domāt, kundze. Katrā ziņā esmu pateicīgs par jūsu laipnajiem vārdiem.

Viņi vienojās, ka mašīnu servisa nodaļā atgādās astoņos no rīta. Smoukijs paskaidroja, ka viņš gribētu apskatei norīkot pašu labāko no saviem meistariem un to būtu vieglāk izdarīt, ja mašīna ierastos agri. Klients, virs, kam no rīta vajadzēja braukt uz pilsētu, palūgtu kādu kaimiņu, lai paņem viņu līdzi, vai iztiktu ar autobusu.

Nākošā Smoukija saruna beidzās ar līdzīgu rezultātu. Divi ietiepās — viņiem rītdiena nekādi nelikās ērta.

Jūtot, ka klienti nepiekāpsies, Smoukijs neuzstāja. Piektajā sarunā viņš lietoja citu taktiku — ne gluži nepieciešamības, bet vienkārši pārmaiņas pēc.

—   Mēs neesam cieši pārliecināti, — Smoukijs informēja mašīnas īpašnieku, vīrieti, kurš pie telefona bija pienācis pats, — bet domājam, ka jūsu mašīna var izrādīties defekts. Godīgi sakot, man bija neērti jums zvanit, bet mēs pārāk cienām savus klientus, lai pieļautu jel mazāko nejaušību.

—  Nekā neērta tur nav, — vīrietis atbildēja, — man prieks, ka piezvanījāt. Kas mašīnai par vainu?

—   Mums liekas, slāpētājs laiž salonā mazliet izpūtes gāzes. Jūs vai jūsu pasažieri varat to pat nejust, bet tas var izrādīties bīstami. Atklāti sakot, šo defektu mēs pamanījām divās no viņnedēļ piegādātām mašīnām un tagad pārbaudām visas pārējās, lai būtu pilnīgi droši. Man nepatīkami par to runāt, bet izskatās, ka rūpnīcā pielaista kāda kļūda.

—  Varat man nestāstīt, man pašam ir rūpnīca, zinu, kā tas ir, — vīrietis teica. — Nevīžīgs darbs uz katra soļa. Mūsdienu strādniekiem galīgi vienalga, kas no viņu darba iznāk. Bet es augsti cienu jūsu attieksmi pret klientu.

—  Tas ir mana veikala princips, — Smoukijs pasludināja, — un esmu pārliecināts, ka jūsu ari. Tātad varam rēķināties, ka rit jūsu mašīna būs klāt?

—   Noteikti. Un no paša agra rīta.

—   Paldies. Kā akmens no sirds novēlās. Dabiski, ka jums par to nebūs jāmaksā, bet, ja jūs mašīnu šodien vēl lietosiet, dariet man to prieku — brauciet ar atvērtu logu. — Smoukija mākslinieciskā daba reti ļāva viņam atturēties no paspilgtināta triepiena.

—   Pateicos par padomu. Un pat vairāk, mister, jūs mani patīkami pārsteidzāt. Nebūs brīnums, ja ari nākošo mašīnu pirkšu pie jums.

Smoukijs starodams nolika klausuli.

Rīta pusē Lotija Potsa un viņas šefs salīdzināja rezultātus. Grāmatvedei bija laimējies uz rītdienu sarunāt četras mašīnas, Smoukijam piecas. Ar deviņām pietiktu, ja visas ierastos, bet līdz rītdienai daži īpašnieki varēja pārdomāt vai arī viņus aizkavēt citi iemesli. Smoukijs nosprieda, ka drošs paliek drošs. Viņš izvēlējās vēl astoņus vārdus no Lotijas saraksta, un abi zvanīja atkal. Ap pusdienas laiku trīspadsmit autoīpašnieki bija apsolījuši nākošā rītā pēc iespējas agrāk atgādāt savas mašīnas uz Smoukija veikalu visdažādāko iemeslu dēļ.

Nākošā apspriede notika starp Smoukiju un viņa servisa priekšnieku Vinsu Miksonu.

Miksons, sīks, dzīvespriecīgs plikpauris jau krietni pāri sešdesmit gadiem, vadīja Smoukija tehnisko aprūpi ar meistara roku. Vienā acu uzmetienā viņš redzēja visus mašīnas defektus, turklāt bija labs organizators un arī klientiem patika. Bet viena vājība Vinsam Miksonam piemita — viņš bija alkoholiķis. Desmit mēnešus katru gadu viņš turējās dzelžaini, bet divreiz gadā regulāri izkrita no eņģēm, un dažkārt no tā smagi cieta arī darbs.

Neviens cits uzņēmējs tādu darbinieku neciestu, un Miksons to zināja. Viņš zināja arī, ka, savā vecumā darbu zaudējis, citu vairs nedabūtu. Smoukijs, no savas puses, bija apsvēris situāciju un prata izsist no tās labumu. Vinss Miksons bija lielisks, kad strādāja. Kamēr viņš darbaspējīgs nebija, Smoukijs kaut kā iztika. Toties Sm»ukijs varēja būt drošs, ka servisa priekšnieks necels traci, ja šefam netīši paslīdēs kāja uz tikumības takas, un Miksons darīs visu, ko no viņa prasīs tādās ķēpīgās situācijās kā patlaban.

Kopā viņi izstrādāja plānu rītdienai.

Tiklīdz izsauktās mašīnas būs klāt, ikvienu tūlīt nogādās servisā, nomazgās, ar putekļu sūcēju apstrādās salonu, rūpīgi noslaucīs motoru, lai, pārsegu paceļot, tas izskatītos jauns. No bāriņiem izņems īpašnieku mantas un sabāzīs plastmasas kulītēs ar pierakstiem, lai visu pēc tam atliktu atpakaļ īstajās mašīnās. Numurus noņems un arī kārtīgi pierakstīs, lai nesajauktu, no jauna pieskrūvējot. Riepām pārsmidzinās melnu krāsu, lai izskatītos svaigas, īpaši vietās, kur manāms padilums.

Pēc tam šīs mašīnas — apmēram duci — novietos iežogojumā, kur stāv veikala neizpārdotais krājums.

Un viss. Nekādi īpašniekiem solīti darbi darīti netiks, un pēc divām dienām īpašnieki saņems tās atpakaļ, kādas bijušas — vienīgi iztīrītas.

Līdz tam mašīnas būs veikala teritorijā un bankas revizori varēs tās skaitīt un pētīt pēc sirds patikas, un Smoukijs cerēja, ka nepārdoto mašīnu skaits izrādīsies pietiekams.

Smoukijs domīgi teica: — Revizori varbūt ieradīsies tikai parīt, bet īpašnieki gribēs savas mašīnas jau rītvakar. Pēcpusdienā jums vajadzēs katram piezvanīt un izdomāt labi daudz svarīgu iesmeslu, kāpēc mums tās jāpatur vēl vienu dienu.

—   Par to neuztraucieties, — Vinss Miksons atbildēja. — Iemeslu man būs, cik uziet.

—   Es ne par ko neuztraucos, kamēr jūs neieskatāties glāzē. — Šefs bargi pablenza.

Sīkais večuks pacēla roku. — Ne lāsītes, kamēr nebūsim laukā no ķezas. Vīrs un vārds!

Smoukijs no pieredzes zināja, ka Miksons vārdu turēs, bet tikpat labi zināja arī par neizbēgamo plostu, ar ko Miksons savu solījumu kompensēs. Tāpēc Smoukijs aiz stratēģiskiem apsvērumiem ļoti reti prasīja Miksona godavārdu. Neprasītu arī šoreiz, ja nebūtu jānodrošinās uz tuvākajām četrdesmit astoņām stundām.

—   Ko darīsim ar spidometriem? — servisa priekšnieks jautāja. — Daža laba mašīna būs nobraukusi kādas simt jūdzes un vairāk.

Smoukijs domāja. Sis nu bija bīstams moments. Revizori it labi pazina veikalnieku blēdības un jaunās mašīnas pētīja pamatīgi, spidometrus ieskaitot. Bet manipulācijas ar spidometriem bargi aizliedza likums, turklāt šīgada modeļu spidometri bija būvēti tā, lai šīs manipulācijas būtu neiespējamas.

—   Nekas nav neiespējams, — Miksons nomierināja Smoukija bažas. Viņš izvilka no kabatas smalku atslēdziņu žūksni. — Redzat? Tās ražo instrumentu fabrika «Expert Speciality» Grīnvilā, Dienvidkarolīnā. Nopērkamas katrā veikalā. Ar sitām var grozīt spidometrus uz priekšu un atpakaļ, kā vien labpatikas.

—   Bet jauno spidometru baltās plāksnītes taču salūst, ja maina uzrādītās jūdzes?

—   Protams, salūst, tiklīdz kāds aiztiek spidometru. Bet šo pašu atslēgu fabrikanti ražo arī nelūstošas plāksnītes par dolāru gabalā. Divi duči man jau ir, un esmu pasūtījis vēl. — Miksons pasmīnēja. — Atstājiet to manā ziņā, šef. Katru spidometru, kas rāda virs piecdesmit jūdzēm, es pakruķišu atpakaļ. Un, kad īpašnieki varēs saņemt vāģīšus, spidometri būs attiecīgi pagriezti uz priekšu — gluži kā bijuši.

Smoukijs laimīgi uzsita servisa priekšniekam pa plecu. — Vins, mēs esam vīrā!

Nākošā dienā ap rīta vidu Smoukijam joprojām likās, ka viņi ir vīrā.

Kā jau viņš bija paredzējis, trīs no solītajām mašīnām neieradās, toties pārējās desmit gan, un tas bija vairāk, nekā vajadzīgs. Servisa daļa, citus darbus atlikusi, skubīgi mazgāja, spodrināja, krāsoja riepas. Dažas apstrādātās pats Vinss Miksons personiski jau bija izvedis pie nepārdotām mašīnām.

Otra prieka vēsts bija tā, ka bankas revizori astoņus veikalus jau bija pārbaudījuši Jolandas saraksta secībā. To viņš zināja tāpēc, ka divi no trim, kurus Smoukijs vakar pa telefonu brīdināja, šorīt savukārt bija piezvanījuši viņam un pastāstījuši par revīzijas gaitu savos un citu veikalos. Un tas nozīmēja, ka «Stefensena Motorus» revidēs tikai rīt, kaut gan viņi būtu gatavi jau šajā pēcpusdienā.

Un, ja šodien un rīt viss noritēs gludi un revizori patieso skaitu neatklās, Smoukijam vispār nebūs ko raizēties. Apgrozība bija lieliska, veikals stabils, un kāda mēneša laikā viņš atkal būs savedis kārtībā savu lietvedību un sedzis iztrūkumu. Viņš, protams, apzinājās, ka šāvi^*pār strīpu, bet vai viņš nebija riskējis un vinnējis arī agrāk? Citādi jau viņš sen būtu izputējis.

Pusdivpadsmitos, kad Smoukijs atvilka elpu savā mezonīna kabinetā, piedzerdams kafiju ar konjaku, nepieteikts ienāca Ādams Trentons.

Ādama vizītes, nu jau vairākas kopš viņu iepazīšanās gada sākumā, Smoukijam Stefensenam allaž bija mazliet kritušas uz nerviem. Vēl mazāk prieka redzēt Ādamu viņam bija šodien.

—   Sveiki! — viņš skābi teica. — Nezināju, ka jūs nāksiet.

—   Esmu te jau stundu, — Ādams atteica. — Gandrīz visu laiku servisā.

No Ādama balss toņa un stingās sejas Smoukijam kļuva neomulīgi. Viņš norūca: — Varējāt gan paprasīt atļauju. Sis ir mans veikals.

—   Es to darītu, ja jūs man no paša sākuma nebūtu teicis… — Ādams atsita vaļā melnu mapi, ko bija nēsājis līdzi pēdējās vizītēs, un uzšķīra lappusi. — Kad es ierados pirmoreiz, jūs sacījāt: «Manas veikala lietas būs kā meitumāja ar noceltu jumtu. Grāmatvedība, kartotēkas, viss, ko vien vēlaties. Jūsu māsai ir tiesības zināt, pārbaudiet, kā būtu pārbaudījusi viņa pati.» Un pēc tam jūs sacījāt…

—      Sacīju! Sacīju! — iebrēcās Smoukijs. — Es nezināju, ka man darīšana ar staigājošu magnetofonu. — Viņš aizdomīgi pablenza. — Varbūt jums tiešām bija līdzi?

—  Tādā gadījumā es jūs būtu godīgi brīdinājis. Man vienkārši ir laba atmiņa, turklāt finansiālas sarunas es mēdzu pierakstīt.

Smoukijs lauzīja galvu, kas vēl gaidāms no melnās mapes. Viņš pamāja Ādamam. — Sēstieties! Kafiju?

—   Paldies, nē, un arī nesēdlšos. Nācu pateikt, ka šodien esmu pie jums pēdējo reizi. Daru jums zināmu, ka ieteikšu māsai pārdot jūsu uzņēmuma akcijas. Turklāt, — Ādams pasvārstīja melno mapi, — šo es taisos iesniegt mūsu kompānijas noieta daļai.

—   Ko taisāties?

—  Manuprāt, jūs dzirdējāt, — Ādams mierīgi atteica.

—  Kas tad jums tur ir, pie visiem velniem?

—   Starp citu, arī tas, ka jūsu servisā patlaban noņem lietotām mašīnām numurus, uzsvaidzina, lai tās izskatītos kā jaunas, un novieto pie nepārdotajām. Jūsu servisa priekšnieks par to visu pat izrakstījis darba orderus kā par garantijas remontiem, kas nebūt nav notikuši, taču samaksāt par tiem, bez šaubām, vajadzēs mūsu kompānijai. Šobrīd vēl nesaprotu, kādu apsvērumu dēļ tas notiek, tikai nojaušu. Tā kā iesaistīta jūsu kombinācijās ir Terēze, es zvanīšu jūsu bankai, pastāstīšu, ko esmu redzējis, un palūgšu, lai viņi mani apgaismo.

—  Jēziņ! — klusi iekunkstējās Smoukijs Stefensens.

Zeme viņa priekšā likās atvērusies tur, kur viņš to

vismazāk gaidījis. Viņš aptvēra, cik liktenīgu kļūdu pielaidis pašā sākumā: bijis pārāk vaļsirdīgs pret Ādamu Trentonu un ļāvis brīvi apgrozīties pa visu savu veikalu. Smoukijs bija noturējis Ādamu par gaišu un simpātisku ierēdni, ļoti piemērotu savam augstajam postenim, jo citādi viņš tur nesēdētu, bet vientiesīgu citās dzīves plāksnēs, autoveikala vadīšanu ieskaitot. Tāpēc Smoukijs nosprieda, ka Ādams apmānāms ar vaļsirdību, jo faktu slēpšanu Ādams varētu nojaust un kļūtu ziņkārīgs, turpretī atklātība viņa modrību iemidzinātu. Un vēl Smoukijs domāja, ka Ādamam pietiks ar pārliecināšanos, ka ar viņa māsu veikals norēķinās godīgi, un par visu pārējo viņš neinteresēsies. Nu Smoukijs saprata, ka kļūdījies it visos savos pieņēmumos, bet bija par vēlu.

—  Vienu man tomēr atvēliet, esiet tik laipns, —

Smoukijs lūdza. — Ļaujiet man brītiņu padomāt. Tad vismaz varēsim sakarīgi runāt.

Ādams strupi atbildēja: — Jūs domāsiet, kā mani atrunāt, bet tas neies cauri. Turklāt viss ir pateikts.

—        Ne velna jūs nezināt, ko es domāšu, — automobiļu tirgotājs pacēla balsi.

—        Labi. Pieņemsim, ka nezinu. Toties zinu, ka jūs esat blēdis.

—        Nekrietni meli! Par tādiem vārdiem es jūs varu iesūdzēt.

—        Esmu gatavs to atkārtot liecinieku klātbūtnē, — Ādams teica, — un tad sūdziet mani, kurā tiesā gribat. Bet jūs nesūdzēsiet.

—        Kāpēc tad blēdis? — Ja visi striķi tāpat bija trūkuši, Smoukijs mēģināja vismaz izvilkt, kas par viņu zināms.

Ādams atlaidās krēslā iepretī rakstāmgaldam un uzšķīra melno mapi.

—  Gribat pilnu sarakstu?

—  S^odīti pareizs minējums!

—        Jūs blēdāties ar garantijas remontiem. Jūs iesniedzat ražotājiem rēķinus par nedarītiem darbiem. Jūs nomaināt detaļas, kas nav jāmaina, izņemtās liekat savos plauktos un izmantojat otrreiz.

—  Nosauciet jel vienu piemēru! — uzstāja Smoukijs.

Ādams pašķirstīja lapas. — Piemēru te ir, cik uziet,

es izvēlēšos tipiskāko. Gandrīz jauna mašīna nonāk «Stefensena Motoru» servisā, vajag nedaudz pielabot karburatoru. Taču karburatoru nevis pielabo, bet izņem un ieliek jaunu, rūpnīca samaksā par garantijas remontu. Pēc tam izņemto karburatoru pielabo un noliek servisa rezervēs un vēlāk pārdod kā pilnīgi jaunu. — Ādamam bija atzīmēti šīs kombinācijas orderu un rēķinu numuri, kā arī karburatoru tehniskie dati.

Smoukijs tumši pietvīka. — Un kas jums ļāva bāzt degunu mana servisa papīros?

—  Jūs ļāvāt.

Ādams zināja, ka Lielajam Trijniekam ir savas pretpasākumu sistēmas, kurām vajadzētu šādu blēdīšanos novērst. Taču organizāciju apjomi un neaptveramā servisa darbu plūsma pavēra spraugas manīgiem Smoukija tipa autotirgotājiem.

257

—        Es nevaru izsekot visam, kas notiek servisā, — Smoukijs protestēja.

9-264

—   Jus par to atbildat. Turklāt Vinss Miksons rīkojas pēc jūsu norādījumiem, un to viņš darīja ari šodien. Starp citu, lēsēs klientiem viņš uzrāda vairāk laika, nekā remontam patērēts, — attiecīgi rēķins lielāks. Gribat piemērus?

Smoukijs pakratīja galvu. Kas to varēja domāt, ka šis kuņas dēls izrādīsies tik piekasīgs vai arī tik daudz ieraudzīs un aptvers. Bet arī klausoties Smoukijs saspringti domāja, kā bija radis domāt autosacīkšu trasēs, kad vajadzēja apiet vai apmānīt izrāvušos sāncensi.

—   Runājot par klientiem, — Ādams turpināja, — jūsu pārdevēji joprojām iekasē procentus par finanšu darījumiem, par sākotnējo likmi nosakot simt dolāru, kaut gan pēc jaunajiem noteikumiem tas ir nelikumīgi.

—   Pircējiem tā liekas izdevīgāk.

—   Ar to domāts — jums izdevīgāk. It īpaši, ja ņemam vērā, ka jūsu «deviņi procenti no simta» patiesībā ir vairāk par sešpadsmit procentiem gadā.

—  Un kas tur slikts? — Smoukijs nepadevās.

—   Nekas. Gluži tāpat spriež arī citi autotirgotāji un dara, kā darāt jūs. Bet viņi droši vien nebūs sajūsmā, kad uzzinās, ka jūs pastāvīgi blēdāties automobiļu pārdošanas konkursos. Datējat pasūtījumus uz mašīnām ar atpakaļejošiem datumiem, patvaļīgi maināt realizācijas termiņus…

—   Pietiek, pietiek! — novaidējās Smoukijs un padodamies savicināja roku.

Ādams apklusa.

Nu Smoukijs Stefensens saprata: šim sasodītajam Trentonam zināms viss. Citās blēdībās viņš vēl varētu attaisnoties un glābt savu ādu, bet ne šajā. Autokompānijas periodiski izmaksāja tirgotājiem prēmijas — parasti no piecdesmit līdz simt dolāriem — par katru jaunu, noteiktā laika posmā pārdotu automobili. Kopā sanāca tūkstoši, tāpēc konkursus kontrolēja rūpīgi, tomēr bija veidi, kā apiet kontroles ar līkumu, un Smoukijs nesmādēja nevienu. Bet, ja autokompānijas noieta daļa kādu šajās izdarībās pieķēra, tad uz žēlastību cerēt bija grūti.

Smoukijs lauzīja galvu, vai Ādamam zināms arī par demonstrācijas automobiļiem — pagājušā gada modeļiem, kurus viņš, spidometrus atpakaļ pagriezis, bija pārdevis ka jaunas mašīnas. Droši vien zināms. Ka jel, pie elles velniem, tas zellis visu uzodis tik īsā laikā?

To Ādams varētu viegli izskaidrot. Viņš atbildētu, ka analītiska izmeklēšana, detalizēta izpēte un izklaidus faktu apkopošana vienā veselumā viņa ranga autorūpnīcas plānotājam ir dabiska kā elpa. Turklāt Ādams bija radis strādāt zibenīgi.

Smoukijs, acis nolaidis, blenza rakstāmgaldā, viņš likās izmantojam pirmīt lūgto pārdomu laiku. Nu viņš pacēla galvu un klusi jautāja: — Kurā pusē jūs galu galā esat? Kā intereses īsti aizstāvat?

Ādams bija gaidījis šo jautājumu. Vēl vakar un šorīt viņš to bija vaicājis sev.

—  Es ierados pie jums, pārstāvot savu māsu Terēzi un tos četrdesmit deviņus procentus kapitāla, kas ieguldīti jūsu uzņēmumā. Un pārstāvu joprojām. Tomēr tas nenozīmē, ka es samierināšos ar negodīgu rīcību. Gluži tāpat, kā nesamierinātos Terēze vai Klaids, ja viņš vēl būtu dzīvs. Tāpēc novedīšu līdz galam to, ko jums jfttu sacīju.

—  Skaidrs. Tātad vispirms jūs zvanīsiet bankai. Pareizi?

—  Pareizi.

—  Nu tad ļaujiet man jūsu visucildenai un visuvarenai augstībai pavēstīt, kas notiks tālāk. Banka kritīs panikā. Jau šodien inspektori būs klāt, rīt viņi dabūs tiesas orderi, aizzīmogos telpas un konfiscēs visus preču krājumus. Lai būtu. Jūsu nākošais gājiens — iesniegt šos papīrus noieta daļai. Zināt, ko viņi darīs?

—  Ja nemaldos, atņems jums licenci.

—  Atņems, ka nemetas.

Abu viru skatieni sacirtās. Autotirgotājs paliecās pār galdu. — Tātad kas paliks Terēzei un viņas bērniņiem? Kā jūs lēšat: cik ir četrdesmit deviņi procenti no miruša uzņēmuma?

—   Kāpēc miruša? Kompānija nozīmēs kādu aizstājēju, kamēr uzņēmumu nopirks cits.

—  Aizstājēju! Cilvēku, kas no autotirdzniecības neko nejēdz! Tāds var iedzīt firmu tikai bankrotā!

—  Pašlaik gan izskatās, ka bankrotā savu firmu esat iedzinis jūs, — Ādams teica.

Smoukijs uzsita dūri galdā tā, ka visi papīri salēcās. — Nekāda bankrota nebūs! Rīkojoties pēc mana prāta — nebūs! Pēc jūsu prāta darot, jā, būs.

—  Tā jūs sakāt.

—   Te nav nekā, ko sacīt! Sauksim šurp manu grāmatvedi, es jums visu izskaidrošu!

—   Es jau pārskatīju jūsu grāmatas ar mis Potsu.

—   Tad, velns jūs rāvis, pārskatiet vēlreiz ar mani! — Smoukijs uzlēca kājās un, krūtis izriezis, žņaudzīja dūres. Viņa acis zvēroja.

Ādams paraustīja plecus.

Smoukijs pa iekšējo telefonu piezvanīja Lotijai. Kad viņa teicās tūlīt ierasties, viņš, smagi elpodams, nosvieda klausuli.

Tas viņiem prasīja stundu.

Veselu stundu Smoukijs Stefensens, uz papīra līdzi rēķinādams, pamatoja un skaidroja savu rīcību, līdz viss galds bija vienos papīros, bet Lotija Potsa savukārt izklāstīja savus grāmatvedības principus, salīdzinot pēdējos datus ar iepriekšējo gadu finansiālajiem precedentiem.

Beidzot Ādams bija spiests atzīt, ka firma var noturēties. Smoukijam bija vajadzīgs mēnesis, lai savestu kārtībā savas finanses, ja, protams, viņš nedaudz atkāpsies no vispār pieņemtiem noteikumiem, turklāt saglabāsies labvēlīgi apstākļi jauno automobiļu noietam — un visas zīmes rādīja, ka saglabāsies. Ja šo mēnesi viņam liegtu, firmu pārņemtu aizstājējs, un tad — kā Smoukijs atzīmēja — draudētu bankrots.

Bet, lai «Stefensena Motori» noturētos uz ūdens, Ādamam vajadzēja pieļaut, ka bankas revizorus apved ap stūri. Par to divu domu nevarēja būt, Ādams nu zināja visu. Pārskatot faktus, Smoukijs pats atzinās, ka «lauzis uzticību», un izklāstīja savu kombināciju ar lietotajām mašīnām revizoru apmānīšanai.

Ādamam gribējās to visu nezināt. Un vēl karstāk gribējās, kaut jel Terēze vispār nebūtu viņu iepinusi šajā lietā. Pirmo reizi viņš pa īstam saprata, cik gudri darījusi kompānija, aizliegdama saviem darbiniekiem stāties finansiālos vai jel kādos citos sakaros ar automobiļu tirdzniecības firmām.

Kad Lotija Potsa bija savākusi savas kantora grāmatas un aizgājusi, Smoukijs Stefensens, rokas sānos iespiedis, izaicinoši paskatījās uz Ādamu. — Nu?

Ādams pakratīja galvu. — Nekas nav mainījies.

—   Terēzei gan var mainīties, — Smoukijs klusi iebilda. — Šomēnes čeks par apaļu summiņu, nākošmēnes vairs nekā. Un vēl — jūs mani apvainojāt visos pasaules grēkos. Taču ne reizes neteicāt, ka es būtu kaut ko noblēdījis Terēzei.

—  Tāpēc ka neesat. Vienīgi tur jums nav ko pārmest.

—   Ja man labpatiktos, es varētu krāpt arī viņu. Varētu, vai ne?

—   Droši vien.

—   Taču pret viņu es biju godīgs, un tieši to jūs nācāt noskaidrot.

—   Ne gluži, — Ādams gurdi sacīja. — Manu māsu interesēja nākotnes izredzes. — Mirkli paklusējis, viņš piebilda: — Man ir pienākumi arī pret kompāniju, kurā strādāju.

—   Viņi jūs pie manis nesūtīja.

—   Protams. Bet es negaidīju, ka uzzināšu visu, ko biju spiests uzzināt, un to nu es kā atbildīgs kompānijas darbinieks nevaru ignorēt.

—   Noteikti nevarat? Pat Terēzes un viņas bērnu dēļ?

—   !*cfvisam noteikti.

Smoukijs Stefensens apcerīgi paberzēja bārdu. Niknuma brāzma bija noplakusi, viņš tagad runāja klusi, gandrīz vai pazemīgi: — Es gribu lūgt tikai vienu, Adam. Tas, protams, glābtu arī mani, bet jūs to darītu Terēzes labā.

—   Ko darītu?

—   Celtos un ietu. Un aizmirstu, ko zināt par šodienas situāciju. Tad dotu man divus mēnešus laika finanšu izlīdzināšanai, jo manam uzņēmumam nav tāda deficīta, ko es pa šo laiku nevarētu segt. To jūs zināt.

—   Nezinu vis.

—   Nezināt, ka pārdošanā nāks «Orions» un kādu vilni tas uzsitīs autotirgū?

Ādams svārstījās. «Orions» bija arī viņa lepnums. Ja viņš ticēja «Orionam», tad jātic arī — «Stefensena Motorus» tas glābs.

—   Pieņemsim, ka esmu ar mieru, — Ādams strupi atbildēja. — Kas notiks pēc šiem diviem mēnešiem?

Autotirgotājs pamāja uz melno mapi. — Jūs iesniegsiet savas piezīmes kompānijas noieta vīriem, kā jau teicāties darīt. Man attiecīgi vajadzēs zaudēt licenci vai uzņēmumu pārdot, bet tādā gadījumā es pārdošu plaukstošu uzņēmumu. Terēze par savu pusi saņems divtik daudz vai pat vairāk, nekā saņemtu pašreizējā momentā.

Ādams vilcinājās. Negodīga šī lieta bija un palika, taču kompromiss pārliecināja ar savu loģiku.

—   Tikai divus mēnešus, — lūdzās vecais sacīkšu braucējs. — Tas patiesi nav daudz.

—   Vienu, — Ādams apņēmīgi noteica. — Vienu mēnesi no šīs dienas un ne vairāk.

Smoukijs tik acīm redzami atplauka un uzstaroja smaidā, ka Ādamam uzreiz bija skaidrs, cik veikli viņš apvārdots. Dotais solījums viņu nomāca, jo viņš bija rīkojies pret savu sirdsapziņu un godaprātu. Tāpēc jo stingrāk viņš apņēmās tieši pēc mēneša iesniegt kompānijas noieta daļai savas piezīmes par «Stefensena Motoriem».

Toties Smoukiju vairs nenomāca nekas, viņš līksmoja. Jo, lai gan nemaldīgs veikalnieka instinkts bija licis prasīt divus mēnešus, viņam pilnīgi pietika ar vienu.

Mēneša laikā daudz kas varēja notikt, un allaž iespējams gluži jauns pavērsiens.

21

Slaika «United Airlines» viesmīle ienesa kafiju Bretam Dilozanto, kas sēdēja pie telefona Detroitas lidostas Tūkstošjūdžu kluba salonā. Bija deviņi no rīta, un salīdzinājumā ar pārējās lidostas kņadu un troksni mājīgajā kluba salonā valdīja patīkams klusums. Te nekādas spalgas balsis neizkliedza lidmašīnu atiešanu un pienākšanu. Arī apkalpošana — atbilstoši pirmās klases pasažieriem — bija individuāla un smalkāka.

—   īpašas steigas nav, mister Dilozanto, — sacīja meitene, nolikdama kafijas tasi uz galdiņa blakus krēslam, kurā zvilnēja Brets ar klausuli rokā, — bet pasažieru iekāpšana reisam «astoņdesmit viens» uz Losandželosu tiks pieteikta pēc dažām minūtēm.

—   Pateicos! — sacīja Brets Ādamam Trentonam, ar kuru nu jau dažas minūtes runāja pa telefonu. — Man tagad jāiet. Paradīzes putns jau gaida, lai aiznestu mani savā valstībā.

—   Man Losandželosa nekad nav šķitusi paradīze.

Brets iedzēra malku kafijas.

—   Tomēr tā ir daļa Kalifornijas, un Kalifornija salīdzinājumā ar Detroitu ir paradīze, ņem, no kura gala gribi.

Ādams runāja ar Bretu no sava kabineta autokompānijas administratīvajā ēkā un runāja par «Orionu». Pirms dažām dienām, kad līdz sērijveidā ražota «Oriona» iziešanai pasaulē bija atlikušas tikai divas nedēļas, pēkšņi radās sarežģījumi ar automobiļa iekšējās apdares krāsām. Dizaineru kontroles grupa, kas sekoja visām jaunā modeļa tapšanas stadijām, paziņoja, ka iekšējai apdarei izvēlētā plastmasa izskatās pārāk «auksta» — ļoti būtisks defekts — , tāpēc vajag mainīt sēdekļu apšuvumu un paklājiņus krāsu nesaskaņotības dēļ.

Krāsu saskaņošana vienmēr bija problēma. Jebkurā automobilī ir simtiem dažādu detaļu, kurām vajag radīt harmonisku krāsu gammu, bet katram materiālam savukārt ir atšķirīgs ķīmiskais sastāvs un pigmenta pamats, kuru dēļ grūti panākt nepieciešamo toni. Ādams tikai nupatj&ja ar atvieglojumu uzzinājis, ka dizaineru grupa kopīgiem spēkiem ar ražošanas un realizācijas daļas darbiniekiem, neraugoties uz īso termiņu, tomēr spējusi atrisināt mašīnas iekšējā noformējuma krāsu problēmas.

Bretam niezēja mēle parunāt par «Ceļa zvaigzni», kas savā tapšanas gaitā sekmīgi virzījās pa vairākām līnijām uzreiz. Bet viņš laikus atcerējās, ka runā pa parasto pilsētas telefonu, un bez tam starp pasažieriem, kas šajā salonā gaidīja savas lidmašīnas, varēja izrādīties arī kāds konkurējošas autokompānijas pārstāvis.

—   Jums droši vien būs interesanti zināt, — sacīja Ādams, — ka es taisos palīdzēt Henkam Kreizelam viņa kuļmašīnas virzīšanā. Es aizsūtīju uz Grospointu Kasteldi, lai viņš apskatās. Kasteldi atgriezās stāvā sajūsmā; pēc tam es visu izstāstīju Elrojam Breisveitam, un arī viņš likās noskaņots pozitīvi. Nu mums atlicis tikai sagatavot rakstisku pieteikumu Habam, un to mēs jau darām.

—   Lieliski! — Brets, no sirds iepriecināts, iesaucās.

Viņš apzinājās, ka ne prāts, bet jūtas likušas viņam

ievilkt Ādamu Henka Kreizela plānā, bet kas par to? Ik dienu ciešāka kļuva Breta pārliecība, ka autorūpniecība nepietiekami pilda pienākumus tautas labā, un tāda kuļmašīna liktu lietā industrijas resursus, lai izdarītu kaut ko patiesi nepieciešamu.

—   Protams, — Ādams teica. — Tikai Habs tam var pārvilkt krustu.

—   Raugiet izvēlēties pieteikumam tādu dienu, kad vējš vien gar ausīm svilpo, — iesmējās Brets Dilozanto.

Iesmējās arī Ādams. Kad pirmajam viceprezidentam Habam Hjūvitsonam iepatikās kāda ideja, tad viņš rīkojās pats un lika rīkoties citiem tādos tempos, ka, viņa vārdiem runājot, vējš vien gar ausīm svilpoja. Tieši tādā Hjūvitsona saceltā «vēja svilpošanā» bija sācies un turpinājies «Orions», kā ari citas uzvaras un zaudējumi, kaut gan pēdējie parasti aizmirsās, tiklīdz Hjūvitsona burās iesvilpās citi vēji.

—   Mēģināšu uztrāpīt īsto dienu, — teica Ādams.

—  Laimīgu ceļu!

—  Uz redzēšanos, veco zēn! — Brets Dilozanto izdzēra pēdējo kafijas malku, garāmejot draudzīgi paplikšķināja pa viesmīles muguru un devās uz lidmašīnu.

«United Fiight» — astoņdesmit pirmais reiss Detroita— Losandželosa bez nosēšanās — izlidoja precīzi pēc saraksta.

Kā daudzi, kuriem uz zemes jādzivo drudžainā steigā, Brets transkontinentālā lidojuma mieru baudīja pirmās klases greznībā. Ikviens tāds ceļojums dāvāja četras vai piecas stundas pilnīgas atslodzes ar tīkamu dzērienu, uzkodu un laipnas apkalpošanas iestarpinājumiem. Un kur tad vēl brīnišķā neaizsniedzamības apzina — lai tur lejā notiktu kas notikdams, neviens telefons neiezvanīsies.

Šoreiz lidojuma laikā Bretam bija pamats dziļi pārdomāt savu dzīvi, pārcilāt atmiņā pagātni un pārvērtēt tagadni. No pārdomām viņu izrāva kapteiņa balss, kas ziņoja, ka lidojums ildzis jau četras stundas un pēc minūtēm piecdesmit viņi nosēdīsies Losandželosā. Brets nobrīnījās vien, ka laiks pagājis tik nemanīti.

—  Godātie pasažieri, mēs patlaban lidojam pāri Kolorado upei, — reproduktorā atskanēja kapteiņa balss.

—   Te satiekas trīs štatu — Kalifornijas, Nevadas un Arizonas — robežas. Laiks visos trijos saulains, redzamība simt jūdžu tālumā. Tiem, kas sēž labajā pusē, paveras Lasvegas un Mīda ezera apkaime. Ja sēžat kreisajā — tas ūdens tur lejā ir Havasu ezers, kur atjauno Londonas tiltu.

Brets, kas sēdēja kreisajā pusē viens pats, paskatījās lejā. Debesīs nebija ne mākonīša, tāpēc, kaut arī viņi lidoja trīsdesmit deviņu tūkstošu pēdu augstumā, Brets skaidri un asi redzēja tilta aprises.

—   Vispār tīrie kumēdiņi ar šo tiltu, — kapteinis saviesīgi pļāpāja. — Runā, ka vīri, kas to pirka no angļiem, esot tiltus sajaukuši. Viņi iedomājušies, ka pērk to tiltu, kas redzams visās pastkartēs, un, kamēr nebija par vēlu, neviens viņiem vis nesacīja, ka tas slavenais ir Tauera tilts, bet Londonas tilts ir tikai tāds gaužām necils grausts krietnu gabalu uz augšu. Ha-ha-ha!

Brets joprojām lūkojas lejā, zinādams, ka tagad zem viņa plešas Kalifornija. Un balsī teica: — Lai mūžos svētīts mans dzimtais štats ar savu sauli, apelsīniem, gaisā parautiem politiķiem, svētuļiem un plānprātiņiem!

—   Jūs ko sacījāt, ser? — garām nākdama, jautāja pavadone, jauna, vijīga, zeltaini iedegusi, it kā visu savu brīvo laiku gozētos liedagā.

—   Jā, protams. Es jautāju — kur tik burvīga Kalifornijas meitene kā jūs gribētu iebaudīt vakariņas?

Pavadone šķelmīgi pasmaidīja. — Parasti gan tur, kur grib mans vīrs. Dažkārt viņam labpatikas ēst mājās, citreiz mēs ejam…

—   Skaidrs, — Brets aprāva. — Velns būtu rāvis sieviešu līdztiesību! Agrāk, kad aviokompānijas precētās uz vietas atlaida, cilvēks vismaz zināja, kurai vēl nav apcirpti spārniņi.

—   Varbūt jūs mierinātu apziņa, ka man tas liktos vilinoši, ja es nebrauktu mājās pie vīra? — pavadone minēja. 4

Viņš prātoja, vai šī pieglaimīgā atzīšanās ietilpst aviokompāniju priekšrakstos, kad reproduktors ietarkšķējās atkal.

—   Te nu jūs dzirdat savu kapteini vēlreiz, godātie pasažieri. Gribēju tikai piebilst, lai jūs labi izbaudāt simtjūdžu redzamības iespējas. Nupat Losandželosas laika dienests mums ziņoja, ka tur mūs gaida pamatīgs smogs ar redzamību labi ja vienas jūdzes tālumā.

Kapteinis vēl piemetināja, ka viņi piezemēsies pēc piecdesmit minūtēm.

Pirmās smoga zīmes parādījās, jau lidojot pāri Sanbernardīno kalniem. Līdz Klusā okeāna krastam lidmašīnai bija vēl jāveic sešdesmit jūdzes. Sešdesmit jūdzes! — domāja Brets, skatīdamies pa logu. Kad viņš iepriekšējo reizi, pirms nepilna gada, lidoja uz Losandželosu, pirmās smoga pazīmes manīja tikai pie Ontario, divdesmit piecas jūdzes tālāk. Likās, ar katru viņa lidojumu fotoķīmiskais smogs spiežas arvien tālāk uz zemes vidu, kā ļaundabīgs pelējums pārvilkdams Zelta štata maigo mirdzumu. Viņu «Boings 720» nu jau zaudēja augstumu, tuvodamies Losandželosas starptautiskajai lidostai, bet ainava nekļuva skaidrāk redzama, to arvien biezāk aizvilka gaiši brūngana dūmaka, nodzēšot krāsas, saules gaismu, jūras zilumu. Par skaisto skatu uz Svētās Monikas līci, kas agrāk priecēja iebraucēju acis, tagad bija palikušas vairs tikai atmiņas. Jo dziļāk, pilsētai tuvojoties, slīdēja smagā lidmašīna, jo dziļākā melanholijā iegrima Brets.

Desmit jūdžu uz austrumiem no lidostas, kā jau kapteinis bija brīdinājis, redzamība nokrita līdz nepilnai jūdzei, tā ka vienpadsmitos trīsdesmit no rīta pēc Klusā okeāna piekrastes laika zeme bija tik tikko saskatāma.

Lidostas ēkā Bretu sagaidīja Barklejs, apsviedīgs jauneklis no kompānijas filiāles Losandželosā.

—  Mašīna jums jau pagādāta, mister Dilozanto. Varam braukt uz viesnīcu vai tūlīt uz koledžu, kā jums labpatikas.

—  Vispirms uz viesnīcu. — Breta ceļojuma mērķis bija Losandželosas dizaina koledža, bet viņš nolēma ierasties tur vēlāk.

Lai gan Bretam nebija izdevies palūkoties uz savu mīļoto Kaliforniju no putna lidojuma, jo pāri tai slīga duļķaini trekna smoga slānis, kas Bretu sāpygi sarūgtināja, tomēr viņš manāmi atžirga, ieniris lidostas lietišķajā kņadā. Mašīnas — gan atsevišķas, gan lielos kopumos — allaž rosināja viņa iztēli, it īpaši jau te, Kalifornijā, kur cilvēki lielāko daļu savas dzīves pavada uz riteņiem un kur koncentrēti vairāk nekā vienpadsmit procentu no visiem Amerikas automobiļiem. Bet tas savukārt neizbēgami noveda pie gaisa piesārņošanas — Brets tūlīt juta, ka acis sāk sūrstēt, deguns kniest un plaušas smagi sažņaudzas no indīgā smoga.

—  Jau sen pie jums tāds gaiss? — Brets jautāja.

—   Kādu nedēļu. Tagad puse dienas ar zilām debesīm ir retums, bet no rīta līdz vakaram skaidra diena gadās labi ja reiz pa gadu. — Jauneklis sarauca degunu. — Mēs cenšamies iestāstīt pilsētniekiem, ka tas nav tikai no automobiļiem, bet lielā mērā ari no rūpniecības gāzēm.

—   Bet paši mēs tam ticam?

—   Grūti pateikt, kam lai tic, mister Dilozanto. Mūsu autokompānija mēģina mūs pārliecināt, ka izplūdes gāzu problēma ir jau atrisināta. Tam jūs ticat?

—  Detroitā ticu. Bet, kad atbraucu uz Losandželosu, — ne visai.

Iemeslu Brets zināja — tā bija neiespēja savienot ekonomiju ar masveidibu. Jau tagad varēja konstruēt automobiļa motoru bez kādām izplūdes gāzēm, bet tas izmaksātu tik dārgi, ka ierindas patērētājam mašīna kļūtu gandrīz nepieejama — kā savā laikā grāfa kariete zemniekam. Lai noturētu automobiļa cenu pieņemamā līmeni, vajadzēja ielaisties uz tehniskiem kompromisiem, tomēr ari tā jaunie automobiļi tagad piesārņoja gaisu krietni mazāk nekā pirms pieciem gadiem. Taču ar kali» dienu, nedēļu, mēnesi un gadu automobiļu skaits pieauga, un līdz ar to konstruktoru pūliņi un panākumi izrādījās veltīgi, to nu liecināja kaut vai šis Kalifornijas smogs.

Viņi piegāja pie mašīnas, kas bija atvēlēta Bretam, kamēr viņš uzturēsies Losandželosā.

—   Es pats sēdīšos pie stūres, — sacīja Brets un paņēma no Barkleja atslēgas.

Vēlāk, pierakstījies viesnīcā «Beverly Hilton» un ticis vaļā no Barkleja, Brets jau viens brauca uz Mākslas centra dizaina koledžu Rietumu Trešajā ielā. Netālu slējās ari CBS telepilsētiņa un mazliet aiz tās — Zemnieku tirgus. Koledžā Bretu sagaidīja jūsmīgi — gan kā kompānijas pārstāvi, gan kā vienu no bijušajiem audzēkņiem, ar kuriem koledža pelnīti lepojās.

Pašaurajās koledžas telpās, kā vienmēr, valdīja lietišķa rosība. Pat mazais vestibils bija auditoriju palīgtelpa, bet studenti tur noturēja sanāksmes un apspriedes vai vienkārši pa kaktiem mācījās.

Industriālā dizaina nodaļas vadītājs, kas Bretu sagaidīja parastajā koledžas drūzmā un balsu murdoņā, teica: — Varbūt ar laiku mēs saņemsimies un uzbūvēsim dizainticīgajiem klusāku klosteri.

—  Ja es nebūtu drošs, ka nesaņemsieties, — Brets sacīja, — es savā nopietnībā brīdinātu, lai jūs to nedarāt. Bet jūs tāpat nedarīsiet. Sī vieta ir katliņš ar augsto spiedienu, un tādai tai jāpaliek.

Sī katliņa spiedienu Brets pazina labi — tikai darbs, darbs, darbs un profesionāla disciplīna. «Diletantiem te nav ko meklēt» pauda koledžas katalogs, «te jāstrādā pa īstam.» Atšķirībā no daudzām mācību iestādēm šī koledža prasīja maksimālu piepūli, darbu dienām un naktīm, svētkus ieskaitot. Blakusinteresēm laika bija maz, bieži pat vispār nemaz. Laiku pa laikam studenti protestēja pret nerimtīgo pārslodzi, daži atbira, bet vairums pielāgojās un izturēja. Ne velti katalogā bija teikts: «Kāpēc izlikties, ka te kādu gatavo vieglai dzīvei? Dzīve nav un nekad nebūs viegla.»

Prasības pret studentiem koledžā bija augstas un attiecīgi augsts koledžas prestižs autorūpnieku acis. Automobiļu kompānijas nereti konkurēja savā starpā, cenzdamās iegūt talantīgākos studentus jau pirms izlaiduma eksāmeniem. Dizainerus gatavoja ari citās vietās, bet vienīgi šeit, Losandželosas Mākslas centrā, studēja automobiļu modelēšanu. Tāpēc vairāk nekā puse modelētāju, kas ik gadu ieradās Detroitā, bija beiguši Losandželosas dizaina koledžu.

Drīz pēc ierašanās koledžā studentu bariņa ielenktais Brets baudīja mazā pagalma koku zaļo pavēni, dzēra ar studentiem kafiju un ēda taukos vārītus pīrādziņus.

—  Nekas nav mainījies, — viņš teica. — It kā es būtu atgriezies mājās.

—  Tikai viesistaba tā pārpildīta, ka nav kur apgriezties, — kāds no studentiem piezīmēja.

Brets iesmējās. Kā pati koledža, tā arī pagalmiņš bija ļoti mazs, bet studentu daudz, kaut gan uzņēma tikai patiešām talantīgos un vienīgi visspējīgākie izturēja trīs smagos mācību gadus.

Domu apmaiņa, kuras dēļ Brets bija atbraucis, turpinājās.

Gaisa piesārņošanas problēma satrauca visus: smogs bija jūtams pat šeit, koledžas pagalmiņā. Saule blāvi spīdēja caur duļķaini pelēku dūmaku. Acis grauza. Elpot bija smagi. Brets atcerējās Amerikas veselības aizsardzības neseno ziņojumu, ka elpot Ņujorkas netīro gaisu ir tas pats, kas izsmēķēt paciņu cigarešu dienā. Ari nesmēķētāji, paši to nenojauzdami, izrādījās vienā kompānijā ar kaislīgiem smēķētājiem, kam draudēja nāve no vēža. Acīmredzot tāpat, ja ne vēl sliktāk, bija arī Losandželosā.

—   Ko jūs domājat par gaisa piesārņošanu? — jautāja Brets. To bija svarīgi zināt, jo pēc gadiem desmit viņi būs lidzdalīgi autorūpniecības politikā.

—  Te dzīvojot, ir skaidrs, ka pēdējais laiks kaut ko darīt, — sacīja kāds aiz citu mugurām. — Ja tā turpināsies, šīs pilsētas iedzīvotāji kādu dienu gluži vienkārši nosmaks.

—   Losandželosa ir īpašā stāvoklī, — Brets aizrādīja. — Smogs te ir biezāks nekā citur gan ģeogrāfiskā stāvokļa, gan aso temperatūras mainu, gan spožās saules dēļ.'

—  Nekas tamlīdzīgs, — kāds iebilda. — Jūs esat pēdējā laikā bijis Sanfrancisko?

—  Vai Ņujorkā?

—  Vai Čikāgā?

—  Vai Toronto?

—  Vai pat sikās lauku pilsētelēs tirgus dienā?

—   Pistiek! — Brets pacēla balsi. — Ar tādu noskaņojumu varbūt vispār nevajadzētu ķerties pie automobiļu modelēšanas?

—   Bet mēs esam jukuši uz automobiļiem! Mēs pielūdzam automobiļus. Taču domāt vajag. Un redzēt, kas notiek. — Sie vārdi piederēja garam puisim ar gaišiem, taukainiem matiem, kurš stāvēja pašā priekšā. Viņš pārlaida roku pār matiem, un Brets ieraudzīja slaidus, smalkus mākslinieka pirkstus.

—  Ja paklausās, ko runā rietumos un citās vietās, — Brets provocēja, — tad rodas iespaids, ka pasaules nākotne piederēs sabiedriskajiem transporta līdzekļiem.

—  Vecs joks!

—   Neviens taču nevēlas lietot šos sabiedriskos transporta līdzekļus! — iesaucās viena no nedaudzajām meitenēm. — Ja vien mašīna ir praktiska un cilvēks spēj to iegādāties. Sabiedriskais transports vispār ir acu apmānīšana! Saskaitiet dotācijas, nodokļu un braukšanas maksu, un jūs redzēsiet, ka sabiedriskā transportā viena cilvēka pārvadāšana iznāk pat dārgāka. Tīra, plika blēdība! Pajautājiet kuram katram sabiedriskā transporta lietotājam Ņujorkā! Vai Sanfrancisko!

—  Detroitā jūs uzņems ar atplestām rokām. — Brets pasmīnēja.

—   Es nerunāju tāpēc. — Studente neiecietīgi pakratīja galvu.

—   Labi, — sacīja Brets, — pieņemsim, ka automobilis būs un paliks galvenais transporta līdzeklis uz vēl kādiem piecdesmit gadiem, ja ne vairāk. Bet kāds būs šis automobilis?

—   Labāks, — mierīga balss sacīja. — Krietni labāks par tagadējo. Un vēl — automobiļu būs mazāk.

—   Par to, ka labāks, varam nešaubīties, bet kādā veidā? Un kāpēc jūs domājat, ka automobiļu būs mazāk?

—   Pie tā mums noteikti jānonāk, mister Dilozanto, ja vēlamies, lai nākotne nevēršas pret mums.

Brets vērīgi paskatījās uz runātāju, jo studenti paši pašķīrās, lai viņš iznāktu priekšā. Pavisam jauns puisis, pazema auguma, melnīgsnējs un jau ar manāmu vēderiņu, — lai nu pēc kā viņš izskatījās, tikai ne pēc domātāja. Bet viņa klusajā balsī bija kaut kas tāds, kas lika apkārt stāvošajiem studentiem pieklust un ieklausīties viņā.

—   Mēs te bieži tā strīdamies, ka vai galvas sāk džinkstēt, — melnīgsnējais students turpināja. — Tie no mums, kas izvēlējušies transporta modelēšanu, grib strādāt autorūpniecībā. Automobiļi ir mūsu aizraušanās, pat kaislība. Bet tas nebūt nenozīmē, ka mēs brauksim uz Detroitu ar aizsietām acīm.

—   Sakiet vien visu, kas jums uz sirds. Man tas ir svarīgi, — Brets teica. Atkal būt koledžas sienās, atkal dzirdēt, kā studenti brīvi un atklāti izklāsta savus uzskatus, ko vēl nav paspējušas ietekmēt neveiksmes, vilšanās, praktisko iespēju vai finansiālo ierobežojumu apziņa, — tas viņam allaž bija notikums, savdabīga dvēseles akumulatoru uzlādēšana.

—   Pašlaik autoindustrija strādā ļoti apzinīgi, — druknais students turpināja, — lai kā dažs labs kritiķis to necenstos noliegt. Gaisa piesārņošana, drošība, kvalitāte nav vairs tikai tukšas papļāpāšanas objekti. Sis tas jau tiek darīts un visā nopietnībā.

Pārējie joprojām klusēja. Pulciņam bija pievienojušies vēl daži studenti. Brets noprata, ka viņi ir no citiem kursiem. Kaut gan koledža gatavoja dažādu profilu dizainerus, viss, kas saistīts ar automobiļiem, dzīvi interesēja ikvienu.

—      Bet ar to autoindustrijas atbildība nebeidzas, — students turpināja. — īstā nelaime nav automobiļu kvalitātē, bet daudzumā.

Savāda sakritiba. Brets atcerējās, ka vēl no rīta lidostā pats domājis par šo daudzumu.

—  Tieši automobiļu daudzums iznīcina visus autorūpnieku pūliņus, — melnīgsnējais students klusā balsī turpināja. — Ņemsim kaut vai drošību. Rada un izlaiž arvien stabilākas mašīnas, bet kas iznāk? Jo vairāk automobiļu uz ceļiem, jo vairāk satiksmes negadījumu. Tas pats notiek ar gaisa piesārņošanu. Tagad automobiļiem ir tādi motori, par kādiem agrāk pat nesapņoja. Tic krietni mazāk piesārņo gaisu. Ar laiku parādīsies motori, kas strādās vēl tīrāk. Tā ir?

—  Taisnība. — Brets pamāja.

—   Bet mašīnu skaits aug. Tagad mēs jau lepojamies ar to, ka izlaižam desmit miljonus automobiļu gadā, tātad, lai kā mēs uzlabotu kontroli pār izplūdes gāzēm, vispārēja gaisa piesārņošana tomēr palielinās un palielināsies vēl. Tas ir briesmīgi!

—   Bieņemsim, ka tā. Bet kāda izeja? Ierobežot automobiļu izlaidi?

—   Kāpēc ne? — cits students ievaicājās.

—  Ja atļauts jautāt, mister Dilozanto, — teica melnīgsnējais, — jūs esat bijis Bermudā?

Brets pakratīja galvu.

—  Tā ir divdesmit vienu kvadrātjūdzi liela saliņa. Lai tur vispār varētu apgriezties, Bermudas valdība uzlikusi ierobežojumus automobiļiem. Pirmkārt, ierobežota motoru jauda, tad mašīnas garums un platums. Otrkārt, jebkuras ģimenes īpašumā drīkst būt tikai viens automobilis.

—   Plika ākstība, — izmeta kāds no jaunpienācējiem.

—   Es nepastāvu uz tik drastisku rīcību, — turpināja melnīgsnējais. — Vienkārši esmu pārliecināts, ka ir jābūt kādai robežai. Autorūpniecība nebūt neiznīks, ja paliks pie pašreizējā mašīnu daudzuma, un arī cilvēki īpaši necietīs. Bermudā viņi iztiek it labi.

—  Ja mēģināsiet kaut ko tādu šeit, — bilda Brets,

—   var izcelties jauns Amerikas pilsoņu karš. Turklāt aizliegums pārdot tik daudz mašīnu, cik cilvēki grib pirkt, nozīmētu vērsties pret privātās iniciatīvas brīvību. — Viņš nosmīnēja, paskaidrodams savu domu.

—  Tā ir ķecerība.

Brets labi zināja, cik daudziem Detroitā šī ideja liktos ķecerīga. Bet pats gan īpašu ķecerību nesaskatīja. Cik ilgi tad autorūpnieciba — gan šeit, gan aizjūras zemēs — varēs izlaist arvien vairāk un vairāk mašīnu, vienalga, ar kādu degvielu? Vai kaut kur un kaut kad likums nesācis — pietiek! — kā jau sacījis Bermudā? Vai nenāk tā diena, kad vispārības labā mašīnu skaita ierobežošana kļūs būtiski nepieciešama? Taksometru un zināmā mērā ari kravas automobiļu skaits ierobežots visur. Kāpēc neierobežot arī privāto mašīnu skaitu? Galu galā, ja to nedarīs, visa Ziemeļamerika kļūs par vienu vienīgu satiksmes sastrēgumu, jau tagad tā ir uz pēdējās robežas. Attiecīgi — vai autoindustrijas līderi nebūtu gudrāki un tālredzīgāki, ja pie ierobežošanās ķertos paši?

Bet jāšaubās gan, vai būs.

Iejaucās cita balss: — Visi gan nedomā tā kā Harvejs. Dažiem liekas, ka jaunām mašīnām vietas atliku likām.

—   Un mēs grasāmies modelēt vēl vienu otru mašīnu.

—   Un tikai!

—   Bēdīgi, Harvej, taču tu esi par labu šai pasaulei!

Bet šos vārdus pavadīja arī neatzinīga murdoņa.

Bija skaidrs, ka Harvejam, melnīgsnējam studentam, ir domubiedri.

Garais, blondais jauneklis, kas pirmīt bija pasludinājis: «Mēs taču esam jukuši uz automobiļiem!» — iesaucās: — Pastāstiet mums par «Orionu»!

—   Dodiet man bloku! — Brets sacīja. — Es uzzīmēšu.

Bloku viņam iedeva, un visu galvas ziņkārīgi pārliecās pār loksni, uz kuras zīmēja Brets. Viņš žigli uzmeta «Orionu» profilā un pretskatā, jo katra mašīnas līnija viņam bija prātā kā skulptoram, kas ilgi strādājis pie tēla. Jūsmīgs aizelsiens un izsaucieni atalgoja viņa pūliņus.

Sekoja jautājumi. Brets atbildēja vaļsirdīgi. Sos augsti privileģētos kumosiņus topošajiem modelētājiem pameta katrā iespējamā reizē, lai uzturētu viņos dedzīgu interesi. Taču piesardzību Brets neaizmirsa, savas skices viņš pēc tam salocīja un iebāza kabatā.

Studenti izklīda pa auditorijām, un pagalms kļuva tukšs. Pārējā laikā — gan to dienu, gan nākošo — Brets nolasīja koledžā lekciju, pēc kārtas izrunājās ar katru no topošajiem autorūpniecības dizaineriem un kritiski novērtēja eksperimentālos mašīnu modeļus, ko studenti bija kolektīvi konstruējuši un uzbūvējuši.

Sī kursa studentu darbos Brets atklāja noslieci uz askētisku modeli, galvenais te bija mērķtiecība un praktiskums. Dīvaini, bet līdzīgu ideju kopums radās Bretam, Ādamam Trentonam, Birojam Breisveitam un citiem neaizmirstamajā vakarā pirms divarpus mēnešiem, kad sāka veidoties «Ceļa zvaigznes» iecere. Strādājot pie pirmajiem «Ceļa zvaigznes» uzmetumiem, kurus tagad risināja Detroitas stingri apsargātā laboratorija un arī te, Losandželosā, Bretam prātā bija Ādama trāpīgie vārdi: kropligums ir skaists!

Vēsture liecināja, ka mākslinieciskās tendences — visa komerciālā dizaina pamats — allaž sākušas iezīmēties netverami un bieži tad, kad tas vismazāk gaidīts. Neviens nezināja, kāpēc mainās mākslas gaume, kā mainās un kur novedīs jaunais pavērsiens; laikam jau cilvēka iztēlei un uztverei grūti palikt uz vietas, vajadzīgi jjkvni ceļi. Pārlūkojot studentu darbus — ar visām to nepilnībām un naivumu — un atceroties savus pēdējo mēnešu zīmējumus, Bretu spārnoja apziņa, ka ari viņš ir šīs spirgtās, nule plaukstošās plūsmas daļa.

Acīmredzot viņa entuziasms bija aizrāvis arī studentus, ar kuriem viņš apspriedās savas ierašanās otrajā dienā. So pārrunu rezultātā Brets nolēma ieteikt kompānijas personāla un darba organizācijas nodaļām divus gaidāmos absolventus. Viens bija druknais, melnīgsnējais Harvejs, kas vakar tik spilgti pauda savu pārliecību koledžas pagalmā. Viņa modelējumu mape uzrādīja spējas un iztēli, kas sniedzās jau krietni pār vidusmēru. Lai kurā kompānijā Harvejs iestātos, Detroitā viņu gaidīja nepatikšanas un sadursmes. Viņš bija īpatns domātājs, sava ceļa lauzējs, kuru nekādas iebildes no aizsāktā nenovirzīs. Par laimi, autorūpniecība, lai arī nebūt negāja šo ceļa lauzēju pēdās, tādus augsti vērtēja un arī atalgoja, jo viņi bija tie, kas neļāva ražošanai iestingt viduvējībā.

Lai notiktu kas notikdams, Brets jauta, ka Detroita un Harvejs viens otram kā radīti.

Otrs Breta kandidāts bija garais lempis ar gaišo matu ērkuli, nepārprotami un spilgti talantīgs puisis. Uz Breta mājienu par iespējamo darbu viņa kompānijā students atbildēja, ka šis viņam nav pirmais piedāvājums. Cita

Liela Trijnieka firma jau solījusi viņam modelētāja vietu, ja viņš pēc koledžas vēlētos to pieņemt.

— Bet, ja ir iespēja strādāt kopā ar jums, mister Dilozanto, — students sacīja, — es droši vien izvēlēšos jūsu firmu.

Brets jutās glaimots un aizkustināts, taču neko neteica.

Viņš klusēja tāpēc, ka šonakt savā numurā bija pieņēmis kādu lēmumu, proti — ja gada beigās kaut kas pavisam ārkārtējs neliks viņam pārdomāt, viņš atstās autorūpniecību uz visiem laikiem.

Lidojot atpakaļ uz Detroitu, viņš vēl izlēma, ka Barbara Zaleska būs pirmā, kas to uzzinās.

22

Kamēr Brets Dilozanto bija Kalifornijā, Detroitas montāžas cehā, kurā par priekšnieka vietnieku strādāja Mets Zaleskis, valdīja pilnīgs haoss.

Kopš divām nedēļām bija pārtraukta automobiļu ražošana. Kompānijas nolīgtie speciālisti steigšus demontēja veco konveijeru un būvēja jaunu, «Orionam» domātu.

Sim darbam bija atvēlētas četras nedēļas. Tad no konveijera noripos pirmais «Orions» — izmēģinājuma modelis, un vēl trīs vai četrās nedēļās vajadzēs radīt pietiekamu rezervi pirmajiem pieprasījumiem, kas bija gaidāmi septembrī pēc «Oriona» oficiālās parādīšanās publikai. Pēc tam, ja noieta prognozes piepildīsies, ražošanas temps strauji pieaugs, no konveijera ripos tūkstoši un tūkstoši «Orionu».

Atlikušas bija vēl divas nedēļas, un, kā vienmēr, kad ražošanā vajadzēja laist jaunu modeli, Mets Zaleskis nezināja, vai viņš to izturēs un paliks dzīvs.

Daudzi no rūpnīcā parasti nodarbinātajiem strādniekiem bija vispār atlaisti, liela daļa atvaļinājumā. Bet no tā, ka ražošana faktiski pārtraukta, Metam Zaleskim un citiem administrācijas darbiniekiem nebija vieglāk, drīzāk jau otrādi: uz viņu pleciem gūlās vēl lielāka atbildība, rūpes un sasprindzinājums pieauga līdz tādai pakāpei, ka agrākā konveijera darba drudžainība un steiga šķita gandrīz vai kā atpūta.

Līgtie speciālisti bija prasīgi kā okupantu armija. Taču tādi bija ari kompānijas inženieri, kas ar saviem padomiem un iejaukšanos dažkārt pat traucēja līgtos speciālistus darbā.

Pār montāžas ceha priekšnieku Veļu Reiskindu un Metu nogruva vesela lavīna prasību, neatliekamu apspriežu un pavēļu, kas visas bez izņēmuma bija steidzīgi pildāmas. Metam tika lauvas tiesa šo problēmu — viss, kas saistīts ar praktisko ražošanas vadību, jo arī gados pārlieku jaunais Reiskinds vēl nebija lietas kursā. Viņš tikai kopš dažiem mēnešiem bija pārņēmis Makernona posteni, bet, lai cik spožs bija diploms, lai cik cildinošs agrākās darbavietas raksturojums, Meta izmaņas un divdesmit darba gadu pieredzes viņam trūka. Kaut gan Mets bija sarūgtināts, ka Makernona postenis netika viņam pašam, bet šim te jaunajam puišelim, Reiskinds viņam patika: viņš izrādījās pietiekami inteliģents, lai, atzīstot savus trūkumus, ar attiecīgu cieņu izturētos pret Metu Zaleski.

Visvairāk raižu viņiem sagādāja jaunā, modernā montāžas iekārta, kurai teorētiski gan vajadzēja darboties nevainojami, bet kura praktiski ik pa brīdim niķojās. Teorētiski par visas sistēmas funkcionēšanu vajadzēja atbildēt uzstādītājiem, bet Mets Zaleskis labāk par citiem zināja, ka pēc uzstādītāju aiziešanas viņam vajadzēs mocīties ar katru sīkumu, ko viņi savā nevīžībā būs pametuši nepadarītu. Tāpēc viņš jau tagad visu laiku skatījās viņiem uz pirkstiem.

Draudīgākais pretinieks bija laiks. Laika nekad nebija tik, cik vajadzētu, lai konveijera pārbūve ritētu gludi un plānotajā nobeiguma dienā varētu sacīt: «Laižam vaļā!» Gluži kā ar māju, kas nav un nav pabeigta brīdī, kad īrniekiem jāievācas. Taču ievākšanos jaunajā mājā var atlikt, turpretī autorūpnīcas plānoto konveijera palaišanu atlikt nevar nekādi.

Bet ar to Meta raizes un uztraukumi nebeidzās. Pirms iepriekšējā gada modeļu konveijera apturēšanas inventarizācija atklāja milzīgu materiālu un detaļu iztrūkumu, kas prasīja jau īpašu izmeklēšanu. Vispār jebkurai autorūpnīcai jācieš no materiālu zādzībām. Kad maiņas beigās tūkstošiem cilvēku vienlaicīgi beidz darbu un citi tūkstoši stājas viņu vietā, zagļiem — gan pašu strādniekiem, gan no malas ienākušiem — ir diezgan viegli iznest kādu detaļu.

Taču šoreiz te nepārprotami bija darbojusies vesela banda. Bez visa cita bija nolaupītas vairāk nekā trīssimt ātruma kārbas, simtiem riepu un ievērojams skaits radioaparātu, magnetofonu, gaisa kondicionētāju un citu detaļu.

Tāpēc rūpnīcā visu laiku apgrozījās ne vien pašu drošības dienesta darbinieki, bet ari speciāli pieaicināti privātdetektīvi. Mets, lai gan uz viņu nekrita ne mazākās aizdomas, bija spiests veselām stundām atbildēt uz detektīvu jautājumiem. Izskatījās, ka pagaidām viņi vēl nebija tikuši noziedzniekiem uz pēdām, kaut gan drošības dienesta šefs sacīja Metam:

— Mums ir daži pieņēmumi, un mēs gribētu parunāt ar vienu otru konveijera strādnieku, kad viņi atgriezīsies darbā.

Bet detektīvi tāpēc vis projām negāja, viņi maisījās pa kājām, bāza visur savu degunu un krita uz nerviem drudžainā darba jau tāpat nomocītajiem cilvēkiem.

Par spīti visam, Mets turējās un tika galā, ja nerunājam par kādu privātas dabas negadījumu, ko, par laimi, neviens no viņa priekšniekiem neuzzināja.

Tas bija noticis pagājušā sestdienā, trako pārkārtošanas darbu nedēļas beigās. Irisa Einfelde, viena no vecākajām sekretārēm, kas todien arī bija darbā, ienesa viņam tasi kafijas. Mets pateicīgi sāka to dzert. Un pēkšņi kafijas tase neizprotamā kārtā sadrebēja un izkrita no viņa rokas, nolaistot drānas un galdu.

Saīdzis par savu neveiklību, Mets piecēlās — un visā garumā smagi nokrita uz grīdas. Vēlāk, par to domādams, viņš atcerējās, ka neklausījusi kreisā kāja un arī tasi viņš turējis kreisajā rokā.

Misis Einfelde, kas vēl nebija izgājusi no Meta Zaleska kabineta, palīdzēja viņam tikt atpakaļ krēslā un gribēja saukt ātro palīdzību, bet viņš sekretāri atrunāja. Mets aprobežojās ar to, ka nogaidīja, līdz kāja un roka atkal sāka klausīt, kaut gan zināja, ka sēsties pie stūres un pats aizbraukt nevarēs. Pēc kāda laiciņa, Irisas Einfeldes atbalstīts, viņš nemanīti atstāja savu kabinetu un sekretāre aizveda viņu uz mājām savā mašīnā. Pa ceļam viņš pierunāja misis Einfeldi, lai viņa par notikušo nevienam nestāsta, baidīdamies, ka darbā pret viņu sāks izturēties kā pret invalīdu, un to viņš nekādi nevēlējās.

Mājās Mets pats saviem spēkiem nokļuva gultā un palika tur līdz vēlam svētdienas vakaram, juzdamies jau krietni labāk. Pirmdienas rītā viņš atkal brauca uz darbu — gan saguris, bet ne vairāk kā parasti šajā smagajā laikā.

Taču nedēļas nogalē viņš bija asi izjutis ne vien sasirgumu, bet ari vientulību. Barbara bija kaut kur aizbraukusi, un Metam vajadzēja rūpēties par sevi pašam. Agrāk, kad sieva bija dzīva, viņa allaž prata gan ar mīļu uzmanību, gan kādu rūpīgi gatavotu gardumu vakaros izkliedēt smagās darba dienas raizes, sagaidīja viņu, vienalga, lai cik vēlu viņš atgrieztos. Bet viņš jau tik sen nebija neko tādu baudījis, ka pat atmiņas šķita miglainas. Sen? Freda bija mirusi tikai pirms diviem gadiem. Cik bezgalīgi viņam vilcies šis laiks! Mets sāpīgi nodomāja, ka, sievai vēl dzīvai esot, nebūt nebija pratis viņu novērtēt tā kā tagad.

Pārņēma rūgtums ari pret Barbaru. Meita bija tik ļoti aizņemta pati ar savām darīšanām. Darbu. Metam būtu gribējies, lai viņa vispār nestrādā, dzīvo mājās un kaut vai daļēji aizstāj mirušo māti. Kādu laiku pēc Fredas nāves Barbara patiešām pūlējās to darīt. Katru dienu viņa sa^idija tēvu mājās ar vakariņām, ko viņi ieturēja kopā, bet mazpamazām dzīve prasīja savu, darba reklāmas aģentūrā kļuva arvien vairāk, un pēdējā laikā viņi redzējās retāk un retāk, gandrīz vai tikai pārgulēja zem viena jumta un steigā pabrokastoja. Jau labu laiku Barbara mudināja tēvu pieņemt mājkalpotāju — viņi to patiešām varētu atļauties, taču Mets negribēja ne dzirdēt par svešu cilvēku savā dzīvoklī. Tagad viņš to nožēloja.

Augusta sākumā viņš jau bija teicis Barbarai, ka ir pārdomājis un viņa var ņemt mājkalpotāju, bet Barbara atbildēja, ka patlaban viņai nav laika nodarboties ar sludinājumiem, izvēlēšanos un ievadīšanu saimniecībā. Mets sašuta. Vai tad rūpes par māju nebija sievietes — kaut arī meitas — darīšana? Vai par to vīrietim vispār kas jāzina, īpaši vēl, kad viņš ir tā aizņemts ar savu darbu kā tagad? Bet Barbara bija atbildējusi, ka viņas darbs ir tikpat svarīgs kā tēva darbs. Un to nu viņš vairs nespēja ne atzīt, ne saprast — kā vispār daudz ko citu, kas tagad notika pasaulē.

Metam Zaleskim vajadzēja tikai ik dienas uzšķirt avīzi, lai dusmās un izbrīnā redzētu krītam atkal kādu laika svētītu patiesību un sabrūkam kaut ko no vecajiem, labajiem tikumiem. Nekas vairs netika cienīts — ne valdība, tiesa, likumi, ne vecāki, skolotāji, armija un pat

Amerikas karogs, zem kura Otrajā pasaules karā bija cīnījies Mets un krituši daudzi viņa biedri.

Ļaunuma sakni Mets saskatīja mūsdienu jaunatnē un nīda no visas sirds šos garmatainos zeņķus, kurus nevarēja atšķirt no tikpat bezkaunīgiem skuķiem (savus pēc armijas parauga īsi apcirptos matus viņš nēsāja kā goda zīmi), viszinīgos studentus, kas plātījās ar grāmatās sagrābstītām Makluhana, Marksa vai Ce Gevaras gudrībām, melnos militantus, kas nebija mierā ar progresa lēno gaitu un prasīja zelta kalnus tūlīt, uz karstām pēdām, protestētājus un dumpja cēlājus, kuri niecināja vai visu pasauli un bija gatavi laist dūres darbā, ja kāds uzdrikstējās viņiem nepiekrist. Pēc Meta visdziļākās pārliecības, visa ši zaļknābju banda neko nezināja no dzīves, un labuma no viņiem nebija ne tik, cik melns aiz naga. Domājot par mūsdienu jaunatni, Metam vārījās žults un kāpa asinsspiediens.

Un Barbara, pati gan nepiederēdama ne pie balamutigajiem studentiem, ne pie skandālistiem, atklāti viņiem simpatizēja, kas bija gandrīz tikpat slikti. Pie tā Mets vainoja cilvēkus, kuros apgrozījās viņa meita, un it īpaši Bretu Dilozanto, kuru viņš joprojām necieta.

Patiesībā Mets Zaleskis — kā daudzi viņa vecuma ļaudis — dzīvoja iesīkstējušu aizspriedumu gūstā. Sarunās, kas dažkārt noveda pie karstām ķildām, Barbara pūlējās pārliecināt tēvu par savu taisnību: ka domas apvāršņi kļuvuši plašāki, it kā nesatricināmas pārliecības un idejas svērtas un par vieglu atrastas, ka jaunatne nicina ne jau vecāku morāli, bet viltus morāles fasādi, aiz kuras slēpjas divkosība, ne vecos principus vispār, bet liekulību un pašapmānu aiz principu vairoga. Ka patiesībā šis ir meklējumu, aizrautīga intelektuāla eksperimenta laiks, kas nesīs cilvēcei tikai labu.

Tieši tādā noskaņojumā, pie tam vēl pārguris, saspringtā darba un kuņģa čūlas izmocīts, Mets vēlu vakarā atgriezās mājās un ieraudzīja, ka Barbarai ir viesis. Viesis bija Rolijs Naits.

Pirms dažām stundām viņa ar Leonarda Vingeita palīdzību bija uzmeklējusi pilsētā Roliju Naitu. Viņa gribēja sīkāk izzināt par nēģeru — un sevišķi Rolija — dzīvi iekšpilsētā un to, kā viņu dzīvi ietekmējusi jaunā bezdarba likvidēšanas programma. «Autopilsētas» diktora tekstam vēl trūka šādu tādu detaļu, un Barbara pūlējās nepalaist garām neko, kas padarītu to spilgtāku un patiesāku.

No sākuma viņa aizveda Roliju uz Preses klubu, bet kluba drūzmā un troksnī bija grūti parunāt, bez tam Rolijs tur acīm redzami jutās neērti. Un Barbara uzaicināja viņu pie sevis mājās.

Barbara iejauca katram pa glāzei viskija ar sodu, uzcepa vakariņām olas ar speķi un ienesa paplāti viesistabā; ēdot vienkāršo ēdienu un dzerot viskiju, Rolija neveiklība pārgāja, viņi sāka runāt pavisam nepiespiesti.

Vēlāk Barbara ienesa viskija pudeli un ielēja vēlreiz. Pievakares krēsla sabiezēja, aiz logiem melnoja tumsa.

Rolijs, pārlaidis skatienu ērtajai, gaumīgi, bet atturīgi iekārtotajai telpai, jautāja: — Cik tālu no šejienes līdz Bleina un Divpadsmitās ielas stūrim?

—   Kādas astoņas jūdzes.

Rolijs pakratīja galvu un pasmīnēja. — Vismaz astoņsimt, ja ne vairāk.

Uz Bleina un Divpadsmitās ielas stūra dzīvoja Rolijs un Meja Lū.

Barbara ar pāris burtiem atzīmēja Rolija domu, viņai likās, ka ar to varētu ievadīt filmu, un tieši tad durvīs parādījās viņas tēvs.

Mets Zaleskis sastinga.

Neticēdams savām acīm, viņš skatījās uz Barbaru un Roliju, kas sēdēja blakus uz tahtas, uz zemē nolikto viskija pudeli un paplāti ar jau tukšajiem vakariņu traukiem. Pārsteigumā Barbarai izkrita piezīmju blociņš, kurā viņa, Rolijam neredzot, bija izdarījusi savas slepenās atzīmes.

Rolijs Naits un Mets Zaleskis, lai gan darbā nekad nebija pārmijuši ne vārda, tūlīt pazina viens otru. Rolijs atņirdzās un izmeta savu glāzi, lai parādītu, ka viņam tas neko nenozīmē. Tad nervozi aplaizīja lūpas.

—   Sveiks, tēt! — Barbara sacīja. — Tas ir…

Mets neļāva viņai pabeigt. Zvērojošām acīm urbdamies Rolijā, viņš uzbļāva: — Kādu velnu tu meklē manā mājā un zvalsties pa manām mēbelēm?…

Strādājot autorūpnīcā, kur vairums darbaspēka ir nēģeri, Mets bija spiests ārēji izrādīt iecietību rasu jautājumos. Bet tā bija tikai maska, zem kuras slēpās viņa dzimtās poļu priekšpilsētas pārliecība, ka nēģeris ir zemāka būtne, kaut kas kustonim līdzīgs. Un tagad, ieraugot nēģeri zem sava jumta un vēl ar savu meitu blakām, viņa darbā pārmocītie nervi neizturēja. Neapvaldāmais naids izlauzās uz āru, neprasot, ar ko tas var beigties.

—  Tēt, — Barbara asi ierunājās, — misters Naits ir mans draugs. Es pati viņu uzlūdzu, un tu…

—  Muti ciet! — iebrēcās Zaleskis. — Tu dabūsi vēlāk.

Barbara nobālēja. — Ko es dabūšu?

Mets nelikās viņu ne redzam. Derdzīgi skatīdamies Rolijā Naitā, viņš pastiepa roku uz virtuves durvīm, pa kurām pats tikko bija ienācis: — Laukā!

—  Tēt, tu neuzdrīkstēsies!

Barbara bija uzlēkusi kājās un metās pie tēva. Kad viņa bija rokas sniedziena attālumā, Zaleskis no visa spēka iecirta viņai pļauku.

Likās — viņi te spēlē kādu klasisku traģēdiju, un tagad tā bija Barbara, kas nespēja ticēt. Viņa domāja: nevar būt, ka viņš man iesita. Bet sitiens sāpēja, un viņa juta, ka uz vaiga zvēro tēva plauksta, taču ne jau miesa bija svarīga. Svarīga bija atskārsme.

It kā nupat būtu nobrukusi klints — vesels gadsimts cilvēces progresa ceļā uz saprašanos — , lai atsegtu Barbaras acīm tumsību, naidu un divkosību viņas tēva dvēselē. Un pie tā Barbara, sava tēva meita, tagad jutās līdzvainīga.

Arā piestāja mašīna.

Rolijs arī bija piecēlies. Uz mirkli viņš bija apjucis šajā svešajā apkārtnē. Nū vairs ne. — Tādiem kā tu es mlžu virsū, baltais vepri! — viņš caur zobiem izgrūda.

—   Es teicu: laukā! — Meta balss drebēja niknumā.

Barbara aizvēra acis. Mizu tev virsū, baltais vepri!

Protams. Kāpēc gan ne? Kā jau dzīvē mēdz būt. Naids pret naidu.

Jau otro reizi šo dažu minūšu laikā atvērās nama sāndurvis. Ienāca Brets Dilozanto un priecīgi pavēstīja: — Nevarēju sazvanīt un nācu vien iekšā. — Viņš līksmi uzsmaidīja Barbarai un Metam, tad pamanīja Roliju Naitu. — Sveiks, Rolij! Prieks jūs redzēt. Kā iet pa dzīvi, veco zēn?

Redzot, kā šo melno puisi apsveicina Brets, Zaleskis kļuva šaubīgs.

—       Un tev ari mīžu virsū, — Rolijs atcirta Bretam. Uzmeta nicīgi skatienu Barbarai un izgāja.

—        Ko tas nozīmē? — izbrīnītais Brets jautāja abiem palikušajiem.

Viņš bija braucis šurp taisnā ceļā no Metropolitēna lidostas, kur, no Kalifornijas atgriezusies, viņa lidmašīna nosēdās pirms nepilnas stundas. Bretam gribējās redzēt Barbaru, pavēstīt viņai par savu lēmumu un mājupceļā apcerētiem nākotnes plāniem. Vislīksmākajā noskaņā viņš bija vēris šī nama durvis. Tagad viņš saprata, ka te noticis kas pagalam nelāgs.

Barbara, asarās smakdama, tikai pakratīja galvu. Brets piegāja viņai klāt, apskāva: — Izraudies, būs vieglāk. Parunāsim pēc tam.

—        Paklau, varbūt man nevajadzēja… — Mets nedroši ierunājās.

—  Neko vairs negribu dzirdēt! — Barbara viņu

pārtrauca.

Viņa jau bija saņēmusies un izraisījās no Breta rokām.

—        Ja tā ir ģimenes iekšēja lieta, es varbūt labāk iešu? — Brets ieminējās.

—        Nē, paliec! — Barbara sacīja. — Un, kad tu iesi, es iešu tev līdzi. — Skatīdamās Bretam acīs, viņa piebilda: — Tu divas reizes mani lūdzi, lai es eju dzīvot pie tevis. Ja tu vēl mani gribi, esmu gatava.

—  Tu zini, ka gribu, — Brets dedzīgi atsaucās.

Mets Zaleskis, kas bija sabrucis krēslā, pacēla galvu.

— Dzīvot?

—        Tieši tā, — Barbara ledaini apstiprināja. — Precēties mēs negribam. Dzīvosim tāpat. Zem viena jumta un vienā gultā…

—  Nē! — Mets ierēcās. — Nemūžam!

—        Mēģini tikai mani nelaist! — Barbara draudīgi teica.

Viņu skatieni sacirtās, tēvs nolaida acis un sakampa galvu rokās. Viņa pleci raustījās.

—        Nepieciešamo es paņemšu uzreiz, — Barbara sacīja Bretam. — Pēc pārējā atbraukšu rīt.

—        Paklausies! — ierunājās Brets, nespēdams atraut acis no sāpēs sabrukušā tēva. — Es gribēju, lai mēs esam kopā. Tu to zini. Bet vai tam vajadzēja būt tik nežēlīgi?

—  Ja tu zinātu, kas noticis, tu saprastu, — Barbara aizkritušā balsi teica. — Tāpēc ņem mani līdzi tūlīt. Ja ne — es braukšu uz kādu viesnīcu.

Breta sejā pazibēja īss smaids. — Es tevi ņemu.

Barbara uzgāja augšā.

Kad abi vīrieši bija palikuši divi vien, Brets, neērti juzdamies, sacīja: — Mister Zaleski, man ļoti žēl, ka tā iznācis.

Nesagaidījis atbildi, viņš izgāja, lai pagaidītu Barbaru mašīnā.

Gandrīz pusstundu Brets un Barbara braukāja pa apkārtējām ielām, meklēdami Roliju Naitu. Jau pirmajās minūtēs, tiklīdz Barbara bija ielikusi čemodānu pakaļējā sēdeklī un mašīna sakustējās, Barbara paskaidroja, kas noticis pirms Breta ierašanās. Ik ar viņas vārdu Brets kļuva drūmāks.

—     Nabaga zēns, — viņš beidzot sacīja. — Tagad es saprotu, kāpēc viņš man tā uzklupa.

—  Arī man.

—     Viņš nodomāja, ka sirds dziļumos mēs visi esam vienādi. Un kāpēc arī lai viņš tā nedomātu?

Viņi brauca pa kārtējo tukšo ielu. Tās galā prožektori apspīdēja vientuļa gājēja stāvu. Taču tas izrādījās Zalesku kaimiņš, kurš nāca mājās.

—     Rolijs ir jau projām. — Brets vaicājoši paskatījās uz blakussēdētāju. — Bet mēs zinām, kur viņš dzīvo.

Abi saprata, kāpēc svārstās. Detroitas iekšpilsēta pa naktīm bija bīstama. Bruņoti uzbrukumi tur bija parasta lieta.

Barbara pakratīja galvu. — Šovakar tāpat neko vairs nevar darīt. Brauksim labāk mājās.

—     Bet jāsāk vienmēr no sākuma. — Brets apturēja mašīnu, un viņi skūpstījās. — Un tu zini, ka tagad tev ir jauna adrese, — viņš piebilda.

Lai cik sāpīgi bija šīvakara pārdzīvojumi, Brets, pagriezdams mašīnu uz ziemeļrietumiem, juta, ka elpa viņam aizžņaudzas no laimes pārpilnības.

Krietni vēlāk, kad viņi gulēja blakus Breta guļamistabas tumsā, Barbara klusi jautāja: — Tev acis vaļā?

—  Jā. — Pirms brīža Brets bija atlaidies uz muguras.

Tagad, rokas aiz pakauša salicis, viņš neko neredzošām acīm vērās griestos.

—   Par ko tu domā?

—   Par to muļķību, ko es tev reiz pateicu. Atceries?

—  Atceros gan.

Tas bija tovakar, kad Barbara gaidīja viņu ar vakariņām un Brets atveda līdzi Leonardu Vingeitu, un Brets pēc tam veltīgi lūdza, lai Barbara paliek pa nakti, un sadusmojies sacīja: «Tev ir divdesmit deviņi gadi, un tu nekādi nevari būt nevainīga …»

—        Tu man neko neatbildēji, — Brets turpināja. — Un tomēr biji. Jeb vai es maldos?

Barbara klusi, trīsuļaini iesmējās. — Ja tu vēl tagad šaubies…

—        Nē jau. — Barbara juta, kā viņš tumsā smaida un pagriežas uz sāna, lai viņu sejas būtu atkal blakus. — Kāpēc tu man neteici?

—        Nezinu. Tāpat vien. Par to nerunā. Un vai tas bija tik svarīgi?

—  Man bija svarīgi.

Iestājas klusums. Tad Barbara sacīja: — Ja vēlies, tas bija svarīgi arī man. Saproti, es gribēju, lai pirmo reizi tas notiktu ar cilvēku, ko es patiešām mīlu. — Viņa liegi pārlaida pirkstus Breta vaigam. — Un tā notika.

Breta rokas apvijās viņai apkārt, un viņu augumi sakļāvās, kad viņš nočukstēja: — Es tevi arī mīlu.

Brets prata saņemt un sargāt dzīves dārgākos mirkļus. Viņš vēl arvien nekā nebija teicis Barbarai par Losandželosā pieņemto lēmumu, nedz arī stāstījis par saviem nākotnes plāniem. Brets zināja, ka tad viņi runātu līdz rītam, un šonakt viņš runāt negribēja.

Un atkal karsts vilnis aizskaloja visas domas.

Pēc tam kad viņi saldā pagurumā gulēja blakus, Barbara ieminējās: — Zini, ko es tev teikšu?

—   Saki.

Viņa nopūtās. — Ja es būtu varējusi iedomāties, ka tas ir tik brīnišķīgi, tad gan tik ilgi nenociestos.

23

Ērikas Trentones romāns ar Pjēru Flodenheilu bija sācies jūnijā, gandrīz vai tūlīt pēc viņu pirmās tikšanās, kad jaunais sacīkšu braucējs, atgriežoties no

piknika pie Higinsa ezera, parādījās Ādama Trentona mājā.

Drīz pēc šī svētdienas vakara Pjērs piezvanīja Ērikai un uzaicināja pusdienās. Ērika bija ar mieru. Viņi satikās nākošajā dienā kādā nomaļā ārpilsētas restorānā.

Nedēļu vēlāk viņi satikās atkal un šoreiz pēc pusdienām aizbrauca uz moteli, kur Pjērs jau bija pierakstījies. Tikšanās bez kādas klīrības turpinājās gultā, kur Pjērs izrādījās par ļoti apmierinošu partneri, un, kad Ērika vēlā pēcpusdienā brauca mājās, viņa gan fiziski, gan garīgi jutās labāk nekā visā pēdējā laikā.

Visu jūniju un pāri jūlija vidum viņi satikās katrā izdevīgā gadījumā gan dienā, gan arī vakarā, ja Ādams bija Ēriku brīdinājis, ka atgriezīsies vēlu.

Ērikas miesa beidzot juta to laimīgo apmierinājumu, kas viņai tik ilgi bija liegts. Baudīdama Pjēra jaunību un svaigumu, Ērika līksmi dāvāja baudu arī viņam.

Tas bija pavisam kas cits nekā epizode ar Oliju. Tagad Ērika spēja to atcerēties — lai gan centās neatcerēties — vienīgi ar riebumu pret sevi, ka to pieļāvusi, lai cik bezcerīgi pārslāpusi būtu viņas miesa.

Slāpju bezcerības vairs nebija. Ērika gan nezināja, cik ilgs būs viņas romāns ar Pjēru, un saprata, ka agri vai vēlu tam nenovēršami jābeidzas. Pašlaik viņa bezrūpīgi ļāvās laimei un šķita — Pjērs arī.

Taču laimes sajūta rada pārgalvību, un viņi nebēdāja, ka citi var redzēt viņus kopā un kaut ko secināt.

Vismīļāk viņi vakarus pavadīja senlaicīgi mājīgajā Dirborna viesnīcā, kur viesus aprūpēja sirsnīgi un labi, arī vēl dažās atsevišķās viesnīcas kotedžās, it īpaši vienā — tā bija precīza kādreizējā Edgara Allana Po namiņa kopija. Apakšstāvā bija divas omulīgas istabas un virtuve, augšā zem paša jumta maza guļamistaba. Abi stāvi bija izolēti, un tos viesnīca izīrēja atsevišķi.

Divas reizes, kad Ādams bija izbraucis no Detroitas, Pjērs Flodenheils noīrēja Po namiņa apakšstāvu, bet Ērika — mazo guļamistabu. Kad ārdurvis noslēdza, nevienam vairs nebija nekādas daļas, kas staigā augšā vai lejā pa kāpnēm.

Ērikai tik ļoti patika romantiskais namiņš ar senlaicīgajām mēbelēm, ka reiz, gultā atlaidusies, viņa teica: — Sī māja ir kā radīta mīlētājiem. To nevajadzētu lietot nekam citam.

— Uhu, — bija atrūcis Pjērs, lieku reizi pierādīdams, ka viņam nav ko sacīt. Vispār viņu neinteresēja nekas cits kā vien autosacīkstes un sieviete gultā. Par sacīkstēm Pjērs varēja spriedelēt gari un aizrautīgi, un to viņš arī darīja. Bet, ja Ērika mēģināja ievirzīt sarunu par mākslu, grāmatām vai politiku, Pjērs žāvājās vai nervozēja kā nemierīgs bērns, kura uzmanības pietiek labi ja divām trim minūtēm. Reizēm Ērika, lai cik apmierināta būtu viņas miesa, par to skuma, viņa ilgojās arī pēc garīgas tuvības ar mīļoto.

Apmēram ap to laiku, kad šī neapmierinātība sāka radīt zināmu īgnumu pret Pjēru, laikrakstā «Detroit News» parādījās kāda piezīme.

Viņu vārdi iznira Eleonoras Breitmeijeras vadītajā saviesīgās dzīves stūrītī, un šo dāmu daudzi uzskatīja par Ziemeļamerikas laikrakstu valstības spožāko žurnālisti šajā plāksnē. Gandrīz nekas Motoru Pilsētas augstāko aprindu dzīvē nepaslīdēja garām mis Breitmeijeras vērīgajām acīm, un viņas komentārs pauda:

«Skais±*is, pārgalvīgais sacīkšu braucējs Pjērs Flodenheils un jaunā, daiļā Ērika Trentona — pazīstamā autorūpniecības darbinieka Ādama Trentona kundze — vēl arvien rod prieku viens otra sabiedrībā. Arī pagājušo piektdienu tēte-a-tēte pie vakariņu galda «Stūres ratā» apkārtējā pasaule viņiem bija tikpat vienaldzīga kā parasti.»

Sīs laikrasta rindas Ērikai bija pērkons no skaidrām debesīm. Jau tagad tās lasa tūkstošiem detroitiešu — arī viņas un Ādama paziņas… Un vakarā nebūs vairs neviena, kas par tām nerunātu un nezobotos. Ērikai gribējās bēgt un slēpties, vienalga, kur, kaut vai ielīst skapī. Cik vieglprātīgi bijuši viņi ar Pjēru! Tīši izrādījušies vai visai pasaulei. Un labot neko nevarēja.

Avīzes ziņa parādījās jūlija beigās, apmēram nedēļu pirms Trentonu vizītes Henka Kreizela savrupnamā.

Tajā vakarā, kad šī piezīme bija publicēta, Ādams, kā vienmēr, pārnesa arī «Detroit News», un viņi, pirms vakariņām martīni dzerot, sadalīja laikrakstu pa lapām.

Ērika lasīja sievietēm veltītās lappuses, kurās ietilpa arī saviesīgās dzīves stūrītis, Ādams iegrima starptautiskajās ziņās. Tomēr pēc tām Ādams mēdza rūpīgi izskatīt visu laikrakstu, un Ērika ar šausmām gaidīja brīdi, kad viņš paprasīs tās lapas, kuras pašlaik šķirstīja viņa.

Ērika nosprieda, ka nebūtu pareizi šīs nelaimīgās lapas iznest no istabas, — lai cik neuzkrītoši viņa to darītu, Ādams varēja pamanīt.

Tāpēc Ērika izgāja virtuvē un sāka steigšus klāt vakariņu galdu, cerēdama, ka saknes tostarp izvārīsies mīkstas, bet nē, saknes nesteidzās. Taču, kad Ādams piesēdās pie galda, laikraksta pēdējās lappuses viņš vēl uzšķīris nebija.

Pēc vakariņām, viesistabā atgriezies, Ādams atvēra savu mapi un ķērās pie darba. Kad Ērika bija novākusi vakariņu galdu un ienesusi Ādamam kafiju, viņa paņēma dažus žurnālus un savāca izkaisītās laikraksta lappuses, lai iznestu tās laukā.

Ādams pacēla acis un sacīja: — Avīzi atstāj tepat. Es vēl neesmu izskatījis.

Visu vakaru Ērika sēdēja kā uz adatām. Izlikdamās, ka lasa grāmatu, viņa slepus sekoja katrai Ādama kustībai. Kad mapīte beidzot aizvērdamās noplaukšēja, Ērika pamira no šausmām. Taču Ādams uzkāpa guļamistabā un avīzi likās pavisam aizmirsis. Tad Ērika to noslēpa un otrā ritā sadedzināja.

Protams, viņa zināja, ka viena eksemplāra sadedzināšana neko nedos. Jebkurš varēja Ādamam šo rakstiņu parādīt. Nebija taču ne mazāko šaubu, ka par to tagad tenko visi viņu pazīstamie un Ādama darbabiedri. Vairākas dienas Ērikai pagāja saspringtā gaidīšanā, kad beidzot Ādams, no darba pārnācis, sāks runāt.

Viens bija skaidrs: ja Ādams zinātu, viņš neklusētu. Viņš nebija tas vīrs, kas nedotu sievai iespēju kaut vai paskaidrot un attaisnoties. Bet pagāja nedēļa — un Ērikas saspringums pamazām atslāba. Droši vien visi bija tik pārliecināti, ka Ādams šo tenku lasījis, ka neuzskatīja par vajadzīgu pieminēt — neērtas situācijas parasti apgāja ar klusēšanu. Lai kāds būtu iemesls, Ērika bija par to pateicīga.

Pateicīga viņa bija arī par iespēju saglabāt tuvību ar abiem vīriešiem — Ādamu un Pjēru. Visā, kas neskāra dzimumattiecības, Ādams bija galvas tiesu pārāks par Pjēru, tikai diemžēl — vai par laimi — miesa Ērikai nozīmēja ļoti daudz, viņai nepietika ar garu vien. Pēc dažām dienām viņa atkal satikās ar Pjēru — šoreiz ļoti piesardzīgi •— pāri upei, Vindzorā, Kanādas pusē. Bet šī nu izrādījās pati skumjākā tikšanās.

Patiesība bija vienkārša: Ērika gandrīz vai dievināja

Ādamu par viņa spožo intelektu. Pjēru ne. Darba apsēstība Ādamam neaizsedza acis pret apkārtējās dzīves norisēm, viņam par visu bija noteikti spriedumi un pilsoņa pienākuma apziņa. Ērikai allaž bija prieks uzklausīt Ādamu — īpaši, ja viņš nerunāja par autorūpniecību. Turpretī Pjērs, kad Ērika apvaicājās, ko viņš domā par valsts dzīvojamo ēku celtniecību Detroitā, nu jau vairākas nedēļas karsti apspriestu visos laikrakstos, par to ne dzirdējis nebija. — Gar tādām blēņām man nav nekādas daļas, — bija viņa parastā atbilde. Viņš arī nekad nebija balsojis. — Es pat nezinu, kā to dara, man vienalga.

Un Ērikai nācās vien atzīt, ka pilnskanīgai tuvībai ar gultu nepietiek.

Kad Ērika vaicāja sev, kuru no visiem pazīstamiem vīriešiem viņa vislabāk gribētu par savu mīļāko, tad godīgi atbildēt varēja tikai vienu: to pašu Ādamu.

Ja vien Ādams visā pilnībā būtu viņas vīrs.

Bet viņš reti bija.

Ne par Pjēru, bet Ādamu Ērika domāja cauras dienas — ffdz pat vakaram Grospointa pie Henka Kreizela. Bijušais jūras kājnieks un autodaļu ražotājs iepratās izcelt visu, kas Ādamā labs, Ērika gluži apburta klausījās Ādama spriedumos un lietpratīgajos jautājumos par Henka Kreizela kuļmašīnu. Tikai vēlāk — mājupceļā — Ērika atcerējās vēl citu Ādamu, to, kas viņai bija piederējis, dedzīgu viņas miesas apmātu mīļāko, tagad tik nepārprotami zaudētu, ka viņu pārņēma izmisums un naids.

Tovakar viņa visā nopietnībā paziņoja Ādamam, ka grib šķirties. Palikt kopā šķita bezcerīgi. Ne otrā, ne nākamajās dienās Ērikas lēmums nemainījās.

Tiesa, viņa vēl neko nebija darījusi, lai ievadītu šķiršanos, nedz arī atstājusi namu pie Kvartona ezera, taču gulēja viena viesu guļamistabā. Viņa vienkārši juta, ka ar šķiršanās domu vajag sarast, pielāgoties tai.

Ādams neiebilda ne pret ko. Acīmredzot viņš — gluži pretēji Ērikai — cerēja, ka laiks dziedēs viņu nesaskaņas. Ērika joprojām gādāja par saimniecību, taču neatteica tikšanos arī Pjēram, kas bija piezvanījis un teicis, ka sacīkšu programmā radusies neliela atstarpe,un viņš varēs pabūt Detroitā. „

Kaut kas ir noticis, — Ērika teica, — es tacu

redzu. Kāpēc tu man nesaki?

Pjērs likās samulsis, Ērikas jautājums viņu nepārprotami apgrūtināja. Viņš vēl bija tik puicisks, ka galīgi neprata slēpt savus noskaņojumus.

—   Kas tad lai būtu noticis? — viņš, Ērikai blakus gulēdams, jautāja.

Ērika paslējās uz elkoņa. Moteļa istaba slīga krēslā, jo ienākot viņi bija nolaiduši tumšo aizkaru. Tomēr gaismas pietika, lai redzētu katru no lētās standartiekārtas priekšmetiem, visu šo sterilo plastmasas greznību. Viņa ieskatījās pulksteni. Divi pēc pusdienas. Šoreiz viņi bija tikušies Birmingemas nomalē, jo Pjērs sacīja, ka viņam neesot laika braukt pāri upei uz Kanādu. Arā blāvoja nomākusies diena, un laika ziņas bija solījušas lietu.

Ērika atlaidās spilvenā un cieši ielūkojās skaidri saskatāmajā Pjēra sejā. Pjērs uzsmaidīja, bet Ērika jauta smaidā kaut ko svešu — tādu kā piesardzību. Viņa gaišie mati — pašas Ērikas roku sajaukti — bija izrisuši pār spilvenu.

Pa šo laiku viņa bija ļoti pieķērusies Pjēram. Intelekta visādi mīļajam Pjēram trūka, toties gultā viņam netrūka nekā, un tieši tāds viņš Ērikai bija vajadzīgs. Pat zināmā iedomība — zvaigznes sindroms, ko Ērika bija pamanījusi jau pirmajā tikšanās reizē, — tikai izcēla viņa vīrišķību.

—   Labāk jau pasaki, kas tev uz sirds, — Ērika neatlaidās.

Pjērs novērsās, stiepdamies pēc blakus gultai pakārtajām biksēm, un izvilka no kabatas cigaretes. — Tas ir par mums, — viņš sacīja, neskatīdamies uz Ēriku.

—   Proti?

Viņš aizkūpināja cigareti un pūta dūmus griestos.

—   Tagad biežāk būšu treniņu braucienos. Reti varēšu iegriezties Detroitā. To tev taisījos pateikt.

Iestājās klusums. Salta nojausma sažņaudza Ērikas sirdi, bet viņa pūlējās neko neizrādīt. Beidzot viņa ierunājās: — Tas bija viss, jeb vai tu taisies man pateikt vēl kaut ko?

—   Ko tad vēl? — Pjērs neveikli jautāja.

—  Tev to vajadzētu labāk zināt.

—   Nu, ko… mēs esam bieži tikušies. Ilgu laiku.

—  Patiešām ilgu, — Ērika gaiši atbildēja, naidīgumu viņa tagad nedrīkstēja izrādīt, tā būtu kļūda. — Veselus divarpus mēnešus!

—  Tik vien? — viņa pārsteigums bija neviltots.

—   Acīmredzot tev šis laiks licies ļoti garš.

—   Ne jau par to es gribēju runāt. — Pjērs mēģināja

pasmaidīt.

—   Par ko tad?

—   Kā tu nesaproti, Ērika! Vienkārši mēs tagad kādu laiku nesatiksimies.

—   Cik ilgu? Mēnesi? Sešus mēnešus? Gadu?

—   Kā iegrozīsies, — viņš izvairīgi atteica.

—   Kas iegrozīsies?

Pjērs paraustīja plecus.

—  Un pēc šī nezināmā laika tu zvanīsi man vai es tev? — Ērika neatlaidās. Viņa zināja, ka tā nevajadzētu, bet Pjēra nenoteiktība viņu kaitināja. Kad Pjērs neko neteica, viņa piebilda: — Varbūt orķestris jau spēlē: «Nu laiks mums, mīļā, šķirties»? Tad nav ko minstināties. Pasaki skaidri un gaiši.

Un Pjērs tūlīt arī izmantoja Ērikas doto iespēju. — Jā. liekas, tieši tā to varētu nosaukt.

Ērika dziļi ievilka elpu. — Paldies, ka tu vismaz godīgi pateici. Man to vajadzēja zināt.

Protams, viņai nebija par ko žēloties. Viņa pati uzprasījās un prasīto atbildi saņēma, kaut gan jau pašā sarunas sākumā bija nojautusi, kas Pjēram sakāms. Viņas jūtas šajā brīdī bija diezgan juceklīgas. Visvairāk cieta viņas lepnums. Ērikai vienmēr bija licies, ka tā būs viņa pati, kas pārtrauks šīs attiecības. Bet viņa vēl nebija gatava tās pārtraukt, zaudējums sāpēja, mocīja bailes no vientulības. Taču viņa bija reāliste un saprata, ka runāt vai lūgties ir veltīgi. Vienu Ērika zināja nemaldīgi: Pjēram piederēs jebkura sieviete, kas viņam iepatiksies, kā pirms Ērikas piederējušas, apnikušas un pamestas daudzas. Iedomājoties sevi kā vienu no šīm daudzajām, viņai gribējās kliegt un raudāt, bet viņa sakoda zobus. To prieku Pjēra uzpūtīgajam egoismam viņa netaisījās sagādāt.

—  Tad jau man nav nekādas vajadzības te kavēties, — Ērika ledaini sacīja.

10

—   Ej nu! — Pjērs teica. — Netrako! — Viņš sniedzās Ēriku apskaut, bet viņa atrāvās un izslīdēja no gultas, paķerdama līdzi savas drānas, lai apģērbtos vannas istabā. Agrāk, ja gadījās saķildoties, Pjērs metās viņai pakaļ, noķēra un nesa atpakaļ gultā. Tagad viņš

289

to nedarīja, kaut gan Ērika vēl bija pa pusei cerējusi, ka darīs.

Kad Ērika iznāca no vannas istabas, arī Pjērs jau bija apģērbies. Pēc dažām minūtēm viņi pavirši saskūpstījās un šķīrās. Ērika pamanīja, cik atvieglots viņš jūtas, ka atvadīšanās bijusi tik viegla.

Pjērs aiztrauca savu mašīnu tā, ka riepas vien nokaucās. Ērika sekoja lēnāk. Pēdējais, ko viņa redzēja, bija Pjēra smaids un rokas mājiens.

Jau pie pirmā krustojuma Pjēra mašīnu vairs nevarēja saskatīt.

Ērika nobrauca vēl pusotra kvartāla un tikai tad apjēdza, ka pati nezina, kurp brauc. Bija ap trijiem pēc pusdienas, un vienmuļi sijāja lietus, gluži kā laika ziņās solīts. Kurp viņai braukt, ko iesākt… ar šo atlikušo dienu, atlikušo dzivi? Un pēkšņi visas viņas nojausmas, vilšanās un rūgtums, ko viņa bija spējusi apvaldīt Pjēra klātbūtnē, izlauzās asarās, un viņa savā atstumtībā un izmisumā pat necēla roku tās noslaucīt. Nedomādama, kur nonāks, Ērika brauca pa Birmingemu.

Vienīgā vieta, kurp viņai tagad patiešām negribējās braukt, bija māja, nams pie Kvartona ezera. Tur viņu gaidīja tikai atmiņas, nepabeigti darbi un jautājumi, uz kuriem viņai nebija spēka atbildēt. Viņa pabrauca vēl kādus kvartālus, nogriezās gar dažiem stūriem un tad ieraudzīja, ka nokļuvusi Somersetmolā, Trojā, tajā pašā tirdzniecības centrā, kur viņa pērn pirmoreiz nozaga smaržas. Toreiz viņa bija izbaudījusi savas apķērības, veiklības un aukstasinības triumfu. Novietojusi mašīnu, Ērika skrēja cauri lietum uz veikala durvīm.

Vestibilā Ērika noslaucīja no vaigiem lietu un asaras.

Veikala stāvos un nodaļās valdīja diezgan mērena rosība. Ērika klaiņoja gar kurpēm, rotaļlietām, batiku varavīksnēm. Bet viņa staigāja tikai staigāšanas pēc, nekas nepiesaistīja viņas uzmanību, neko viņa nekāroja. Ērika ieklīda somu nodaļā un taisījās jau atkal iet no tās laukā, kad ieraudzīja padusē nēsājamu portfeli. Spoži brūna angļu vēršāda. Portfelis gulēja uz stikla letes pašā stūrī. Ērika novērsās, taču skatiens atkal atgriezās pie portfeļa. Kāpēc lai viņai nebūtu portfelis? Līdz šim viņa gan bija iztikusi bet portfeļa, bet tomēr. Bez tam šāds te paduses portfelis simbolizēja visu, ko viņa ienīda, — darba tirāniju arī mājās, jaukās stundas, ko viņa būtu varējusi pavadīt ar Ādamu … Portfeļa nozagtās stundas. Labi. Tagad viņa nozags portfeli pašu.

Varbūt dāvināt šo portfeli Ādamam uz atvadībām? Spoža, sardoniska dāvana šķirtajam vīram!

Protams, viņa jau varētu arī portfeli gluži vienkārši nopirkt. Bet tad dāvanai nebūtu atriebības salduma. Un kaut kādu saldumu vajadzēja šai rūgtajai dienai. Pietrūkušo.

Izlikdamās, ka aplūko izstādītās preces, Ērika pārlaida skatienu veikalam. Kā jau vienmēr, kad viņa taisīsījās zagt, Ērikā uzviļņoja skurbinošs satraukums — šausmas un uzdrīkstēšanās reizē.

Pārdevēji bija trīs — meitene un divi vīrieši. Vecākais no viņiem izskatījās pēc nodaļas vadītāja. Visi aizņemti ar pircējiem. Divi vai trīs pircēji likās ieklīduši tāpat kā Ērika — tikai paskatīties. Kāda gausa vecmāmuļa cilāja čemodānu birkas.

Apšķildama vienu vai otru somiņu, Ērika ar līkumu tuvojās letei, uz kuras gulēja portfelis. It kā nupat to ieraudzījusi, viņa paņēma portfeli rokās un sāka pētīt. Paslepšus viņa palūkojās sānis un pārliecinājās, ka visi trīs pārdevēji ir aizņemti un viņu neredz.

Turpinādama pētīt portfeli, viņa to mazliet atvēra un iebāza spraugā birkas, lai tās nebūtu redzamas. Tad nevērīgi, it kā atpakaļ likdama, ļāva tam noslīdēt, bet jau zemāk par leti. Ar portfeli rokā Ērika droši pārlaida skatienu veikalam. Abi klaiņātāji jau bija aizgājuši uz kādu citu nodaļu, pārdevēji aizņemti ar pircējiem.

Nesteidzīgi, portfeli rokā šūpodama, viņa devās uz durvīm. Lejāk pletās plašs vestibils ar strūklaku vidū. Viņa jau dzirdēja ūdens strūklas miegaino murdēšanu un šļakstus. Aiz strūklakas stāvēja sargs uniformā, bet viņš bija uzgriezis muguru somu nodaļas durvīm un ķircinājās ar bērnu. Un, pat ja sargs arī redzētu Ēriku, viņam nebūtu nekāda pamata aizdomām. Viņa tuvojās ārdurvīm. Neviens viņu neaizturēja, neviens neko nejautāja. Viss gāja vieglāk par vieglu.

— Vienu brītiņu!

Asa, nepielūdzama balss aiz muguras. Ērika sarāvās un atskatījās.

Tā bija gausā vecmāmuļa, kas pirmīt likās iegrimusi čemodānu pētīšanā. Nu viņa vairs neizskatījās ne gausa, nc veca. Ērikas sejā metās ledainas acis. Plānās lūpas pavērās, lai uzsauktu: — Mister Jensij! Panāciet šurp! — Cieta roka sagrāba Ērikas locītavu kā dzelzs spīlēs.

—   Laidiet! — šausmās iekliedzās Ērika.

—   Mierā! — sieviete pavēlēja. Pēc izskata viņai varēja dot četrdesmit gadus — vecmāmuļas iespaidu bija radījis tikai apģērbs. — Esmu detektīve, un jūs esat pieķerta zādzībā. — Piesteidzās veikala vadītājs, un sieviete teica: — Sī sieviete nozaga portfeli, kas viņai rokā. Es viņu aizturēju.

—   Labi, ejam, — izmeta vadītājs. Viņš pildīja savu nepatīkamo pienākumu tikpat vēsi un neiejūtīgi kā sieviete detektīve. Uz Ēriku viņš paskatījās tik pavirši, ka viņa uzreiz jutās kā lēta noziedzniece, kuras seja nav pat uzmanības vērta.

—  Jūs dzirdējāt? — sieviete detektīve jautāja. Viņa vilka Ēriku aiz locītavas uz vestibila galu, kur laikam bija kantora telpas.

—   Nē, nē! — Ērika atspērusies pretojās. — Jūs esat kļūdījusies!

—    Kļūdās tikai tādas dāmiņas kā jūs, — sieviete atcirta un ciniski pajautāja vadītājam: — Vai kādreiz esam dzirdējuši arī ko citu?

Vadītājs acīm redzami jutās neērti. Ērika pacēla balsi. Visi, kas bija vestibilā, skatījās uz viņiem. Vadītājs savukārt gribēja bez lieka trokšņa ātrāk nokļūt kantorī un nepacietīgi māja ar galvu.

Un šajā brīdī Ērika izdarīja liktenīgu kļūdu. Ja viņa būtu rīkojusies tā, kā gribēja abi viņas aizturētāji, viss būtu nokārtojies pieņemtā un pieklājīgā veidā. Vispirms viņu nopratinātu — to droši vien darītu sieviete detektīve — un darītu nežēlīgi, tad Ērika sabruktu, atzītos un lūgtu piedošanu. Pratināšanas gaitā arī atklātos, ka viņas vīrs ir izcila persona autorūpniecībā.

Kad viņa būtu atzinusi savu vainu, viņai to vajadzētu apstiprināt arī rakstiski, pašai ar savu roku. Lai arī cik negribīgi, viņa to izdarītu.

Pēc tam viņu — augsta ierēdņa kundzi — atlaistu mājās, un incidents būtu nokārtots.

Ērikas rakstisko atzīšanos nosūtītu Tirdzniecības asociācijas izmeklēšanas birojam, tur pārliecinātos, ka šis viņai ir pirmais gadījums, un lietu tālāk nevirzītu.

Detroitas apvidus veikali pārāk labi pazina sievietes, kas zaga bez kādas vajadzības. Nevajadzēja būt sevišķi labiem psihologiem, lai zinātu, ka viņas uz to dzen autorūpnieku sievu parastās bēdas — seksuāla neapmierinātība, vientulība, tieksme pēc jel kādas uzmanības. Tikpat labi veikali zināja, ka skandalozi, ar lielo autorūpnieku vārdiem saistīti tiesas procesi tirdzniecībai drīzāk kaitēs nekā darīs labu. Autorūpnieki bija klans — aizskarot vienu no viņiem, varēja panākt boikotu no visiem pārējiem.

Tāpēc veikali lietoja citas metodes. Kad augsti situētā zagle tika novērota un pazīta, viņa saņēma rēķinu par nozagtajām mantām, un šos rēķinus tad vainīgā parasti bez kādām ierunām samaksāja. Ja nevarēja iztikt bez aizturēšanas, tad ar bargu nopratināšanu un rājienu pietika uz visiem laikiem — otrreiz šī sieviete vairs nezaga. Bet, lai kuru no šīm metodēm veikali izvēlētos, konfliktu kārtoja diskrētā klusumā.

Erika izmisumā un panikā atņēma saviem aizturētājiem šo^spēju. Viņa izrāvās un, nozagto portfeli pie krūtīm piespiedusi, metās bēgt.

Viņa skrēja pa vestibilu uz galvenajām durvīm, pa kurām bija ienākusi. Sievietei detektīvei un veikala vadītājam vajadzēja dažas sekundes, lai attaptos no pārsteiguma. Sieviete atguvās pirmā. Viņa metās pakaļ Ērikai, kliegdama: — Turiet! Turiet zagli!

Uniformā tērptais sargs, kas pie strūklakas runāja ar bērnu, apsviedās. Detektive ieraudzīja viņu. — Ķeriet to sievieti! — viņa pavēlēja. — To, kas tur skrien! Arestējiet! Viņa nozaga portfeli!

Visi, kas bija vestibilā, kaklus izstiepuši, blenza uz bēgošo Ēriku un sargu, kas dzinās viņai pakaļ. Troksnis izvilināja no zālēm arī citus pircējus — visās durvīs drūzmējās ziņkārīgie. Bet neviens nepalīdzēja aizturēt Ēriku, kuras papēdīši trauksmaini klikšķēja pa akmens grīdas plātnēm. Nopakaļ dimdēja sarga soļi.

Ērikai šie naidīgie saucieni, ziņkārie skatieni un sarga soļi, kas dimdēja arvien tuvāk, šķita kā drausmīgs murgs. Tā nevarēja būt īstenība! Tūlīt viņa pamodīsies! Bet viņa nemodās — pretim slējās smagās ārdurvis. Viņa rāva. Durvis vērās izmisīgi lēni. Un tad viņa jau bija laukā, lietū, un turpat, tikai dažu jardu attālumā, stāvēja viņas mašīna.

Sirds viņai pukstēja pašā kakla galā, elpa aizcirtās no skriešanas un šausmām. Viņa atcerējās, ka, par laimi, nav aizslēgusi mašīnu. Iespiedusi zagto portfeli padusē, Ērika atvēra rokassomiņu un paķēra iededzes atslēgu. No somiņas izbira visādi sīkumi, bet tos viņa nevēroja. Kad Ērika pieskrēja pie mašīnas, iededzes atslēga viņai jau bija rokā, bet arī sargs, jauns, plecīgs puisis, bija turpat uz pēdām. Aiz viņa skrēja sieviete, bet sargs bija tuvāk. Ērika saprata, ka viņa nepaspēs ne ielēkt mašīnā, ne iedarbināt motoru un aizbēgt: Ēriku pārņēma izmisums.

Bet tajā pašā brīdī sargs paslīdēja uz slapjā asfalta un krita. Viņš nostiepās visā garumā, un pagāja labs brīdis, kamēr viņš, atjēdzies no pārsteiguma un sāpēm, piecēlās.

Sarga kļūme deva Ērikai nepieciešamo laiku. Ieklupusi mašinā, viņa iedarbināja motoru un aizbrauca. Tagad viņu māca tikai vienas rūpes: vai viņas vajātāji ievērojuši mašīnas numuru?

Bija ievērojuši. Bez tam starp sīkumiem, kas izbira no Ērikas rokassomiņas, atradās čeku grāmatiņa un citi dokumenti uz viņas vārda. Tos uzlasīja sieviete detektīve, kamēr sargs, slapjo un notraipīto mundieri slaucīdams, kliboja pie telefona, lai izsauktu policiju.

Notvert bēgli bija tik smieklīgi viegli, ka abi policisti nosmīnēja vien, pārsēdinot Ēriku no viņas mašīnas savējā. Pirms dažām minūtēm abas policijas mašīnas bez kāda trokšņa, bez sirēnām vai zibspuldzēm, ar policista rokas mājienu bija apdzinušas Ēriku un pavēlējušas apstāties, ko viņa arī tūlīt izdarīja, apzinādamās, kāds neprāts būtu arī tagad vēl nepaklausīt.

Abi jaunie policisti, lai arī stingri, izturējās tik mierīgi un pieklājīgi, ka Ērika nejuta to pazemojumu, ko veikalā viņai lika pārciest sieviete detektīve. Tagad viņai bija vienalga, kas notiks tālāk. Neko labot vairs tāpat nevarēja, lai viņa teiktu vai darītu ko darīdama.

—   Mums pavēlēts aizvest jūs uz iecirkni, kundze, — policists sacīja. — Mans pārinieks brauks ar jūsu mašīnu.

—   Labi, — Ērika aizkritušā balsī atteica. Policists pavēra viņas priekšā policijas mašīnas pakaļējās durvis, un Ērika sarāvās, ieraudzījusi restes — aizturēto nodalījums izskatījās pēc īstas cietuma kameras.

Policists redzēja, ko Ērika jūt. — Noteikumi, — viņš atvainodamies sacīja. — Ja es laistu jūs priekšā pie stūres, tad ietupinātu mani pašu.

Ērika piespiesti pasmaidīja. Acīmredzot abi šie policijas virsnieki neuzskatīja viņu par parastu noziedznieci.

—   Jūs esat jau kādreiz arestēta? — policists jautāj a.

Viņa pakratīja galvu.

—  Man arī tā likās. Otro vai trešo reizi tas ir jau vieglāk.

Ērika iekāpa, durvis aizcirtās, un viņa bija ieslēgta.

Salīdzinājumā ar mašīnas restoto draudigumu policijas iecirknis likās vairs tikai garlaicīgs. Viņu nopratināja par zādzību veikalā. Ērika atbildēja godīgi uz visiem jautājumiem, zinādama, ka liegties nav vērts. Viņu konfrontēja ar sievieti detektīvi un sargu, kuri izturējās naidīgi, kaut gan Ērika atzina visu, ko viņi sacīja. Viņa identificēja nozagto portfeli, pati vairs nesaprazdama, kāpēc viņai tas iepaticies. Kad protokols bija pafSkstīts, Ērikai jautāja, vai viņa nevēlas piezvanīt. Savam advokātam? Vīram? Ērika nevēlējās.

Tad viņu ieveda mazā istabiņā ar restotu logu, ieslēdza un atstāja vienu.

Vietējās policijas šefs Vilburs Arensons nemēdza steigties. Ne vienu reizi vien savos dienesta gados viņš bija pieredzējis, ka nesteidzība labi atmaksājas. Rāmi viņš pārlasīja ziņojumus par zādzības fāzēm — izsekošanu, aizturēšanu, vainīgās bēgšanu, policijas pakaļdzīšanos un arestu. Arestētā Ērika Margarita Trentona (divdesmit piecus gadus veca, precēta, dzīves vieta — pie Kvartona ezera) savu vainu bija rakstiski atzinusi, nemēģinādama izvairīties vai kaut ko noliegt.

Pēc pastāvošiem noteikumiem tagad atlika rakstiski nopamatot arestu, nodot vainīgo tiesai un tiesas spriedumam. Taču Detroitas un tās priekšpilsētu policija ne vienmēr sekoja noteikumiem.

Vispār tik nenozīmīga pārkāpuma izskatīšana nebūt neietilpa paša policijas šefa pienākumos, bet zināmos gadījumos viņš to darīja. Un šis bija tāds gadījums.

Trentons. Tāds kā dzirdēts vārds. Šefs Arensons vēl īsti neatcerējās, kur un kad to dzirdējis, bet zināja, ka trenētā policista atmiņa viņu nepievils, tāpēc mierīgi lasīja tālāk.

Policijas iecirkņa seržants — reģistrators, pazīdams sava šefa paņēmienus, Ērikas Trentonas lietu vēl nebija iegrāmatojis. Un neiegrāmatota lieta bija pasargāta no preses okšķeriem un nevajadzīga trokšņa.

Daži momenti Ērikas Trentonas lietā piesaistīja šefa uzmanību. Pirmais, ka šī Trentona nav zagusi, trūkuma spiesta. No viņas somiņas bija izbiruši vairāki simti dolāru banknotēs un čeku grāmatiņa ar iespaidīgu segumu bankā.

Šefs Arensons pazina turīgās veikalu apzadzējas un iemeslus, kāpēc viņas tā rīkojās, tāpēc šis naudas moments viņu nebūt nepārsteidza. Daudz interesantāka bija arestētās atteikšanās sniegt jel kādas ziņas par savu vīru un nevēlēšanās viņam kaut vai piezvanīt.

Protams, viņas atteikšanās neko negrozīja. Policija jau bija pārbaudījusi Ērikas Trentonas mašīnas numuru un konstatējusi, ka tā ir viena no abām «Lielā Trijnieka» mašīnām, ko kompānija nodevusi Ādama Trentona rīcībā. Un druknais, vecīgais šefs Arensons sēdēja, berzēja pliko pauri un prātoja par piezīmi «viena no abām»…

Ar kompānijas mašīnām braukāja daudzi autorūpniecības ierēdņi. Bet tikai ļoti augstiem, vadošiem darbiniekiem piešķīra divas — pašam un sievai.

Tāpēc nevajadzēja nekādu spožo prātu, lai izdarītu secinājumu, ka aizturētā Ērika Margarita Trentona, kas tagad sēdēja viņu iecirkņa mazajā nopratināšanas istabiņā, nevis kamerā, — vēl viens punkts seržanta intuīcijas labā, — bija ļoti ietekmīga vīra laulātā draudzene.

Policijas šefam nu vajadzēja izdibināt — cik īsti ietekmīga? Un kāda ir šīs ietekmes sfēra?

Tam, ka pats policijas priekšnieks vispār apsvēra šos jautājumus, bija savs pamats, proti, tas, ka Detroitas nomaļu kopienas pastāvēja uz tiesībām turēt savu policiju. Laiku pa laikam parādījās projekti, kā šos izkaisītos lielās Detroitas policijas spēkus apvienot kopējā metropoles policijā. Bija aprēķināts, ka tādējādi policijas darbs nesaskaldītos, nedublētos un arī štatam izmaksātu lētāk. Apvienošanās aizstāvji pasvītroja, ka citur tādas sistēmas jau pastāv un darbojas veiksmīgi.

Taču nomales — Birmingema, Blumfīldhila, Troja, Dirborna, Grospointa un citas — vienprātīgi nostājās pret policijas apvienošanu. Un, tā kā šo kopienu iedzīvotāji bija ļoti ietekmīgi ļaudis, visi projekti krita cauri.

Mazo, neatkarīgo policijas iecirkņu sistēma varbūt gluži vis nenodrošināja taisnīgu apiešanos ar kuru katru, toties tiem, kuriem bija lieli vārdi, kā arī viņu draugiem un radiem likumu apiet izrādījās vieglāk.

Stop! Sefš bija atcerējies, kur viņš dzirdējis Ādama Trentona vārdu. Pirms sešiem vai septiņiem mēnešiem Arensons pirka savai sievai mašīnu Smoukija Stefensena autoveikalā — un tur Stefensens bija stādījis viņam priekšā Ādamu Trentonu. Vēlāk, kad Trenlons bija aizgājis, Smoukijs pieminēja viņu vēlreiz, pareģodams, ka, tik strauji ejot uz augšu, Ādams Trentons diezgan drīz var izrādīties par kompānijas prezidentu.

Apcerēdams šo īso tikšanos autoveikalā, šefs Arensons lieku reizi nopriecājās par savu nesteidzību. Tagad viņš ne tikai zināja, ka aizturētā dāma ir no augstām aprindām, bet varēja savākt lietas tālākai gaitai derīgu informāciju.

Pievi<kis klāt ārējo telefonu, šefs zvanīja Smoukijam Stefensenam.

24

Baronets sers Persivals Makdovels Stīvesants un Ādams Trentons pazinās un bija draugi jau kādus divdesmit gadus. To nevarēja saukt par ciešu draudzību. Dažreiz viņi gadu vai divus nesatikās un arī nesarakstījās, bet, laiku pa laikam izrādījušies vienā un tai pašā pilsētā, viņi atjaunoja veco draudzību brīvi un vienkārši, it kā nekad nebūtu šķīrušies.

Tik ilgas draudzības pamatā laikam bija raksturu dažādība. Ādams, lai gan viņam netrūka arī iztēles, galvenokārt bija spožs organizators un precīzs izpildītājs. Sers Persivals toties — fantasts un zinātnieks, tā tipa teorētiķis, kas var gan izgudrot rāvslēdzi, bet piemirst aizvilkt savu bikšu priekšu.

Tikpat dažāda bija viņu izcelšanās. Sers Persivals, senas angļu muižnieku dzimtas pēdējais pārstāvis, pēc tēva nāves mantoja baroneta titulu. Ādama tēvs bija vienkāršs metāllējējs.

Iepazinās viņi universitātē, kurā abi reizē iestājās un reizē beidza — Ādams ar inženiera, Persivals — ar fiziķa diplomu. Vēl tālākajos gados Persivals ieguva arvien jaunus zinātniskus grādus tik viegli un rotaļīgi, kā bērns plūc pļavā margrietiņas. Kādu laiciņu viņš nostrādāja arī vienā autokompānijā ar Ādamu. Proti, «smadzeņu trestā» — Zinātnisko pētījumu nodaļā, kurai Persivals atstāja paliekamu piemiņu — jaunu metodi elektronu mikroskopa pielietošanā.

Sajā periodā viņi — vēl pirms Ādama laulībām ar Ēriku — pavadīja kopā vairāk laika nekā jebkad, jo pagaidām arī Persivals bija vecpuisis, un draudzīgā tuvība viņu savstarpējo cieņu tikai padziļināja.

Kādu laiku Ādams interesējās arī par drauga aizraušanos ar pseidosenatnīgu vijoļu būvēšanu, — tajās Persivals ar indīgu humoru ielīmēja viltotas Stradivārija zīmes, — bet atteicās no Persija piedāvājuma kopā mācīties krievu valodu. Persijs ķērās pie darba viens pats, izrakstīja kādu padomju žurnālu un nepilna gada laikā jau brīvi lasīja krieviski.

Sers Persivals Stīvesants, kalsns un garumā izstīdzis, Ādamam likās nemainīgi skumjš, kāds viņš patiesībā nebija, un allaž izklaidīgs, kāds viņš tiešām bija. Viņa dvēseles mieru nespēja traucēt nekas — ari ne septiņi trokšņaini bērni —, jo, savās zinātniskajās pārdomās nogrimis, viņš ārpasauli nedzirdēja un neredzēja. Bērnu bariņš pieauga ik pa gadam — par to gādāja pikantā, vēja pilnā lēdija Stīvesanta, ko Persijs bija apprecējis pēc aiziešanas no autorūpnīcas, un kuplās ģimenes tagadējā mītne Sanfrancisko bija laimīgs trakonams.

No Sanfrancisko uz Detroitu Persijs bija atlidojis, lai sastaptos ar Ādamu. Un tā šajā augusta pēcpusdienā viņi sēdēja Ādama kabinetā.

Kad Persijs iepriekšējā dienā piezvanīja un teica, ka ieradīsies Detroitā, Ādams lūdza, lai draugs apmetas nevis viesnīcā, bet pie viņa. Ērikai patika Persijs. Ādams cerēja, ka vecā drauga klātbūtne izklaidēs saspīlēto nenoteiktību, kas vēl arvien valdīja viņa ģimenes dzīvē.

Bet Persijs atteicās: — Labāk jau ne, veco zēn. Ērika sāks prašņāt, kāpēc esmu atbraucis, bet to, iespējams, tu gribēsi viņai pasacit pats.

—  Un kāpēc tu brauci? — Ādams jautāja.

—   Varbūt es meklēju darbu.

Izrādījās, ka sers Stīvesants nemeklē darbu, bet, tieši otrādi, braucis piedāvāt darbu Ādamam.

Rietumu piekrastes kompānijai, kas ražoja sarežģītas elektronu un radara aparatūras, bija vajadzīgs direktors administrators. Persijs, viens no šīs kompānijas radītājiem, bija zinātniskais viceprezidents un piedāvāja Ādamam direktora posteni gan savā, gan savu kolēģu vārdā.

—  Tev nevajadzēs sākt no apakšas, veco zēn. Mēs iztaisīsim no tevis prezidentu, — viņš sacīja.

—  To jau Henrijs Fords savā laikā teica Bankijam Knudsenam, — Ādams sausi atbildēja.

—   Pie mums tā lieta drošāka. Mēs dosim tev krietnu žūksni akciju. — Uzlūkojot Ādamu, Persija pierē ievilkās stāva grumbiņa. — Kamēr esmu te, lūdzu tikai vienu. Ņem mani nopietni.

—   Vienmēr esmu ņēmis tevi nopietni. — To teikdams, Ādams nodomāja, ka viņu draudzības pamatā allaž bijusi savstarpēja cieņa un katram bijis par ko otru cienīt. Ādamam bija savi, turklāt būtiski nopelni autorūpniecībā, bet Persijs, neraugoties uz šķietamo bezpalid»ību un izklaidību ikdienas dzīvē, droši un pārliecināti darbojās zinātnes laukā. Jau pirms šīsdienas tikšanās Ādams bija dzirdējis par viņa kompāniju Rietumu piekrastē — īsā laikā tā bija kļuvusi slavena ar saviem pētījumiem un atklājumiem elektronikā.

—  Mūsu firma nav liela, bet strauji iet plašuma, — Persijs teica. — Mums ir augšanas grūtības.

Un sāka stāstīt, kā viņi, grupa zinātnieku, nolēmuši dibināt kompāniju, lai jaunākos, tagad tik daudzos zinātnes atklājumus drīzāk ieviestu tehnikā un praktiski pielietotu. īpaši viņus interesēja jauni enerģijas avoti un enerģijas pārvadīšana. Viņu darbiem galarezultātā vajadzēja ne tikai atvieglot pārslogotās pilsētas un industriju, bet arī palīdzēt pārtikas problēmas risināt ar plašām, spēcīgām irigācijas sistēmām. Daudzās nozarēs viņu grupa jau bija paveikusi lielas lietas un, kā Persijs izteicās, jau varēja nopelnīt maizīti ar sviestu un kādu kriksīti džema arī. Nākotnes izredzes bija vēl spožākas.

—   Galvenokārt mēs strādājam pie supervadītājiem, — Persijs teica. — Zini, kas tie ir?

—   Diezgan aptuveni.

—  Ja dabūsim cauri savu ideju — un daudzi domā, ka dabūsim, — tad mūsu paaudzei tas būs pats nozīmīgākais pavērsiens enerģētikā un metalurģijā. Bet par to runāsim vēlāk. Tas būs mūsu dižākais pasākums.

Bet pagaidām, Persijs uzsvēra, kompānijai vajadzīgs vadītājs, augstas klases praktiķis.

—   Mēs esam zinātnieki, veco zēn. Mēs zem sava lietussardziņa esam savākuši tik daudz zinātnes ģēniju, cik vien šajā zemē ir. Bet mums jāsaduras ar lietām, ko mēs darīt negribam un nespējam, — organizāciju, pārvaldi, budžetu, finansēšanu un tā tālāk. Mēs vēlamies palikt savās laboratorijās, eksperimentēt un domāt.

Bet kurš katrs komersants, kā paskaidroja Persijs, grupai nebija vajadzīgs.

Tādu, kam sajēga grāmatvedībā un pārvaldē, ir melnie tūkstoši. Bet mums vajadzīga izcila personība, vīrs ar bagātu iztēli, spējīgs saprast un cienīt zinātniskus meklējumus, izmantot tehniku, ieviest praksē izgudrojumus, noskaidrot prioritātes, stāvēt uzņēmuma priekšējās pozīcijās, kamēr mēs ar savu darbu nodrošinām aizmuguri. Turklāt viņam vēl jābūt krietnam cilvēkam. īsi sakot, mums esi vajadzīgs tu.

Kā lai Ādams nejustos glaimots? Protams, tāpat kā citur autorūpniecības darbiniekus, ari viņu dažkārt mēģināja pārvilināt konkurentu kompānijas. Bet Persija aicinājums — ņemot vērā, kas ir Persijs Stivesants, — bijis pavisam kas cits.

—   Ko par to domā tavi kolēģi? — Ādams jautāja.

—   Viņi raduši paļauties uz mani. Varu sacīt, ka mūsu kandidātu saraksts bija īsāks par īsu. Tas sastāvēja no viena vienīga vārda: Ādams Trentons.

—   Esmu aizkustināts, — Ādams no sirds sacīja.

Sers Persivals Stīvesants atļāvās vienu no saviem

retajiem, gausajiem smaidiem. — Dosim tev visas iespējas vēl dziļākam aizkustinājumam. Ja vēlies, varam tūlīt uz vietas apspriest algu, prēmijas, tev paredzēto akciju skaitu un optāciju.

Ādams pakratīja galvu. — Pagaidām vēl ne, ja vispār. Nekad neesmu nopietni domājis pamest autorūpniecību. Mašīnas ir bijušas visa mana dzīve. Joprojām ir.

Ādamam šī saruna likās tīri teorētiska. Lai kā viņš cienītu Persiju, lai cik dziļa viņu draudzība, brīvprātīgi aiziet no autorūpniecības viņam nenāca ne prātā.

Viņi sēdēja viens otram pretī. Persijs sarosījās savā krēslā. Sēdēdams viņš bija paradis uzmest savu garo, kalsno muguru visvisādos kūkumos. Jauns kūkums vēstīja jaunu pavērsienu sarunā.

—   Vai esi kādreiz padomājis, ko iekals tavā kapakmenī? — Persijs jautāja.

—   Neesmu pārliecināts, ka man vispār būs kāds kapakmens.

Persijs atmeta ar roku. — Es runāju pārnestā nozīmē, veco zēn. Piemineklis tiek katram — vai nu no akmens, vai no zila gaisa. Uz tā rakstīts, kā esam nodzīvojuši mums atvēlēto laiku un ko atstājuši pēc sevis. Tātad — esi domājis par savējo?

—   Lieks jautājums, — Ādams teica. — Par to brīžiem domā ikviens no mums.

Persijs salika pirkstgalus kopā un nolūkojās uz tiem. — Varu iedomāties, kas par tevi būs sacīts. Piemēram: «Viņš bija autokompānijas viceprezidents» vai varbūt pat «prezidents», ja laime no tevis nenovērsīsies un tev būs pa spēkam nobīdīt no ceļa citus līdzcensoņus. Tu, protams, būsi labā sabiedrībā, tikai pārliekiļ^plašā. Autoprezidentu un viceprezidentu ir tik bezgala daudz. Sīs aprindas ir pārapdzīvotas kā Indija.

—   Vai neiztiksim bez aplinkiem? — Ādams ieminējās.

—   Prāta vārdi, veco zēn!

Ādamam likās, ka Persijs brīžiem pārcenšas ar tīšiem anglicismiem. Netīši tie nevarēja būt, jo, kaut vai desmitkārt angļu baronets, Persijs jau gadsimta ceturto daļu dzīvoja Amerikā, bija piesavinājies amerikānisku gaumi un paražas un tikai izrunu saglabājis anglisku. Bet galu galā katram cilvēkam ir savas vājības.

Tagad Persijs paliecās uz priekšu un nopietni uzlūkoja Ādamu. — Nu tad zini, ka tavā kapakmenī varētu iekalt: «Viņš darīja kaut ko jaunu, atšķirīgu, būtisku. Viņš gāja priekšgalā, kad zinātne lauza jaunus ceļus, apguva neskartus laukus. Tas, ko viņš atstājis aiz sevis, bija nozīmīgs un paliks mūžos.»

Persijs atkrita atzveltnī, it kā šī neparasti dedzīgā runa būtu izsmēlusi visus viņa spēkus.

Iestājās klusums, bet Ādams juta, ka šie vārdi viņam nozīmē vairāk par visu iepriekšējo sarunu. Viņš apzinājās, ka Persijam taisnība, un prātoja, cik ilgā piemiņā paliks «Orions», kad mašīna būs savu laiku pārdzīvojusi. Vai «Ceļa zvaigzne». Šobrīd tās likās svarīgas, noteica daudzu cilvēku dzīvi, ari paša Ādama. Bet cik svarīgas tās liksies pēc gadiem?

Administrācijas stāvā valdīja vēlas pēcpusdienas miers. Darba spriegums pierima, sekretāres un citi darbinieki sāka izklīst. No sava krēsla Ādams varēja noskatīties, kā mašīnu straume lejā kļūst arvien blīvāka, rūpnīcu un iestāžu darba laikam beidzoties.

Ādams apzināti bija izvēlējies dienas nogali, jo Persijs gribēja, lai viņu rīcībā būtu vismaz stunda un viņi varētu netraucēti visu pārrunāt.

—        Pastāsti man sīkāk par supervadītājiem, — Ādams ieminējās, — un par lūzumu, ko tie var radīt.

—        Supervadītāji ļaus tikt pie jaunas, neredzēti jaudīgas enerģijas, — Persijs rāmi atbildēja, — palīdzēs attīrīt piesārņoto vidi un radīs īstu pārpilnības laikmetu uz zemes.

Uz Ādama rakstāmgalda kabineta otrā galā iezvanījās telefons.

Ādams īgni paskatījās uz aparātu. Pirms Persivala ierašanās viņš bija pieteicis savai sekretārei, lai aiztaupa viņam telefona zvanus. Arī Persijs acīm redzami sapīka.

Taču, ja Urzula viņa pavēli" pārkāpa, iemeslam vajadzēja būt svarīgam. Atvainojies viņš piegāja pie rakstāmgalda, apsēdās krēslā un pacēla klausuli.

—        Es nebūtu jūs traucējusi, — klusi ierunājās sekretāre, — bet zvana misters Stefensens, viņam esot ar jums jārunā ļoti steidzīgā lietā.

—  Smoukijs Stefensens?

—  Jā, ser.

—        Pajautājiet, uz kādu numuru lai es viņam vēlāk piezvanu, — Ādams nīgri izmeta. — Es piezvanīšu, ja varēšu. Pašlaik esmu aizņemts.

Viņš juta, ka Ursula svārstās.

—        Mister Trenton, tieši to jau es viņam teicu. Bet viņš nekādi neatlaižas. Viņš saka — ja jūs zinātu, par ko viņam jārunā, jūs traucējumu neņemtu ļaunā.

—        Sasodīts! — Ādams ar skatienu atvainojās Persijam, tad jautāja: — Viņš ir pie telefona?

—  Jā.

—   Labi. Savienojiet.

Aizsedzis klausuli ar plaukstu, Ādams sacīja: — Tas prasīs kādu minūti, ne vairāk. — Viņš nodomāja, ka Stefensena tipa cilvēkiem viņu sīkās darīšanas allaž šķiet svarīgākas par visu pasaulē.

Klikšķis. Automobiļu tirgotāja balss: — Jūs, Adam?

—        Jā gan. — Ādams pat nepūlējās apslēpt savu nepatiku. — Mana sekretāre, liekas, jūs brīdināja, ka esmu aizņemts. Viss pārējais var mierīgi pagaidīt.

—  Vai lai pasaku to jūsu sievai?

—        Ko jūs ar to gribat teikt? — Ādams nīgri apvaicājās.

—       Tikai to, ka jūsu sieva arestēta. Un ne jau par satiksmes noteikumu pārkāpšanu. Par zādzību.

Kamēr Ādams, mēms no pārsteiguma, klusēja, Smoukijs turpināja: — Ja vēlaties viņai palīdzēt un palīdzēt personiski, metiet pie malas visu, ar ko pašlaik esat aizņemts, un brauciet šurp. Klausieties uzmanīgi, kur es jūs gaidu.

Galīgi apstulbis, Ādams pierakstīja Smoukija uzrādīto vietu.

—        M^eSns vajadzīgs advokāts, — Ādams sacīja. — Es dažus pazīstu. Es piezvanīšu kādam, lai atbrauc.

Viņš sēdēja blakus Smoukijam Smoukija mašīnā policijas iecirkņa stāvvietā. Iecirknī Ādams vēl nebija bijis. Smoukijs gribēja, lai Ādams vispirms uzklausa, ko viņš Ērikas lietā uzzinājis no policijas priekšnieka pa telefonu un ko vēlāk iecirknī, kur paspējis iegriezties pirms Ādama ierašanās.

Ādams saspringti klausījās, drūmā rieva viņa pierē vilkās arvien dziļāka.

—        Protams, protams, — Smoukijs teica. — Zvaniet advokātam. Kāpēc lai jūs pie viena nepiezvanītu arī redakcijām? Viņi atsūtīs pat preses fotogrāfus.

—        Vai nav vienalga? Policija acīmredzot pieļāvusi muļķīgu kļūdu.

—  Nekādu kļūdu policija nav pieļāvusi.

—  Mana sieva nekad nebūtu…

—        Nebūtu, bet ir, — Smoukijs indīgi atcirta. — Iedzeniet to savā paurī. Un iesniegusi rakstisku atzīšanos.

—  Tam es nespēju ticēt.

—        Labāk jau ticiet pie laika. Šefs Arensons man nemelotu, viņš vispār nemelo. Un policijā nestrādā idioti.

—  Jā, protams, — Ādams sacīja. — To es zinu.

Viņš dziļi ievilka elpu un mēģināja koncentrēties, viņam vajadzēja padomāt — pirmo reizi, kopš viņš steigā pārtrauca nule iesākto sarunu ar Persivalu Stīvesantu. Persijs bija sapratis, ka noticis kaut kas ārkārtīgi svarīgs, lai gan Ādams viņam neko nepaskaidroja par pēkšņo telefona zvanu. Viņi tikai norunāja, ka vakarā vai rīt no rīta Ādams pats atnāks uz viesnīcu.

Ādamam blakus Smoukijs vienā mierā kūpināja tik smirdīgu cigāru, ka pat gaisa kondicionētājs nejaudāja izgaisināt dūmu smaku. Ārā miegaini smidzināja lietus. Krēsloja. Namu logos iedegās ugunis.

—  Ja Ērika to patiešām ir izdarījusi, — Ādams teica,

—  tad tur slēpjas kaut kas cits.

Automobiļu tirgotājs ar ierastu kustību paberzēja bārdu. Tiekoties viņš ar Ādamu bija apsveicinājies bez sirsnības, taču ari bez naidīguma un arī tagad runāja vienaldzīgā balsī. — Lai kas tur slēptos, tā ir tikai jūsu un jūsu sievas darīšana. Man nav nekādas daļas, kam taisnība. Mēs runājam tikai par notikušu faktu.

Blakus viņiem piestāja policijas patruļmašīna. Izkāpa divi virsnieki uniformā, starp viņiem parādījās aizturētais. Policisti uzmeta ciešu skatienu Smoukija Stefensena mašīnai un abiem iekšā sēdētājiem, aizturētais vīrs novērsās, viņš bija roku dzelžos. Ādams un Smoukijs nolūkojās, kā šī trijotne pazūd iecirkņa durvīs.

Sī aina netīkami atgādināja, kāpēc viņi paši te atbraukuši.

—   Tātad Ērika ir tur iekšā, kā jūs man teicāt, — ierunājās Ādams, — un viņai vajadzīga palīdzība. Vai nu man jāiet pašam un jāriskē, ka es zaudēšu līdzsvaru un izdarīšu kādu rupju kļūdu, kas Ērikai nāks par sliktu, vai tomēr jāsauc advokāts. Tā ir vienīgā saprātīgā izeja.

—  Vai nu saprātīga vai ne, — norūca Smoukijs,

—   bet jūs iekustināsiet tādus spēkus, ko vairs nespēsiet savaldīt un noturēt, un kodīsiet visos pirkstos, ka neesat rīkojies citādi.

—   Kā — citādi?

—   Iekšā neietu jūs, bet es. Kā jūsu pārstāvis. Runātu vēlreiz ar šefu un darītu, kas darāms.

Brīnīdamies, kā viņam šis jautājums tikai tagad ienācis prātā, Ādams pavaicāja: — Kāpēc policija zvanīja tieši jumsi

—        Šefs mani pazīst, — Smoukijs atbildēja. — Mēs esam draugi. Viņš zina, ka es pazīstu jūs. — Taču Smoukijs nestāstīja, ka veikals samierināsies ar samaksu par nozagto portfeli un lietu neierosinās un ka arī šefs Arensons nevēlas neko citu kā vien šo starpgadījumu pieklājīgi un diskrēti nokārtot.

—        Skaidrs, — teica Ādams. — Ja jums liekas, ka varat to izdarīt, tad dariet. Vai lai es eju jums līdzi?

Smoukijs sēdēja, kā sēdējis. Rokas uz stūres, un sejā nekādas izteiksmes.

—        Tad jūs taisāties man palīdzēt vai netaisāties? — Ādams jautāja.

—  Jā, domāju gan, ka vajadzētu, — Smoukijs sacīja.

—   Ko mēs tādā gadījumā gaidām?

—        Maksu, — Smoukijs lēnīgi atbildēja. — Par visu šajā pasaulē jāmaksā, Adam. Jūs to zināt labāk nekā dažs cits.

—  Ja runa ir par kukuli…

—        Tādus vārdus neņemiet mutē ne te, ne tur. — Smouki^fe pamāja ar galvu uz policijas iecirkni. — Lieciet aiz auss, Vilbers Arensons ir prātīgs vīrs, ar viņu var sarunāt. Bet, ja bāzīsiet viņam kukuli, jūsu sieva ir pagalam. Un jūs arī.

—  Es jau nemaz netaisījos… — Ādams sastomījās.

—  Ja ne kukulis, kas tad?

—        Ak jūs kuņas dēls! — Smoukijs iebļāvās; rokas sažņaudza stūri tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti.

—  Jūs mani esat gandrīz jau izputinājis, man vajadzēs slēgt savu veikalu. Bet tas taču ir sīkums, vai ne? Jūs to pat neatceraties? Kas kūda savu māsu, lai izvāc kapitālu no mana uzņēmuma? Kas laiž man kaklā kompānijas okšķerus?

—        Tam visam nav nekā kopīga ar manu sievu, — Ādams sausi atbildēja.

—        Ir gan kopīgs! Un, ja jūs gribat, lai jūsu sieva tiek cauri ar veselu ādu un jūsu vārdu nevazā pa visiem Mičiganas dubļiem, domājiet ātrāk!

—  Varbūt jūs paskaidrotu man, ko īsti lai domāju.

—        Es piedāvāju abpusēju darījumu, — Smoukijs teica. — Ja nevarat uzminēt — kādu, tad neesat nemaz tik gudrs un apķērīgs, kā dažiem liekas.

Ādama balss pat neslēpa nicinājumu, kad viņš sāka runāt. — Rādās, ka esmu sapratis. Ja ne — varat iebilst. Tātad jūs izmantojat savu draudzību ar šefu, uzņemāties starpnieka lomu, mēģināt panākt, lai manu sievu atbrīvo un neiesūdz tiesā. Par to es pierunāju māsu, lai viņa atstāj savu kapitālu jūsu uzņēmumā, un turpmāk izliekos neredzam, cik negodīgi jūs šo uzņēmumu vadāt.

—   Nemētājieties ar tādiem vārdiem kā «negodīgi», — atcirta Smoukijs. — Ja atļauts atgādināt, jūsu ģimenei pietiek pašai sava negoda.

Ādams ignorēja šo piezīmi. — Bet jūsu piedāvājumu esmu sapratis pareizi?

—   Cepuri nost jūsu garaspējām. Pareizi.

—  Tādā gadījumā mana atbilde ir «nē». Savu padomu māsai es nevaru atsaukt. Tas nozīmētu izputināt viņu, lai glābtu savu ādu.

—  Tātad aprobežojamies ar manām un autokompānijas attiecībām?

—  To es neesmu teicis.

—  Un vispār neko neesat pateicis.

Ādams klusēja. Smoukijs ari. Vienīgās skaņas mašīnā bija motora bezdarbīgā rūkoņa un gaisa kondicionētāja sanēšana.

—  Es apmierinātos ar pusi, — teica Smoukijs. — Lai paliek Terēze. Tikai nebāziet degunu manā tirdzniecībā. Un jums pat nevajadzēs atdot to melno piezīmju grāmatiņu, kurā jūs esat ierakstījis manas operācijas. Pietiks, ja jūs nerakstīsiet tālāk.

Ādams vēl arvien neatbildēja.

—   Varētu sacīt, — Smoukijs turpināja, — ka jums jāizvēlas starp kompāniju un sievu. Interesanti, kas jums dārgāks.

—   Jūs zināt, ka man nav izvēles, — Ādams rūgti atbildēja. Viņš saprata, ka Smoukijs piespiedis viņu pie sienas un ka šim pirmajam kompromisam ar sirdsapziņu sekos nākošie, ja viņš paliks kompānijas darbā.

Bet vispirms vajadzēja glābt Ēriku. Citas izejas vienkārši nebija.

Jeb vai tomēr bija? Pat vēl šajā brīdī viņam gribējās atteikties no Smoukija pakalpojumiem, iet iekšā, uzzināt visu par notikumu, kas viņam vēl arvien likās neticams, un noskaidrot, kas šajā lietā darāms, ja nav jau par vēlu. Bet tas bija pārāk riskanti. Savukārt Smoukijs Stefensens patiešām bija draugos ar policijas priekšnieku, Smoukijs patiešām zināja, kā izkļūt no tādas situācijas, bet viņš pats, profāns likumu apiešanā, to nezināja.

Viņš tikai zināja, ka rikojas pret savu godu un sirdsapziņu, kaut gan Ērikas dēļ. Un drūmi jauta, ka šī nebūs pēdējā reize, ka dzīvē un darbā viņam vajadzēs ielaisties vēl smagākos kompromisos.

Smoukijs sēdēja, sakniebis lūpas, lai tās neizplestos platā uzvaras smaidā. Pavisam nesen, kad Ādams draudēja viņu iegāzt, Smoukijs bija izkaulējis mēnesi novilcinājuma, cieši ticēdams, ka gan jau tostarp kaut kas atgadīsies. Cerība nebija viņu pametusi visu to laiku. Un tagad, liekas, piepildījusies.

— Labi, Adam, — Smoukijs noteica un, smieklus valdīdams, nodzēsa cigāru. — Sāksim nu pestīt jūsu kundzīti no ķurķa.

Formalitātes bija godam pabeigtas, rituāls ievērots.

Ādama klātbūtnē šefs Arensons bargi brīdināja Ēriku: — Misi?* Trentona, ja tas atkārtosies, jums būs jāstājas tiesas priekšā. Jūs apzināties to visā pilnībā?

Ērikas lūpas izdvesa tikko sadzirdamu: — Jā.

Viņa un Ādams katrs no sava krēsla skatījās uz policijas priekšnieku, kas cienīgi sēdēja pie rakstāmgalda. Lai cik bargs, resnais šefs Arensons drīzāk atgādināja baņķieri nekā policistu. Sēdot viņš izskatījās vēl strupāks. Plikajā paurī spoguļojās griestu lampa.

Neviena cita kabinetā nebija. Smoukijs Stefensens, izkārtojis šo tikšanos un nodrošinājis labvēlīgu iznākumu, gaidīja gaitenī.

Pie šefa bija tikai Ādams, kad policijas darbiniece ieveda Ēriku.

Ādams izstieptām rokām sagaidīja Ēriku, kas likās pārsteigta, viņu te redzot. — Es neprasīju, lai tev zvana, Adam. Es negribēju, lai iejauc tevi arī, — viņa saspringtā balsī sacīja.

— Tieši tā ' u vīri pastāv, vai ne? — teica Ādams, Ēriku apskaudams

Šefs pamāja policijas darbiniecei, un viņa izgāja. Trentonus lūdza apsēsties.

— Mister Trenton, lai jums gadījumā neliktos, ka te noticis pārpratums, izlasiet šo te. — Policijas priekšnieks piestūma Ādamam Ērikas rakstiskās atzīšanās fotokopiju.

Pagaidījis, kamēr Ādams izlasa, Arensons griezās pie Ērikas: — Jūsu vīra klātbūtnē, misis Trentona, es jautāju: vai ir izdarīts kāds spiediens, lai jūs uzrakstītu šo atzīšanos?

Ērika pakratīja galvu.

—  Tātad atzīšanās bija brīvprātīga?

—        Jā, — nočukstēja Ērika, vairīdamās Ādama skatiena.

—   Vai varat sūdzēties par sliktu apiešanos šeit

iecirknī vai arī no to policistu puses, kuri jūs arestēja?

Atkal Ērika pakratīja galvu.

—  Atbildiet, lūdzu, balsī, lai jūsu vīrs to dzird.

—        Nē, — Ērika sacīja. — Man nav par ko sūdzēties.

—        Misis Trentona, — šefs turpināja. — Man jāuzdod jums tikai viens jautājums. Nav obligāti jāatbild, bet būtu labāk gan jums pašai, gan jūsu vīram, ja jūs atbildētu. Es apsolu arī, ka no jūsu atbildes nekas negrozīsies.

Ērika gaidīja.

—       Vai jūs esat arī agrāk zagusi, misis Trentona? Līdzīgos apstākļos kā šodien?

Ērika vilcinājās. Tad klusi atbildēja: — Jā.

—  Cik reižu?

—     Jūs teicāt, ka būs tikai viens jautājums, un viņa uz to atbildēja, — Ādams iejaucās.

Šefs Arensons nopūtās. — Labi. Lai paliek.

Ādams juta Ērikas pateicīgo skatienu, bet nebija drošs, ka rīkojies pareizi. Vai nebūtu labāk, ka nekas vairs nepaliktu apslēpts, ja jau Arensons bija solījis, ka Ērikai par to nekas nedraud? Tad nodomāja, ka visu līdz galam viņi ar Ēriku izrunās divatā.

Ja Ērika vispār runās. Par to viņš nemaz nebija tik drošs.

Un ko lai runā viņš pats, kad pārvedīs Ēriku mājās? Kā izturēties pret faktu, ka tava sieva ir zagle? Ādams nezināja.

Pēkšņi viņā uzvirda sašutums — kā Ērika varēja to viņam nodarīt?

Tas bija brīdī, kad policijas priekšnieks izteica Ērikai savu bargo brīdinājumu.

Šefs Arensons turpināja: — Sis ir izņēmuma gadījums. Rēķinoties ar jūsu izcilo stāvokli sabiedrībā un to neizmērojamo ļaunumu, ko atklāts tiesas process varētu jums nodarīt, veikals ir ar mieru vienkārši saņemt atlīdzību naudā un es — lietu tālāk nevirzīt.

—   Mēs zinām, ka tā ir jūsu iniciatīva, šef, un esam jums ļoti pateicīgi, — Ādams sacīja.

Šefs Arensons palocīja galvu par zīmi, ka pateicība pieņemta. — Priekšpilsētu autonomajai policijai ir savas priekšrocības, mister Trenton. Ja mēs būtu pakļauti Detroitas policijas aparātam, viss beigtos daudz citādāk.

—   Kad atkal sāksies runas par policijas spēku apvienošanu, mēs ar sievu balsosim par priekšpilsētu neatkarību, — Ādams teica.

Šoreiz šefs galvu nepaklanīja. Politiku, pēc viņa domām, nekad nevajadzēja dzīt pārāk atklāti, lai gan divi ietekmīgi lokālās policijas aizstāvji bija diezgan vērtīgs ieguvums. Kādu dienu, ja šis Trentons kāps tik augstu, kā Smoukijs pareģoja, viņš var izrādīties par stipru sabiedroto. Šefam patika būt šefam. Viņš savā priekšnieka krēslā gribēja nosēdēt Jīdz pensijai, nevis kļūt par nomales iecirkņa kapteini, kam tik vien darba kā uzklausīt pavēles no metropoles.

Viņš pamāja, bet nepiecēlās — tikai neko nepārspīlēt! — kad Trentoni gāja laukā.

Smoukijs Stefensens vairs nenīka gaitenī, bet gaidīja ārā savā mašīnā. Viņš izkāpa, kad Ādams un Ērika parādījās iecirkņa durvīs. Nu jau bija tumšs. Lietus arī vairs nelija.

Kamēr Ādams gaidīja Smoukiju pienākam, Ērika devās uz Ādama mašīnu, jo viņas pašas mašīna bija atstāta policijas garāžā un pēc tās viņi taisījās ierasties rīt no rīta.

—   Mēs esam jums pateicību parādā, — Ādams teica Smoukijam. — Mana sieva pašlaik nejūtas tā, ka spētu ar kādu runāt. Viņa jums pateiksies vēlāk. — No Ādama šī pieklājība prasīja krietnu piespiešanos, jo derdzīgums pret autotirgotāja šantāžu grauza viņu vēl arvien. Taču saprāta balss sacīja: lai nu kā, bet bez Smoukija atbalsta lieta nebūtu tik gludi gājusi.

Atkal uzviļņoja sašutums pret Ēriku, ko viņš bija jutis jau policijas iecirknī. Viņas dēļ Ādams nu'kļuvis atkarīgs no Smoukija žēlastības.

Smoukijs vīpsnādams izņēma cigāru no mutes. — Bez pateicības es varu mierīgi iztikt. Kamēr mūsu noruna paliek spēkā.

—  Tā paliks spēkā.

—        Un vēl kas… Redziet, varbūt tā nav mana darīšana, bet neesiet pārāk bargs pret savu sievu.

—  Tā patiešām nav jūsu darīšana.

Autotirgotājs nelikās traucēties un turpināja: — Cilvēki dara dīvainas lietas vēl dīvaināku iemeslu dēļ. Un, šos iemeslus meklējot, nekad nedrīkst pārsteigties, tas jādara saudzīgi un ar apdomu.

—        Kad man aptrūks sajēgas par elementāro psiholoģiju, es griezīšos pie jums. Ar labvakaru!

Smoukijs domīgi noskatījās viņam pakaļ.

Viņi jau bija pusceļā uz Kvartona ezeru.

—        Tu vēl arvien neko neesi teicis, — Ērika ieminējās. — Vispār netaisies?

Viņa nekustīgi skatījās uz priekšu, un balss, lai ari nogurusi, skanēja kaut kur uz izaicinājuma robežas.

—        Viss, kas man sakāms, ietilpst vienā vārdā: kāpēc? — Mašīnu vadīdams, Ādams visu laiku bija pūlējies apspiest savu sašutumu un dusmas. Nu tie abi izlauzās. — Kāpēc, dieva dēļ?!

—  To pašu es jautāju sev.

—        Nu tad jautā vēl, kamēr atrodi kaut cik saprātīgu izskaidrojumu. Es to nespēju.

—   Lūdzu, nekliedz!

—   Lūdzu, nezodz!

—        Ar ķildošanos mēs neko nepanāksim, — Ērika teica.

—        Es gribu panākt tikai atbildi uz vienkāršu jautājumu.

—   Proti — kāpēc?

—  Tieši tā.

—        Ja gribi zināt, man tas sagādāja prieku, — Ērika teica. — Tev droši vien tas liekas piedauzīgi.

—  Un kā vēl!

Viņa turpināja prātot balsī, it kā skaidrodama sev pašai: — Protams, es negribēju, lai mani pieķer, un tomēr bija tik satraucoši iedomāties, ka tas var notikt. Dzīve tajos brīžos ieguva īpašu spilgtumu un asumu. Kā spožā dzērumā. Protams, kad mani noķēra, tas bija drausmīgi. Daudz drausmīgāk, nekā es spēju iztēloties.

—   Vismaz pieturas punkts mums jau ir, — Ādams sacīja.

—   Varbūt šim vakaram pietiks? Es saprotu, ka tev vēl daudz kas jautājams. Bet vai mēs neatliktu to uz rītdienu?

Ādams pameta skatienu sāņus. Ērika, galvu atmetusi, sēdēja ar aizvērtām acīm. Viņa izskatījās pēc nelaimīga, pārguruša bērna.

—   Labi, — Ādams sacīja.

Viņa ierunājās tik klusi, ka Ādamam vajadzēja saspringti ieklausīties, lai sadzirdētu. — Un paldies, ka tu atnāci. Vari man ticēt, es patiešām neprasīju un negribēju, lai tevi sauc, bet es biju laimīga, kad tevi tur ieraudzīju.

Ādams pasniedzās un noglāstīja viņas roku.

—   Tu sacīji kaut ko par sākšanu no gala, — Ērika runāja sapņaini, it kā no tāluma. — Kaut jel mēs to spētu! Pavisam, pavisam no jauna.

—   Kādā nozīmē?

—   Vi$*dā. — Viņa nopūtās. — Bet zinu, ka nespēsim.

—  Varbūt tomēr, — Ādams mirkļa atmaigumā sacīja.

Dīvaini, Ādams nodomāja, ka šajā un nevienā citā

dienā Persivals Stīvesants viņam tādu iespēju piedāvāja.

Sers Persivals un Ādams brokastoja pilsētas centra Hiltona viesnīcā, Persija apmešanās vietā.

Ādams nebija runājis ar Ēriku, kopš viņi vēlu vakarā atgriezās mājās. Galīgā pārgurumā viņa bija aizgājusi gulēt, tūlīt aizmigusi un nepamodās no dziļā miega arī tad, kad Ādams rīta agrumā izbrauca uz pilsētu. Viņš bija gribējis Ēriku modināt, tad nodomājis, ka labāk ne, bet pusceļā atkal to nožēlojis. Viņš pat atgrieztos, taču Persijam vēl šorīt vajadzēja izlidot uz Ņujorku, tāpēc viņi vakarā bija sazvanījušies un norunājuši tik agras brokastis, turklāt tagad Persija piedāvājums Ādamam nozīmēja daudz vairāk, bija būtiskāks nekā iepriekšējā dienā.

Vienu gan vakar Ādams bija pamanījis: kad Ērika nolikās gulēt viesu guļamistabā, kur nakšņoja visu pēdējo mēnesi, viņa atstāja durvis puspavērtas. Arī no rīta, kad Ādams uz pirkstgaliem gāja garām, durvis bija vaļā.

Viņš nolēma pēc stundas piezvanīt. Ja Ērika gribēs runāt, viņš pārkārtos savu šīrita darba laiku un atgriezīsies mājās.

Pie brokastu galda Persijs neieminējās par pēkšņo pārtraukumu vakardienas sarunā, neko nebilda arī Ādams. Persijs tikai īsi apvaicājās par Gregu un Kerku, Ādama dēliem, un tad viņi runāja par supervadītājiem — jomu, kurā gatavoja izlauzienu mazā zinātniskā kompānija, kas tagad aicināja Ādamu par prezidentu.

—  Visērmotākais ir tas, veco zēn, ka publikai un presei par supervadītājiem tikpat kā nekas nav zināms. Persijs iedzēra malku sava Ceilonas un Indijas tējas maisījuma, ko viņš allaž vadāja līdzi skārda kārbiņās un lika sev speciāli uzvārīt, lai atrastos kur atrazdamies.

—  Kā tu droši vien zini, Adam, supervadītājs ir tāds metāls vai stieple, kas vada strāvu bez nekādiem zudumiem.

Ādams pamāja. Kā ikviens fiziku studējis cilvēks viņš zināja, ka visi pastāvošie vadi un kabeļi materiāla pretestības dēļ liek zaudēt vismaz piecpadsmit procentu strāvas.

—  Tātad bezpretestības supervadītājs revolucionizētu visas pasaules elektriskās sistēmas, — Persijs teica. — Atkritīs visas milzīgās un dārgās transformatoru iekārtas, un varēs nodrošināt gluži fantastiskus enerģijas daudzumus par neticami lētu cenu. Pagaidām vienīgais šķērslis bija tas, ka supervadītāji spēj funkcionēt tikai ļoti zemā temperatūrā — ap 450 grādiem zem nulles pēc Fārenheita.

—  Aukstumiņš ne par knapu, — sacīja Ādams.

—  Tieši tā. Tādēļ pēdējos gados zinātnes sapnis ir supervadītāji, kas funkcionētu istabas temperatūrā.

—  Vai sapnim ir kāda cerība piepildīties?

Persijs brīdi padomāja un tikai tad atbildēja: — Mēs pazīstamies jau ilgus gadus, veco zēn. Vai vari sacīt, ka es jel kad būtu kritis pārspīlējumos?

—  Nē, — Ādams teica. — Gluži otrādi. Tu allaž esi bijis konservatīvs.

—    Un esmu joprojām. — Persijs pasmaidīja, iedzēra malku tējas un turpināja: — Mūsu grupa vēl nav atklājusi supervadītāju istabas temperatūrai, bet savos eksperimentos esam uzdūrušies īpatnam un satraucošam fenomenam. Un dažkārt mums liekas, ka esam jau ļoti tuvu atrisinājumam.

—  Un ja tiešām esat?

—  Ja tiešām esam, tad tas būs griestu lauziens visās mūsdienu tehnikas jomās. Uz vietas tad nepaliks neviena. Es tev minēšu divus piemērus.

Ādams, arvien vairāk aizraudamies, klausījās.

—   Es neiedziļināšos magnētiskā lauka hipotēzēs, bet ir parādība, saukta par supervadamibas gredzenu. Praktiski — vads, kas akumulēs un bez zaudējumiem saglabās milzīgas elektriskās enerģijas krājumus, un, ja izdosies tikt pie vēl viena atklājuma, mes radīsim ari to. Tādējādi kļūs iespējams pārvadāt koncentretu elektroenerģiju ar'kravu mašīnām, kuģiem vai lidmašīnām uz jebkuru vietu. Tuksnesī vai džungļos lidmašīna var nomest paciņu strāvas bez kādiem ģeneratoriem un, ja tās pietrūkst, atvest vēl. Iedomājies supervadāmības gredzenu kaut vai elektromobilī! Salīdzinājumā ar to akumulators liksies tikpat aizlaicigs kā tauku svece.

—   Grūti gan iedomāties, — Ādams sacīja.

—  Vēljatesen cilvēkiem bija grūti iedomāties atomenerģiju un izlauzienu kosmosā, — Persijs atgādināja.

Tiesa gan, Ādams nodomāja, un teica: — Tu solīji divus piemērus.

—   Jā, tūlīt. Viena no interesantākajām supervadītāja īpašībām ir diamagnētisms, proti, lietojot supervadītājus kopā ar parastajiem magnētiem, rodas milzīgi atgrūšanās spēki. Tagad tu redzi, kas no tā izriet, veco zēn? Jebkurā mehānismā metāli būs cieši blakus, tomēr nesaskarsies. Mēs radīsim bezberzes gultņus. Un jūs būvēsiet mašīnas, kuru metāla daļas nesaskarsies, tātad nedils. Un tie ir tikai pirmie soļi. Tālākās iespējas bezgalīgi plašas. i

Persija pārliecības spēks aizrāva ari Ādamu. Jebkura cita mutē visi šie vārdi izklausītos pēc zinātniskās fantastikas vai kaut kā neizmērojami tāla. Bet ne no Persivala Stīvesanta, kurš bija slavens ar savu reālo domāšanu un lieliem nopelniem zinātnē.

Ādams saspringti domāja. Persija atradumi un ieceres viņu aizrāva, taču viņš nebija pārliecināts, ka šī aizraušanās būs tik dedzīga un ilga kā ar automobiļiem — kaut vai «Orionu» un «Ceļa zvaigzni». Pat šobrīd viņam bija grūti samierināties ar domu, ka viņš vairs nepiederēs autorūpniecībai. Tomēr bija sava patiesība

Persija vakar teiktajos vārdos par jaunu ceļu ciršanu, neapgūtiem zinātnes laukiem.

Ādams sacīja: — Lai runātu par to nopietni, man jāaizbrauc uz Sanfrancisko un jāapspriežas ar taviem kolēģiem.

—   Mēs būsim sajūsmā, veco zēn, tikai dari to drīz! — Persijs lūdzoši pastiepa rokas. — Protams, ne jau viss, uz ko mēs ceram, piepildīsies, un apvērsums zinātnē kļūst par realitāti tikai pēc notikuša fakta. Bet ļoti būtiskus un aizraujošus atklājumus varu solīt pavisam droši. Atceries Šekspīru: «Pār ļaužu gaitām kādreiz paisums nāk, kas viļņa galā uznes…» — un tā tālāk.

—  Jā, — teica Ādams. — Atceros.

Un iedomājās par sevi un Ēriku — vai pienāks šis paisuma bridis ari viņiem?

25

Rūpnīcas noziedznieku bandai Rolijs Naits pievienojās februārī. Tas notika jau tajā pašā nedēļā, kad viņš ieraudzīja, kā meistars Frenks Parklends iebāž kabatā dzelteno aploksni, bet vakarā sacīja Mejai Lū, ka dievs radījis pasauli no šķidriem buļļa mēsliem.

Sākumā Rolijam visās nelikumīgajās kombinācijās bija diezgan nenozīmīga loma. Viņš pieņēma un pierakstīja skaitļu spēles derības montāžas cehā. Naudu un dzeltenās kartītes ar skaitļiem viņš atdeva noliktavas strādniekam Lestera papiņam, kas savukārt tās nogādāja slepenajam spēļu klubam pilsētā. No nejauši izmestām piezīmēm Rolijs secināja, ka abpusējos sakarus ar korporāciju uztur rūpnīcas kravas mašīnu šoferi.

Frenks Parklends, kura uzraudzībā vēl arvien strādāja Rolijs, īpaši nepiesējās, ja Rolijam vajadzēja uz kādu brīdi atstāt konveijeru savās skaitļu spēles darīšanās. Rolijs ilgi nekavējās un vispār nedarīja to bieži, tāpēc Parklends bez ierunām nozīmēja viņa vietā citu strādnieku un tikai retumis izteica kādu saudzīgu pārmetumu. Acīm redzami meistaram turpināja maksāt par klusēšanu.

Tas bija februārī. Bet maijā Rolijs jau sadarbojās ar augļotājiem un afēristiem, kas aizdeva naudu uz nākamās algas rēķina.

Pie šis jaunās «lietas» viņš ķērās tāpēc, ka pats bija iestidzis parādos un nekādi netika no tiem laukā. Bez tam algas, kura sākumā viņam bija likusies vai vesels kapitāls, arvien biežāk pietrūka viņa un Mejas Lū izdevumiem. Un tagad Rolijs pierunāja citus aizņemties naudu, lai pēc tam savukārt palīdzētu «izplēst» parādu.

Cilvēki ar vieglu roku taisīja parādus un aizdeva citiem — uz neiedomājami augstiem procentiem. Ja nedēļas sākumā strādnieks aizņēmās divdesmit dolāru, tās pašas nedēļas beigās vajadzēja atdot divdesmit piecus. Taču ar katru dienu vairāk un vairāk cilvēku iepinās šajās kombinācijās un dažkārt par daudz lielākām summām.

Algas dienās augļotāji — tādi paši rūpnīcas darbinieki kā pārējie — kļuva par neoficiāliem baņķieriem, kas visiem gribētājiem izsniedza pret algas čekiem skaidru naudu, bet vispirms ķērās pie tiem, kuri jau bija viņu parādnieki.

Par šoe«>perāciju iekasēja šķietami niecīgu summu — ja uz čeka bija simt dolāri un deviņdesmit deviņi centi, kreditors pievāca šos deviņdesmit deviņus centus; tiesa gan, mazāk par divdesmit pieciem centiem kreditors neņēma. Bet šo operāciju apjoms pats par sevi bija ļoti plašs, bez tam kreditors iekasēja arī parādus un procentus, tāpēc tāda kreditora rokās varēja uzreiz izrādīties ap divdesmit tūkstošiem dolāru un pat vairāk. Tādos gadījumos kreditors nolīga dažus strādniekus par miesassargiem.

Parādniekam vajadzēja noteiktos termiņos atmaksāt visu summu līdz pēdējam centam. To, kurš mēģināja izvairīties, pēkšņi atrada kaut kur ar salauztu kāju vai roku, gadījās arī, ka vēl smagāk sakropļotu; tomēr viņa parāds līdz ar to vis nebija dzēsts, parādnieku gaidīja smagāks sods. Dažiem izredzētajiem, kā Rolijam, ļāva procentus daļēji atstrādāt. Bet pašu pamata summu vajadzēja atmaksāt ari viņiem.

Tā savās darba un jo sevišķi algas dienās Rolijs Naits sāka piedalīties pagrīdes kredīta operācijās un caur viņa rokām plūda liela nauda no rūpnīcas uz rūpnīcu. Un tomēr viņš pats visu laiku bija naudas badā.

Jūnijā Rolijs sāka tirgoties ar narkotiskām vielām.

Pie tā viņš ķērās bez sevišķa entuziasma. Jo ciešāk viņš iesaistījās nelikumīgajās mahinācijās, jo skaidrāk juta, ka pats pret savu gribu grimst šajā purvā arvien dziļāk un iekrišanas gadījumā viņu arestēs un ieliks cietumā uz ilgu laiku. Cietuma draudi karājās pār viņu kā slazda valgs pat miegā. Citi — tie, kas vēl nekad nebija tiesāti, — lai arī darbojās pagrīdē, riskēja daudz mazāk nekā viņš.

So arvien pieaugošo baiļu dēļ Rolijs kļuva ar katru dienu drūmāks un nomāktāks. Jūnija vakarā, kad viņa dzīvokli uzņēma ainu «Autopilsētai», to bija pamanījis arī Leonards Vingeits, bet nemēģinājis izzināt Rolija raižu cēloni.

Pats Rolijs tikmēr bija sapratis vēl kaut ko, proti, ka iekļūt bandā ir daudz vieglāk nekā izkļūt no tās. Lielais Rufs lika viņam to skaidri saprast, kad Rolijs mēģināja atteikties no marihuānas un LSD izplatīšanas rūpnīcā.

Jau pirms dažiem mēnešiem, kad viņi bija stāvējuši blakus ceha atejā, Lielais Rufs lika Rolijam noprast, ka viņu grib iesaistīt dažos bandas pasākumos. Tagad, kad mājiens pārvērtās realitātē, Rolijs saprata, ka Lielajam Rufam ir ciešs sakars ar gandrīz visām tumšajām afērām, kas notika rūpnīcā.

—  No šī pīrāga man nevajag ne kripatas, — bija atbildējis Rolijs. — Pameklē vien kādu citu, skaidrs?

Bija pusdienas pārtraukums. Viņi sēdēja netālu no konveijera aiz grēdā sakrautām rezerves daļu kastēm, kas slēpa viņus no citu acīm.

—  Tu pat nosmirdēji aiz bailēm, — nicīgi izgrūda Lielais Rufs.

—   Iespējams.

—  Boss necieš drebeļus. Raustīšanās viņam krīt uz nerviem.

Rolijam pietika prāta nejautāt, kas ir šis boss. Tāpat bija skaidrs, ka tāds boss pastāv — varbūt ne pašā rūpnīcā, bet citur — un ka pastāv kaut kāda korporācija. Par to Rolijs nesen pārliecinājās pavisam nepārprotami.

Kādu vakaru pēc maiņas viņam un vēl sešiem strādniekiem lika neatstāt rūpnīcu. Viņiem jau iepriekš pieteica neuzkrītoši pa vienam sapulcēties metāla lūžņu laukumā. Kad viņi atnāca, tur jau stāvēja kravas mašīna, bet blakus tai — kastes un kārbas, ko viņiem vajadzēja iekraut. Rolijs tūlīt pamanīja, ka mašīnā nekrauj vis lūžņus, bet jaunu aparatūru, kas vēl nekur nav lietota. Kārbās gulēja riepas, radioaparāti, gaisa kondicionētāji, bet uz kastēm, kuras vajadzēja celt ar vinču, bija rakstīts — «sajūga kārbas».

Tiklīdz pirmā kravas mašīna aizbrauca, piebrauca otra — iekraušana notika pavisam atklāti trīs stundas no vietas un spožā apgaismojumā, jo bija jau tumšs. Lielais Rufs, kas brīžiem parādījās un atkal pazuda, sāka nervozi skatīties apkārt un steidzināt viņus. Krāvēji stādāja, cik ātri spēdami, beidzot aizbrauca ari otrā mašīna un visi gāja mājās.

Rolijs par šim trijām darba stundām saņēma divsimt dolāru. Bija skaidrs, ka viņi krāvuši zagtu materiālu. Un aiz šīs zādzības noteikti stāvēja stipra korporācija, kas spējusi krietni samaksāt par to, lai kravas mašīnas varētu iebraukt rūpnīcas teritorijā un netraucēti to atstāt. Ar laiku Rolijs uzzināja, ka šīs sajūga kārbas un citus agregātus var lēti nopirkt dažos Detroitas un Klīvlendas nomaļu veikalos un ka šī nebūt nav bijusi pirmā tāda veida operācija, kas izdarīta rūpnīcas me±»la lūžņu laukumā.

—   Tagad tu jau tāpat esi ķitē līdz ausīm, pārāk daudz zini, — sacīja Lielais Rufs, sēdēdams ar Roliju aiz metāla kastu barikādēm. — Un, ja boss sapratīs, ka tu vairs neesi ar mums, viņš sāks nervozēt un varbūt uzrīkos tev mazu serenādi automobiļu stāvvietā.

Rolijs saprata mājienu. Pēdējā laikā kompānijas darbinieku milzīgajās automobiļu stāvvietās bieži uzliesmoja tādi kautiņi ar kastetēm un nažiem, ka pat apsardzes vīri tur neuzdrošinājās parādīties pa vienam. Arī vakar kādu jaunu nēģeri piekāva un aplaupīja — piekāva tik drausmīgi, ka tagad viņš gulēja slimnīcā un nebija zināms, vai viņš vispār paliks dzīvs.

Atcerējies to, Rolijs nodrebēja.

Lielais Rufs pasmīnēja un nospļāvās uz grīdas.

—   Mjā, čomiņ, es tavā vietā gan pakustinātu smadzeni.

Tā Rolijs iesaistījās narkotisko vielu tirdzniecībā. Galvenokārt, protams, tāpēc, ka Lielā Rufa draudi nebija tukši, to Rolijs zināja pārāk labi. Un vēl Roliju vajāja izmisīgs naudas bads.

Otrajai algas apķīlāšanai jūnijā sekoja Leonarda Vingeita bargā finanšu programma, pēc kuras Rolijs un Meja Lū labi ja varēja dzīvības izvilkt, kur nu vēl kārtot parādus.

Izrādījās, ka ši tirdzniecība ir diezgan vienkārša, un Rolijam sāka likties, ka velti viņš baiļojies un uztraucies. Par laimi, viņam bija darīšana tikai ar marihuānu un LSD, nevis ar heroīnu, kas bija daudz bīstamāk. Heroīns ieplūda rūpnīcā, un Rolijs pazina strādniekus, kas to izplatīja. Bet uz herolniķiem nevarēja paļauties — viņi viegli iekrita un tikpat viegli jau pirmajā nopratināšanā gāza iekšā savus piegādātājus.

Toties uz marihuānas tirdzniecību skatījās caur pirkstiem, FIB un vietējā policija konfidenciāli brīdināja rūpnīcas vadību, ka marihuānas lietas izmeklēs tikai tādā gadījumā, ja pie kāda atradis vairāk par mārciņu marihuānas. Izskaidrojums šai iecietībai bija vienkāršs — trūka policistu izmeklēšanas darbam. Tāpēc Rolijs un viņa pārinieki piesargājās ienest rūpnīcā vairāk par šo normu.

Marihuānas lietotāju bija tik daudz, ka tas pārsteidza pat Roliju. To smēķēja vairāk nekā puse strādnieku divas vai trīs reizes dienā, un daudzi atklāti pateica, ka, vienīgi pateicoties marihuānai, viņi tiek līdzi konveijera darba ritmam. — Žēlīgā debess! — reiz sarunā ar Roliju iesaucās kāds no viņa pastāvīgajiem pircējiem. — Vai tad citādi šito elli varētu izturēt? Bet ievelc pusi cigaretes — un atkal dažas stundas esi uz strīpas!

Rolijs dzirdēja ari, kā cits strādnieks atbildēja meistaram, kas brīdināja viņu no marihuānas smēķēšanas: — Ja jūs taisāties atlaist visus, kas smēķē marihuānu, tad varat klapēt šo te padarīšanu ciet. Nebūs kas strādā.

Tirdzniecība ar narkotiskajām vielām beidzot deva Rolijam iespēju norēķināties ar augļotājiem, un viņam palika pāri mazliet naudas, lai arī viņš pats reizēm varētu atļauties marihuānu. Un patiešām — marihuāna līdzēja izturēt garo dienu pie konveijera un ari darbs veicās labāk.

Neraugoties uz papildu peļņas darbiem, kas visumā neprasīja Rolijam daudz laika, viņš it labi tika galā ar savu tiešo darbu, un meistars Parklends bija apmierināts ar viņu.

Četras nedēļas rūpnīcai pagāja dīkstāvē, kamēr cehus pārveidoja «Oriona» ražošanai. Uz divām nedēļām Rolijs, tāpat kā citi ierindas strādnieki, tika atlaists, bet pēc tam, tiklīdz pirmās mašīnas parādījās uz konveijera, atkal pieņemts darbā.

«Orions» aizrāva arī Roliju, jau pirmajā vakarā, no darba pārnācis, viņš teica Mejai Lū:

—   Tāds vāģītis uzsit asini! — Tas likās Roliju pat miesīgi uzbudinām, jo viņš piebilda: — Šonakt rullēsim kā pie konveijera — pa strīpu! — Meja Lū tikai noķiķinājās, un nakti viņi patiešām kā rullēt norullēja, bet Rolijam rēgojās mašīnas, un viņš pat gudroja, kā pašam tikt pie «Oriona».

Viss it kā gāja labi, un kādu laiku Rolijs pat aizmirsa savu parasto teicienu: «Nekas nav mūžīgs.»

Tā tas turpinājās līdz augusta pēdējai nedēļai, kad viņam atkal nācās to atcerēties.

Lielā Rufa rīkojumu Rolijam nodeva Lestera papiņš. Uz rītvakaru bija kaut kas paredzēts. Pēc savas maiņas beigām Rolijam vajadzēja palikt rūpnīcā. Tad viņam pateiks, kas darāms tālāk.

Rolijs nožāvājās Lestera papiņam taisni sejā.

—   Jāp<yjcatās piezīmju grāmatiņā, vai man ap to laiku nav kāds randiņš.

—   Lecīgs tu esi diezgan, bet labāk neplāties! — Lestera papiņš atcirta. — Jābūt, un cauri!

Rolijs zināja, ka neuzdrīkstēsies neklausīt, un, tā kā nesenais darbiņš metāla lūžņu laukumā bija viņam ienesis divsimt dolāru, viņš nodomāja, ka rītvakar būs atkal jākrauj. Taču rīkojums, ko viņš saņēma pusstundu pirms darba beigām, bija pavisam citāds. Rolijam lika noslaistīties cehā, līdz vakara maiņa sāk darbu, un tad iet uz ģērbtuvi, kur salasīsies pārējie, Lielo Rufu un Lestera papiņu ieskaitot.

Kad sirēna nokauca maiņas beigas, Rolijs vis nemetās kā daždien pa galvu pa kaklu uz izeju, kas veda pie automobiļu stāvvietām un autobusa pieturas, bet nesteidzīgi slāja pie automāta izdzert pudeli kokakolas. Tas viņam prasīja vairāk laika nekā parasti, jo starp maiņām automātus izslēdza, lai izņemtu naudu, — un patlaban divi firmas kalpotāji tukšoja kases. Rolijs stāvēja un skatījās, kā sudraba monētu straumes gāžas brezenta maisos. Kad automātu atkal ieslēdza, Rolijs dabūja savu kokakolu, pagaidīja vēl dažas minūtes un ar pudeli rokā devās uz strādnieku ģērbtuvi.

Tā atgādināja drūmu aizu ar drēgnu, pelēku cementa grīdu, kas vienmēr oda pēc urīna. Vidū stāvēja akmens siles ar krāniem — pie katras parasti mazgājās pa desmit strādniekiem reizē. Gar malām blīvējās skapji, pisuāri un atejas bez durvīm.

Rolijs apskaloja seju un rokas pie kādas no šīm akmens silēm un noslaucījās papīra dvielī. Neviena cita mazgātavā nebija — pirmā maiņa aizgājusi, otrā nule stājusies pie konveijera. Drīz, protams, sāks iegriezties arī otrās maiņas strādnieki, bet pagaidām vēl ne.

Ģērbtuves durvis atsprāga, un ienāca Lielais Rufs. Viņa soļi, neraugoties uz milzu augumu, bija klusi, īgni viebdamies, viņš ieskatījās rokas pulkstenī. Krekla piedurknes bija atrotītas, zem melnās ādas riesās varenie roku muskuļi. Rolijs paspēra soli pretim, bet Rufs parādīja zīmi, ka jāklusē.

Pēc dažām sekundēm atvērās tās pašas durvis un uz sliekšņa parādījās Lestera papiņš. Jaunais nēģeris elpoja skaļi, it kā viņam būtu dzinušies pakaļ; piere un rēta sejā spīguļoja sviedru lāsītēs.

—   Es teicu — nekasīties. Tas jānodara ātri, — Lielais Rufs pārmeta.

—   Es arī nekasījos. Viņi paši kavējas. Viņiem tur kaut kas sagājis grīstē. — Lestera papiņa balss pārgāja aizžņaugtā spiedzienā, no parastās pašpārliecinātības vairs nebija ne vēsts.

—   Kur viņi ir tagad?

—   Dienvidu kafejnīcā. Lerojs uzmana. Viņš pienāks tur, kur norunāts.

—   Dienvidu kafejnīca ir pēdējā, — Lielais Rufs sacīja. — Ejam!

Rolijs stāvēja kā sastindzis.

—   Uz kurieni ejam? Un kāpēc?

—  Ātrāk, tev saka! Nekasies! — Lielais Rufs čukstēja, neatraudams skatienu no ārdurvīm. — Piežmiegsim tos zeļļus no automātu firmas. Viss ir izplānots, viens rāviens, un cauri. Naudas viņiem vesels blāķis. Viņi ir divi, mēs — četri. Dabūsi savu žūksni.

—   Es negribu. Un neko nejēdzu no tādām lietām.

—   Gribi vai negribi — viens pīpis. Un šito arī ņemsi. — Lielais Rufs iegrūda Rolijam plaukstā mazu revolveri.

—   Nē, nē! — protestēja Rolijs.

—   Nerausties! Esi jau vienreiz sēdējis par bruņoto. Un tagad — vai nu pie tevis atradīs ieroci, vai

neatradīs — ietupinās tāpat. — Un Lielais Rufs rupji pagrūda Roliju uz priekšu. Iznācis no ģērbtuves, Rolijs instinktīvi aizbāza revolveri aiz bikšu jostas, lai tas nebūtu redzams.

Līkumodami pa sānceļiem, lai nepievērstu sev uzmanību, — cilvēkiem, kas labi pazina rūpnīcas teritoriju, tas nebija grūti, — viņi nonāca rūpnīcas otrā galā. Kaut gan Rolijs ne reizi nebija iegriezies dienvidu kafejnīcā, ko apmeklēja vienīgi inspektori un meistari, viņš zināja, kur tā atrodas. Arī tajā droši vien stāvēja vesela baterija automātu tāpat kā strādnieku ēdnīcā, kur viņš nupat bija ņēmis kokakolu.

Iedams kopā ar abiem pārējiem, Rolijs pār plecu jautāja:

—   Kāpēc es jums esmu vajadzīgs?

—   Varbūt mums patīk tavs mīlīgais purniņš, — Lielais Rufs atņirdza. — Bet varbūt boss domā: jo dziļāk tu ieķīlēsies, jo drošāk, ka nelaidīsies lapās.

—  Pats boss to zina?

—   Es jau teicu, ka viss laicīgi izplānots. Mēs veselu mēnesi ĶTķējām uz šitiem zeļļiem. Taisni brīnums, kā nevienam vēl nav ienācis prātā viņus apčamdīt.

Tie bija salti meli.

Cilvēkiem, kas no tādām lietām kaut ko saprata, nemaz nebija grūti izsecināt, kāpēc inkasatoriem vēl neviens nav uzbrucis. Un Lielais Rufs nebija vakarējais. Viņš it labi zināja, uz ko viņi iet, bet nebaidījās no riska.

Toties Rolijs Naits nezināja neko. Un, ja zinātu, ko no viņa slēpj Lielais Rufs, būtu meties begt, lai nāk kas nākdams.

Jo šie rūpnīcas teritorijā uzstādītie automati piederēja un nesa peļņu mafijai.

Mičiganas štata Veinas apgabalā, kurā ietilpa arī Detroita, ar mafiju saistītas visas tumšās lietas, sākot ar tādiem tiešiem noziegumiem kā slepkavības un beidzot ar puslikumīgām afērām. Un visur, kur savu roku pieliek mafija, kapitālu apgrozībai šādā vai tādā veidā līdzi iet mākslīga cenu uzpūšana, šantāža, kukuļošana, fiziska izrēķināšanās un dedzināšana.

Mafija dziļi sakņojās Detroitas uzņēmumos, ari automobiļu rūpnīcās. Tā kontrolēja skaitļu spēli, finan-

sēja augļotājus un iedzīvojās no dažnedažādām šaubīgām afērām. Mafija stāvēja gandrīz aiz visām lielajām zādzībām rūpniecības uzņēmumos un palīdzēja nozagto pārvērst naudā. Tās ikgadējie ienākumi nekādi nevarēja būt mazāki par desmit miljoniem dolāru.

Bet pēdējos gados, kopš mafijas vecais barvedis vairs tikpat kā nerādījās laukā no savas Grospointas mītnes, ne fiziski, ne garīgi vairs nespēdams noturēt organizācijas grožus, tās rindās iedegās cīņa par varu. Viena no šim varas tīkotāju grupām sastāvēja tikai no melnajiem, tāpēc Detroitā un citās vietās to dēvēja par Melno mafiju.

Paralēli melnajiem, kas cīnījās par savām pilsoņu tiesībām, arī mafijā notika cīņa par līdztiesību.

Autorūpnīcā Melno mafiju pārstāvēja Lielais Rufs, jo tās kareivīgais līderis turējās ēnā, un tagad Melnā mafija atkal taisījās mest cimdu laika svētītajai vienas ģimenes varenībai. Jau vairākus mēnešus Melnā mafija pārkāpa savas tiesības: pati izplatīja skaitļu spēli un nodarbojās ar augļošanu gan pilsētas centrā, gan rūpnīcās. Drīz tā sagrāba savās rokās organizēto prostitūciju un šantāžu pret dažādiem uzņēmējiem, padarot tos par saviem «aizbildināmajiem». Un tas viss notika tur, kur agrāk bija neierobežoti valdījusi vecā mafija.

Melnā mafija gaidīja atmaksu, un tā pienāca. Divus nēģerus augļotājus līdz nesamaņai piekāva viņu dzīvokļos — vienu pat līdz ārprātam pārbaidīto bērnu un sievas acu priekšā — un aplaupīja. Drīz Baltās mafijas nagos krita melnie skaitļu spēles vadītāji. Viņus zvēriski piekāva ar revolveru spaliem, mašīnu apgāza un aizdedzināja, visu norēķinu sarakstus iznīcināja, bet naudu pievāca. Sie uzbrukumi, spriežot pēc to nežēlības un citām nepārprotamām pazīmēm, bija skaidrs mafijas darbs, upuri un to sabiedrotie pazina dzimto organizāciju pēc rokraksta.

Nu Melnā mafija gatavoja pretsitienu. Inkasatoru aplaupīšanai vajadzēja būt pirmajai ieplānoto spēka demonstrāciju virknē. Starp Melno un Balto mafiju sākās atklāts karš, kam beigas tik drīz nebija paredzamas — ja vispār bija.

Un, kā jau katrā karā, ierindnieki un upuri bija tikai nenozīmīgi lielās spēles bandinieki.

Rolijs Naits, Lielais Rufs un Lestera papiņš bija iznākuši cauri apakšzemes gaitenim un tagad stāvēja dzelzs kāpņu pakājē. Turpat virs galvas rēgojās kāpņu starpstāva laukumiņš, kas neļāva saskatit augšējo daļu.

—   Paliekam šeit! — Lielais Rufs klusi nokomandēja.

Pār kāpņu margām parādījās kāda seja. Rolijs pazina

Leroju Kolfaksu, plātīgo militantu, kas vienmēr grozījās ap Lielo Rufu.

—   Tie jefiņi vēl turpat? — Lielais Rufs pusčukstus apvaicājās.

—  Jā. Būs klāt pēc pāris minūtēm.

—   Mēs stāvēsim te. Tu zūdi un nāc viņiem pa pēdām lejā. Skaidrs?

—   Kā diena. — Lerojs Kolfakss pamāja un nozuda.

—   Sprūk iekšā! — Lielais Rufs pamāja uz šaurām durtiņām.

«Iekšā» bija apkopēja kambaris, kurā tomēr pietika vietas trim cilvēkiem. Durvis Lielais Rufs atstāja spraudgiņā. — Maskas paņēmi? — viņš jautāja Lestera papinam.

—   Nu ka!

Rolijs redzēja, ka Lestera papiņš, pats jaunākais no viņiem, nervozi drebinās. Viņš izvilka trīs no sieviešu zeķēm taisītas maskas. Lielais Rufs tūlīt uzmauca vienu galvā un pamāja abiem pārējiem, lai viņi dara to pašu.

Pagraba gaitenī valdīja klusums. Tikai no augšas rūkoja tālā konveijera atbalss. Laiks bija izvēlēts gudri. Nakts maiņās kustība rūpnīcā vispār bija mazāka un šajā stundā jo sevišķi.

—   Sekojiet man! Kā es lēkšu ārā, tā pakaļ. — Lielais Rufs caur maskas spraudziņām pārlaida bargu skatienu Rolijam un papiņam. — Ja rīkosimies žigli, viss ies kā pa diegu. Ierausim viņus te iekšā un sasiesim. Lerojs striķi jau pagādājis. — Viņš pamāja uz diviem smalkas, dzeltenas virves rituļiem kambara kaktā.

Mēma gaidīšana. Sekundēm ritot, Rolijs rezignēti samierinājās ar neizbēgamo. Iekšā viņš bija, un tur vairs neko nevarēja darīt, lai tas viss beigtos kā beigdamies, atbildēt viņam vajadzēs vienlīdz ar pārējiem trim. Izvēles viņam tikpat kā nebija, pat vispār nebija, par viņu lēma un viņu izrīkoja citi — un tā visu mūžu, no pašiem bērna gadiem.

No kombinezona kabatas Lielais Rufs izvilka smagu koltu. Ari Lestera papiņa rokā parādījās strups revolveris. Negribīgi Rolijs aizbāza roku aiz jostas un izvilka savējo.

Lestera papiņš saspringa, kad Lielais Rufs pacēla plaukstu. Lejup pa dzelzs kāpnēm rībēja soļi un skanēja balsis.

Kambara durvis nevērās vaļā, kamēr soļi — nu jau pa flīžu grīdu — nepagāja garām. Tad Lielais Rufs atgrūda durvis un parādījās maskotais trijnieks ar paceltām pistolēm.

Abi inkasatori likās kā no plaukta nokrituši.

Viens bija rudmatains, gaišu, sārtu seju, kas kļuva arvien bālāka; otrs, ar smagiem plakstiem, izskatījās pēc indiāņa. Katram pār plecu divi kopā saķēdēti brezenta maisi. Abi inkasatori bija jauni, raženi vīri ap gadiem trīsdesmit un izskatījās pēc tādiem, kas kautiņā nav nemaz tik viegli pieveicami. Taču Lielais Rufs nedeva viņiem iespēju kauties.

Viņš iespieda revolveri rudmatainā vīra krūtīs un pamāja ar galvu uz apkopēju kambara durvīm. — Ej iekšā, puisīt! — Tad pavēlēja otrajam: — Tu arī! — Cauri zeķu maskai vārdi skanēja apslāpēti.

Indiānis pameta zibenīgu skatienu atpakaļ, it kā taisītos bēgt. Bet pa kāpnēm jau skrēja Lerojs Kolfakss ar garu dunci rokā, ceļš bija nogriezts. Tajā pašā brīdi Lielais Rufs iegrūda viņam revolveri vaigā tā, ka asinis vien nošķīda.

Rolijs spieda savu revolveri ribās rudmatim, kas iau apsviedās, lai mestos biedram palīgā. — Paliec mierā! Nekas neiznāks! — Rolijs brīdināja. Viņam gribējās tikai vienu — lai viss jau būtu galā bez tālākas asinsizliešanas. Rudais padevās.

Četratā viņi iegrūda abus inkasentus apkopēja kambari.

Rudmatis mēģināja iebilst: — Paklausieties, puiši, ja jūs zinātu …

— Žaunas! — Lestera papiņš jau bija atguvies no bailēm. — Do'šu'! — Viņš norāva brezenta maisus no rudmatainā vīra pleca un grūda tā, ka tas atmuguriski iegāzās spaiņos un lupatās.

Lerojs Kolfakss sniedzās pēc otra maisa. Bet indiānis, lai gan vaigs bija pāršķelts, vēl netaisījās padoties. Viņš iecirta Lerojam ceļgalu pavēderē un dūri pakrūtē. Ar brīvo roku indiānis norava Lerojam masku.

īsu brīdi viņi stingi skatījās viens otrā.

—  Nu es zinu, kas tu esi, — indiānis iešņācās.

—  A-ā-ā-ā …

Kauciens uzvijas spalgi un baismīgi, noplaka vaida un pārtrūka. Un tad indiānis nogāzās tieši uz dunča, ko Lcrojs bija iegrūdis viņam vēderā.

—     Jēzus! — izdvesa rudais, stingi blenzdams lejā uz sava darbabiedra sagņūzušo stāvu. — Jūs viņu nokāvāt, neģēļi!

Tie bija viņa pēdējie vārdi pirms nesamaņas, kad Lielā Rufa kolta spals ielauza viņam galvaskausu.

Lestera papiņš, kas drebēja vēl negantāk nekā pašā sākumā, iečukstējās: — Tā gan nevajadzēja…

—     Kas darīts, padarīts, — Lielais Rufs sacīja. — Ko viņi spārdījās. — Bet viņa balss vairs neskanēja tik droši. Pacēlis divus saķēdētos maisus, viņš izmeta:

—  Ņemiet tos otros!

Lei>ys Kolfakss jau sniedzās pēc maisiem.

—   Pag! — Rolijs brīdināja.

Pa metāla kāpnēm rībēja steidzīgi soļi.

Frenku Parklendu pēc darba bija aizkavējusi meistaru apspriede, kas notika Meta Zaleska kabinetā. Viņi bija pārrunājuši «Oriona» ražošanu un dažas citas problēmas. Pēc tam Parklends gāja uz dienvidu kafejnīcu, kur pusdienlaikā bija aizmirsis svīteri un dažus papīrus. Savācis savas mantas, jau taisīdamies iet mājās, viņš sadzirdēja no lejas kliedzienu un gāja paskatīties, kas tur notiek.

Parklends jau bija garām apkopēja kambarīša durvīm, kad pēkšņi kaut kas lika viņam apstāties. Viņš pagriezās un ieraudzīja to, ko bija jau redzējis, bet nepaguvis aptvert, — aisns traipus uz grīdas gar durvju malu.

Meistars brīdi svārstījās. Bet viņš bija bezbailīgs vīrs. Viņš atrāva durvis un gāja iekšā.

Vēl pēc dažām sekundēm ar drausmīgu brūci galvā viņš sabruka nesamaņā blakus abiem inkasatoriem.

Viņus atrada apmēram pēc stundas — pietiekama laika, lai Lielais Rufs, Lestera papiņš, Lerojs Kolfakss un Rolijs Naits jau būtu pāri rūpnīcas žogam un projām.

Indiānis bija miris, abi pārējie uz nāves robežas.

26

Mets Zaleskis dažubrīd prātoja, vai kāds, kas pats nestrādā autorūpniecībā, spēj iedomāties, cik neievērojami mainījusies automobiļu montāža uz konveijera kopš Henrija Forda I ražošanas sākumiem.

Viņš lēni gāja gar konveijeru, pie kura jau stundu strādāja nakts maiņa. Tapa «Orions», kompānijas jaunais modelis. Kā jau visiem ražošanas vadītājiem, arī Metam darba diena nebeidzās tad, kad viņa maiņa gāja projām. Viņš palika uz vietas, kamēr nakts maiņa iestrādājas un apgūst savas operācijas, — jaunais modelis vēl nebija tik pierasts, lai nekas neķertos, strādniekus vajadzēja pieskatīt un pamācīt.

Dažas no šīm jaunajām operācijām viņi nupat bija iztirzājuši meistaru apspriedē. Pirms stundas ceturkšņa tā bija beigusies, un tagad Mets apstaigāja cehu, ar pieredzējušu aci izlūkodams iespējamo sarežģījumu vietas.

Ejot gar konveijeru, viņa domas atkal atgriezās pie Henrija Forda — konveijera sistēmas un masu produkcijas celmlauža.

Montāžas noslēguma posms jebkurā autorūpnīcā ir tas, kas visvairāk valdzina apmeklētājus. Jau pats jūdzi garais konveijers ir vizuāli iespaidīgs, skatītājs it kā piedalās lielajā radīšanas aktā. No sākuma ir tikai daži tērauda stieņi, kas savienojas, apaugļojas, pieņemas apjomos un iegūst pazīstamus apveidus kā auglis sievietes klēpī. Konveijers plūst kā upe, reizumis pat līkumojot un metot cilpas. Augošajām mašīnām parādās katrai savi izmēri, krāsas, rotājumi — tās iegūst jau individualitāti. Kad auglis gatavs nākt pasaulē, tas iekāpj riepās. Pēc mirkļa jau pagriežas iededzes atslēdziņa, motors ierūcas — šī skaņa satrauc un aizkustina kā bērna pirmais brēciens, un jaunpiedzimusī mašīna pati saviem spēkiem nobrauc no konveijera.

Ik dienas Mets Zaleskis redzēja tādas sajūsmas pilnu skatītāju straumes plūstam cauri ceham — jo uz Detroitu brauca bariem vien, kā svētceļojumā —, dzirdēja aizgrābtības saucienus un dvēsmīgu pļāpāšanu par automatizācijas brīnumiem. Rūpnīcas gidi, mācīti katru apmeklētāju uzskatīt par potenciālu pircēju, uzpūta šo brīnuma uguni augstās liesmās.

Bet likteņa ironijai labpatikās, lai tieši apjūsmotais montāžas noslēgums tikpat kā nebūtu automatizēts, — patiesībā tā bija vecumvecā transportiera lente, pār kuru kā ziemassvētku eglītes rotājumi karājās ar rokām pieskrūvējamas sastāvdaļas. No inženiertehniskā viedokļa tas bija visneinteresantākais posms automobiļa tapšanā. Un darba kvalitāte lēkāja kā sakratīta barometra bulta. Te viss bija atkarīgs no cilvēku maldīgajām spējām, kļūmēm un trūkumiem.

Toties motoru montāža — vizuāli pavisam neiespaidīga — bija pilnīgi automatizēta. Daudzās sarežģītās operācijas veica vienīgi mašīnas. Motoru rūpnīcās stāv kompjūteru vadīto darbgaldu rindas un tikai paretam parādās kāds īpaši apmācīts mehāniķis — pieregulētājs. Ja mašīna izdarīja kaut ko nepareizi, tā momentāni atslēdzās un signalizēja pēc palīdzības. Citādi mašīnas strādāja bez pārtraukuma, ne par matu nenovirzoties no standarta, neapstājās pusdienu pārtraukumā, neskrēja uz tualeti un nepļāpāja ar blakusstāvešām mašīnām. Tāpēc motori salīdzinājumā ar citām automobiļa sastāvdaļām iziet no ierindas vienīgi tad, ja ar tiem apietas jau pagalam slikti.

Ja vecais Henrijs pieceltos no kapa, domāja Mets, un paskatītos uz septiņdesmito gadu konveijeru, viņš nosmīnētu bārdā, redzēdams, cik maz tajā būtisku parmaiņu.

Darbs pašlaik ritēja gludi, nekur nekas neķērās, un Zaleskis uzkāpa savā stiklotajā kabinetā.

Lai gan tagad Mets Zaleskis varētu mierīgi iet projām, viņam nemaz negribējās atgriezties savā tukšajā mājā. Bija pagājušas jau vairākas nedēļas kopš tā sāpīgā vakara, kad Barbara aizgāja pavisam, un viņi ne reizi nebija mēģinājuši sazināties un izlīgt. Pēdējā laikā Mets Zaleskis centās nedomāt par meitu, pievērsties kaut kam citam, kā pirmīt Henrijam Fordam, bet tikai retumis tas viņam izdevās. Viņam gribējās kaut kā izlīdzināt ķildu. Mets klusībā cerēja, ka Barbara piezvanīs, bet viņa nezvanīja. Pašam zvanīt neļāva lepnums un pārliecība, ka tēvam nav jāsper pirmais solis. Droši vien Barbara vēl joprojām dzīvoja ar to Dilozanto — vēl kaut kas, par ko Zaleskis centās nedomāt, bet domāja bieži.

Nosēdies pie galda, viņš pārskatīja rītdienas darbu grafiku. Nedēļas vidus, tātad uz konveijera būs daži «speciālie», proti, automobiļi kompānijas amatpersonām, viņu draugiem vai vēl kādiem ietekmīgiem vīriem — pie viņu pasūtītām mašīnām vajadzēja strādāt daudz rūpīgāk nekā parasti. Meistariem un kvalitātes kontrolieriem pateica kārtas numurus, tāpēc šīm mašīnām bija nodrošināta īpaša vērība. Arī konveijera strādniekus brīdināja, lai paneļus un iekšējo apdari iestrādā bez parastās steigas. Motorus un elektroiekārtas pārbaudīs sīki un smalki. Vēlāk kvalitātes kontrole piekasīgi prasīs papildu uzlabojumus un pieregulējumus, pirms nogādās mašīnu pasūtītājam. Turklāt «speciālās» piederēja pie tām no piecpadsmit līdz trīsdesmit mašīnām, ar kurām rūpnīcas priekšnieki katru vakaru brauca uz mājām, bet nākošā rītā iesniedza ziņojumu par gaitas īpašībām.

Taču «speciālo» mašīnu izlaidē bija savi Metam Zaleskim labi pazīstami klupšanas akmeņi — jo sevišķi, ja mašīna domāta kādam pašu rūpnīcas priekšniekam. Allaž atrodas strādnieki, kas ņēmuši ļaunā iedomātas vai īstas pārestības un ar sajūsmu izmanto gadījumu, lai «iezāģētu bosam». Tad karosērijā var aizmirsties leģendārā limonādes pudele, kas tur dārdēs visu mašīnas mūžu. To pašu var panākt ar kādu darbarīku vai vienkārši dzelzs gabaliņu. Cits piegājiens bija bagāžnieka aizlodēšana — veikls metinātājs caur pakaļējo sēdekli varēja to izdarīt dažu sekunžu laikā. Vai vienkārši nepievilkt vienu vai divas vissvarīgākās skrūves. Tāpēc Mets un citi tiešie priekšnieki pasūtījumus noformēja fiktīvu personu vārdā.

Mets pievilka klāt nākamās dienas grafiku, bet tur nebija nekā, ko redzēt, viņš to jau bija vairākkārtīgi izskatījis. Atlika vienīgi iet mājās. No rakstāmgalda celdamies, viņš atkal domāja par meitu — kur viņa ir, ko dara. Un pēkšņi jutās drausmīgi noguris.

Lejā kāpdams, Mets Zaleskis dzirdēja trauksmīgus kliedzienus un steidzīgu soļu dipoņu. Automātiski — jo viss, kas atgadījās cehā, šā vai tā attiecās uz viņu — Mets apstājās, ieklausīdamies, kur tas notiek. Likās — netālu no dienvidu kafejnīcas. Kāds nepacietīgi kliedza: — Dieva dēļ, sauciet drīzāk drošības dienestu!

Pēc dažām sekundēm, kad viņš jau steidzās uz notikuma vietu, ārā iegaudojās sirēnas.

Apkopējam, kas bija atradis asiņu paltīs sabrukušos inkasatorus un Frenku Parklendu, pietika prāta tūlīt mesties pie telefona. Kad Mets Zaleskis dzirdēja notikuma vietā saskrējušo cilvēku kliedzienus, ātrā palīdziba, drošibas dienests un policija jau bija ceļā.

Bet, kad Mets Zaleskis nokāpa pagrabstāvā, palīdzība no ārpuses vēl nebija paspējusi ierasties. Izlauzies cauri satraukto cilvēku bariņam, Mets vienā no sabrukušajiem stāviem sazīmēja Frenku Parklendu, kuru nupat vēl, pirms kādas pusstundas, bija redzējis sveiku un veselu meistaru apspriedē. Acis Parklendam bija ciet, pār pelnu pelēko seju līkumoja piekaltušas asinis.

Kāds no nakts maiņas uzraugiem bija aizskrējis pēc pārsējiem un tagad taustīja Parklenda pulsu. Pacēlis acis uz Metu, viņš sacīja: — Vēl dzīvs, bet, cik ilgi, — nezinu …

Tikmēr piesteidzās ātrās palīdzības vīri un ķērās pie cietušajiem. Parādījās policisti un privātās drānās tērpti detektīvi.

Mets Zaleskis te vairs neko nevarēja ne līdzēt, ne darīt, taģaji viņš būtu gājis mājās, bet tas vairs nebija iespējams — policija noslēdza visas izejas un nelaida nevienu ārā. Acīmredzot policija cerēja, ka laupītāji un slepkavas vēl ir rūpnīcā.

Pēc brīža Mets Zaleskis atgriezās savā stiklotajā kabinetā un sēdēja tur salauzts un iztukšots.

Acu priekšā vēl arvien rēgojās Parklenda asinīm apkaltuši seja. Un nazis šī indiānim līdzīgā līķa vēderā. Bet to viru Zaleskis nepazina. Parklends toties bija viņa draugs. Lai arī viņiem darbā bieži vien gadījās saskrieties un pat smagi apvainot vienam otru — kā tas bija pirms gada — , tas nozīmēja tikai darba pārslogotu nervu izlādēšanos, ne vairāk. Patiesībā viņus vienmēr saistīja dziļa savstarpēja cieņa un draudzība.

Kāpēc tam vajadzēja notikt tieši ar Parklendu, viņa krietno draugu? Tik daudz bija citu, kuru viņam nemaz nebūtu žēl. .

Un šajā bridi Metam Zaleskim aptrūka elpas. Krūtis kaut kas sitās — kā plaukstās satverts putns, kas pūlas izrauties un izplest spārnus. Visa miesa noplūda ar sviedriem, kā savulaik bumbvedējā cauri vācu zenitartilērijas ugunij lidojot. Zaleskis labi atcerējās šķērmos sviedrus, ko cilvēks svīst nāves bailēs.

Mets aptvēra, ka sākas smaga lēkme un viņam būs vajadzīga palīdzība. It kā no malas, it kā par svešu cilvēku domādams, viņš nolēma, ka jāzvana pa telefonu, kāds atnāks, kaut ko darīs, un viņš tad sacīs, lai atsauc Barbaru, viņš gribēja runāt tikai ar savu meitu. Viņš nezināja, ko īsti viņai sacīs, bet, ja Barbara atnāktu, arī vārdi nāktu paši no sevis.

Bet, kad viņš to bija nolēmis un gribēja sniegties pēc telefona, roka neklausīja. Ar viņa miesu notika kaut kas savāds. Labās puses viņam it kā vispār nemaz nebija, viņš nejuta ne roku, ne kāju. Viņš mēģināja kliegt, bet lūpas nevērās. Mēģināja vēlreiz — ne skaņas.

Nu viņš zināja, ko gribējis sacīt Barbarai: vienalga, lai kas viņus šķirtu, Barbara ir un paliek viņa meita, tikpat dārga un mīļota kā viņa mirusī sieva, kurai Barbara bija ļoti līdzīga. Lai Barbara piedod šo ķildu, tēvs mēģinās saprast gan viņu, gan viņas draugus…

Tad Mets atskārta, ka kreisajā pusē vēl saglabājusies kāda dzīvības dzirksts. Atspiedies uz kreisās rokas, viņš mēģināja celties, bet pārējais ķermenis neklausīja, un viņš noslīdēja uz grīdas starp galdu un krēslu. Tur viņu pēc brīža arī atrada. Mets Zaleskis bija pie samaņas, viņa acīs spoguļojās bezcerīga vēlēšanās kaut ko pateikt.

Tā šonakt uz rūpnīcu jau otrreiz izsauca ātro palīdzību.

—   Vai jūs zināt, ka jūsu tēvam jau bijusi viena triekas lēkme? — Forda slimnīcas ārsts nākošajā dienā jautāja Barbarai.

—  Tikai šorīt man pateica, — Barbara atbildēja.

Sirdsapziņas mocītā ceha sekretāre misis Einfelde

šorīt bija ziņojusi, ka Mets Zaleskis pirms dažām nedēļām pārcietis vieglu triekas lēkmi, pēc kuras aizvedusi priekšnieku mājās, bet šo apstākli pēc viņa lūguma noklusējusi. Barbarai to darīja zināmu rūpnīcas personāla daļa.

—   Abi šie gadījumi kopā, — sacīja ārsts, — rāda klasisku slimības ainu. — Viņš bija slimnīcas kardiologs, bāls vīrs ar papliku galvu, zem acs raustījās tiks. Kā vairums detroitiešu, Barbarai viņš izskatījās pēc cilvēka, kurš strādā pāri saviem spēkiem.

—   Ja mans tēvs nebūtu noslēpis pirmo lēkmi, tas kaut ko grozītu?

Kardiologs paraustīja plecus. — Varbūt jā, varbūt arī ne. Tagad tas ir jau tīri akadēmisks jautājums.

Viņi stāvēja reanimācijas zāles gaitenī. Caur stikloto sienu Barbarai bija redzams tēvs vienā no četrām gultām. Sarkana gumijas šļūtene stiepās no viņa mute» uz zaļi pelēko respiratoru. Tagad tēva elpa bija šis vienmuļi šņācošais aparāts. Acis Metam Zaleskim bija vaļā, un ārsts bija Barbarai teicis, ka viņas tēvs patlaban ir stipru sedatīvu ietekmē, taču brīžiem noteikti var viņu redzēt un dzirdēt. Barbara prātoja, vai viņš pamanījis jauno nēģerieti, kas cīnījās ar nāvi blakusgultā.

— Iespējams, kaut kad agrāk jūsu tēvam bijis sirds vārstuļu bojājums, — ārsts sacīja. — Pirmajā vieglās triekas gadījumā kāds sīks trombiņš gājis no sirds uz smadzeņu labo pusi, kas labročiem kontrolē ķermeņa kreiso pusi.

Barbarai tas izklausījās tik bezpersoniski, it kā ārsts "runātu c^r bojātu mehānismu, nevis pēkšņu dzīva cilvēka sabrukumu.

Bet kardiologs turpināja: — Jūsu tēva atlabšana pēc pirmās triekas lēkmes gandrīz pavisam noteikti bija tikai šķietama. Tā nebija izveseļošanās. Organisma pretestība bija aizlauzta, un tāpēc otrajam asins izplūdumam smadzeņu kreisajā pusē bija tik smagas sekas.

Barbara bija pie Breta, kad naktī piezvanīja, ka tēvu ķērusi trieka un viņš nogādāts slimnīcā. Uz slimnīcu Barbaru aizveda Brets, bet palika gaidīt ārā. — Ja būšu vajadzīgs, tu mani pasauksi, — viņš sacīja, mierinoši paspiezdams viņas roku. — Vecais lāga vīrs mani necieš un ir pārāk slims, lai savus uzskatus mainītu. Ieraugot mani tev blakus, viņam var kļūt sliktāk.

Pa ceļam uz slimnīcu Barbaru bija mocījusi vainas apziņa. Vai viņas aiziešana no mājas nesaasināja tēva slimību? Breta sirsnīgums, kas lika Barbarai ik ar dienu viņu vairāk iemīļot, pasvītroja stāvokļa traģiskumu: kāpēc šie divi viņai visdārgākie cilvēki nespēja viens otru novērtēt un saprast? Savā aiziešanā viņa viscaur vainoja tēvu, bet tagad rūgti nožēloja; ka nebija viņam zvanījusi, lai gan vairākkārt gribējusi to darīt.

Jaunais dežūrārsts bija naktī ielaidis Barbaru pie tēva un teicis: — Viņš nevar dot nekādu zīmi, bet zina, ka jūs te esat. — Un viņa bija klusi stāstījusi to, ko tēvam varbūt gribētos dzirdēt: ka viņa jūt līdzi, būs tepat tuvumā un bieži nāks uz slimnīcu. Runādama Barbara skatījās tēvam tieši acīs — ne mazākā dzirksts nerādīja, ka viņš Barbaru redz un pazīst, un tomēr viņai bija dīvaina sajūta, ka šīs acis kaut ko saka. Jeb vai tā tikai likās?

Domādama par tēva acīm, Barbara tagad jautāja kardiologam: — Vai ir kāda cerība?

—        Uz izveseļošanos? — Ārsts vaicājoši paskatījās uz viņu.

—        Jā. Tikai, lūdzu, sakiet man pilnīgu patiesību. Man jāzina.

—   Ne visiem patiesība pa spēkam…

—   Man būs.

Tad kardiologs mierīgi atbildēja: — Uz pilnīgu izveseļošanos jūsu tēvam nav ne mazāko cerību. Man liekas, viņš paliks dzīvs, bet kā pilnīgi paralizēts cilvēks, pat bez iespējas runāt.

Iestājās klusums. Tad Barbara teica: — Varbūt es drīkstētu uz brīdi apsēsties?

—        Jā, protams. — Ārsts saudzīgi pieveda viņu pie krēsla. — Tas ir smags trieciens. Iedot jums kaut ko?

Barbara pakratija galvu: — Nē.

—        Reiz jums tāpat būtu nācies uzzināt, — ārsts teica. — Jūs pati jautājāt.

Abi viņi raudzījās cauri stiklam reanimācijas zālē, kur nekustīgi gulēja Mets Zaleskis un viņa vietā elpoja mašīna.

—        Jūsu tēvs strādāja autorūpniecībā, vai ne? — kardiologs teica. — Liekas, montāžas cehā. — Pirmo reizi ārsta balss ieskanējās siltāk, cilvēciskāk.

—  Jā.

—        No turienes nak daudzi mani pacienti. Pārāk daudzi. — Viņš nenoteikti pamāja uz to pusi, kur aiz slimnīcas sienām pletās pilsēta. — Detroita man vienmēr atgādinājusi kaujas lauku. Upuru bez skaita. Un jūsu tēvs — viens no viņiem.

27

Henka Kreizela piedāvātā kuļmašīna palika bez atbalsta.

Direktoru padomes rakstisko noraidījumu Ādamam atnesa Birojs Breisveits personiski.

—   Ļoti žēl, — sacija Sudrablapsa, nolikdams to Ādamam priekšā uz galda. — Jūs aizrāvāt mani ari, un, jāsaka, mēs nebūt nebijām sliktā kompānijā, jo pats valdes priekšsēdētājs turējās mūsu pusē.

Par to Ādams nebrīnījās. Valdes priekšsēdētājs bija vīrs ar plašiem un liberāliem uzskatiem un reti ķērās pie autokrātiskām metodēm. Sajā gadījumā to varēja vienīgi nožēlot.

Vēlāk Ādams uzzināja, ka galvenais Kreizela kuļmašīnas pretinieks bijis kompānijas viceprezidents Habs Hjūvitsons, kas uztiepis savu viedokli arī valdes priekšsēdētājam un prezidentam — kopā ar Hjūvitsonu tā arī bija visa padome.

Habs Hjūvitsons pastāvējis uz to, ka viņu kompānijas pamatdarbs ir vieglie un smagie automobiļi. Ja lauksaimniecības mašīnu nodaļa neuzskata, ka šī kuļmašīna nesīs peļņu, nekādi altruistiski apsvērumi nav kompānijai uztiepjami. Tāpat jau pietiek problēmu bez kompānijas tiešajiem pienākumiem: sabiedriskā doma un varas orgāni prasa gan sazin kādu drošību, gan gaisa nepiesārņošanu, gan darba gādāšanu trūkumcietējiem un tā bez gala.

Secinājums bijis viens: mēs neesam labdarības iestāde, bet privāts uzņēmums, kura galvenā rūpe ir akcionāru peļņa.

Pēc īsas diskusijas prezidents piekritis Haba Hjūvitsona viedoklim, valdes priekšsēdētājs izrādījies mazākumā un padevies.

—   Atlicis vienīgi informēt jūsu draugu, — Sudrablapsa teica Ādamam. — Labāk jau pasakiet to Kreizelam pats.

Ādama zvanu Henks Kreizels uzņēma filozofiskā mierā. — Es jau zināju, ka izredžu tikpat kā nav. Bet paldies par labu gribu.

—   Ko jūs darīsiet tālāk? — Ādams jautāja.

—   Šaušu pīrāgus citā krāsnī, — fabrikants mundri atteica. Bet Ādams šaubījās, vai šī cita krāsns radīsies. Vismaz Detroitā to bija veltīgi meklēt.

Ērikai viņš par noraidījumu pastāstīja pie vakariņu galda.

—   Man tā ir rūgta vilšanās, — Ērika sacīja. — Tas vakars Henka mājā bija kā labs sapnis, un pats viņš ir sapņotājs. Man viņš patika. Bet tu esi darījis visu, kas bija tavos spēkos.

Citādi Ērika bija vai vismaz pūlējās būt vienmēr labā un draudzīgā noskaņā, to Ādams redzēja, tomēr arī tagad — divas nedēļas kopš Ērikas aresta — viņu attiecības vēl bija neskaidras un nākotne — nenosakāma.

Dienu pēc sāpīgā piedzīvojuma policijas iecirknī Ērika bija teikusi: — Ja tu taisies uzdot man visādus jautājumus, kaut gan ceru, ka tu to nedarīsi, es mēģināšu atbildēt pēc labākās sirdsapziņas. Visvairāk man žēl, ka vajadzēja iejaukt tevi. Un, ja tu baidies, ka es to darīšu atkal, vari būt drošs — tas nekad nenotiks. Varu zvērēt pie visa, pie kā vien vēlies.

Viņš zināja, ka Ērika turēs vārdu un par nelaimīgo zādzību vairs nav jārunā. Toties bija īstais laiks pastāstīt par Stīvesanta piedāvāto darbu, jo Ādams diezgan nopietni domāja to pieņemt. — Tādā gadījumā mums, protams, vajadzēs pārcelties uz Sanfrancisko, — viņš piebilda.

—   Tu taisies pamest darbu autorūpniecībā? — Ērika neticīgi jautāja.

Ādams iesmējās. — Bet kā citādi lai es tieku pie brīva laika?

—  Tu dari to manis dēļ?

—  Varbūt mūsu abu dēļ, — viņš mierīgi atbildēja.

Ērika izskatījās tik apmulsusi un neticīga, ka Ādams

arī par to vairs nerunāja. Tomēr Stīvesantam viņš piezvanīja, lai pateiktu, ka darba piedāvājums viņu joprojām interesē, bet viņš nevar aizbraukt uz Rietumiem līdz «Oriona» debijai septembrī, tātad vēl gandrīz mēnesi. Sers Persivals bija ar mieru pagaidīt.

Otra pārmaiņa viņu dzīvē bija tā, ka Ērika pēc Ādama lūguma atgriezās guļamistabā. Viņi atkal dažas reizes bija tuvi, bet abi juta, ka diezgan neveiksmīgi. Kaut kā trūka. Neviens no viņiem nevarētu pateikt, kā īsti, toties nešaubīgi saprata, ka viņu kopdzīve nonākusi strupceļā.

Ādams cerēja, ka viņiem izdosies visu pārrunāt — tālāk no Detroitas — divās autosacīkšu dienās, ko viņi pavadīs Taladegā.

28

Pats lielākais virsraksts Alabamas laikraksta «Anniston Star» pirmajā lappusē vēstīja:

300 startē 12.30

Virsraksts likās diezgan mīklains, bet to tūlīt izskaidroja teksts. «Šīsdienas autosacīkstes Kreinbreikas 300 jūdžu distancē un rītdien nozīmētās sacīkstes Taladegas 500 jūdžu distancē sola izvērsties par visaizraujošākām sērijveidā ražoto mašīnu sacensībām autosacīkšu vēsturē.

Šīsdienas smagajā 300 jūdžu distancē un rītdienas vēl saspringtākajā 500 jūdžu distancē piedalīsies braucēji ar superātrām mašīnām, kam jāattīsta ātrums līdz 190 jūdzēm stundā. Braucējus, automobiļu īpašniekus, mehāniķus un autokompāniju pārstāvjus visvairāk satrauc ^utājums: vai pie tāda tempa braucēji savās superātrajās mašīnās spēs noturēties 2,66 jūdzes garajā Alabamas Starptautiskā motodroma ovālā, kur vienlaicīgi par uzvaru cīnīsies 50 mašīnu.»

Mazliet zemāk un mazliet sīkākiem burtiem:

«Lielo sacīkšu fondā nopietns asiņu trūkums vēl nenozīmē ātruma ierobežošanu.»

Raksts vēstīja par visu vietējo spēku mobilizāciju pārlejamo asiņu krājuma palielināšanai. Stāvokli atzina par kritisku, jo «sestdienas un svētdienas sacīkšu gaitā jārēķinās ar iespēju, ka vairāki autobraucēji gūs smagus ievainojumus, kas prasīs tūlītēju asins pārliešanu».

Lai saglabātu esošo krājumu, — vēstīja laikraksts, — pilsētas slimnīca visas ar asinspārliešanu saistītās operācijas, izņemot pašas nepieciešamākās, atlikusi uz nākošo nedēļu un tagad aicināja gan vietējos iedzīvotājus, gan sacīkšu viesus nodot asinis speciālā klīnikā, kas sākusi darbu sestdien astoņos no rīta. Ar brīvprātīgo donoru palīdzību papildinātais asiņu fonds būtu pietiekams cietušo autobraucēju glābšanai.

Ērika, Enistonas viesnīcas gultā brokastodama un laikrakstu lasīdama, nodrebinājās un uzšķīra nākošo lappusi, kas, tāpat kā pārējās, arī bija veltīta autosacīkstēm. Trešaja lappuse viņas uzmanību piesaistīja virsraksts:

Jaunais «Orions» rl āda, ko spēs, bet nerāda, kā izskatisies

Raksts atzīmēja, ka «Oriona» radītāji vēl arvien neatklāj, cik lielā mērā Taladegā demonstrējamais nosacītais modelis būs ārēji līdzīgs īstajam «Orionam», kas parādīsies automobiļu tirgū ap septembri. Neraugoties uz to, publika ļoti interesējās par šo mašīnu, un iebraucēji pūļiem vien drūzmējās laukumā, kur jauno modeli varēja apskatīt.

Ērika nodomāja, ka pašlaik Ādams par to pārliecinās pats savām acīm.

Viņi bija ieradušies Enistonā vakar ar kompānijas lidmašīnu, un Ādams jau rīta agrumā — pirms divām stundām — atstāja Ēriku viesnīcā vienu pašu, lai kopā ar Habu Hjūvitsonu apskatītu motodromu. Viceprezidentam, kurš divu dienu ilgajās autosacīkstēs bija augstākais kompānijas pārstāvis, atvēlēja helikopteru — tas tad arī aizveda Hjūvitsonu un Ādamu, bet vēlāk dažus kompānijas darbiniekus. Pirms pašām sacīkstēm helikopteram vajadzēja ierasties pēc Ērikas un citām līdzatbraukušajām sievām.

No Enistonas, jaukas, zaļi baltas lauku pilsētiņas, līdz Taladegai bija kādas sešas jūdzes.

Oficiāli Ādama kompānija, tāpat kā citas autorūpniecības firmas, neņēma tiešu dalību autosacīkstēs, un kādreiz bagātīgi finansētās rūpnīcu komandas bija atlaistas. Bet nekādi oficiāli priekšraksti nespēja noslāpēt kompāniju dedzīgo aizraušanos ar sacīkstēm — autorūpniekiem tā bija asinīs. Bez tam firmas arī tagad neoficiāli ieguldīja sacīkstēs naudu. Pateicoties šādai sistēmai, ko bija ievedusi un ilgus gadus sekmīgi piekopusi «General Motors», firma, ja tās automobilis finišēja pirmais, līdz ar sacīkšu braucējiem plūca laurus, gozējās aplausos un cēla savu prestižu. Ja savukārt firmas automobilis pienāca pēdējais, tā ražotāji tikai raustīja plecus un izlikās, ka viņiem nav nekā kopīga ar neveiksmīgo braucēju.

Ērika piecēlās, nesteidzīgi iegāja vannā, nomazgājās un sāka ģērbties.

Posdamās viņa domāja par Pjēru Flodenheilu, kura portrets sacīkšu braucēja tērpā un ķiverē ieņēma goda

vietu rīta laikraksta lappusē. Uz katra vaiga viņu skūpstīja pa meitenei, un viņš staroja smaidā — protams, ari meiteņu dēļ, bet galvenokārt tāpēc, ka bija nosaukts par vienu no trim autobraucējiem, kuriem vislielākās izredzes uzvarēt gan šīsdienas, gan rītdienas sacīkstēs.

Adams un citi kompānijas pārstāvji ari priecājās par Pjēra izredzēm, jo abās sacīkstēs viņš brauktu ar kompānijas mašīnām.

Ar diezgan dalītām jūtām Ērika atcerējās viņu īso tikšanos Enistonā.

Tas bija noticis vienā no trokšņainajiem, juceklīgajiem kokteiļa vakariem, kādus pilsētiņa parasti rīkoja pirms lielākām autosacīkstēm. Trentoni bija ielūgti uz sešiem kokteiļa vakariem, bet paspēja iegriezties tikai trijos. Vienā viņi satika Pjēru. Jaunais sacīkšu braucējs bija visu uzmanības centrā, ap viņu grūstījās bariņš žilbinoši daiļu, vīzdegunīgu meiteņu — no tām, kuras īpaši pievelk autosacīkstes un braucēji.

Ieraudzījis Ēriku vienu pašu stāvam otrā istabas galā, j** Adams bija aizgājis ar kādu parunāties gabalu tālāk, Pjērs izlauzās no autoskuķu ielenkuma un gāja pie viņas.

—   Sveika, Ērika! — Pjērs priecīgi iesaucās ar savu parasto puikas smaidiņu. — Es nupat domāju, nez vai tu esi atbraukusi vai neesi.

—   Kā redzi, esmu, — viņa uzspēlētā nevērībā atbildēja. Lai neizrādītu savu satraukumu, viņa pasmaidīja un teica: — Es ceru, ka tu uzvarēsi, un turēšu par tevi īkšķi. — Ērika pati dzirdēja, cik neīsti skan viņas balss. Laikam jau tāpēc, ka Pjēra tuvums viņai vēl joprojām nebija vienaldzīgs.

Viņi turpināja tērzēt, neko īpašu nepateikdami, kaut gan Ērika manīja, ka viņus paslepen vēro visi kokteiļa vakara viesi, arī tie, kuru pulciņā stāvēja Adams. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņi atceras par Pjēru un Ēriku klīstošās baumas un nelaimīgo piezīmi laikrakstā «Detroit News», kas bija sagādājusi Ērikai tādas ciešanas.

Uz brīdi pienāca Adams un novēlēja Pjēram labu laimi rītdienas sacīkstēs. Tad viņš atkal aizgāja, un ari Pjērs atvadījās, teikdams, ka pirms sacīkstēm viņam jāliekas agrāk gultā. — Tu jau zini, kā tas ir, Ērika. — Viņš muļķīgi pasmaidīja un vēl pamirkšķināja ar aci, lai butu pavisam drošs, ka Ērika šo Ieto mājienu sapratusi.

Un tomēr pat tik neveikla gultas pieminēšana lika Ērikai lieku reizi just, ka viņa vēl nav iekšēji atbrīvojusies no Pjēra.

Kad līdz sacīkšu sākumam bija palikusi pusstunda, Ērika aizslēdza numuru un gāja lejā pa kāpnēm.

Helikopterā Katrina Hjūvitsone piezīmēja: — Lieka greznība. Taču patīkamāk ir nekā kratīties autobusā.

Mazais helikopters varēja uzņemt tikai divus pasažierus, un pirmās, ko tas veda no Enistonas uz Taladegas motodromu, bija viceprezidenta sieva un Ērika. Katrīna Hjūvitsone bija glīta, atturīga sieviete ap gadiem piecdesmit, uzticīga sieva un gādīga māte. Runāja gan ari, ka savu enerģisko vīru viņa vadot un valdot ar stingru roku, taču katram, kas pazina Hjūvitsonu, bija grūti kaut ko tādu pat iedomāties. Šodien, kā viņa to bieži darīja, Katrīna bija paņēmusi līdzi adīkli un cītīgi nostrādāja arī to īso laiciņu, ko viņas pavadīja gaisā.

Ērika tikai pasmaidīja, jo sarunāties helikoptera dārdoņā nebija iespējams.

Lejā pletās Alabamas okersarkanie lauki un lekni zaļās pļavas. Saule bija augstu, debesīs ne mākonīša. Septembra vējš bija silts un maigs, rudens vēl nelika sevi manīt. Ērika bija uzvilkusi raibu vasaras kleitu — tāpat kā vairums sieviešu, ko viņa redzēja.

Helikopters nosēdās motodroma iekšējā laukumā, jau stāvgrūdām pilnā ar skatītāju un sacensību dalībnieku mašīnām, — daudzi bija ieradušies jau vakar un tepat ari nakšņojuši. Tomēr no dubultā satiksmes tuneļa, kas pa treka apakšu veda uz laukumu, vēl plūda un plūda mašīnu straume. Pie helikoptera nosēšanās laukumiņa gaidīja mašīna, lai aizvestu Katrīnu un Ēriku uz galveno tribīni.

Arī pārējās jūdzi garās tribīnes — ziemeļu, dienvidu un kalna — vilnīja tveices nomocītu skatītāju drūzmā, kas nepacietīgi gaidīja sacīkšu sākumu. Kad abas sievietes sasniedza vienu no nedaudzajām privātām ložām, atskanēja valsts himna. Pāri orķestrim uzvijās dziedātājas soprāns. Skatītāji, braucēji un sacīkšu amatpersonas piecēlās. Motodroma trokšņu kakofonija apklusa.

Himnai sekoja lūgšana. Pāri motodromam īsti dienvidnieciskā gausumā stiepās mācītāja balss: — Dievs, stāvi klāt tiem, kas šodien iziet sacīkšu gaitās, un pasargi viņus no briesmām… Mēs pateicamies tev, ak, kungs, par jauko laiku, ko esi atvēlējis sacīkšu dienai, un svētīgo rosmi šajos laukos…

—   Tiesa kas tiesa, — iesprauda Habs Hjūvitsons, stāvēdams kompānijas ložas pirmajā rindā. — Nauda birst skanēdama visās kasēs un, ceru, mūsējā arī. — Viceprezidenta padotie un viņu sievas iztapīgi pasmaidīja.

Hjūvitsons, maza auguma vīriņš ar īsi apcirptiem, piķa melniem matiem, allaž likās sprakstam enerģijā no visām porām. Tagad viņš paliecās uz priekšu, lai labāk pārskatītu ap motodromu virmojošo pūli.

—   Autosacīkstes kļuvušas jau par otru populārāko sporta .veidu, drīz tās būs pirmajā vietā, — viņš atzīmēja. — Visi tie svētie liekuļi var blēt kā blēdami, bet re, kas ļaužu, un visus interesē tikai motoru spēks.

Ērika sēdēja trešajā rindā blakus Ādamam. Katrīna Hjūvitsone jau laikus bija ierīkojusies pašā tālākajā kaktiņā, teikdama Ērikai: — Habs vienmēr grib, lai es braucu līdzi, bet man autosacīkstes nepatīk. Man ir bail un žēl to cilvēku, un vispār es nesaprotu, kam tas vajadzīgs. — Tagad Ērika atskatījās un redzēja, ka viceprezidenta sieva atkal nogrimusi adīšanā.

Kompānijas loža un dažas citas bija dienvidu pusē, pašā tribīņu centrā, un no tām varēja pārredzēt visu motodromu. Pašā priekšā starta un finiša līnija, pa kreisi un pa labi treka ieloki, un pāri aiz laukuma — pretējā taisne. Gar apļa malām ik pa gabalu kāda remontbedre, kurās jau rosījās dungriņos tērpti mehāniķi. Pie remontbedrēm mašīnas varēja piebraukt tieši no treka.

Kompānijas ložā starp citiem viesiem sēdēja arī Smoukijs Stefensens, Ādams un Ērika pārmija ar viņu dažus vārdus, Vispār jau autotirgotājiem tāds gods nepienācās, bet Smoukijam to parādīja kā bijušai sacīkšu zvaigznei, un vecie cienītāji vēl nebija viņu aizmirsuši.

Blakus kompānijas ložai pletās lielais preses nodalījums ar stenogrāfistu un mašīnrakstītāju galdu rindām. Valsts himnai skanot, savā pašapziņā neiedragājamie preses pārstāvji nebija pat piecēlušies. Murdēja balsis, klabēja rakstāmmašīnas, un Ērika, caur stikla sānlogu žurnālistus vērodama, brīnījās, kas viņiem tik vareni rakstāms, kad sacīkstes vēl nemaz nebija sākušās.

Bet starta brīdis tuvojās. Lūgšana izskanējusi, parādes ceremonijmeistari, bundzinieces, orķestris līdz ar visu nebūtisko projām. Nu treks bija tīrs un piecdesmit sacīkšu mašīnas jau stāvēja starta pozīcijā — garā, dubultā līnijā. Visā motodromā, kā allaž pēdējos mirkļos pirms starta, jautās augošs nervu spriegums.

Ērika ieskatījās programmā: Pjērs bija ceturtajā rindā no starta līnijas. Mašīnas numurs 29.

Pāri motodromam slējās vadības tornis — sacīkšu nervu centrs. No turienes pa radio, televīzijas tīklu un telefoniem kontrolēja starterus, treka signālugunis, vedējmašīnu, ātro palīdzību un avārijas dienestu. Pie pults sēdēja sacīkšu vadītājs, jauns, mierīgs puisis ar gausu balsi. Blakus — vestē izmeties komentators. Aiz viņiem — divi Alabamas policisti, kas uzraudzīja sacīkstēm nepiederošo mašīnu pārvietošanos.

Sacīkšu vadītājs pa radio sazinājās ar saviem padotajiem: — Gaismas kārtībā?… Labi… Ceļš tīrs?… Darīts. Vedēj mašīna, hallo, vedējmašina, esat gatavi? … Varam sākt!

Stāvot goda tribīnē, sacīkšu viesis — admirālis izkliedza mikrofonā tradicionālo pavēli braucējiem: — Džentlmeņi, iedarbiniet motorus!

Komandai sekoja sacīkšu vissatraucošākā skaņa: kā piecdesmit Vāgnera crescendo ierēcās motori. To dārdoņa pārplūdināja motodromu un aizvēlās jūdzēm tālu Alabamas laukos.

Vedējmašina, karodziņiem plīvojot, izgriezās uz treka un strauji uzņēma ātrumu. Tai sekoja — vēl arvien pa pārim, starta kārtību nejaucot, — sacīkšu mašīnas, sākdamas divus neieskaitāmos «iesildīšanās» apļus.

Sacīkstēm bija pieteiktas piecdesmit mašīnas. Taču startēja četrdesmit deviņas.

Kāda ugunīgi sarkana sedana motors neiedarbojās. Velti pie tā metās remontbrigāde un drudžainā steigā mēģināja kaut ko glābt. Mašīnu no treka stumšus nostūma, un sarūgtinātais braucējs aizsvieda tai pakaļ savu ķiveri.

—   Nabaga zēns, — ieminējās kāds no vadības torņa. — Viņa mašīna bija pati skaistākā.

—   Viņš acīmredzot ir izšķiedis visus savus spēkus tās pulēšanai, — izmeta sacīkšu vadītājs.

Otrajā aplī, kad sacīkšu dalībnieki vēl arvien turējās cieši kopā, sacīkšu vadītājs pa radio deva komandu vedēj mašīnai:

—   Kāpināt tempu!

Ātrums strauji pieauga. Motori ierēcās vēl negantāk.

Pēc trešā apļa vedēj mašīna, savu darbu beigusi, atstāja trasi un nobrauca pie remontbedrēm.

Uz starta—finiša līnijas, tieši pretim tribīnei, kā zaļš zibens noplaiksnīja starta karodziņš.

Un trīssimtjūdžu sacīkstes — 113 smaga sasprindzinājuma apļi — sākās.

Jau^*o paša sākuma temps bija ugunīgs, cīņa sīva. Pirmajos piecos apļos braucējs Dūlitls, numurs 12, cauri mašīnu blīvai izrāvās vadībā. Viņam pakaļ šāvās mašīna ar numuru 38, ko vadīja žokļains misisipietis, saukts par Rīkļurāvēju. Abi viņi bija gan autosporta speciālistu, gan plašās publikas mīluļi.

Par trešo negaidīti izrādījās kāds nevienam nepazīstams Džons Gerencs, numurs 44.

Pjērs Flodenheils, atrāvies no mašīnu biezuma tūlīt pēc Gerenca, bija ceturtais.

Divdesmit sešus apļus no vietas vadībā pamīšus izlauzās Dūlitls vai Rīkļurāvējs. Tad Dūlitlam kaut kas notika ar aizdedzi un divas reizes vajadzēja apstāties pie remontniekiem. Tas maksāja viņam veselu apli, un vēl pēc kāda laiciņa Dūlitla mašīna, dūmu grīsti aiz sevis velkot, atstāja trasi.

Pēc Dūlitla izstāšanās mīklainais Džons Gerencs ar 44. numuru bija otrajā vietā. Pjērs Flodenheils ar 29. — trešajā.

Trīsdesmitajā aplī notika sīks negadījums, šķīda stikli, plūda eļļa, nozibēja sarkanie signālkarodziņi, un braucēji palēnināja tempu, lai dotu iespēju novākt no trases sasisto mašīnu un notīrīt eļļu. Kamēr avārijas dienests to darīja, apļus neieskaitīja, tāpēc daži, to vidū arī Džons Gerencs un Pjērs apstājās pie remontbedrēm. Dažās sekundēs viņi apmainīja riteņus, uzņēma benzīnu un atkal izbrauca uz treka.

Drīz signālkarodziņi nozuda un sacīkstes turpinājās.

Pjērs turējās cieši aiz priekšējām mašīnām, ļaudams tām lauzt gaisa pretestību, lai pašam ietaupītos degviela un uzturētos motors. Tā bija bīstama spēle, bet garās distancēs it bieži deva uzvaru. Pieredzējuši skatītāji uzreiz saprata, ka Pjērs tīšām nešķiež spēkus sākumam, lai pārliecinoši izrautos uz priekšu tikai atbildīgajā beigu posmā.

—   Vismaz, — Ādams teica Ērikai, — mēs ceram, ka viņš to dara tīšām.

Pjērs bija vienīgais no pašreizējiem līderiem, kas brauca ar viņu kompānijas mašīnu. Tāpēc Ādams, Iljūvitsons un pārējie vēlēja uzvaru Pjēram, cerēdami, ka viņš izrausies vadībā.

Kā vienmēr, kad viņa bija autosacīkstēs, Ēriku apbūra remontnieku zibenīgais darbs — šis piecu mehāniķu komandas, kas varēja apmainīt riepas, uzpildīt benzīnu, apspriesties ar vadītāju un atkal izlaist uz treka atsvaidzināto mašīnu vienā minūtē, ja ne vēl īsākā laikā.

—   Viņi vingrinās, — Ādams paskaidroja, — stundām no vietas visu gadu. Remontnieki neizdara nevienu lieku kustību.

Viņu blakussēdētājs, ražošanas viceprezidents, piebilda: — Daži tādi vīri mums lieti derētu montāžas cehā.

Ērika zināja, ka arī remontbedres izšķir — būt vai nebūt uzvarai.

Veicot četrdesmit septīto apli, kādai zilpelēkai mašīnai atteica stūre treka slīpajā ziemeļu ieliekumā. Tā novēlās un palika guļam uz sāna iekšējā laukumā, braucējs tika cauri ar veselu ādu. Taču veldamās tā aizķēra citu, kas, dzirksteles šķiezdama, sagriezās šķērsu trekam un aizdegās. Vadītājs paspēja izlēkt un, sanitāru balstīts, atstāja treku. Degošo benzīnu momentā apdzēsa. Pēc brīža skaļruņi pavēstīja, ka braucējs sasitis vienīgi degunu, tātad nopietni cietušas bija tikai abas mašīnas.

Dzeltenajiem brīdinājuma karodziņiem plīvojot, sacīkšu dalībnieki piesardzīgi turējās iegūtajās pozīcijās un gaidīja, kad to vietā parādīsies zaļie. Avārijas dienests tikmēr steidzīgi nokopa trasi.

Ērika, jau mazliet garlaikota, laiski atlaidās krēslā. Katrīna Hjūvitsone, galvu noliekusi, adīja, bet, kad viņa pacēla skatienu, Ērika ieraudzīja, ka vecākās sievietes acis pilnas asaru.

—   Es nevaru to izturēt, — Katrīna sacīja. — Tas cilvēks, ko nupat ievainoja, agrāk brauca mūsu rūpnīcas komandā. Es viņu labi pazīstu un viņa sievu arī.

—   Viņam taču nekas ļauns nav noticis, — Ērika mierināja. — Ievainojums pavisam viegls.

—   Zinu jau, zinu. — Viceprezidenta sieva nolika adīkli. — Varbūt iesim padzerties?

Viņas piegāja pie letes ložas aizmugurē, kur rosīgi strādāja bufetnieks.

Kad Ērika atgriezās pie Ādama, dzeltenos karodziņus nomainīja zaļie un sacīkstes turpinājās pilnā sparā.

Vēl pēc brīža Pjērs Flodenheils spēji uzņēma ātrumu un apdzina nevienam nepazīstamo Džonu Gerencu, pats izvirzīdamies otrajā vietā.

Nu Fftrs turējās tieši aiz Rīkļurāvēja, kas bija priekšgalā jau gandrīz ar 190 jūdžu ātrumu.

Veselus trīs apļus — jau distances pēdējā ceturtdaļā — viņi izcīnīja spožu divkauju. Pjērs visu laiku pūlējās izrauties priekšgalā, bet Rīkļurāvējs, veikli un pārdroši manevrēdams, nelaida. Tikai pārejā no astotā apļa uz devīto, kad līdz finišam vēl palika divdesmit četri, Pjēra mašīna rēkdama izšāvās priekšā. Tribīnes uzgavilēja, it īpaši kompānijas loža.

Reproduktori nokliedza: — Numurs divdesmit deviņi. Pjērs Flodenheils vadībā!

Tas notika pie pašām dienvidu tribīnēm un ložām, kad vadošās mašīnas iegriezās nākamajā aplī.

Vēlāk nekādi nevarēja vienoties, kā tas īsti noticis. Daži apgalvoja, ka Pjēru pasviedis vēja brāziens, daži, ka pagriezienā pēkšņi neklausījusi stūre, vēl daži, ka no priekšējās mašīnas atsprādzis kāds metāla gabals un ķēris numuru 29, pāršķeļot to pušu.

Lai kāds būtu bijis iemesls, mašīna 29 spēji sasvaidījās, Pjēram ar stūri cīnoties, un ietriecās betona sienā. Kā bumbas sprādzienā mašīna pāršķēlās uz pusēm. Pirms abas lidojošās puses apstājās, mašīna 44 ar Džoniju Gerencu pie stūres izšāvās tām pa vidu cauri. Nepazīstamā Džonija mašīna sagriezās, apmeta kūleni un novēlās laukumā, riteņiem mežonīgi virpuļojot gaisā. Nākošā mašīna ietriecās 29. numura atliekās, trešā savukārt tajā. Kaudzē sacirtās sešas mašīnas, piecas izstājās no spēles, sestā vēl apmeta gurdenu apli un tad nogriezās pie remontbedres. No braucējiem, izņemot Pjēru, nebija cietis neviens.

Kompānijas loža, tāpat kā pārējās, sastinga šausmās, redzot, ka ātrās palīdzības sanitāri rosās ap abām pāršķeltās mašīnas daļām. Pie abām kaut ko cēla nestuvēs un kaut kur pusceļā salika kopā. Kad kompānijas direktors binoklī ieraudzīja, kas tur notiek, viņš nobālēja, izlaida binokli no rokām un aizžņaugtā balsī iekunkstējās: — Ak dievs… bet savai sievai iečukstēja:

— Neskaties, lūdzu. Novērsies!

Ērika nenovērsās, kā to darīja direktora sieva. Viņa skatījās, vēl īsti nesaprazdama, kas noticis, bet jau zinādama, ka Pjērs miris. Vēlāk ārsti paziņoja, ka nāve iestājusies mirklī, kad mašīna 29 atsitusies pret mūri.

Kopš tā brīža viss tālākais Ērikai likās dīvaini nereāls. Tukšām, vienaldzīgām acīm viņa noskatījās, kā mašīnas pieveica atlikušos divdesmit apļus, noklausījās, kā pūlis uzgavilēja Rīkļurāvējam, kas bija finišējis pirmais. Bija pieticis kādam uzvarēt, lai mirušais un zaudējušais būtu aizmirsts.

Taču kompānijas ložā vēl arvien valdīja smags noskaņojums. Protams, galvenokārt tāpēc, ka visi sāpīgi pārdzīvoja jaunā, skaistā sacīkšu braucēja nāvi, tomēr bēdīgi vēl bija arī tas, ka 300 jūdžu distancē uzvarēja citas firmas mašīna. Pusbalsī tika apspriestas uzvaras iespējas Taladegā 500. Bet sarunas nevedās, kompānijas darbinieki izklīda pa viesnīcām.

Tikai tad, kad viņi ar Ādamu bija palikuši divi savā apartamentā, izlauzās Ērikas sāpes. Viņa nokrita gultā un, seju plaukstās iespiedusi, vaidēja. Tas, ko viņa juta, bija pārāk dziļš, lai izlītu un aizskalotos asarās, un viņa nespētu arī pateikt, ko jūt. Ar visu miesu Ērika izsāpēja Pjēra jaunību, dzīvesprieku, viņa vieglprātīgo labsirdību, kas atsvēra visas vainas, viņa mīlestību uz sievietēm un to, ka nekad vairs neviena sieviete neapskaus Pjēru, neiepazīs viņu un nemīlēs.

Ērika juta Ādamu nosēstamies uz gultas malas.

Viņš maigi sacīja: — Darīsim visu, kā tu gribēsi. Ja vēlies — brauksim tūlīt uz Detroitu vai pārnakšņosim tepat un dosimies ceļā no rīta.

Galu galā viņi nolēma palikt un paēda vakariņas savā numurā. Drīz pēc tam Ērika aizgāja gulēt un pārgurumā aizmiga.

Svētdienas rītā Ādams atkal ierunājās, ka viņi varētu braukt mājās, ja Ērika to vēlētos. Bet viņa tikai pakratīja galvu un atteicās. Agrais ceļojums nozīmētu veltīgu steigu, kravāšanos un nervozēšanu, jo atgriešanās Detroitā tāpat neko nelīdzētu.

Pjēra apbedīšana, ziņoja «Anniston Star», notikšot trešdien Dirbornas kapsētā. Viņa mirstīgās atliekas pārvedīšot uz Detroitu jau šodien.

Drīz pēc lēmuma palikt. Ērika sacīja Ādamam: — Brauc vien uz Taladegu. Tu taču gribi, vai ne? Es pakavēšos tepat.

— Ja jau mēs neaizbraucām, es tiešām labprāt paskatītos, — Ādams atzinās. — Bet vai tu jūties tā, ka vari palikt viena?

Viņa atbiWēja, ka varot, un bija pateicīga, ka ne vakar, ne šodien Ādams viņai neko nejautāja. Droši vien viņš saprata, kāds trieciens ir savām acīm redzēt pazīstama cilvēka tik drausmīgu bojāeju, un, ja arī nojauta, ka Ērikas sāpēm ir vēl dziļāks pamats, bija pietiekami gudrs, lai par to neieminētos.

Bet, kad pienāca laiks Ādamam doties ceļā, Ērika tomēr nolēma braukt līdzi.

Viņi brauca ar mašīnu, tas prasīja ilgāku laiku nekā vakarējais lidojums helikopterā un deva to nošķirtību, kas Ērikai pašreiz bija ļoti nepieciešama. Katrā ziņā braukt bija labāk nekā sēdēt viesnīcā. Laiks turējās brīnišķīgs, kā visas pēdējās dienas, un Alabamas lauku ainavas bija skaistas.

Kompānijas ložā, it kā nekas nebūtu noticis, jautri tērzēja par diviem šīsdienas favorītiem, kas vadīs kompānijas mašīnas. Vienu no viņiem Ērika mazliet pazina, viņu sauca Veins Onpati.

Ja Onpati vai otrs favorīts Badijs Andlers šodien uzvarētu, vakarējā neveiksme tiktu aizēnota, jo Taladegas 500 jūdzes bija garāka un nozīmīgāka distance.

Izšķirīgās sacīkstes parasti notika svētdienās, tāpēc mašīnu, riepu un citu autodaļu rūpniekiem bija sakāmvārds: «Uzvari svētdien, pārdod pirmdien.»

Kompānijas loža bija tikpat pilna kā vakar, Habs

Hjūvitsons moži un dzīvespriecīgi atkal grozījās pirmajā rindā. Toties Katrīnu Hjūvitsoni Ērika redzēja tālākajā kaktā ierāvušos — viņa adīja savu adāmo un reti pacēla acis. Ērika nosēdās trešās rindas stūrī, cerēdama, ka tur, neraugoties uz drūzmu, būs vairāk vai mazāk viena.

Ādams sēdēja Ērikai blakus, tikai uz īsu brīdi viņš izgāja no ložas aprunāties ar Smoukiju Stefensenu. Automobiļu tirgotājs bija pamājis Ādamam ar galvu tieši pirms starta, drudžainās gatavošanās laikā. Smoukijam pakaļ viņš izgāja pa ložas sāndurvim spožā, siltā piesaulē. Trase no turienes redzama nebija, bet viņi dzirdēja motoru rēkoņu, vedējmašlnai un piecdesmit sāncensoņiem uzņemot gaitu.

Ādams atcerējās, kā gada sākumā, pirmoreiz ieradies pie Smoukija Stefensena, bija saticis Pjēru Flodenheilu tobrīd pārdevēja lomā. — 2ēl Pjēra, — viņš sacīja.

Smoukijs paberzēja bārdu. Ādams jau bija pieradis pie šī viņa žesta.

—   Jā, tas puika man bija gandrīz kā dēls. Ir jau labi zināms, ka tas vienmēr var notikt un piederas pie spēles. To savā laikā zināju es, to zināja viņš. Bet, kad tas notiek, no tādas zināšanas nav ne par matu vieglāk. — Smoukija acis samirkšķinājās, un Ādams bija ieraudzījis to autotirgotāja sirds pusi, ko viņš reti kādam rādīja.

It kā pats sakaunējies, Smoukijs strupi izmeta: — Tas bija vakar. Šodien cita darīšana. Esat jau runājis ar Terēzi?

—   Vēl ne, — Ādams atcerējās, ka Smoukijam atvēlētais mēnesis, pirms viņa māsa izņems savu «Stefensena Motoros» ieguldīto kapitālu, drīz beigsies. Bet Ādams vēl neko nebija darījis, lai Terēzi informētu. Tagad viņš sacīja: — Neesmu pārliecināts, ka man vajadzētu ieteikt Terēzei, lai pārdod akcijas.

Smoukija acis iezīdās Ādama sejā. Asas acis, kurām reti kas paliek apslēpts, un Ādams to labi zināja. Taisni šī redzīguma dēļ Ādams pēdējās divās nedēļās bija pārskatījis savu attieksmi pret «Stefensena Motoriem». Automobiļu noieta sistēmā brieda daudzas reformas, dažas pat pārspīlētas. Bet Ādams ticēja, ka arī šajās pārmaiņās Smoukijs izdzīvos, jo izdzīvošana viņam dabiska kā elpa. Un, ja jau tā, Terēzes un viņas bērnu kapitālam diez vai atrastos ienesīgāka vieta.

—   Patlaban ir īstais laiks pakāpeniskai akciju pārdošanai, — Smoukijs teica. — Tāpēc es neko negrasos uztiept. Tikai gaidu un ceru. Taču viens ir skaidrs: ja pārdomāsiet, tas nāks par labu galvenokārt Terēzei, ne man.

—  Jums taisnība. — Ādams pasmaidīja.

Smoukijs pamāja. — Ar sievu viss kārtībā?

—   Domāju gan, — Ādams teica.

Motoru rēkoņa vēstīja, ka sacīkšu temps aug augumā, un viņi atgriezās kompānijas ložā.

Autosacīkstēm, tāpat kā augstu marku vīniem, ir savi labie un sliktie gadi. Taladegas 500 jūdzēm šis izrādījās pats spožākais — sacīkstes ritēja aizraujošā spraigumā no zibenīgi uzņemtā starta līdz žilbinošam finišam. 188 apļos — visā 500 jūdžu garumā — līdera gads vairākkārt krita gan vienam, gan otram braucējam. Veins Onpati un Badijs Andlers, Ādama kompānijas favorīti, nemainīgi turējās vadībā, bet viņiem bija kāds pusducis spēcīgu sāncenšu, to vidū sestdienas sacīkstēs uzvarējušais Rīkļurāvējs, kas gandrīz visu laiku turējās priekšgalā. Kaut gan atšķirībā no vakardienas nekādas īpašas avārijas nenotika, apmēram ducis mašīnu atstāja treku tehnisku kļūmju dēļ. Dzelteni brīdinājuma karodziņi, kas lika samazināt ātrumu, uzvijās reti, valdīja zaļie.

Pašās beigās starp Onpati un Rīkļurāvēju iedegās sīva cīņa par vadību — Onpati visu laiku bija turējies kādu gabaliņu priekšā, bet pēkšņi nogriezās pie remontbedres. Kompānijas ložu pāršalca vilšanās nopūta; izrādījās, ka viņš pēdējā brīdī nolēmis apmainīt riepas, kas maksāja viņam veselu pusapli, Rīkļurāvējs tātad izšāvās pa šo pusapli tālāk.

Taču riteņu mainīšana attaisnojās: Onpati ieguva papildu stabilitāti virāžās, pēdējā loka taisnē panāca Rīkļurāvēju un kādu laiku turējās viņam blakus. Tomēr pat tad, kad viņi jau drāzās uz finišu, neviens vēl nevarēja pateikt, kurš uzvarēs. Beidzot sprīdi pa sprīdim Onpati sāka apdzīt Rīkļurāvēju un par puskorpusa tiesu pirmais šķērsoja finiša svītru.

Pēdējo apļu laikā reti kāds no kompānijas ložas bija palicis sēdus: gandrīz visi — ar Habu Hjūvitsonu priekšgalā, kas lēkāja kā mazs bērns, — stiepās pirkstgalos, mīņājās un histēriski izbrēca Veina Onpati vārdu.

Kad rezultāts kļuva zināms, tribīnes uz mirkli sastinga klusumā, un tad gāja elle vaļā.

Urjavāšana, pat vēl skaļāka nekā pirms tam, jaucās ar uzvaras gavilēm un smiekliem. Starojošie ierēdņi un viesi dauzīja cits citu pa pleciem un mugurām; spieda rokas un rāva tās gandrīz vai no pleciem laukā, divi cienīgi viceprezidenti dejoja džigu. — Mūsu mašīna pirmā! Mēs uzvarējām! — Skanēja bļāvieni no kompānijas ložas. Kāds sāka skandēt neizbēgamo: — Uzvari svētdien, pārdod pirmdien! — Smiedamies un gavilēdami viņam pievienojās citi — arvien skaļāk un skaļāk.

Ērika noskatījās uz visu to sākumā atsvešināti, tad neticīgi. Prieku par uzvaru viņa varēja saprast, sacīkšu pēdējā apļa spriegums bija aizrāvis ari viņu. Bet šis ārprāta skurbulis jau bija kaut kas pavisam cits.

Viņa atcerējās vakardienu. Pjēra sakropļoto līķi, kas patlaban bija ceļā uz Detroitu — visu aizmirsts, izslēgts no apziņas, upurēts vienam vienīgam: uzvari svētdien, pārdod pirmdien …

Aukstā, cietā balsi Ērika teica: — Tas ir viss, kas jūs interesē.

Klusums neiestājās tūlīt. Bet viņas balss bija pārskanējusi tuvāko klaigātāju balsis, daži apklusa, un Ērika atkārtoja: — Tas ir viss, kas jūs interesē.

Nu bija dzirdējuši visi. Troksnis kompānijas ložā noplaka. Pēkšņajā klusumā kāds ievaicājās:

— Kas tur slikts?

Ērika apjuka. Viņa bija ierunājusies pēkšņā, pašai negaidītā jūtu uzplūdā, nebūt nevēlēdamās nokļūt uzmanības centrā. Tagad, kad tas bija noticis, viņai instinktīvi gribējās atkāpties, glābt Ādamu no vēl lielākas neērtības un pazust. Bet niknums ņēma virsroku. Naids pret Detroitu — un šī loža arī bija tikai Detroitas spogulis — , naids par visu, ko Detroita nodarījusi viņai un Ādamam.

Nē, Ērika negribēja, lai Detroita izštancē arī no viņas vēl vienu iztapīgu auto ierēdņa sievu. Un viņai jautāja: «Kas tur slikts?»

—   Tas, kā jūs dzīvojat, kā mēs visi dzīvojam — tikai mašīnām un peļņai par mašīnām, — Ērika sacīja. — Neko citu jūs neredzat, nejūtat, neatceraties. Vakar te gāja bojā cilvēks. Cilvēks, kuru mēs pazinām. Nu jūs kliedzat: «Uzvari svētdien»! Protams, ko citu —viņš nositās sestdien, un jūs viņu esat jau aizmirsuši! — Ērikas balss aizlūza.

Ērika juta, ka Ādams skatās uz viņu. Bet Ādama sejā, Ērikai par brīnumu, nebija nosodījuma. Viņa mutes kaktiņos pat šķita ievelkamies smaids.

Ādams no paša sākuma bija ieklausījies katrā viņas vārdā. Tagad, it kā sacīto pasvītrojot, ložas klusumā izlauzās citas skaņas — pēdējo mašīnu rūkoņa, jauna tribīņu uzgavilēšana Veinam Onpati. Ādams drīzāk juta nekā redzēja, ka Habs Hjūvitsons rauc pieri, bet citi neērtībā vairās pacelt acis.

Ādamam arī vajadzētu apvainoties. Godīgi sakot, lai Ērikai būtu simtreiz taisnība, šis nebija īstais brīdis par to runāt, un Haba Hjūvitsona aizskārums varēja viņam dārgi maksāt. Bet dīvaini — Ādamam tas bija vierfalģa. Pie velna viņus visus! Ādams juta vienīgi, ka mīl Ēriku tā, kā vēl nekad nav mīlējis.

—   Adam, — viceprezidents sacīja, — vediet labāk savu sievu projām.

Ādams pamāja. Vajadzēja aiztaupīt Ērikai ieilgstošu skandālu.

—   Kāpēc lai viņš to darītu?

Galvas pagriezās atpakaļ. Tur, kompānijas ložas dibenā, ar adīkli rokās stāvēja Katrīna Hjūvitsone, un, lūpas sakniebusi, bargi lūkojās viņiem pretim. — Kāpēc lai viņš to darītu? Tāpēc, ka Ērika pateica to, ko būtu pateikusi es, ja man pietiktu drosmes un godīguma? Tāpēc, ka jaunākā no mums izrunāja to, ko te pašlaik domāja ikviena sieviete? — Viņa pārlaida bargu skatienu mēmajām sejām. — Dzirdat? Jūs, vīrieši!

Un tad arī Ērika pamanīja, ka viņai pievērstajos sieviešu skatienos nav tā neērtības pilnā naidīguma, ar kādu skatījās vīrieši. Sieviešu acīs viņa lasīja atzinību.

—   Habert! — bargi teica Katrīna Hjūvitsone.

Kompānijā pret Habu Hjūvitsonu izturējās bijīgi

kā pret karaļnama princi. Bet savai sievai viņš bija tikai paklausīgs vīrs. Krunka pierē izlīdzinājās, Hjūvitsons paspēra soli pie Ērikas, saņēma viņas roku abās plaukstās. — Piedodiet, dārgā Ērika, steigā, satraukumā vai citu iemeslu dēļ mēs dažkārt aizmirstam galveno. Un labi, ka tādos brīžos atrodas cilvēks, kurš mums to atgādina. Paldies, ka bijāt mūsu sirdsapziņas balss.

Visi atviegloti uzelpoja un sāka izklīst.

— Ejam nu apsveikt Onpati! — kāds sacīja.

Ādams un Ērika gāja roku rokā, juzdami, ka ar viņiem abiem noticis kaut kas ļoti svarīgs. Runāt par to varēja vēlāk. Tagad vārdi nebija vajadzīgi, pietika ar tuvību.

—   Mister Trenton! Misis Trentona! Pagaidiet, lūdzu! — Aizelsies pie motodroma mašīnu stāvvietas pieskrēja kompānijas sabiedrisko sakaru aģents. — Mēs nupat izsaucām helikopteru. Misters Hjūvitsons domā, ka varbūt jūs vēlētos lidot pirmie. Jūsu mašīnu aizvestu es, ja jūs man iedotu atslēgas.

Atguvis elpu, pa ceļam uz helikopteru viņš piebilda: — Un vēl kas. Taladegas lidostā stāv divas mūsu lidmašīnas.

—   Zinu, — Ādams sacīja. — Ar vienu mēs atgriezīsimies Detroitā.

—   Jā, bet misteram Hjūvitsonam ir reaktīvā, ko viņš šovakar nelietos. Viņš labprāt to atvēlētu jums, ja jūs varbūt gribētu aizlidot uz misis Trentonas dzimto Nasavu un pavadīt tur pāris dienu. Trešdien mēs atkal aizsūtītu lidmašīnu jums pakaļ.

—   Tas būtu brīnišķīgi, — Ādams sacīja, — bet mani Detroitā gaida daži neatliekami darbi.

—   Misters Hjūvitsons paredzēja, ka jūs tā atbildēsiet. Viņš savukārt lika sacīt: aizmirstiet jel vienreiz kompāniju un padomājiet par savu sievu!

Ērika staroja. Ādams smējās. Gods, kam gods pienākas, — ja viceprezidents ko darīja, tad darīja to skaisti.

—   Pasakiet misteram Hjūvitsonam, ka viņa piedāvājums ar prieku un pateicību pieņemts, — Ādams sacīja.

Ka trešdien Ādams apņēmies izlidot laikus, lai viņi ar Ēriku paspētu uz Pjēra Flodenheila bērēm, to viņš pakalpīgajam aģentam neteica.

Viņi bija Bahamā un jau paspējuši izpeldēties Smaragda piekrastē netālu no Nasavas.

Rietēja saule. Ādams un Ērika sēdēja viesnīcas terasē un dzēra kokteiļus. Vakars bija silts, lēns vējiņš ņirbināja palmu bārkstis. Terasē viņi sēdēja vieni, arī liedagā reti parādījās kāds stāvs — Bahamu ziemas sezona ar atpūtnieku pūļiem vēl nebija sākusies.

Dzerot otru glāzi, Ērika dziļi ievilka elpu, saņēmās un teica: — Man tev kaut kas jāpasaka, Ādam.

—     Ja tas ir par Pjēru, tad nevajag, — Ādams mierīgi atbildēja. — Es zinu.

Viņš pastāstīja, ka saņēmis anonīmu vēstuli ar laikraksta izgriezumu, un piebilda: — Es patiešām nezinu, kāpēc cilvēki to dara. Bet laikam jau dažiem tas sagādā prieku.

—     Bet tu man neko neteici. — Ērika atcerējās savu pārliecību, ka Ādams, ja zinātu, noteikti būtu runājis.

—  Mums jau tāpat pietika nelaimju, — Ādams sacīja.

—  Tas bija cauri jau pirms Pjēra nāves.

Ērika iekšēji notvīka, atcerējusies epizodi ar Oliju. To viņa nemūžam nespētu Ādamam pateikt. Kaut jel pienāktu diena, kad viņa pati būs to aizmirsusi.

—     Vai nu bija vai nebija, es vēlētos tikai vienu. Atgūt tevi, — Ādams sacīja.

Ērika pacēla uz viņu aizkustinājuma asarās starojošas acis. — Tu esi brīnišķīgs cilvēks. Varbūt neesmu pratusi tevi pietiekami novērtēt.

—  To pašu varu sacīt ari es.

Nakti viņi pārliecinājās, ka senā burvība atgriezusies.

Pēdējos vārdus iemiegot sacīja Ādams: — Mēs gandrīz pazaudējām viens otru. Nedarīsim vairs tā, neļausim nekam mūs šķirt.

Ādams bija aizmidzis, bet Ērika gulēja viņam blakus vaļējām acīm un klausījās nakts skaņās aiz jūras pusē atvērtā loga. Beidzot miegs pārmāca ari viņu, taču rītausmā viņi pamodās reizē un atkal nodevās mīlestībai.

29

Septembra sākumā «Orionu» svinīgi stādīja priekšā presei, automobiļu tirgotājiem un publikai.

Pirmā — ar alkoholu bagātīgi slacītā parādīšanās žurnālistiem notika jau Čikāgā, bet runāja, ka turpmāk

tādu preses banketu nebūšot. Kompānijas bija pārliecinājušās, ka žurnālisti tāpat raksta tikai to, ko redzējuši, vai nu cienā viņus ar šampanieti un kaviāru, vai alu un cīsiņiem. Kāpēc tad velti tērēt naudu?

Toties komersantu pielabināšanai nežēloja nekādus līdzekļus, un «Oriona» skatei Ņūorleānā bija atvēlētas sešas dienas.

Uz šīm varenajām autotirgus dzīrēm bija uzlūgti septiņi tūkstoši automobiļu lieltirgotāju un aģentu ar sievām un mīļākām un visus viņus atveda kompānijas nolīgtās lidmašīnas, pat daži «Boeing 747».

Tāpat kompānija savu viesu vajadzībām bija nolīgusi visas Ņūorleānas viesnīcas un milzīgo «Rivergate Auditorium» zāli grandiozai nakts izrādei, kas, pēc apžilbināto skatītāju vārdiem, «kaut vai pašā Brodvejā noturētos veselu gadu». Sevišķi iespaidīgs bija fināls: vijoļu simtiem gavilējot, caur .dzirksteļaino Piena Ceļu nolaidās milzīga zvaigzne. Skatuves vidū nolaidusies, tā sašķēlās — un skatītāju priekšā stāvēja «Orions». Zāle nodārdēja ovācijās.

Visneiedomājamākās atrakcijas, spēles un priekšnesumi aizpildīja katru dienu, bet pa naktīm pār ostu zvēroja iluminācija, debesīs uzvijās raķešu miriādes, saplūstot vārdā «Orions».

Festivālā ieradās arī Ādams ar Ēriku un Brets Dilozanto; uz īsu laiciņu atlidoja Barbara.

Vienā no tiem diviem vakariem, ko Barbara pavadīja Ņūorleānā, abi pāri aizgāja uz kādu franču kvartāla restorānu. Ādams, būdams pazīstams ar Metu Zaleski, apvaicājās Barbarai, kā jūtas viņas tēvs.

— Tagad viņš jau var mazliet pakustināt kreiso roku, — Barbara atbildēja, — bet citādi ir pilnīgi paralizēts.

Ādams un Ērika nomurmināja dažus līdzjūtības vārdus.

Barbara, protams, neteica viņiem, ka ik dienas lūdz dievu, lai tēvs ātrāk nomirtu un atbrīvotos no tām neizsakāmajām mokām, ko viņa lasīja tēva acīs. Bet viņa labi zināja, ka var notikt pavisam citādi: Kenediju dzimtas vecākais — Džozefs Kenedijs — bija pilnīgā paralīzē nodzīvojis vēl astoņus gadus.

Barbara pastāstīja Trentoniem, ka taisās pārvest tēvu no slimnīcas mājās un nolīgt kopēju, kas būtu

pie viņa dienu un nakti. Un tad viņiem ar Bretu vajadzēs pamīšus dzīvot gan vienā, gan otrā dzīvokli.

—   Starp citu, — Barbara ar smaidu piezīmēja, — Brets sāka kopt tēva orhidejas un tagad ir jau galīgi aizrāvies pats. Pat grāmatas pērk.

—   Mani pievelk orhideju lidojošās līnijas, — sacīja Brets. — Tās varētu iedvesmot konstruktorus jaunai automobiļu paaudzei. Ne tikai pēc formas, bet arī pēc nosaukuma. Teiksim, modelim ar divām durvīm un cietu jumtu dot vārdu Aerides masculosum.

—   Šodien mēs esam te par godu «Orionam», — Barbara atgādināja. — Un to arī vieglāk izrunāt.

Taču viņa nepastāstīja Ādamam un Ērikai par kādu nesenu atgadījumu, zinādama, ka Brets tad justos neērti.

Pēc tēva saslimšanas Barbara un Brets dažkārt pārnakšņoja Zalesku mājā. Kādu vakaru Brets bija ieradies pirmais. Barbara atrada viņu pie molberta gleznojam orhideju. Par modeli viņš bija izvēlējies catasetum safifatum — ziedu, kuru viņi abi ar Metu Zaleski reiz kopā apbrīnojuši un par kuru Brets teicis, ka tas izskatoties pēc putna lidojumā. «Tas bija vienīgais gadījums, kad tavs tēvs man piekrita,» Brets teica, stāstīdams par šo mazo epizodi Barbarai.

It kā sakaunējies Brets bija piedāvājis šo gleznu Barbarai, lai aiznes to tēvam uz slimnīcu. — Vecajam Igņam tur nav nekā, uz ko paskatīties. Savas orhidejas viņš mīlēja, varbūt viņam šī patiks.

Un pirmo reizi kopš tēva saslimšanas Barbara bija ļāvusi vaļu asarām, izraudājusi visu ilgi krāto bēdu smagumu, un viņai bija kļuvis vieglāk — atkal pateicoties Breta vienkāršajai sirsnībai, ko Barbara vērtēja vēl jo augstāk tāpēc, ka Brets bija pāri galvai iegrimis «Ceļa zvaigznes» radīšanā. «Ceļa zvaigznei» tagad piederēja Breta dienas un naktis, un tomēr viņš bija padomājis, kā sagādāt mazliet prieka nelaimīgam cilvēkam, kurš viņu pie tam necieta.

Aplinkiem, «Ceļa zvaigzni» vārdā nesaucot, Ādams par to ierunājās arī pie Ņūorleānas restorāna galdiņa: — Nevaru vien sagaidīt, kad šī nedēļa būs galā, — viņš sacīja Barbarai. — «Orions» vairs nepieder mums, lai iet savu ceļu. Mums jādomā par to bērniņu, kas dzims nākamais.

353

—   Vēl pāris nedēļu, un sāksies lielā mēļu deldēšana, — Brets piebilda, un Ādams pamāja.

12-264

Barbara juta, cik dedzīgi Brets un Adams aizrāvušies ar «Ceļa zvaigzni», un šaubījās, vai Brets gada beigās patiešām atstās autorūpniecību, kā bija apņēmies. Viņa zināja, ka ar Ādamu Brets par to vēl nav apspriedies, un bija pārliecināta, ka Ādams noteikti pierunās Bretu palikt.

Barbara pastāstīja par jaunumiem savā darbā. Dokumentālā filma «Autopilsēta» nu bija gatava, parādīta kinokritiķiem un žurnālistiem un sacildināta līdz debesīm. Kompānijas prezidents nosūtījis jūsmīgu pateicības vēstuli reklāmas aģentūras vadībai, un Barbaras jau tāpat izcilais stāvoklis darbavietā kļuvis vēl augstāks. Vess Gropeti lūdzis viņu strādāt arī pie savas nākošās filmas — jau citam pasūtītājam.

Visi viņu apsveica un Brets — ar acīm redzamu lepnumu.

Tad sarunas atgriezās pie «Oriona» un šīs neprātīgi krāšņās izrādes, kas tam par godu sarīkota.

—   Es tomēr nespēju aptvert, kāpēc tas viss vajadzīgs, — Ērika sacīja.

—   Ir vajadzīgs, — Ādams atbildēja, — lai automobiļu tirgotāji ieraudzītu reklamēto mašīnu visizdevīgākajā gaismā — kā retu dārgakmeni Tifanija ietvarā. Sī trakā karnevāla spārnoti, viņi atgriezīsies mājās un nedomās vairs ne par ko citu kā par «Orionu» savās vitrīnās.

—   … kas ieradīsies pie viņiem, — Brets smiedamies papildināja, — viss vienos putekļos, eļļā un ar papīru nolīmētiem logiem. Nožēlojams skats.

—   Pareizi, — Ādams pamāja. — Bet viņi ir jau redzējuši, kādai mašīnai jābūt, kā tā izskatījusies stendā, un dedzīgi ķersies pie realizācijas.

—   Taču ne bez reklāmas atbalsta, — Barbara piebilda un nopūtās. — Lai par reklāmas ālēšanos teic ko teikdami, mēs gan zinām, ka tā allaž dod augļus.

—   Tā kā jūs visi trīs esat tur iesaistīti, novēlu, lai tie augļi būtu bagāti, — klusi teica Ērika.

Adams zem galda paspieda viņas roku un sacīja: — Domāju, ka tie mums secen nepaies.

Un pēc nedēļas, kad «Orions» parādījās visos Ziemeļamerikas autosalonos, Ādama pareģojums sāka piepildīties.

«Reti gadās,» ziņoja industrijas svētie raksti «Automotive News», «ka jauna mašīna tik strauji izlauž ceļu pie patērētājiem. Tās laimīgie ražotāji jau tagad pārplūdināti ar pasūtījumiem, tehniskais personāls strādā pāri cilvēka spēkiem, konkurenti krīt panikā un izmisumā.»

Slavas dziesmas «Orionam» dziedāja arī citi laikraksti un žurnāli. «San Francisco Chronicle» sludināja: ««Orions» beidzot piepilda autorūpniecības senos solījumus — maksimāla drošība, minimāla gaisa piesārņošana, arī izskats lielisks.» «Chicago Sun-Times» piebalsoja: «Jā-ā, ser! Tas ir braucamais!» «The New York Times» svinīgi pauda: ««Orions» liekas iezvanām jaunu ēru — beigusies tehnikas sasniegumu pakļaušana tīras modelēšanas principiem. Beidzot inženiertehniskā doma iet roku rokā ar modeļa apveidu.» «Newsweek» un «Time» bija publicējušas Haba Hjūvitsona un «Oriona» uzņēmumus pirmajās lappusēs. Ielīksmotais sabiedrisko sakaru pārstāvis skraidīja apkārt, stāstīdams katram, kam nebija slinkums klausīties, ka pēdējo reizi tāds gods parādīts tikai Lī Džakokam autiņa «Mustangu».

Tāpēc nav nekāds brīnums, ka kompānijas vadība vispacilātākajā noskaņā sapulcējās apspriest jauno modeli — «Ceļa zvaigzni».

Tā bija izšķirīgā ražošanas apspriede — pēdējā no trim. Divas iepriekšējās «Ceļa zvaigzne» bija sekmīgi izturējusi. Tagad projektam vajadzēja vai nu tikt apstiprinātam — un tad pēc diviem gadiem parādītos jauna mašīna —, vai noraidītam, kā bijis lemts daudziem citiem projektiem.

Iepriekšējās padomes sēdēs tapa izklāstīti dažādi spriedumi, apsvērti visi «par» un «pret», doti visstingrākie novērtējumi izvirzītām idejām. Tomēr sēdēm vēl bija diezgan neoficiāls raksturs. Būtībā arī noslēguma sēde apsver un vērtē visu to pašu, bet formāli atšķiras no citām sēdēm tāpat kā svinīgs bankets no nejaušām pusdienām.

Padome, kas sastāvēja no piecpadsmit cilvēkiem, sāka pulcēties tūlīt pēc deviņiem rītā. Apspriedei gan vajadzēja sākties tieši desmitos, bet pēc tradīcijas pirmā stunda aizritēja neoficiālās sarunās pa diviem vai trim kopā.

Apspriežu zāle atradās administratīvā korpusa piecpadsmitajā stāvā — tā bija neliela, grezni iekārtota telpa ar pakavveidīgu riekstkoka galdu vidu. Pakava augšējā izliekumā slējās pieci krēsli ar augstām atzveltnēm — padomes priekšsēdētājam, kompānijas prezidentam un trim viņa vietniekiem. Pārējos krēslos ar zemām atzveltnēm bez ranga un stāvokļa atšķirībām vajadzēja sēdēt citiem apspriedes dalībniekiem.

Pie pakava galiem stāvēja neliela katedra referentam. Šodien tam vajadzēja būt Ādamam Trentonam. Aiz katedras bija uzlikts ekrāns diapozitīvu un kinokadru demonstrēšanai.

Blakus pakavam atradās mazāks galdiņš divām sekretārēm. Zāles malās drūzmējās konsultanti un eksperti ar biezām, melnām piezīmju grāmatiņām, kurās, kā runāja zobgalīgas mēles, bija atbildes uz jebkuru jautājumu, ko cilvēka spēkos uzdot.

Un, kā vienmēr, neraugoties uz «Oriona» panākumu radīto pacilātību un ārējo jautrību, kas varēja maldināt nepiederigu novērotāju, apspriedes raksturs bija draudīgi nopietns. Te vajadzēja izlemt, kur kompānija ieguldīs miljoniem dolāru, likdama uz kārts savu prestižu un pat eksistenci. Te notika milzīga pasaules mēroga azartspēle šī vārda vistiešākajā nozīmē, jo, lai kādi būtu pētījumi un aprēķini, pasakot izšķirīgo «jā» vai «nē», vadīties varēja tikai pēc komerciālā instinkta.

Kafiju sāka pasniegt, tiklīdz parādījās pirmie sēdes dalībnieki. Tā bija tradīcija, tāpat kā aukstas apelsīnu sulas karafe valdes priekšsēdētājam, kurš no rītiem neko karstu nedzēra.

Ap pusdesmitiem, kad gandrīz visi jau bija sapulcējušies, apspriežu zālē kā vēja plēsts iedrāzās Habs Hjūvitsons. Viņš paņēma kafijas tasi un pamāja Ādamam un Elrojam Breisveitam, kuri stāvēja turpat blakus un tērzēja.

Pašapmierinātībā starodams, Hjūvitsons atvēra mapi un izklāja uz pakavveidīgā galda rasējumus. — Redziet, ko es nupat dabūju! Pašā laikā, vai ne?

Pie galda pienāca ari konstruēšanas un modelēšanas viceprezidents, un visi četri sāka apskatīt rasējumus. Visiem bija skaidrs, kas tas ir. Katras jaunā modeļa zīmējuma un specifikāciju lapas stūri bija kāda Lielā Trijnieka locekļa marka. Nebija šaubu ari par to, ka šis ir modelis, ar kuru vajadzēs konkurēt «Ceļa zvaigznei», ja tā šīsdienas apspriedē tiks pieņemta.

Sudrablapsa klusi iesvilpās.

—   Taisni brīnums, kā viņu idejas sakrīt ar mūsējām.

Habs Hjūvitsons paraustīja plecus.

—   Viņi arī nesnauž, lasa tās pašas avīzes, pēta pieprasījuma tendences un lieliski zina, kas notiek pasaulē. Un pie viņiem strādā cilvēki, kam tāpat galva uz pleciem. Ko jūs teiksiet? — Viceprezidents paskatījās uz Ādamu.

—   Es teikšu, ka mūsu modelis nesalīdzināmi labāks. Un ka arī laika ziņā mēs viņus apsteigsim.

—   Dūšas jums netrūkst.

—   Ja jums arī tā šķiet, — Ādams atbildēja, — tad varu droši atzīties, ka netrūkst gan.

Habs Hjūvitsons savāca rasējumus. Ādams zināja, ka īsā laikā viņi būs pamatīgi izpētījuši konkurentu modeli un, iespējams, šo to palabos arī savos aprēķinos.

—   Es bieži domāju, — Ādams ieminējās, — cik mēs maksājam par šāda veida tehnisku dokumentāciju.

Habs Hjūvitsons pasmīnēja.

—   Ne tik daudz, kā varētu likties. Vai jums gadījies dzirdēt par labi atalgotiem spiegiem?

—   Šķiet, ka ne, — Ādams domīgi atteica. Galu galā visas lielās autokompānijas nodarbojās ar rūpniecisko spiegošanu, lai gan sirsnīgi to noliedza. Viņa paša kompānijas spiegošanas centrs, ar neko neizsakošu izkārtnīti maskēts, atradās kādā šaurā, ar visādām grabažām piekrautā modelēšanas centra kaktā. Tur saplūda informācija no visdažādākajiem avotiem.

Galvenie informācijas piegādātāji bija konkurējošo firmu zinātniskie līdzstrādnieki — inženieri. Līdzīgi citiem zinātnes darbiniekiem, inženieri labprāt publicē savus darbus. Arī dažādu tehnisku biedrību referātos nereti pazib kāda frāze vai secinājums, kas, pavirši ņemot, neko nenozīmē, bet, pievienots citiem pa gabaliņam vien savāktiem datiem, dod skaidru priekšstatu, kādā virzienā strādā konkurējošā firma. Ne velti autorūpniecības spiegi inženierus uzskatīja par nevainīgiem bērniem, ar kuru muti runā patiesība.

Ne tik nevainīga informācija plūda no Detroitas

Sporta kluba, kur pulcējās un sadzēra visu kompāniju augstākie un vidējie ierēdņi. Alkohola dvingā parasto piesardzību aizmirsuši, viņi centās cits citu pārtrumpot firmas noslēpumu pārzināšanā. Gadu gaitā slepeno aģentu dzirdīgās ausis bija uzklausījušas ne vienu vien derīgu ziņu — dažkārt pat arī pa kādam ļoti būtiskam jaunumam.

Labs informācijas avots bija rūpnīcas, kas piegādāja autokompānijām kaltās un štancētās metāla detaļas. Nereti tāda firma vienlaicīgi izpildīja divu vai trīs autokompāniju pasūtījumus, tāpēc cilvēks, it kā nejauši iegriezies cehā, dabūja redzēt arī detaļas, kuras ražoja konkurējošai kompānijai. Vērīgs modelētājs, ieraudzījis štampa apakšējo daļu, varēja skaidri iztēloties visu konkurenta modeļa priekšgalu vai pakaļgalu un savā darbnīcā to uzzīmēt.

Citas metodes lietoja neatkarīgās aģentūras, par kuru darbību maz kas bija zināms. Tās, piemēram, nolīga darbiniekus, kurus konkurents taisījās atlaist, lai izzog tehnisko dokumentāciju, un dažkārt pat nolaidās līdz papīrkurvju pārmeklēšanai. Laiku pa laikam kādu kalpotaju, kas nebija tik ļoti pieķēries savai kompānijai, ka ārpus tās sienām nespētu dzīvot, piespēlēja citai kompānijai. Bet par tik netīrām metodēm augstākā priekšniecība parasti nelikās ne dzirdējusi.

Ādama domas atkal atgriezās pie «Ceļa zvaigznes» un apspriedes.

Auditorijas pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm desmit, kad ieradās valdes priekšsēdētājs un prezidents. Savā laikā prezidents bija izcēlies ar dinamisku vadības stilu, tagad Ādams un citi jau bija viņu ieskaitījuši «vecajā skolā». Prezidentam drīz vajadzēja iet pensijā, un par visticamāko kandidātu uz viņa krēslu uzskatīja Habu Hjūvitsonu.

Balss Ādamam blakus ievaicājās: — Kāds būs «Ceļa zvaigznes» variants Kanādai? — Vaicātājs bija no kompānijas filiāles Kanādā, ielūgts uz sēdi pieklājības pēc.

—   To mēs šodien apspriedīsim, — Ādams atteica, taču neatturējās no sīkāka paskaidrojuma. Kanādai ražos īpašu modeli, kas sauksies «Neatkarīgais», emblēma būs kļavas lapa. Citādi mašīna neatšķirsies no Savienoto Valstu «Ceļa zvaigznes».

—   Ar to pietiek, — kanādietis pamāja, — galvenais, ka varam uzrādīt jel vienu atšķirību.

Ādams viņu saprata. Lai ari kanādieši brauc amerikāņu mašīnās, kas ražotas vai nu tieši Amerikā, vai Amerikai pakļautās filiālēs, viņu nacionālajam lepnumam bija vajadzīga ilūzija, ka viņiem ir pašiem sava neatkarīga autoindustrija. Lielais Trijnieks izdabāja šim pretenzijām, dēvējot savu Kanādas filiāļu vadītājus par prezidentiem, kaut gan Detroitā pēc sava ranga viņi būtu tikai viceprezidenti. Kompānijas pat ražoja dažus atšķirīgus «Kanādas modeļus». Taču mazpamazām automobiļu rūpnieki sāka izturēties pret Kanādu kā pret vienu no saviem noieta apgabaliem — ne vairāk — un atsacījās no speciāliem modeļiem, jo tie galu galā bija tīrā fikcija. Par «Neatkarīgo» nodēvētā «Ceļa zvaigzne», iespējams, izrādītos pēdējā.

Bez minūtes desmitos, kad visi piecpadsmit «Ceļa zvaigznes» likteņlēmēji ieņēma savas vietas, valdes priekšsēdētājs iedzēra malku apelsīnu sulas un, šķelmīgi pamirkšķinājis, teica:

—   Ja nav kāda oriģinālāka priekšlikuma, mēs varētu sākt. Un pameta skatienu uz Habu Hjūvitsonu. — Kas pirmais?

—   Birojs.

Visu acis pievērsās Breisveitam, ražošanas modernizācijas viceprezidentam.

—   Priekšsēdētāja kungs, augsti cienītā padome, — Sudrablapsa mundri uzrunāja apspriedi, — šodien mēs piedāvājam ražošanai «Ceļa zvaigzni». Visi jūs esat iepazinušies ar mūsu projektiem un plāniem, apskatījuši ģipša modeļus. Pēc dažām minūtēm mēs sāksim iedziļināties detaļās, bet atļaušos piezīmēt, ka, lai mašīna sauktos kā saukdamās, tās vārds nebūs «Ceļa zvaigzne». So nosacīto nosaukumu mēs tai devām tāpēc, ka salīdzinājumā ar «Orionu» šis projekts likās tāls kā zvaigznes debesis. Nu tas nolaidies zemes virsū. Mašīna mums vajadzīga ar steigu, proti, divu gadu laikā, un divi gadi ražošanai nozīmē steigu.

Elrojs Breisveits apklusa, pārlaida plaukstu savām sudrabotajām krēpēm un turpināja: — Sis modelis daudziem varbūt liksies revolucionārs, bet tas ir neizbēgami. Un, starp citu, — Sudrablapsa pamāja uz mapīti ar konkurentu modeļu zīmējumiem, kas gulēja uz galda priekšā Habam Hjūvitsonam, — to sapratuši arī mūsu draugi pilsētas viņā galā. Es domāju, ka nav jāgaida, lai «Ceļa zvaigzni» vai kaut ko tai līdzīgu mums uzspiež no ārienes, kā pēdējā laikā mums uzspiestas šādas vai tādas aktivitātes. Manuprāt, gan mūsu kompānijai, gan pašai rūpniecības nozarei vispār pienācis laiks doties uzbrukumā iesīkstējušai tradīcijai un drosmīgi lauzt jaunus ceļus autorūpniecībā. Viens no tādiem jauna ceļa meklējumiem ir «Ceļa zvaigzne». Tātad ķeramies pie detaļām. — Viņš pamāja Ādamam, kas jau stāvēja blakus katedrai.

— Sie diapozitīvi, kurus jūs tagad redzat, — ierunājās Ādams, kad uz ekrāna parādījās pirmie attēli, — atspoguļo mūsu autotirgus pašreizējā stāvokļa pētījumus un tirgus potenciālu pēc diviem gadiem. Tirgus kartē mēs esam atklājuši baltu plankumu, ko aizpildīt varētu «Ceļa zvaigzne».

Ādams acīm redzami bija vairākkārtīgi mēģinājis savu runu un tagad zināja to no galvas. Viņam atlika vienīgi šīs divas stundas «turēties pie scenārija», kas gulēja priekšā uz katedras, lai gan tādās apspriedēs allaž jārēķinās ar iejaukšanos no malas un visādiem āķīgiem jautājumiem.

īsi komentēdams diapozitīvus, kas ik pa brīdim mainījās uz ekrāna, Ādams apsvēra to, ko pirms brīža bija teicis Elrojs Breisveits. Viņa piezīme par kompānijas došanos uzbrukumā bija pārsteigusi Ādamu, pirmkārt, jau tāpēc, ka runāt par to nebija ne mazākās vajadzības, otrkārt, tāpēc, ka plaši pazīstama bija Sudrablapsas ārkārtējā piesardzība, viņš vis nepleta muti vaļā, desmitkārt neizošņājis, no kuras puses pūš vējš. Taču varbūt Breisveitu vienkārši pārņēmis tas jaunu domu un nepacietības gars, kas parādījies autoindustrijā, vecajiem kara zirgiem pensijā aizejot un mirstot un jaunākiem darboņiem izvirzoties.

Breisveita vārdi par jaunu ceļu meklējumiem atgādināja Ādamam arī, ka to pašu pirms piecām nedēļām teicis sers Persivals Stīvesants. Kopš tā laika viņi vairākas reizes bija runājuši pa telefonu. Ādamu arvien vairāk vilināja piedāvātais prezidenta postenis sera Persivala Rietumu kompānijā. Savukārt Persijs bija ar mieru gaidīt līdz «Oriona» iziešanai pasaulē un šīsdienas apspriedei par «Ceļa zvaigzni». Bet jau rit Ādamam vajadzēja izšķirties — vai nu braukt uz Sanfrancisko tālākām pārrunām, vai noraidīt Persija piedāvājumu pavisam.

Par Rietumu kompānijas piedāvāto posteni Ādams bija runājis ar Ēriku vēl otru reizi tad, kad viņi divas dienas atpūtās Bahamā. Ērika bija pateikusi skaidri un gaiši: «To, mīļais, vari izlemt vienīgi tu pats. Jā, protams, man patiktu dzīvot Sanfrancisko. Kuram gan nepatiktu? Bet labāk gribu redzēt tevi laimīgu Detroitā nekā nelaimīgu kaut kur citur. Galvenais, lai mēs būtu kopā.»

Ērikas atbilde Ādamu iepriecēja, bet šaubas palika, un viņš joprojām nebija izlēmis.

Pēkšņi «Ceļa zvaigznes» specifikāciju izklāstā ielauzās Haba Hjūvitsona balss.

—   Pieliksim uz brītiņu punktu detaļām un parunāsim par to, par ko nedrīkst klusēt. Tik riebīgu grabažu kasti kā šī «Ceļa zvaigzne» es vēl nekad savā mūžā neesmu redzējis.

Tas nu reiz atkal bija Hjūvitsona garā: pat ja projekts viņam patika, viņš nepalaida garām nevienu iebildumu, kas varētu izraisīt diskusiju.

Gar pakavveidīgo galdu nošalca čuksti: visi acīmredzot bijifc+nenisprātis ar Hjūvitsonu.

Ādams, tādu iebildumu paredzējis, mierīgi piezīmēja:

—  Protams, mēs to apzinājāmies no paša sākuma.

Un viņš ķērās pie modeļa filozofiskā nopamatojuma,

pie Breta Dilozanto slēdzieniem, — pirms dažiem mēnešiem pāri pusnaktij ieilgušās pārrunās Brets bija sacījis: «Ar Pikaso deguna priekšā mēs modelējam automobiļus, kas šķietas izripojuši no Geinsboro gleznām.» Tovakar Ādams ar Bretu bija iegriezušies demontāžas laboratorijā un pēc tam pārsprieduši visu ar Elroju Breisveitu un diviem jauniem produkcijas plānotājiem, viens no tiem bija Kasteldi. Viņi aizrunājās lidz koncepcijai: kāpēc lai nemēģinātu tīši un drosmīgi radīt automobili, kas būtu neglīts pie pastāvošiem standartiem, taču tik atbilstošs savai funkcijai, videi un laikam — proti, mērķtiecības gadsimtam — , ka liktos skaists?

Lai arī kopš tā vakara «Ceļa zvaigznes» ārienē daudz kas bija mainījies, no savas koncepcijas modelis neatkāpās.

Protams, Ādams runāja, piesardzīgi izvēloties vārdus, jo ražošanas padomes sēde nebija tā vieta, kur jāizplūst dzejiskos pārspīlējumos, tāpēc pirmā vietā bija mērķtiecība un Pikaso tikai starp citu. Tāpat viņš nepieminēja Rovenu, kaut gan tieši viņas tonakt sacītie vārdi iedvesmoja Ādamu. Rovena joprojām bija spilgtā atmiņā, un, kaut arī viņš to nemūžam nestāstītu Ērikai, tomēr bija pārliecināts, ka Ērika saprastu.

Diskusija par «Ceļa zvaigznes» ārieni beidzās, bet Ādams zināja, ka pie tās vēl atgriezīsies.

—   Kur mēs palikām? — savas piezīmes šķirstīdams, ievaicājās Habs Hjūvitsons.

—   Četrdesmit septītā lappuse, — atsaucās Breisveits.

—   Labi, turpinām. — Valdes priekšsēdētājs pamāja.

Pēc gandrīz divu stundu ilgas, neauglīgas diskusijas ražošanas viceprezidents atbīdīja rasējumu kaudzi un paliecās pāri galdam.

—   Ja pie manis kāds būtu atnācis ar piedāvājumu uzbūvēt šādu te mašīnu, es ne tikai izsviestu viņu pa durvīm, bet ieteiktu pameklēt darbu citur.

Zālē uz mirkli iestājās nāves klusums. Ādams, vēl arvien stāvēdams aiz katedras, gaidīja, kas būs tālāk.

Ražošanas vadītājs Nolans Freidheims, sirmais autorūpniecības veterāns un vecākais pie šī galda, bija pazīstams ar savu rupjo tiešumu. Viņa nīgrajā, krunku izvagotajā sejā reti parādījās smaids. Tāpat kā kompānijas prezidents, arī viņš taisījās drīz iet pensijā, un viņa nākamais aizvietotājs jau piedalījās šajā apspriedē.

Visi klusēja, kamēr vecais vīrs piebāza pīpi un ievilka pirmo dūmu. Nevienam nebija noslēpums, ka šī ir pēdējā apspriede, kurā Freidheims piedalās. Beidzot viņš pārtrauca klusumu:

—   Jā, tieši tā arī es būtu rīkojies, un mēs būtu zaudējuši labu darbinieku un, liekas, arī labu modeli. — Ievilcis dūmu, viņš nolika pīpi uz galda. — Droši vien tāpēc mana stunda ir situsi, un es priecājos, ka tas noticis īstā laikā. Man jau tagad nav pa spēkam saprast visu, kas te notiek. Daudz kas man nepatīk un nekad nav paticis. Tiesa gan, pēdējā laikā es to vairs neuztveru tik sāpīgi. Bet, lai ko mēs šodien izlemtu, kamēr, jūs, zēni, vaiga sviedros cīnīsieties ap «Ceļa zvaigzni» — vai kā nu jūs to vēl nosauksiet — , es tad jau makšķerēšu Floridas sēkļos. Ja iegadīsies brīvāks brīdis, pieminiet mani ar labu vārdu. Bet jums jau droši vien nebūs laika.

Atskanēja sirsnīgi smiekli.

—      Bet aiziedams gribu teikt, — Nolans Freidhcims turpināja, — ka no sākuma es biju pret šo modeli. Zināmā mērā — vēl tagad esmu. Daudz kas, arī ārējais izskats ir pilnīgā pretrunā ar manu priekšstatu, kādam jābūt automobilim. Un tomēr iekšēja balss — tā pati, kurai paklausot mēs parasti pieņemam vissaprātīgākos lēmumus, — apgalvo, ka šī ideja ir pareiza, ka tieši tāda mašīna mums vajadzīga un ka tirgū tā parādīsies īstā laikā. — Nolans Freidhems piecēlās, lai ielietu vēl kafiju savā tasē. — Tagad — mana iekšējā balss saka: jā. Es uzskatu, ka «Ceļa zvaigzne» laižama ražošanā.

— Paldies jums, Nolan, — sacīja valdes priekšsēdētājs. — Man arī ir tāda sajūta, un jūs izteicāt to labāk nekā mēs,pārējie.

Kompānijas prezidents paziņoja, ka atbalsta ideju. Viņam pievienojās arī tie, kas līdz pēdējam brīdim bija šaubījušies. Vēl pēc dažām minūtēm vienprātīgo lēmumu ieprotokolēja.

Adams^ļuta dīvainu tukšumu. Mērķis bija sasniegts. Tālāko viņam vajadzēja lemt pašam.

30

Kopš augusta pēdējās nedēļas Rolijs Naits dzīvoja nāves drausmās.

Drausmas sākās montāžas ceha apkopēja kambarī, kur Lerojs Kolfakss nodūra inkasentu un kur savās asinīs un nesamaņā guļot palika otrais inkasents un meistars Parklends. Drausmas dzinās pa pēdām, kad viņi — Lielais Rufs, Kolfakss, Lestera papiņš un Rolijs — bēga no rūpnīcas. Cits citu vilkdami un stumdami, viņi bija kaut kā pārrāpušies pāri augstajam žogam, jo pa vārtiem iet nedrīkstēja — viņus pazītu, sāktu turēt aizdomās un pratināt.

Rolijs uz žoga dzeloņstieplēm dziļi pārplēsa roku, Lielais Rufs neveikli nolēca, sagrūda kāju un skrēja klibodams, bet laukā viņi bija. Jau pa vienam, no apgaismotām vietām vairīdamies, viņi izklīda, lai sapulcētos automobiļu stāvvietā, kur Lielais Rufs bija atstājis savu mašīnu. Pie stūres nosēdās Lestera papiņš, jo Lielā Rufa potīte pampa un sāpēja ar katru brīdi vairāk. Tumšiem prožektoriem viņi izbrauca no stāvvietas un, tikai izkļuvuši uz šosejas, ieslēdza gaismu.

Atskatoties uz rūpnīcu, viss likās normāli, arī nekādi trauksmes signāli neskanēja.

—   Paldies dievam, — vēl arvien drebēdams, izgrūda Lestera papiņš, — ka esam cauri ar veselu ādu.

—   Nekam mēs vēl neesam cauri, — no pakaļējā sēdekļa atrūca Lielais Rufs.

Un Rolijs, kas sēdēja blakus Lestera papiņam un spieda eļļainu lupatu uz brūces, lai apturētu asinis, zināja, ka Lielajam Rufam taisnība.

Neraugoties uz smago kritienu, Lielais Rufs bija dabūjis pāri žogam savus saķēdētos maisus. Otros veiksmīgi iznesa Lerojs Kolfakss. Pakaļējā sēdeklī viņi uzšķērda maisus ar nazi un pārbēra sudraba monētas papīra kulēs. Tukšos maisus netālu no pilsētas izmeta šosejas malā.

Pilsētā viņi apturēja mašīnu ieliņā un šķīrās. Lielais Rufs vēl tikai nobrīdināja: — Lieciet aiz auss, mums jāizturas tā, it kā nekas nebūtu noticis. Tikai mieru, un tad mums neviens velns neko nevarēs piesiet. Rīt ejam uz darbu un laužam savas stundas pie konveijera. — Viņš draudīgi paskatījās uz pārējiem trim. — Un raugiet, lai jūsu purni ir nevainīgi kā dieva jēriņiem, kad špiki sāks lodāt apkārt un lūrēt katram ģīmī!

—  Vai drošāk nebūtu bēgt? — iečukstējās Lerojs Kolfakss.

—   Sukā tik vaļā, — Lielais Rufs nošņāca, — es tevi panākšu un visas zarnas izšķetināšu, piemini manus vārdus!…

—   Nē, nē, es nebēgšu, — Lerojs Kolfakss steidzīgi izmeta. — Es tikai domāju…

—   Labāk jau nedomā! Smadzeņu tavā paurī nav ne tik kā ar nagu aizķert. To tu šodien spoži pierādīji.

Kolfakss klusēja.

Rolijs neteica neko, bet arī viņam būtu gribējies bēgt. Tikai — uz kurieni? Nebija vietas pasaulē, kur viņš varētu patverties. Rolijam bija tāda sajūta, it kā viņa dzīvība aiztecētu līdzīgi asinīm, kas vēl arvien plūda no saplosītās rokas. Tad viņš atcerējās, ka pirmais loceklis garajā notikumu ķēdē, kas viņus noveda līdz šim vakaram, bija saķeršanās ar balto policistu un melnā policista iedotā kartīte ar darba biroja adresi. Tātad Rolijs darīja nepareizi, iedams uz turieni.

Jeb vai ne? Varbūt pa citu ceļu viņš būtu nonācis pie tā paša?

— Nu tad klausieties ar ausim! — Lielais Rufs nobridināja. — Ziepe mums visiem viena. Bet, kamēr kāds no jums nesāks žaunas vārstīt, izies kā smērēts.

Varbūt citi tam ticēja. Rolijs ne.

Tad viņi aizgāja, nesdami katrs pa kulei naudas, ko Lielais Rufs ar Leroju Kolfaksu bija pakaļējā sēdeklī sadalījuši. Lielā Rufa maišelis bija krietni apjomīgāks par citiem.

Zinādams, kas notiktu, ja policija aizturētu viņus ar tādu nesamo, Rolijs pa tumšām šķērsieliņām un pagalmiem piesardzīgi lavījās uz savu dzīvokli Divpadsmitās avēnijas stūrī.

Mejas Lū nebija mājās, laikam aizgājusi uz kino. Rolijs izskaloja brūci un apsēja to ar dvieli.

Tad viņš, monētas kaudzītēs likdams, saskaitīja savu guvumu. 30 dolāru 75 centi. Mazāk nekā vienas dienas alga montāžas cehā.

Ja Rolij'STVi būtu vairāk izglītības vai zināma nosliece uz filozofēšanu, viņš uz šo trīsdesmit dolāru bāzes varētu apsvērt pretrunas starp risku un ieguvumu dažādās pakāpēs. No riska viņš bija baidījies visu laiku — sākumā no arvien dziļākas iesaistīšanās noziedzību pasaulē, šovakar — no atteikšanās, kad Lielais Rufs iegrūda viņam ieroci saujā, — un tā, no riska vairīdamies, uzņēmies vēl lielāku risku.

Un šis risks bija reāls, ne izdomāts. Mežonīgu piekaušanu un salauztus kaulus Lielais Rufs viņam bija piesolījis tik nepiespiesti, kā pārdevējs piedāvā pircējam preci. Abi viņi to zināja, un atkal Rolijs varēja būt vienīgi zaudētājs. v

Tomēr tā viņš būtu zaudējis mazāk, jo tagad viņam draudēja mūža ieslodzījums par slepkavību.

Ar riska izvēli šādā vai tādā pakāpē palaikam jāsaduras jebkuram brīvas sabiedrības loceklim. Taču daudziem, neraugoties uz liekulīgo pieņēmumu, ka visi cilvēki ir līdztiesīgi, šīs izvēles robežas ir ļoti šauras. Rolijs un desmitiem tūkstošu viņam līdzīgie — dzimuši un auguši nabadzībā, nevienlīdzībā, iespēju un kaut vai pieticīgas izglītības trūkumā — ir zaudētāji jau kopš tā brīža, kad nākuši pasaulē. Labākajā gadījumā viņi var izvēlēties zaudējuma pakāpi, bet ne vairāk.

Tāpat Rolija Naita traģēdija bija divtik smaga. Viņam, jau tā dzīves ēnas pusē dzimušam, sabiedrība bija liegusi no tās ari jebkad izlauzties.

Neko tādu Rolijs nedomāja, melnā izmisumā un nāves bailēs no rītdienas viņš pabāza zem gultas savus 30 dolārus un 75 centus sudraba monētās un aizmiga. Viņš nepamodās arī tad, kad pārnāca Meja Lū.

No rīta Meja Lū pārsēja viņa roku ar marles saiti. Uz mēmo jautājumu viņas acīs Rolijs neatbildēja un aizgāja uz darbu.

Rūpnīcā to vien runāja kā par vakarējo laupīšanu un slepkavību, par to bija vēstīts ari pa radio un televīziju un rakstīts rīta laikrakstos. Visvairāk montāžas cehā uztraucās par Frenku Parklendu, kas tagad gulēja slimnīcā un, izrādījās, bija ticis cauri ar nelielu smadzeņu satricinājumu. — Tas lieku reizi pierāda, ka meistariem ir cieti pauri, — kāds zobgalis izmeta pusdienu pārtraukumā. Strādnieki sirsnīgi nosmējās. Laupīšana īpaši neuztrauca nevienu, arī noslepkavotais inkasents ne, jo viņš te visiem bija svešs cilvēks.

Vēl klīda baumas, ka no priekšniekiem ari viens šīs laupīšanas un pārstrādāšanās dēļ dabūjis trieku. Bet to pārstrādāšanos gan konveijera vīri uzskatīja par blēņām, vai nu nezināms, ka tāds priekšnieka darbs ir tīrā bērnu spēle.

Ja neklausījās tenkās, tad darbs pie konveijera ritēja savu gaitu, it kā nekādas laupīšanas un slepkavības nebūtu bijis. Okšķerus nekur nemanīja, nevienu no dienas maiņas strādniekiem nepratināja.

Tenkas arī nesaistīja slepkavību ar kādiem noteiktiem vārdiem.

Lai gan Lielais Rufs bija bargi nobrīdinājis pārējos trīs, pats viņš todien darbā neparādījās. Lestera papiņš Rolijam pastāstīja, ka Lielā Rufa kāja esot galīgi sapampusi un viņš ne paiet nevarot. Tāpēc viņš ziņojis uz darbu, ka guļot slims, jo vakar dzērumā esot smagi kritis uz kāpnēm un sagrūdis kāju.

Lestera papiņš bija drebelīgs un nervozs un sāka pamazām atgūt savu parasto bezkaunību tikai uz pēcpusdienu, kad viņš atkal atnāca pie Rolija, acīm redzami gribēdams papļāpāt.

— Netrinies te ap mani, — pusčukstus nošņāca Rolijs. — Un valdi savas smirdīgās žaunas! — Ja kāds palaidīs muti un pasprūdīs elli vaļā, tad, kā Rolijs baidījās, tas būs tieši Lestera papiņš.

Nekas ievērības cienīgs todien vairāk nenotika. Nedz arī nākošajā dienā. Un nākošajā nedēļā — tāpat.

Dienas gāja, bet Rolija bailes nerimās, ja nu vienīgi nebija vairs tik asas. Viņš zināja, ka laika vēl diezgan, lai notiktu ļaunākais. Un saprata arī, ka, lai gan policija dažu labu reizi atstāj noziegumu neizsekotu, slepkavība bija cita lieta. Slepkavību policija tik viegli neatstās neizdibinātu, sprieda Rolijs.

Daļēji viņam, protams, bija taisnība, daļēji — ne.

Laupīšanas laiks bija izvēlēts ļoti gudri. Tas novērsa visu policijas uzmanību uz nakts maiņu, lai gan izmeklētājiem nebija nekādas garantijas, ka vainīgie vispār strādā rūpnīcā. Daudzus autorūpnīcās notikušos noziegumus izdara cilvēki no malas, iekļūdami tur ar zagtiem vai viltotiem caurlaides žetoniem.

Policijas vienīgais pieturas punkts bija dzīvajos palikušā'Tnkasenta liecība, ka viņiem uzbrukuši četri cilvēki. Visi bijuši maskās, bruņoti un, liekas, nēģeri. To, kuram viņa pārinieks norāva masku un no kura dabūja nazi vēderā, inkasents nebija paspējis īsti ieraudzīt.

Frenks Parklends, kam bija iegāzts pa galvu jau uz apkopēja kambara sliekšņa, nevarēja pateikt neko.

Nebija atrasti ne ieroči, ne pirkstu nospiedumi. Sagraizītos maisus šosejas malā atrada, bet arī no šī atraduma varēja secināt vienīgi to, ka uzbrucēji braukuši uz iekšpilsētu.

Četri izmeklētāji sāka metodiski pārbaudīt katru strādnieku un viņa personīgo lietu trīs tūkstošus lielajā nakts maiņā. Daudzi no viņiem izrādījās jau kādreiz iejaukti šādos vai tādos noziegumos un attiecīgi sodīti. Katru no viņiem nopratināja, taču bez rezultāta. Tas prasīja laiku. Tikmēr divus izmeklētājus pārcēla citā darbā, un arī abiem palikušajiem šī lieta nebija vienīgā.

Iespēja, ka meklējamie varbūt strādājuši dienas maiņā un pēc darba palikuši rūpnīcā, lai aplaupītu inkasentus, tika ņemta vērā. Bet tā bija tikai viena no daudzajām iespējām, ko policija gan laika, gan cilvēku trūkuma dēļ nespēja uzreiz pārbaudīt.

Ja izmeklētāji uz kaut ko patiešām cerēja, tad uz kādu ziņotāju, jo noziedznieki Detroitā, kā jebkurā citā vietā, parasti tika atklāti galvenokārt ar viņu palīdzību. Bet nekāda informācija neienāca. Vai nu paši laupītāji bija vienīgie, kas zināja savu līdzdalībnieku vārdus, vai ari zinātājiem bija nopietni iemesli klusēt.

Policija nojauta, ka rūpnīcas dzērienu automātus uztur mafija un ka noslepkavotais inkasents bijis ar to saistīts. Taču aizdomas nav pierādījums, kaut gan vispārējā klusēšana šīs aizdomas apstiprināja.

Tā pagāja vairāk nekā trīs nedēļas, izmeklētājiem vajadzēja ķerties pie svaigākiem noziegumiem, un, lai gan autorūpnīcas lieta netika oficiāli izbeigta, policijas dedzība noplaka.

Bet tikai policijas.

Mafija nedeva nolaides savu cilvēku aizskārējiem. Un, ja vēl šie aizskārēji nāca no citām noziedznieku grupām, tad izrēķināšanās bija sevišķi nežēliga — par bargu mācību un brīdinājumu katram, kas iedomātos kaut ko tādu atkārtot.

Jau tajā brīdī, kad indiānis inkasents mira ar Leroja Kolfaksa nazi vēderā, Kolfakss un viņa trīs līdzdalībnieki bija notiesāti uz nāvi, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņi bija tikai bandinieki Baltās un Melnās mafijas karā.

Kad aplaupīšanas un noslepkavošanas detaļas kļuva zināmas, Detroitas mafija pati ķērās pie izmeklēšanas. Un mafijai bija tie informācijas avoti, kuru trūka policijai.

Tomēr parastā ceļā pie ziņotājiem šoreiz netika pat mafija. Tad mafija palaida ziņu, kad maksā tūkstoti par katru uzdoto.

Par tūkstoš dolāriem iekšpilsētā pārdotu miesīgu māti.

Rolijs Naits par mafijas solīto atlīdzību uzzināja pēc nedēļas un divām dienām kopš uzbrukuma inkasentiem. Tas bija kādu vakaru netīrā Trešās avēnijas bāriņā, kur viņš dzēra alu. Alus un patīkamā apziņa, ka policijas izmeklēšana vēl arvien nebija nākusi viņiem uz pēdām, mazliet atslābināja to nemitīgo baiļu sasprindzinājumu, kas viņu mocīja jau deviņas dienas. Bet jaunumi, ko viņam pavēstīja nejaušais pudelesbrālis — viens no skaitļu spēles sakarniekiem, ar palamu Mūlis, — pārvērta viņa alu tīrā žultī, un Rolijam vajadzēja krietni saņemties, lai no šausmām nesāktu vemt. Viņš saņēmās.

—   Klau, vai tu pats neesi no tā ceha? — Mūlis jautāja, kad bija pastāstījis par mafijas izsludināto balvu.

Rolijs piespiedās pamāt ar galvu.

—   Tu paokšķerē, kas un kā, un pasaki man. Cungurs uz pusēm. Jā?

—   Es paklausīšos, — Rolijs nosolījās.

Drīz pēc tam viņš atstāja bāru, savam pēdējam alus kausam pat nepieskāries.

Rolijs zināja, kur meklēt Lielo Rufu. Bet uz dižā vīra istabas sliekšņa viņu sagaidīja pacelta kolta stobrs — droši vien tā paša kolta, kas tika lietots pirms deviņām dienām. Ieraudzījis, ka tas ir tikai Rolijs, Lielais Rufs nolaida ieroci un iebāza to bikšu kabatā.

—   Lai kāds smerdelis neiedomājas, ka paķers m,ani ar pliku roku, — Lielais Rufs noteica.

Citādi viņš Rolija vēsti uzklausija dīvainā vienaldzībā. Tikai vēlāk Rolijs noprata, ka Lielais Rufs jau no paša ЈSkuma zinājis, uz ko iet un kas par to no mafijas gaidāms.

Te nebija ne ko runāt, ne ko nosist laiku. Rolijs aizgāj a.

No šī brīža Rolija dienas un naktis pārvērtās vienā vienīgā nāves baiļu ārprātā. Darīt viņš nevarēja neko, tikai gaidīt. Kādu laiku viņš vēl gāja uz rūpnīcu, ikdienas darbs — lai arī daudz par vēlu — bija kļuvis viņam par nepieciešamību.

Kaut gan Rolijs to nekad neuzzināja, viņus iegāza Lielais Rufs.

Savā muļķībā viņš nokārtoja dažus spēles parādus tikai sudraba monētās. So apstākli pamanīja un darīja zināmu mafijai. Kad ziņu par sudraba monētām apkopoja ar citām mafijas rīcībā esošām ziņām par Lielo Rufu, aina bija pietiekami skaidra.

Viņu izrāva no gultas pusaizmigušu, tā ka viņš pat nepaspēja pacelt savu koltu. Sasietu, ar aizbāztu muti viņu aizveda uz kādu savrupnamu vientuļā parkā un pirms nogalināšanas tikmēr spīdzināja, kamēr viņš izdeva visus.

Nākošajā rītā Lielā Rufa līķi atrada uz šosejas, pa kuru naktīs brauc smago transporta mašīnu kolonna. Viņam pāri bija gājuši vairāku mašīnu riteņi, un šo nāvi kvalificēja kā satiksmes negadījumu.

Taču Lielā Rufa kompānija, ieskaitot Roliju Naitu, kuram to pavēstīja pārbīlī drebošais Lestera papiņš, zināja, ko tas nozīmē.

Lerojs Kolfakss patvērās pie saviem draugiem — militantiem. Tur viņš glābās divas nedēļas, līdz izrādījās, ka sava cena ir visam — arī militantu uzticībai, jo galu galā militanti bija tikai politiķi un — kā jau politiķi — pērkami. Kolfaksu izdeva viens no viņa tuvākajiem biedriem, kas dēvēja viņu par brāli.

Leroju Kolfaksu arī sagrāba, aizveda uz tumšu nomales ieliņu un nošāva. Līķa sekcijā atrada sešas lodes, un tās bija un palika vienīgais pierādījums, kurš nonāca policijas rokās.

Lestera papiņš bēga. Viņš nopirka autobusa biļeti uz Ņujorku un cerēja noslēpties Harlemā. Kādu laiku viņam tas patiešām izdevās, bet pēc dažiem mēnešiem viņu izsekoja un nodūra.

Bet ilgi pirms tam — uzzinājis, ka Lerojs Kolfakss nošauts, — Rolijs Naits bezcerīgā izmisumā gaidīja savu kārtu.

Leonards Vingeits nepazina vājo sievietes balsi, kas skanēja telefona klausulē. Viņš bija sašutis, ka viņu traucē pat mājās vakara stundā.

—   Kāda Meja Lū?

—   Rolija sievišķis. Rolija Naita.

Naits. Nu Vingeits atcerējās.

—   Kā jūs tikāt pie mana numura? Tas nav uzrādīts telefona grāmatā.

—  Jūs uzrakstījāt uz kartītes, mister. Sacījāt, lai zvanām, ja notiek kas ļauns.

Droši vien bija uzrakstījis un iedevis tovakar, kad Roliju filmēja viņa dzīvoklītī, bet tā īsti Vingeits neatcerējās.

—  Un kas noticis? — Vingeitam bija pēdējais laiks doties uz viesībām. Nu viņš vēlējās, kaut jau būtu aizgājis vai vismaz nebūtu pacēlis klausuli.

—  Jūs laikam zināt, ka Rolijs nestrādā, — sacīja Mejas Lū balss.

—. Kā es to varētu zināt?

—  Ja cilvēks nerādās darbā… — viņa nedroši ieminējās.

—   Rūpnīcā strādā desmittūkstoš cilvēku, es nevaru pamanīt katru, kas neatnāk uz darbu…

Leonards Vingeits ieraudzīja savu seju sienas spogulī un aprāvās. «Skaisti gan, tu, uzpūstais viepli,» viņš domās uzrunāja šo seju, «smalkais kungs, kura telefons nav pieejams vienkāršiem mirstīgiem, parādi nu šai sievietei, kāds neģēlis tu esi, lai viņa neiedomājas, ka jums varētu būt kaut kas kopīgs tāpēc vien, ka abi esat melni. Un tālāk?»

Sev par attaisnojumu viņš varētu iebilst, ka ar viņu tas negadās bieži un ka viņš laikus attapies, bet tomēr tas bija brīdinājums, ka arī viņš var it viegli izveidoties par vienu no tiem pie varas tikušajiem nēģeriem, kas saviem tautas brāļiem iet pāri kā ceļa dubļiem.

—  Meja Lū, — Leonards Vingeits teica, — piedodiet, lūdzu, jūs piezvanījāt nelāgā brīdī. Varbūt sāksim no sākuma?

Viņa pastāstīja, ka uztraucas par Roliju. — Viņš neēd, neguļ, neko nedara. Arā neiet. Tikai sēž un gaida.

—   Kc^gaida?

—   Nesaka. Vispār nerunā ar mani. Viņš izskatās briesmīgs, mister. It kā viņš… — Meja Lū sastomījās, — gaidītu savu nāvi.

—   Cik ilgi viņš jau nestrādā?

—   Divas nedēļas.

—   Viņš lūdza, lai jūs man piezvanāt?

—  Nē, mister, viņš neko neprasa. Bet viņu vajag glābt. Kamēr nav par vēlu.

Vingeits svārstījās. Tas patiešām uz viņu neattiecās. Tiesa, viņš ar īpašu vērību rūpējās par nekvalificētajiem strādniekiem, kurus rūpnīca pieņēma darbā, un daudzos gadījumos rūpējās par atsevišķiem cilvēkiem, kā par šo Naitu. Bet strādnieku, kuriem vajadzīga Vingeita palīdzība, tāpat bija ļoti daudz, un šis Naits, jau pirms divām nedēļām labprātīgi pametis darbu, rūpnīcā vairs nestrādāja. Tomēr spoguļa brīdinājums vēl bija dzīvs Vingeita apziņā.

—   Labi, — viņš sacīja. — Neesmu pārliecināts, ka spēšu viņam palīdzēt, bet tuvākajās dienās es pie jums iegriezīšos.

—  Vai nevarētu šovakar? — Mejas Lū balss lūdzoši iedrebējās.

—   Diemžēl tas nav iespējams. Esmu ielūgts uz. vakariņām un jau nokavējies.

Klausulē bija dzirdama satraukta elpa, tad Meja Lū saņēmās un jautāja: — Jūs mani atceraties, mister?

—   Es jau teicu, ka atceros.

—  Vai esmu kādreiz jums ko lūgusi?

—  Nē, neesat.

Viņš juta, ka Meja Lū savā mūžā vispār reti kaut ko lūgusi no cilvēkiem vai no dzīves un vēl retāk saņēmusi.

—   Tagad es lūdzu. Ļoti lūdzu. Šovakar. Mana Rolija dēļ.

Vingeitā cīnījās pretrunīgas jūtas — pagātnes saites, asiņu balss ar šodienu, to, kas viņš tagad bija un vēl varēja kļūt. Uzvarēja asiņu balss. Leonards Vingeits skumji nodomāja, cik jauks vakars viņam iet secen. Protams, viņam bija aizdomas, ka nama saimniece vēlas nosēdināt pie sava galda arī kādu melno vienīgi tāpēc, lai paspīdētu ar saviem plašajiem uzskatiem, bet viņas ēdieni bija gardi, vīns labs, un pati viņa tik piemīlīgi flirtēja.

—   Labi, — viņš sacīja. — Aiziešu. Es gan, liekas, atceros, kur tas bija, bet drošības pēc nosauciet vēlreiz savu adresi.

Ja Meja Lū nebūtu jau priekšlaikus viņu brīdinājusi, Leonards Vingeits nepazītu Roliju Naitu — no Rolija sejas šķita palikušas pāri tikai dziļi dobumos iekritušās acis. Rolijs sēdēja pie dēļu galda un saspringts skatījās uz durvīm. Vingeitam ienākot, viņš šausmās sarāvās, tad atkal sašļuka.

Vingeits bija tālredzīgi paņēmis lidzi viskija pudeli. Neprasīdams viņš iegāja mazajā virtuvītē un atnesa glāzes. Meja Lū, uzmetusi viņam pateicīgu skatienu un nočukstējusi: — Es pagaidīšu ārā, — izslīdēja pa durvīm.

Vingeits ielēja tīru, neatšķaidītu viskiju un piestūma Rolijam glāzi. — Dzeriet. Mums nekur nav jāsteidzas. Bet, kad varēsiet atkal runāt, tad gan pastāstiet man visu, kas un kā.

Rolija roka pastiepās pēc glāzes. Acis viņš nepacēla.

Arī Vingeits iedzēra krietnu malku. Viskijs karsti iesitās rīklē, tad siltums izplūda pa visu miesu. Viņš nolika glāzi.

—   Lai aiztaupītu laiku, es pats pateikšu, ko jūs par mani domājat. Jūsu acīs esmu baltais nēģeris, krusttēvs Toms un tamlīdzīgi. Bet vai nu jūs mani cienāt, vai ienīstat, es, liekas, esmu pašlaik jūsu vienīgais draugs. Ņemiet par labu. — Vingeits iztukšoja savu glāzi, pielēja atkal un pastūma pudeli Rolijam. — Runājiet, pirms šo glāzi izdzeru, citādi netērēšu laiku un iešu projām.

Rolijs pacēla galvu.

—   Ko jūs trakojat? Es vēl ne vārda neesmu teicis.

—   Nu tad mēģiniet kādu pateikt. Paskatīsimies, kas no tā iznāks. Sākumam: kāpēc jūs pamētāt darbu?

Izdzēris pirmo glāzi, Rolijs pielēja otru un tad vārdu pa vārdam sāka stāstīt. Likās, ka Leonarda Vingeita atnākšana, valoda un izturēšanās būtu izrādījusies par to šifra kombināciju, kas likusi atvērties slūžu virtnēm, un vārdi plūda, ļaudamies, lai Vingeita jautājumi virza to pareizā gultnē, līdz viss bija pateikts. Rolija bēdu stāsts sākās ar iestāšanos rūpnīcas darbā, negribēto nokļūšanu noziedzīgos cilvēkos, pirmajiem sīkajiem pārkāpumiem, tad jau arvien smagākiem — līdz laupīšanai un inkasenta noslepkavošanai — un beidzās ar mafijas nāves spriedumu, kura izpildīšanu drausmās un izmisumā tagad gaidīja Rolijs.

Leonards Vingeits sēdēja un klausījās ar dalītām nepacietības, žēluma, sarūgtinājuma, bezpalīdzības un niknuma jūtām. Tad viņš pielēca kājās un sāka staigāt pa mazo istabiņu.

Kad stāsts bij,a galā, Vingeita niknums izlauzās pirmais.

—   Nolādētais muļķi! — viņš brēca. — Jums deva iespēju! Kas jums liedza godīgi strādāt? Nē, vajadzēja visu saķēzīt! Es jūs nosistu pats ar savām rokām!

Rolijs pacēla galvu. Uz mirkli acīs pazibsnīja senā zobgalība. — To gan labāk nedariet. Tad jūs būsit nākošais uz strīpas.

Sī piezīme atgrieza Vingeitu īstenībā. Viņš zināja, ka nostādīts starp divām ugunīm. Ja viņš palīdzēs Rolijam Naitam izkļūt no stāvokļa, viņš būs nozieguma līdzzinātājs. Pareizāk sakot — likuma priekšā jau tagad bija līdzzinātājs. Toties, ja viņš nepalīdzētu un vienkārši aizietu, viņš iedzītu Roliju nāvē — Vingeits pietiekami labi pazina iekšpilsētas džungļu likumus, lai par to šaubītos vai cerētu uz laimīgu iznākumu.

Leonards Vingeits vēlreiz nožēloja, ka pacēlis telefona klausuli un uzklausījis Mejas Lū izmisīgo lūgumu nākt šurp. Viņš tagad būtu sēdējis pie balti klāta, kristālā un sudrabā vizoša galda un tērzējis ar patīkamiem cilvēkiem. Bet nu viņš bija šeit. Un vajadzēja kaut ko izdomāt.

Viņš ticēja visam, ko Rolijs Naits bija teicis. Atcerējās ari, ka lasījis avīzē par policijas atrasto Leroja Kolfaksa līķi, — šai piezīmei viņš pievērsa īpašu uzmanību jau tāpēc vien, ka nošautais cilvēks lidz pašam pēdējam laikam bija strādājis pie viņu rūpnīcas konveijera. Leroju nogalināja pirms nepilnas nedēļas. Divi no četriem uzbrucējiem jau bija beigti, trešais pazudis nezināmā virzienā, tātad mafija drīz ķersies pie Rolija. Bet cik drīz? Jaunnedēļ? Rit? Šovakar? Vingeits pamanīja, ka arī viņa acis sākušas tramīgi vērties uz durvīm.

Ja Vingeitam tagad kaut ko patiešām vajadzēja — un tūlīt uz vietas — , tad kādu, ar ko apspriesties, kam paprasīt padomu. Kādu, ar kura lēmumu pārbaudīt savējo. Atbildība bija pārāk liela, lai viņš to uzņemtos viens. Vingeits droši zināja: ja viņš piezvanītu kādam no kompānijas vadības, kaut vai personāla daļas viceprezidentam, atbilde auksti sekotu likuma pantam: slepkavība ir izdarīta, viena slepkavas vārds zināms, lieta nododama policijas rokās.

Un Vingeits zināja arī — lai kas viņam par to draudētu, viņš to nedarīs. Vai vismaz nedarīs viens, pats uz savu galvu. Un tad viņam iešāvāsi prātā piezvanīt Bretam Dilozanto, kurš taču arī bija pazīstams ar Roliju Naitu.

No pirmās tikšanās novembra beigās Leonards Vingeits bija cieši sadraudzējies ar Bretu un Barbaru Zalesku. Laika gaitā, arvien biežāk tiekoties, Vingeits sāka apbrīnot jaunā modelētāja izcilo prātu — zem Breta aušīgās ārienes slēpās iedzimta gudrība, veselīga apjauta un krietna, līdzjūtīga sirds. Viņa spriedums šobrīd būtu svarīgs. Turklāt Brets pazina Roliju Naitu — viņus kopā saveda Barbara un «Autopilsētas» filmēšana.

Vingeits nosprieda šovakar pat zvanīt Bretam un, ja iespējams, satikties.

Meja Lū bija nemanīti atgriezusies istabā. Vingeits nezināja, cik daudz viņa dzirdējusi. Bet tas ari nebija svarīgi.

Viņš pamāja uz durvīm. — Aizslēgt varat?

—  Jā, — Meja Lū atteica.

—   Es tagad iešu, — Vingeits sacīja Rolijam un Mejai Lū, — bet drīz būšu atpakaļ. Aizslēdziet durvis un nelaidiet nevienu iekšā. Kad es nākšu, es nosaukšu savu vārdu, un jūs pazīsiet mani pēc balss. Sapratāt?

—   Jā, mister. — Meja Lū paskatījās viņam acīs. Un Vingeits juta, kāds spēks slēpjas šajā mazajā, kalsnajā un neuzkrītošajā sievietē.

Netālu no Rolija mājas Leonards Vingeits atrada automātisku veļas mazgātavu, kurā bija telefons.

Viņš sameklēja piezīmju grāmatiņā Breta numuru un uzgrieza. Apkārt dārdēja mazgātavas mašīnas un žāvētājifun viņš aizspieda vienu ausi, lai dzirdētu savienojuma signālu. Neviens neatsaucās, un viņš pakāra klausuli.

Vingeits atcerējās sarunu ar Brctu pirms pāris dienām. Brets bija pieminējis, ka viņš un Barbara nedēļas beigās taisās apciemot Trentonus, kurus Leonards Vingeits arī mazliet pazina. Viņš zvanīja Trentoniem. Taču arī tur neviens neatbildēja.

Nu viņam vēl vairāk gribējās par katru cenu sameklēt Bretu Dilozanto.

Vēl Brets bija sacījis, ka Barbaras tēva stāvoklis Forda slimnīcā joprojām ir kritisks. Tātad, ja Barbara kaut kur izgājusi ar Bretu, viņa droši vien slimnīcā pateikusi, kur viņu meklēt.

Viņš uzgrieza slimnīcas numuru. Pie telefona pienāca dežurējošā māsa, kas apstiprināja, ka slimnīcai ir zināms, kur vajadzības gadījumā atrast mis Zalesku.

Vingeits saprata, ka bez melošanas viņš neko neuzzinās. Cerībā, ka veļas mašīnu troksnis izklausīsies pēc lidmašīnu rūkoņas, viņš sacīja: — Esmu viņas brālēns. Es nupat atlidoju no Denveras un zvanu jums no lidostas. Es ierados, lai apciemotu slimnīcā savu tēvoci, bet mana māsīca vēlējās, lai pirms tam satiekos ar viņu. Viņa teica, ka slimnīcā vienmēr zinot, kur viņa atrodas.

—   Mums te nav nekāds ziņu birojs, — māsa pikti atcirta, tomēr pavēstīja, ka mis Zaleska ar misteru un misis Trentoniem un misteru Dilozanto šovakar klausoties Detroitas simfoniskā orķestra koncertu. Barbara bija atstājusi pat vietu numurus. Vingeits domās uzslavēja viņu par šādu pamatīgumu.

Mašīnu Vingeits bija atstājis turpat pie veļas mazgātavas. Tagad viņš jau nogriezās Džefersona avēnijā un traucās uz centra pusi. Kamēr viņš zvanīja pa telefonu, bija sācis līt un ielas kļuvušas slidenas.

Vudvorta un Džefersona avēnijas krustojumam viņš izšāvās cauri pie dzeltenās gaismas un iegriezās laukumā pie Forda koncertzāles. Zili graudotā granīta un marmora celtne bija atvēlēta Detroitas simfoniskajam orķestrim. Apkārt koncertzālei slējās citas centra ēkas: Kobohalle, kara veterānu memoriāls, pilsētas valde — visas modernas, plašas un gaišas. Centra izbūvei vajadzēja kļūt par sākumu plašai Detroitas iekšpilsētas pārveidošanai. Diemžēl tālāk par centru celtniecība netika — tas nu atgādināja galvu bez ķermeņa.

Vingeitam pretim panācās uniformā tērptais ārdurvju šveicars. Pirms šveicars paspēja kaut ko sacīt, Leonards Vingeits uzrunāja viņu: — Man jāsatiek daži cilvēki, kas pašlaik ir koncertā. Ļoti steidzīgi. — Rokā viņš turēja zīmīti ar dežūrmāsas uzdotajiem vietu numuriem.

Šveicars bija atsaucīgs: tagad neviens tāpat vairs nebraucot, tāpēc mašīnu viņš uz brītiņu varot atstāt pie durvīm, vienīgi motoru lai neizslēdzot.

Pa divējām durvīm Vingeits nokļuva koncertzālē. Aiz otrajām brāzmoja mūzika.

Vietu ierādītāja, kas ari bija klausījusies un skatījusies uz orķestri, čukstus brīdināja: — Līdz starpbrīdim jums jāpaliek tepat, ser. Jūsu biļeti, lūdzu!

—   Biļetes mart nav. — Viņš paskaidroja meitenei sava nāciena mērķi un parādīja vietu numurus. Pienāca arī vīrietis — ierādītājs.

Noskaidrojās, ka meklētie sēž kaut kur vidū, vienā no pirmajām rindām.

—   Ja jūs pievestu mani pie vajadzīgās rindas, — teica Vingeits, — es dotu zīmi misteram Dilozanto, un viņš iznāktu.

—   Tas nav iespējams, ser. Jūs iztraucētu visus pārējos klausītājus, — bargi teica vīrietis.

— Cik palicis līdz starpbrīdim?

Vietu ierādītāji nevarēja to precīzi pateikt.

Tikai tagad Vingeits, kurš no bērnības karsti mīlēja mūziku, ieklausījās un pazina Prokofjeva «Romeo un Džuljetas» svītu orķestrim. Zinādams, cik dažādi diriģenti mēdz to interpretēt, viņš palūdza no vietu ierādltājas programmu. To viņam neliedza.

Pasāža, pēc kuras viņš bija pazinis Prokofjeva darbu, ievadīja «Tibalta nāvi». Vingeits atviegloti uzelpoja, atskārtis, ka tā ietilpst jau fināla daļā un drīz būs starpbrīdis.

Lai cik nepacietīgi Vingeits gaidīja, mūzikas vara pārņēma arī viņu. Asi mutuļojošai ievada tēmai sekoja timpānu solo… nāves vesera nepielūdzamie sitieni… Tibalts ir nogalinājis Romeo draugu Merkucio. Nu mirst Tibalts, Romeo ir atriebis savu draugu… Mežragu pasāžas apraudāja cilvēka nīcīgumu un neprātu… varenā visa orķestra crescendo uzbrāzmoja nolemtības sāpes.

Sīki šerifu pārskrēja viņa miesai — tik asi mūzika atgādināja, kāpēc viņš te nācis.

Mūzika beidzās. Zāle nodārdēja aplausos. Ierādītāja pavadīts, Leonards Vingeits steigšus gāja pa celiņu uz pirmajām rindām. Žigli tika apziņots Brets Dilozanto, kuru Vingeits bija ieraudzījis jau pa gabalu. Brets likās pārsteigts, bet tūlīt sāka spraukties ārā no savas rindas, viņam līdzi Barbara un Trentoni.

Turpat foajē viņi noturēja steidzīgu apspriedi.

Netērējot laiku detaļām, Vingeits pateica, ka atbraucis pēc Breta Rolija dēļ. Tā kā viņi tepat iekšpilsētā vien bija, Vingeits gribēja kopā ar Bretu atgriezties Rolija un Mejas Lū dzivoklī.

Brets piekrita uzreiz. Grūtāk nācās atrunāt Barbaru, kura noteikti gribēja braukt līdzi. To nu Leonards Vingeits nekādi nevarēja pieļaut, un Brets viņam piebalsoja. Vārdu pārmaiņa beidzās ar norunu, ka Ādams aizvedis Barbaru un Ēriku uz Breta dzīvokli un tur viņi tad gaidīs Vingeita un Breta atgriešanos. Ne Ādams, ne Ērika, ne Barbara vairs nebija noskaņoti palikt koncertā.

Arā Vingeits veda Bretu uz savu mašinu. Lietus bija pārstājis. Brets uzsvieda savu lietusmēteli Vingeita mētelim pakaļējā sēdeklī, un viņi brauca. Pa ceļam Vingeits izstāstīja visu, ko bija dzirdējis no Rolija.

Brets klausījās, brīžiem uzdodams kādu jautājumu. Bruņotās laupīšanas un slepkavības izklāsts lika viņam pārsteigumā iesvilpties. Kā jau visi citi, arī viņš bija lasījis laikrakstos par šo notikumu, kas viņu skāra jau personiski, jo tā vakara notikumi izraisīja Metam Zaleskim triekas lēkmi.

Taču Brets nejuta naidu pret Roliju. Tiesa, šis melnais strādnieks nekādi nebija nevainīgs, bet vainas pakāpes ir dažādas, vai nu likums to atzīst, vai neatzīst. Līdzīgi Vingeitam, arī Brets saprata, ka Rolijs grimis arvien dziļāk, pats to negribēdams, noziedznieku pasaule bija kā atvars, kas neizbēgami ierauj vārgu un nemākulīgu peldētāju, — atvara un peldētāja spēki ir pārāk nesamērīgi. Bet noziegums bija izdarīts un atmaksa par to — neizbēgama. No tās Roliju Naitu vairs nevarēja glābt nekas.

—   Ja tā nebūtu slepkavība, mēs vienkārši palīdzētu viņam aizbēgt no Detroitas, — Brets sacīja.

—   Gluži manas domas, — atteica Vingeits. — Ja noziegums būtu mazāks, varētu mēģināt. Diemžēl tā bija slepkavība.

—   Vajadzīgs tas, kā viņam nebija abās iepriekšējās reizēs. Proti, labākais advokāts, kādu vien par naudu var dabūt.

—  Viņam nav naudas.

—   Sadabūšu. Došu pats un paprasīšu no citiem. — Brets jau domāja, pie kā griezties. Ne jau pie parastajiem ziedotājiem labdarības vajadzībām, bet pie cilvēkiem, kas nesamierinās ar sociālām netaisnībām un rasu aizspriedumiem.

—   Viņam jāpiesakās policijā, — teica Vingeits. — Citu iespēju es neredzu. Ar labu advokātu un cietuma sienās viņš vismaz būs pasargāts. — Patiesībā gan Vingeits šaubījās, vai līdzēs arī cietuma sienas un labais advokāts.

—   Ar labu advokātu viņu var pat attaisnot, — Brets sacija.

—   Iespējams.

—   Bet vai Rolijs Naits būs ar mieru?

—   Būs, — Leonards Vingeits pamāja.

—   Tad es jau rīt sameklēšu advokātu. Viņš ieteiks, ar kādiem nosacījumiem padoties policijai. Bet šovakar es viņus abus ar to skuķi aizvedīšu uz savu dzīvokli, lai pārnakšņo pie mums.

Personāla daļas vadītājs pameta bažīgu skatienu uz blakussēdētāju. — Domājat, tā būs drošāk?

—   Noteikti. Ja vien jums nav kas labāks padomā.

Leonards Vingeits pakratīja galvu. Viņš priecājās, ka

izdevies sameklēt Bretu Dilozanto. Lai arī jaunais modelētājs nebija pateicis vai izdarījis neko, kas būtu pāri paša Vingeita spēkiem un saprašanai, Breta klātbūtne un domas skaidrība viņu uzmundrināja. Bretam piemita īpašs lidera instinkts, ko Vingeits, ilgas pieredzes mācīts, pamanīja uzreiz. Viņš domāja, ka Brets diez vai savu mūžu paliks modelētāju ierindā.

Viņi apstājās netālu no Divpadsmitās un Bleina ielas krustojuma. Pie noplukušā īres nama viņi izkāpa, un Vingeits noslēdza mašīnu.

Gaitenī, kā parasti, oda pēc atkritumiem.

Ejot pa izdilušām koka kāpnēm uz īres nama trešo stāvu, Leonards Vingeits atcerējās, ka brīdinājis Roliju un Meju Lū, lai durvis ver vaļā tikai tad, kad viņš būs nosaucis savu vārdu. Nu tas izrādījās lieki.

Durvis, Jraras viņš lika turēt noslēgtas, bija vaļā. Atslēga karājās atlūzušas stenderes šķēpelē — acīm redzami ielauztā ar spēcīgu triecienu.

Leonards Vingeits un Brets gāja iekšā. Istabā bija vairs tikai Meja Lū. Viņa lika drēbes papes čemodānā.

—   Kur Rolijs? — Vingeits jautāja.

—  Aizveda, — acis nepaceldama, atbildēja Meja Lū.

—   Kas?

—   Daži vīri atnāca viņam pakaļ un paņēma līdzi.

—   Kad?

—        Kolīdz jūs aizgājat, mister. — Meja Lu pagrieza galvu. Vingeits ieraudzīja, ka viņa raud.

—        Pastāstiet, kā viņi izskatījās, mēs dosim ziņu policijai, — Brets sacīja.

Leonards Vingeits pakratīja galvu. Viņš zināja, ka ir jau par vēlu. Bija to zinājis jau no paša sākuma. Un vēl zināja, ko viņi ar Bretu tagad darīs. Vienkārši aizies. Kā aiziet Detroitā — uz to pusi, kur drošāk. Un mazgās rokas nevainībā.

Brets klusēja.

—        Ko jūs taisāties darīt? — Vingeits jautāja Mejai Lū.

—  Vākšos projām. — Viņa aizvēra papes čemodānu.

Brets bāza roku kabatā. Vingeits ar mājienu noraidīja viņu. — Ļaujiet man pašam.

Neskaitīdams viņš iespieda Mejas Lū rokā banknošu sauju. — Man ļoti žēl, ka nevaru neko vairāk, — viņš sacīja. — Sākumam. Neņemiet ļaunā.

Viņi kāpa lejā.

Mašīnas durvis bija vaļā, logi izsisti un abi pakaļējā sēdeklī nomestie lietusmēteļi pazuduši.

Vingeits atspiedās pret mašīnas jumtu un nolaida galvu uz rokām. Kad viņš pacēla skatienu, Brets redzēja, ka viņa acis ir asarās.

— Ak dievs! — Vingeits iekunkstējās un pastiepa rokas pret melnajām nakts debesīm. — Ak dievs! Sī bezsirdiģā pilsēta!

Neatrada pat Rolija Naita līķi. Viņš bija vienkārši pazudis.

31

—   Tā ir jūsu dzīve, ne mana, — Ādams sacīja Bretam Dilozanto. — Bet es būtu slikts draugs, ja atklāti nepateiktu, ka jūs rīkojaties pārsteidzīgi un sperat ļoti kļūmīgu soli.

Tuvojās pusnakts, un viņi — Ādams, Ērika, Barbara, Brets un Vingeits — sēdēja Breta viesistabā. Brets un Vingeits bija pārbraukuši no pilsētas tikai pirms pusstundas. Garastāvoklis visiem bija nomākts. Kad bija izrunāts viss, ko varēja pateikt par Roliju Naitu, Brets pastāstīja, ka nolēmis aiziet no autorūpniecības un jau rīt taisās iesniegt atlūgumu.

—   Vēl pēc pieciem gadiem jūs būtu modelēšanas centra vadītājs. — Ādams negribēja samierināties.

—   Bija laiks, kad es par to vien sapņoju, — Brets atzinās. — Lai mans vārds skanētu tikpat lepni kā Hārlijam Erlam, Bilam Mičelam, Džinam Bordinetam vai Elvudam Endželam. Nepārprotiet mani, viņi visi bija slavenības, daži joprojām ir. Vienkārši tas nav mans aicinājums, un cauri.

—   Droši vien ir arī citi motīvi? — piebilda Leonards Vingeits.

—   Jā, protams. Man apriebušies lielie autodūži, kas savā labā izplānos visu līdz pēdējam centam, bet nepakustinās ne mazo pirkstiņu, lai daudzmaz varētu dzīvot arī tie, kas viņus taisa bagātus. Negribu vairs briedēt viņu kabatas.

—   Savā laikā tā, iespējams, bija gan, — Ādams iebilda, — bet nu vairs ne. Viss ir mainījies vai strauji mainās. To mēs redzam ik uz soļa — gan vadības nostādnēs, gan atbildības pieaugumā, gan pašā mašīnu ražošanā, gan attiecībās ar valsti, gan patērētāja tiesību atzīšanā. Nekas vairs nav tā, kā vēl bija pirms diviem trim gadiem.

—   Man gribētos tam ticēt kaut vai tāpēc, ka ticat jūs, — Brets atbildēja. — Bet es nespēju un neesmu vienīgais. Sā vai tā — es izstājos no spēles.

—   Un ko jūs taisāties darīt? — Ērika jautāja.

—   Godīgi sakot, nezinu. — Brets pasmaidīja.

—  Es nebrīnīšos, ja jūs metīsieties politikā, — Ādams sacīja. — Apsolu jau laicīgi, ka balsošu tikai par jums un došu savu artavu vēlēšanu kampaņām.

—   Es arī, — piebilda Vingeits. Dīvaini — vēl šovakar viņš bija atklājis Bretā potenciālu līderi un prātojis, cik iļ#i viņš paliks modelētāju ierindā.

To es paturēšu prātā. — Brets pasmīnēja. — Var pienākt diena, kad turēšu jūs pie vārda.

—  Pirmo un galvenokārt viņš gleznos, — Barbara sacīja. — Pat ja pie molberta viņu vajadzēs siešus piesiet un barot ar karotīti. Maizi nopelnīt es varu mums abiem.

—  Maizes tiesai es taisos atvērt privātu dizaina biroju, — iebilda Brets.

—  …Kam būs tāda piekrišana, — pareģoja Ādams, — ka darba var izrādīties vēl vairāk nekā autorūpnīcā.

Brets nopūtās. — No tā es arī baidos.

Un tomēr Brets mierināja sevi ar apziņu — lai ari daudz būs jāstrādā, viņš tomēr būs neatkarīgs. Un neatkarību viņi ar Barbaru vērtēja augstāk par visu. Brets palūkojās uz viņu ar mīlestību, kas ik ar dienu šķita pieņemamies spēkā. Lai cik neparedzētas grūtības viņus gaidītu, Barbara tajās dalīsies — to Brets zināja droši.

—   Klīst baumas, ka arī jūs taisoties pamest kompāniju, — Barbara sacīja Ādamam.

—   Kur jūs to dzirdējāt?

—  Visi runā.

Ādams nodomāja, cik grūti Detroitā saglabāt kādu noslēpumu. Droši vien tas pasprucis vai nu Persijam pašam, vai kādam no viņa tuvākajiem līdzstrādniekiem.

—   Tātad aizejat? — Barbara neatlaidās.

—    Man piedāvāja tādu iespēju, — Ādams teica, — un vienu laiku es nopietni domāju to pieņemt. Bet tad nolēmu, ka labāk ne.

Pirms dienas vai divām viņš bija zvanījis Persivalam Stīvesantam un paskaidrojis, ka nav nozīmes braukt uz Sanfrancisko, lai apspriestu nosacījumu un darba iespējas.

Ādama mūža darbs bija un palika automobiļi.

Ādams redzēja gan, ka daudz kas autorūpniecībā ir slikts, taču labā bija neizmērojami vairāk. Nav jābrīnās, ka mūsdienu automobilim gadās kļūmes, drīzāk jābrīnās, ka gadās tik reti. Nav jābrīnās, ka tas ir dārgs, taisni otrādi — ņemot vērā gluži fantastisko inženiertehniķu un modelētāju darbu, kas automobilī ieguldīts, jābrīnās, cik tas lēts. Jā, automobilis pieblīvē ceļus un piesārņo gaisu, bet tas ir piepildījis cilvēku dzimuma mūžseno sapni, devis ilgoto pārvietošanās brīvību.

Un vai būt ši brīnuma tapšanas vadībā nebija labākais, kam veltīt savu dzīvi?

—    Mēs uz to raugāmies no atšķirīgām pozīcijām, — Ādams teica Barbarai. — Taču es stāvu un krītu par Detroitu.

Drīz pēc tam viņi atvadījās.

Mājupceļā uz Kvartona ezeru Ādams sacīja: — Tu vienīgā šovakar tikpat kā nemaz nerunāji.

—    Es klausījos, — Ērika atbildēja. — Un domāju. Un to, kas man bija sakāms, es gribēju sacīt, kad būsim divi vien.

—   Nu mēs esam.

—    Tad redzi… liekas, es gaidu bērnu. Trakais! Nebrauc grāvī!

—    Paldies, ka tu man to nepateici uz pilnas šosejas, — Ādams sacīja, iegriezdams mašīnu sānceļā.

—   Kas tas par ceļu? — Ērika jautāja.

—    Vai nav vienalga? — Viņš apskāva Ēriku un maigi noskūpstīja.

—      Tas laikam notika Nasavā, — Ērika, pa pusei smiedāmās, pa pusei raudādama, nočukstēja. — Tu jau biji īstais tīģeris!

—        Labi, ka tā, — viņš klusi atbildēja un tad nodomāja, ka bērns ir laimīgākais atrisinājums viņiem abiem.

Vēlāk, kad viņi jau atkal brauca, Ērika ieminējās: — Nez kā nu jutīsies Gregs un Kerks? Ģimenē divi pieauguši dēli un pēkšņi — zīdainītis.

—        Viņi to mīlēs. Tāpēc ka mīl tevi. Tāpat kā es. — Viņš pasniedzās pēc Ērikas rokas. — Rīt viņiem zvanīšu un pastāstīšu.

—  Mēs esam radījuši jaunu dzīvību, — viņa teica.

Jā, esam, viņš laimīgi nodomāja. Viņa mūžs bija piepildīts.

Sī nakts vēl piederēja Ērikai un laimei.

Rītdiena un daudzas, daudzas dienas pēc tās piederēs jau «Ceļa zvaigznei».

Артур Хeйли КОЛЕСА Роман Рига «Лиесма» 1987 На латышском языке С английского перевела В. Белшевица Художник Л. Станкевич

MB № 4868

Arturs Heilijs RITEŅI

Redaktores V. Kumuška, I. Kačcvska Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniskā redaktore I. Soide Korektore L. Kamene Nodota salikšanai 05.02.86. Parakstīta iespiešanai 11.10.86. Formāts 84 X 108/32. Tipogrāfijas papīrs №*/Baņņikova garnitūra. Augstspiedums. 20,16 uzsk. iespiedi.; 20,58 uzsk. krāsu nov.; 22,03 izdevn. I. Metiens 65 000 eks. Pašūt. № 264-5. Cena 3 rbļ. 50 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn.

10/32438/D-1026. Iespiesta Latvijas P SR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

Heilijs A,

He 226 Riteņi : Romāns / No angļu vai. tulk. V. Belševica. — R.: Liesma, 1987. — 383 lpp.

84.7 Amer-44

4703000000-10

H - 87

M801 (11)-87

Content

Heilijs Arturs Riteņi

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

27

29

30

31