Heilijs Arturs

Kāsls Džons

Skrejceļš 0-8

Arturs Heilijs un Džons Kāsls

Skrejceļš 0-8

.

I (22.05-00.45)

Lietus straumēm ieslīpi šķeļot starmešu spilgtās gaismas, taksometrs strauji iegriezās Vinipegas lidostas piebraucamajā ceļā, griezīgi nošvīkstināja riepas gar asfaltu un, spēji nobremzējis, brīdi izšūpojās pretī pasažieru ēkas spožajām neona reklāmām. Vienīgais pasažieris vai izlēca no mašīnas, pastiepa šoferim dažas naudaszīmes, paķēra nelielu ceļojuma somu un traucās uz lidostas virpuļdurvīm.

Lielās zāles siltums un gaisma lika viņam apstāties. Ar vienu roku nolocījis lietusmēteļa slapjo apkakli, viņš paskatījās sienas pulkstenī virs galvas, tad pussoļiem, pusskriešus devās pie «Cross Canada» aviolīnijas lidmašīnu atiešanas stenda, kas vīdēja kaktā gluži kā bāra lete. Tur sēdēja tikai pasažieru aģents un pārbaudīja kravas zīmi.

Vīrietim pienākot, aģents paņēma mazu mikrofonu un, ar uzacu kustību licis vīrietim klusēt, sāka mierīgi izsvērtā balsī diktēt:

«Reiss Nr. 98. Reiss Nr. 98. Tiešā lidmašīna uz Vankūveru, ar pārsēšanos uz Viktoriju, Sietlu un Honolulu. Visus 98. reisa pasažierus lūdzam uz ceturto izeju. Lūdzu nesmēķēt, kamēr neesat pacēlušies gaisā.»

Pulciņš cilvēku pieslējās no atpūtas krēsliem, citi pameta apnicīgos avīžu galdus, un visi atviegloti devās cauri zālei. Vīrs lietusmētelī pavēra muti, lai ko teiktu, bet viņu nostūma malā kāda pusmūža sieviete, kas uztraukumā stostījās.

«Jaunais cilvēk,» viņa uzstāja, «sakiet, vai 63. Monreālas lidmašīna jau ir klāt?»

«Nē, kundze,» pasažieru aģents mierīgi atbildēja. «Tā kavējas… par trīsdesmit septiņām minūtēm,» viņš precizēja pēc saraksta.

«Ak, dievs. Man ir sarunāts ar māsasmeitu…»

«Klau,» steigšus ierunājās vīrs lietusmētelī, «vai jums ir kāda vieta 98. reisā uz Vankūveru?»

Aģents pašūpoja galvu. «Man ļoti žēl, ser. Nav nevienas. Vai jautājāt rezervēšanas kasē?»

«Man nebija laika. Atbraucu tieši uz lidostu, cerēdams, ka reiss kavēsies.» Viņš sapīcis uzsita pa leti: «Es zinu, ka jums bieži paliek pāri biļetes.»

«Jums taisnība, ser. Bet sakarā ar rītdienas lielo maču Vankūverā viss ir pilns līdz malām. Visas biļetes pārdotas. Šaubos, vai tiksiet projām agrāk par rītdienas pēcpusdienu.»

Vīrs klusu nolamājās, nometa somu un atbīdīja pilošo filca platmali pakausī. «Velns lai parauj man rīt jābūt Vankūverā vēlākais ap pusdienlaiku.»

«Neesiet tik rupjš,» īgni aizrādīja vecā dāma. «Es tagad runāju. Tātad, jaunais cilvēk, klausieties uzmanīgi. Mana māsasmeita ved līdzi…»

«Vienu mirklīti,» aģents viņu pārtrauca. Viņš pārliecās pār leti un ar zīmuli piebikstīja vīrieša piedurknei. «Es nedrīkstu jums teikt…»

«Ko īsti?»

«Nu, vai zināt!» sašuta vecā dāma.

«No Toronto pienākusi čārterlidmašīna. Tā dodas uz piekrasti — uz šo spēli. Man šķiet, ka viņiem ir dažas brīvas vietas. Varbūt varat dabūt kādu no tām.»

«Lieliski!» iesaucās vīrs lietusmētelī, atkal paņemdams somu. «Domājat, ka man izdosies?»

«Mēģināts nav zaudēts.»

«Kur man jājautā? Kam jāprasa?»

Aģents plati pasmaidīja un pamāja uz zāles viņu galu. «Tur otrā pusē. Jautājiet pēc Kļavas lapas čārterreisa. Bet neaizmirstiet, ka es neko neesmu teicis.»

«Tas ir kas nedzirdēts!» ārdījās vecā lēdija. «Jums jāzina, ka mana māsasmeita…»

«Liels paldies,» sacīja vīrietis. Viņš veikli devās pie mazākā stenda ar reisu sarakstu, pie kura sēdēja cits aģents, šoreiz tumšā uzvalkā, nevis smalkā uniformā kā «Cross Canada» pārstāvis, un kaut ko cītīgi rakstīja. Vīrietim pienākot, viņš pacēla galvu un ar zīmuli rokā pakalpīgi jautāja: «Ko vēlaties, ser?»

«Nezinu, vai varēsiet man palīdzēt. Vai jums ir kāda brīva vieta uz Vankūveru?»

«Uz Vankūveru. Paskatīsimies.» Zīmulis ātri slīdēja gar pasažieru sarakstu. Tad atskanēja: «A-hā. Viena ir. Bet lidmašīna tūlīt aties. Tā jau kavējas.»

«Tas ir jauki. Vai es to varētu nopirkt?»

Aģents paņēma biļešu pasakni. «Jūsu uzvārds?»

«Džordžs Spensers.» Aģents ātri pierakstīja uzvārdu un lidojuma mērķi.

«Sešdesmit pieci dolāri vienā virzienā. Pateicos. Priecājos pakalpot. Vai jums ir bagāža?»

«Tikai viena soma. To es ņemšu līdzi.»

Somu acumirklī nosvēra un piekāra tai birku.

«Lūdzu, ser. Ar šo biļeti varat kāpt lidmašīnā. Ejiet uz trešo izeju un jautājiet pēc 714. reisa. Pasteidzieties, ser, lidmašīna tūlīt aties.»

Spensers piekrītoši pamāja, pagriezās atpakaļ, lai ar paceltu īkšķi pateiktos «Cross Canada» aviolīnijas aģentam, kas pār vecās dāmas plecu atzinīgi smaidīja, un steidzās uz izeju. Laukā dzestrais, naksnīgais gaiss drebēja lidmašīnu dzinēju rūkoņā; kā jau ikviena lidosta, tumsā iegrimusi, tā šķita juceklīga, bet īstenībā visur valdīja stingra un nemainīga kārtība. Kāda kalpotāja norādīja viņam uz lidmašīnu, kas spožās gaismas plūsmā mirdzēja lietū. Lidmašīnas fizelāža, lokizlādes spuldžu apgaismota, atgādināja sudrabainu bultu. Vīri jau gatavojās noņemt trapu. Lēkādams starp peļķēm, Spensers aizkļuva līdz viņiem, pasniedza biļetes noplēšamo daļu un vieglā solī uzskrēja pa kāpnēm, kamēr draiskā vēja pūsma pluinīja viņa platmali. Safīcis viņš ienira lidmašīnā un apstājās, cenšoties atgūt elpu. Drīz, ietinusies apmetnī, pienāca stjuarte, pasmaidīja un aizvēra durvis. Tikmēr viņš juta, ka iedarbināti dzinēji.

«Piedodiet,» viņš vainīgi sacīja.

«Labvakar, ser. Priecājos jūs uzņemt lidmašīnā.»

«Man laimējās pagūt.»

«Priekšā ir brīva vieta,» teica meitene.

Spensers novilka mēteli, noņēma platmali un devās pa eju uz brīvo vietu.

Ar grūtībām iestūķējis mēteli bagāžas plauktā, vīrietis sacīja kaimiņam: «Šīs vietas laikam vienmēr būs par maz.» Kaimiņš pacēla acis uz Spenseru. Tad Spensers pabāza somu zem sēdekļa un laimīgs ieslīga krēsla mīkstajā atzveltnē.

«Labvakar,» skaļruņos ieskanējās stjuartes modrā balss.

««Kļavas lapas» čārterkompānija sveic savus jaunos 714. reisa pasažierus. Ceram, ka jums patiks ceļojums. Lūdzu, piesprādzējiet drošības jostas. Pēc brīža pacelsimies gaisā.»

Kamēr Spensers darbojās ar sprādzi, viņa kaimiņš norūca: «Uzreiz noskaidrojas galva, redzot tādus uzrakstus. Tas negadās bieži.» Viņš norādīja uz mazu plāksnīti pie sēdekļa atzveltnes: «Glābšanas josta atrodas zem sēdekļa.»

Spensers iesmējās: «Ja nebūtu paguvis uz šo lidmašīnu, tad gan būtu ķezā.»

«Ā, jūs esat tik kaislīgs līdzjutējs?»

«Līdzjutējs?» Spensers atcerējās, ka šis čārterreiss dodas uz futbolmaču. «Ē… nē,» viņš steidzīgi attrauca. «Par spēli es nemaz nedomāju. Kauns atzīties, bet es steidzos uz Vankūveru darīšanās. Man, protams, gribētos noskatīties šo spēli, taču baidos, ka nevarēšu.»

Kaimiņš sazvērnieciski pieklusināja balsi, cik tas bija iespējams aizvien spalgākajā motoru rūkoņā: «Jūsu vietā es tik skaļi neizrunātos. Šī lidmašīna ir pilna stulbeņu, kas dodas uz Vankūveru ar vienu nolūku: uzmundrināt savus zēnus un raidīt lāstus un izaicinājumus pretiniekam. Viņi var jums kaitēt, ja izteiksieties tik nievājoši.»

Spensers atkal iesmējās un izliecās no sēdekļa, lai pārlaistu acis salonam. Lidmašīnā bija pārsvarā tipiski, skaļi un trokšņaini, taču labsirdīgi sporta līdzjutēji, kas devās ceļā, lai nosvilptu pretinieka komandu un līksmotu par savējo. Tieši pa labi no Spensera sēdēja kāds vīrs un sieva, ierakuši degunus sporta žurnālu aizraujošajas lappusēs.

Tālāk četri līdzjutēji lēja viskiju papīra glāzītēs un gatavojās strīdēties par dažādu spēlētāju priekšrocībām un trūkumiem. Viņu sarunas aprautās frāzes kā atskaņas no spēļu laukuma nonāca līdz Spenseram. «Hagertijs? Hagertijs!? Tu man nestāsti. Viņu nevar salīdzināt ar Zibeni. Tas, lūk, ir īstais, ja gribi zināt…» Aiz mazliet iereibušā četrinieka sēdēja vēl citi acīm redzami komandas atbalstītāji, kas valkāja uzšuves vai nozīmes savas komandas krāsās: tie pārsvarā bija drukni vīri sārtām sejām, kas dzīvoja līdzi Vankūverā gaidāmajai spēlei jau pirms tās sākuma.

Spensers pagriezās pret blakussēdētāju. Viņš bija radis ievērot sīkumus, tādēļ pamanīja, ka kaimiņa neuzkrītošais, reiz labi piegrieztais uzvalks tagad ir krietni paburzīts, kaklasaite nav pieskaņota, seja viņam grumbu izvagota, mati jau iesirmi, taču no viņa dvesa pašpārliecība un spēks. Cilvēks ar raksturu, Spensers secināja. Lidmašīnai ripojot uz priekšu, garām sāka slīdēt perimetra celiņa zilās ugunis.

«Tas ir neticami, bet man jāatzīstas, ka dodos uz piekrasti veikala darīšanās, turklāt ļoti svarīgās,» Spensers ierunājās.

Viņa ceļabiedrs pieklājīgi apvaicājās: «Ko jūs pārdodat?»

«Kravas mašīnas. Vairumā.»

«Ak, kravas mašīnas. Es domāju, ka tās pārdod tirdzniecības aģenti.»

«Protams. Mani aicina tikai tad, kad notiek darījums ar kādām trīsdesmit vai simt mašīnām. Vietējie pārdevēji mani lāgā neieredz. Viņi saka, ka es esot veikls darbonis no lielā kantora ar savām īpašajām cenām. Tirdzniecībā arī netrūkst savu problēmu. Bet dzīvot var gluži labi.»

Spensers sāka taustīties pēc cigaretēm, tad aprāvās.

«Velns, smēķēt laikam nevajadzētu. Mēs taču vēl neesam gaisā, vai nē?»

«Ja arī esam, tad lidojam ļoti zemu. Un ātrums ir nulle mezglu.»

«Lai paliek.» Spensers izstiepa kājas. «Esmu noguris. Tā bija ellīga diena, jārāpjas vai pa sienu augšā. Vai saprotat?»

«Domāju, ka jā.»

«Vispirms šis tips paziņo, ka konkurentu firmas mašīnas viņam patīk labāk. Kad beidzot esmu vienojies ar viņu un ceru pie vakariņu galda noslēgt darījumu un rītvakar atgriezties pie sievas un bērniem, pēkšņi saņemu telegrammu, ka man jāpamet viss un rīt ap pusdienlaiku jābūt Vankūverā. Draudot izjukt kāds liels kontrakts, tādēļ ātri jādodas uz turieni un jāglābj, ko var.» Spensers nopūtās, tad izslējās un nopietni sacīja: «Paklau, ja vēlaties pirkt kādas četrdesmit vai piecdesmit kravas mašīnas, šodien varu dot jums krietnu atlaidi. Vai gribat tikt pie sava motorparka?»

Kaimiņš iesmējās. «Atvainojiet, bet es nevēlos. Baidos, ka man nebūs tās, kur likt. Tā nav īsti mana darbības sfēra.»

«Kāda tad ir jūsu darbības sfēra?» painteresējās Spensers.

«Medicīna.»

«Jūs esat ārsts?»

«Jā, ārsts. Un tālab nekādi nederu kravas mašīnu biznesam. Es pat nevarētu atļauties nopirkt vienu mašīnu, kur nu vēl četrdesmit. Vienīgā greznība, kuru atļaujos, ir futbols, tādēļ esmu gatavs braukt vienalga kur, ja tikai varu atrast laiku. Braucu arī šovakar.»

Atbalstījis galvu sēdekļa pagalvī, Spensers teica: «Labi, ka jūs esat šeit, dakter. Ja nevarēšu gulēt, jūs man parakstīsiet miegazāles.»

Tikmēr motoru rūkoņa pieņēmās spēkā un, pretojoties riteņu bremzēm, drebēja viss lidmašīnas korpuss.

Pieliecies pie Spensera, ārsts nokliedza viņam ausī: «Šai troksnī miegazāles nelīdzēs. Nekādi nevaru saprast, kādēļ pirms pacelšanās tā jādārdina.»

Spensers pamāja. Tad, nogaidījis mirkli, līdz troksnis pierimst un atkal var sarunāties, paskaidroja: «Tā ir parastā dzinēju pārbaude. To veic pirms lidmašīnas pacelšanās. Katram dzinējam ir divi magneto gadījumam, ja viens lidojot sabojājas. Pārbaudes laikā dzinējus pēc kārtas palaiž ar pilnu jaudu un atsevišķi izmēģina katru magneto. Kad pilots pārliecinājies, ka tie strādā labi, viņš paceļas gaisā, bet ne agrāk. Paldies Dievam, aviācija te necieš paviršības.»

«Rādās, ka esat lietpratējs šai ziņā.»

«Nē jau. Kara laikā lidoju ar iznīcinātājiem, bet tagad vairs neesmu formā. Laikam būšu daudz ko piemirsis.»

«Aiziet,» ārsts ziņoja, kad dzinēju troksnis kļuva dobjāks. Stiprs grūdiens mugurā liecināja, ka lidmašīna skrejceļā uzņem ātrumu: un tūdaļ viegls rāviens norādīja, ka viņi pacēlušies gaisā, dzinēji pieklusa un troksnis pārtapa vienmērīgā dūkoņā. Celdamās aizvien augstāk, lidmašīna spēji sasvērās uz sāniem, un Spensers pār spārna galu vēroja jau gluži attālās lidostas ugunis.

Skaļrunis vēstīja: «Varat noņemt drošības jostas. Smēķējiet, ja vēlaties.»

«Vienmēr priecājos, kad tas ir garām,» norūca ārsts, atkabinādams sprādzi un paņemdams Spensera cigareti. «Pateicos. Mani starp citu sauc par Bērdu, par Bruno Bērdu.»

«Priecājos iepazīties, doktor. Mans uzvārds ir Spensers, Džordžs Spensers no Fulbraita autosabiedrības.»

Abi brīdi pieklusa un izklaidīgi vēroja, kā cigarešu dūmi lēnām kāpj uz augšu, līdz tos uztver un iesūc gaisa kondicionētājs. Spensera domas bija grūtsirdīgas. Pēc atgriešanās galvenajā birojā, būs jāsarīko teātris, viņš nosprieda. Lai gan pirms došanās ar taksometru uz lidostu viņš bija paskaidrojis situāciju dežurantam Vinipegā pa telefonu, šis pasūtījums tagad radīs zināmas grūtības. Arī Vankūverā būs jāsaceļ jandāls, lai noslēptu šo izgāšanos. To visu derētu izmantot par līdzekli algas palielināšanai, kad viņš atgriezīsies. Vai teiksim, vēl labāk, paaugstinājumam amatā. Ja viņš kļūtu par tirdzniecības daļas priekšnieku, par ko šefs ir bieži runājis, bet nekad nav izdarījis, viņš ar Mēriju, Bobu un Kitiju varētu pamest viņu pašreizējo māju un pārvākties uz Pārkveihaitu. Vai arī nomaksātu rēķinus par jauno ūdens tilpni, skolasnaudu, nokārtotu iemaksas par «Oldsmobailu» un saldētavu, un atdotu parādu slimnīcai par Mērijas pēdējo abortu. Dzīvokli vai parādus Spensers apsvēra abus viņš nevarēs apmaksāt pat ar priekšnieka algu.

Doktors Bērds nevarēja izšķirties, ko darīt: pasnaust vai izmantot lielisko izdevību un palasīt «Anglijas medicīnas žurnālu». Galu galā viņš nedarīja ne vienu, ne otru, bet domās pievērsās savai mazpilsētas ārsta praksei, kuru bija uz dažām dienām pametis. Kā Evanss ar visu tiks galā? Daudzsološs zēns, bet pārlieku jauns. Kaut nu viņš atcerētos, ka misis Laurijai jādod parastā klepus mikstūra nevis firmas zāles, kuras viņa neatlaidīgi pieprasa. Bet gan jau Dorisa neļaus Evansam kļūdīties: ārstu sievas šajā ziņā ir lieliskas. Tādām viņām arī jābūt, velns lai parauj. Lūk, kas Lūisam būtu laikus jāielāgo — ka jāatrod, īstā sieviete. Ārsts mazliet iesnaudās, bet apsvilinājis pirkstus ar cigareti, tūlīt atkal pamodās.

Vīrs un sieva ejas pretējā pusē joprojām bija iegrimuši sporta žurnālos. Aprakstīt Džo Grīru ir tas pats, kas aprakstīt Heizlu Grīru: otru tik saderīgu pāri grūti iedomāties. Abiem, bieži uzturoties svaigā gaisā, bija sārta sejas krāsa un skaidrs acu skatiens, un abi bija ieurbušies sīki apdrukātajās lapās, it kā tajās būtu atklāti Visuma noslēpumi.

«Karameli gribi?» Džo jautāja, kad atnesa paplāti. «Ahā,» atsaucās Heizla. Tad, vienmērīgi košļādams, pāris atkal nolieca savas brūnās galvas.

Četrinieks aizmugurējos sēdekļos uzsāka trešo viskija kārtu papīra glāzītēs. Trīs no tiem bija parasti līdzjutēji: muskuļaini, ķildīgi, agresīvi, pametuši uz divām dienām savas ikdienas rūpes, lai varētu kārtīgi izklaidēties. Ceturtais bija maza auguma, vājš, nenosakāma vecuma vīrietis kalsnu seju un sērīgu izteiksmi tajā. Viņš runāja spēcīgā Lenkašīras izloksnē. «Uz «lauvu» veselību!» viņš uzsauca kārtējo tostu ar papīra kausiņu saviem varoņiem. Draugi svinīgi viņam piebalsoja. Tas, kuram pie mēteļa atloka bija nozīmīte ar īgnu pagalma runci (bet, iespējams, bija domāts pats zvēru karalis), laizdams apkārt cigarešu paciņu, jau kuro reizi atkārtoja: «Es gan necerēju, ka mēs aizlidosim. Kad bija jāgaida tai miglainajā Toronto, es teicu sev: «Endij, šī vienreizējā spēle tev šoreiz ies secen.» Bet mēs aizkavējamies tikai par dažām stundām, un lidmašīnā jau vienmēr var izgulēties.»

«Cerams, ne ar tukšu vēderu,» piebilda kāds cits. «Esmu izsalcis. Kad viņi nesīs ko ēdamu?»

«Domāju, ka drīz. Pusdienas parasti ir ap astoņiem, bet tagad sakarā ar aizķeršanos viss kavējas.»

«Nekas. Iedzer, kamēr gaidi,» rādīdams viskija pudeli, teica vīrs no Lenkašīras, kas lepojās ar palamu «Grāpis».

«Liecies mierā. Mums taču vairāk nav.»

«Tur, no kurienes tas nācis, vēl ir atliku likām. Iedzer. Būs labāka gulēšana.»

Pārējie piecdesmit seši pasažieri, to skaitā arī trīs vai četras sievietes, lasīja vai sarunājās. Visi gribēja pēc iespējas ātrāk nokļūt lielajā futbolspēlē un bija pārguruši no transkontinentālā ceļojuma. Iluminatoros bija redzamas Vinipegas pēdējo nomaļu mirgojošās zilganās un dzeltenīgās ugunis, bet, lidmašīnai ceļoties aizvien augstāk, tās aizklāja mākoņi.

Mazajā, bet ērtajā virtuvē stjuarte Dženeta Bensona gatavojās pasniegt pusdienas, kas bija novēlojušās par vairāk nekā divām stundām. Spogulī virs trauku skapīša viņa manīja sejā vieglu satraukumu, ko allaž izjuta katra lidojuma sākumā, un priecājās, ka to var noslēpt citu acīm. Apmierināti dungodama, Dženeta ņēma laukā salvetes, nažus un dakšiņas no iebūvētiem skapīšiem. Oficiantes darbs bija stjuartes pienākumu nepatīkamākā daļa, un Dženeta apzinājās, ka tagad būs jāpieliek lielas pūles, lai pabarotu pilnu lidmašīnu izsalkušu pasažieru. Tomēr viņa bija apmierināta un laimīga. Daudziem kolēģiem sajūsmā aizrautos elpa, un viņi izteiktu atzinību, redzēdami, kā zem formas cepures viļņojas viņas blondie mati, un cik veikli viņa rosās pa virtuvi. Divdesmit viena gada vecumā Dženeta tikko iepazina dzīvi, un tā viņai šķita jauka.

Priekšgalā, vadības kabīnē, bija dzirdama tikai motoru vienmērīgā dūkoņa. Abi piloti sēdēja gandrīz mierīgi, šad tad pakustinot roku vai kāju, un viņu sejas vāri apgaismoja vadības paneļa neskaitāmo indikatoru spīdums. Austiņās, kas bija daļēji atstumtas no ausīm, pēkšņi iekrakstējās saruna starp kādu citu lidmašīnu un zemi. Kaklā katram pilotam karājās mazs mikrofons.

Kapteinis Danings izstiepās sēdeklī, izvingrināja muskuļus un komandai labi pazīstamā veidā neviļus nopūtās caur kuplajām ūsām. Viņš izskatījās vecāks par saviem trīsdesmit gadiem.

«Pīt, kāda ir cilindra vāka temperatūra trešajā dzinējā?» viņš jautāja, pametot acis uz otrā pilota pusi.

Pīts satrūkās un paraudzījās uz paneli. «Tagad ir kārtībā, kaptein. Es lūdzu, lai Vinipegā pārbauda, bet tur nekādu vainu neatrada. Rādās, ka pats noregulējies, jo vairāk nepārkarst.»

«Labi.» Dans palūkojās uz priekšu naksnīgajās debesīs. Šaurs mēness blāvi apspīdēja mākoņu grīdu plūksnaini vates skumšķi nāca gausi virsū, tad spēji pašāvās garām; palaikam lidmašīna ienira pelēkbaltajā mākoņu grēdā un pēc brīža atkal iznira, noskurinoties kā spaniels, kas skrien laukā no ūdens. Dans sprieda: «Ja laimēsies, tiksim cauri bez lietus. Laika prognoze nebija slikta. Šādos izpriecu braucienos gan ne vienmēr viss izdodas kā iecerēts.»

«Jums taisnība,» piekrita pirmais palīgs. «Pēc kāda mēneša viss būs citādi.»

Uzdūrusies siltuma strāvām, lidmašīna sāka lēkāt un zvēroties un, lai izlīdzinātu tās gaitu, kapteinim bija mazliet jāpapūlas. Tad viņš painteresējās: «Ja būs laiks, vai tu arī dosies uz spēli?«

Iekams atbildēt, otrais pilots brīdi stomījās: «Es vēl nezinu. Redzēsim, kā sanāks.»

Kapteinis cieši palūkojās viņā:

«Ko tu ar to gribi teikt kā sanāks? Ja esi metis acis uz Dženetu, vari to aizmirst. Viņa ir pārāk jauna lai viņu samaitātu tāds donžuāns kā tu.»

Šādu apzīmējumu reti kurš būtu pelnījis vairāk par otro pilotu — divdesmitgadīgu jaunekli ar domīgām acīm un svaigu seju. Viņš nosarcis iebilda: «Lēnāk, kaptein. Es vēl nevienu neesmu samaitājis.»

«Tā nu es tev ticēšu! Labi, tikai nedomā sākt ar Dženetu.» Kapteinis pasmaidīja: «Puse Kanādas aviolīniju zēnu visādi taisās viņai klāt. Tādēļ nesarežģī sev dzīvi, nelaimīgais.»

Divpadsmit pēdu attālumā no viņiem, otrpus bīdāmajām durvīm, viņu sarunas objekts pieņēma pasūtījumus.

«Vai vēlaties pusdienas, ser?» stjuarte jautāja, smaidot pieliekusies pasažierim.

«Ko? Kas noticis? Ak, jā, lūdzu.»

Bērds atguvās un piebikstīja Spenseram, kas bija gandrīz aizmidzis: «Mostieties. Vai pusdienas ēdīsiet?»

Spensers nožāvājās un sarosījās. «Pusdienas? Protams! Jūs laikam esat aizkavējusies, mis. Man šķita, ka visi jau sen paēduši.»

«Jā, ser, Toronto mēs aizkavējāmies un pusdienas vēl nav pasniegtas,» Dženeta Bensona paskaidroja. «Ko jūs vēlaties jēra karbonādi vai ceptu lasi?»

«… Jā, lūdzu…»

Dženetas smaids mazliet apdzisa. «Kuru no tiem, ser?» viņa pacietīgi jautāja.

Spensers pilnībā pamodās: «Ak jā, piedodiet, jaunkundz. Lūdzu jēra gaļu.»

«Man ari,» piebalsoja Berds.

Atgriezusies virtuvē, Dženeta kādu pusstundu nodarbojās ar ēdienu gatavošanu un pasniegšanu. Beidzot visi, kas gribēja ēst, bija saņēmuši porcijas, un tagad viņa varēja nocelt telefona klausuli un piezvanīt uz priekšgalu.

«Vadības kabīne,» atsaucās Pīts.

«Beidzot ir pusdienas,» teica Dženeta. «Labāk vēlu nekā nekad. Ko ņemsiet — jēra karbonādi vai ceptu lasi?»

«Nenoliec klausuli.» Bija dzirdams, kā Pīts to pašu pārjautā kapteinim.

«Dženet, kapteinis saka, viņš ēdīšot jērgaļu… Nē, acumirkli, viņš pārdomāja. Vai zivs ir svaiga?»

«Šķiet, ka laba,» Dženeta attrauca. «Neviens nav sūdzējies.»

«Tad kapteinis ņems lasi. Labāk atnes divus lašus — un lielas porcijas. Mēs esam augoši zēni.»

«Labi, kā parasti dubultporcijas. Lai iet divas zivis.»

Viņa veikli uzlika divas porcijas un nesa paplātes uz priekšgalu, ierasti viegli noturot līdzsvaru, kad lidmašīna tikko manāmi sasvērās. Pīts bija panācies pretī, lai atbīdītu durvis, un paņēma no viņas vienu paplāti. Kapteinis bija pārslēdzies uz autopilotu un gandrīz nolasījis radiogrammu lidojuma vadības centram Vinipegā. Viņš runāja, pielicis pie mutes mazu mikrofonu ar slaidu plastmasas turekli: «Augstums 16 tūkstoši pēdu. Kurss 285. Ātrums gaisā 210 mezgli. Projekcijas ātrums pa zemi 174 mezgli. Ierašanās laiks Vankūverā piecos nulle piecās pēc Klusā okeāna laika. Beidzu.»

Pilots pārslēdza radioaparatūru no pārraides uz uztveri. Radiogramma sākās ar krakšķiem austiņās: «Reisam Nr. 714. Vinipegas vadības centrs. Izslēdzu.»

Dans pasniedzās pēc bortžurnāla, ierakstīja datus un atbīdīja sēdekli no vadības paneļa, bet tikai tiktāl, lai nepieciešamības gadījumā atkal varētu pārņemt vadību. Pīts, uzlicis uz ceļiem spilvenu un tam virsū paplāti, sāka ēst.

«Tas nebūs ilgi, kaptein,» viņš teica.

«Nav jau nekur jāsteidzas,» atbildēja Dans, izstiepdams rokas tik augstu, cik to atļāva kabīnes zemie griesti. «Es varu pagaidīt. Ēd mierīgi. Kāda ir zivs?»

«Gluži laba,» ar pilnu muti atbildēja otrais pilots. «Būtu trīsreiz vai četrreiz lielāka porcija, varētu kārtīgi paēst.»

Kapteinis iesmējās: «Tu, Pīt, labāk uzmani savu vidukli.» Viņš pagriezās pret stjuarti, kas gaidīja aiz sēdekļa. «Vai aizmugurē viss kārtībā, Dženet? Ko dara futbola līdzjutēji?»

Dženeta paraustīja plecus:

«Tagad pavisam apklusuši. Ilgā gaidīšana Toronto būs viņus galīgi novārdzinājusi. Četri no viņiem visu laiku sūca viskiju, bet es viņiem neko neaizrādīju. Tas viņus nomierinās. Rādās, ka šī nakts paies mierīgi.»

Pīts jautājoši pacēla uzacis: «Tā gan, mis. Šāds klusums bieži vēstī nelaimi. Varu derēt, ka jau tagad kādam metas slikta dūša.»

«Vēl nē,» Dženeta draiski atbildēja. «Bet tu ziņo, kad sēdīsies pie stūres. Es sagatavošu maisiņus.»

«Tas ir labi,» teica kapteinis. «Priecājos, ka esi atklājusi, kas viņš par putnu.»

«Kāds ārā laiks?» apvaicājās Dženeta.

«Tūdaļ paskatīsimies. Kalnu austrumpusē migla — gandrīz fīdz Manitobai. Bet mūsu ceļā uz piekrasti, šķiet, viss ies gludi.»

«Labi. Lūdzu nelaidiet mācekli pie kloķiem, kamēr es pasniegšu kafiju.»

Dženeta aizslīdēja, iekams Pīts paguva atbildēt, devās cauri pasažieru salonam, pieņemdama kafijas pasūtījumus, un pēc īsa brīža ieradās kabīnē ar paplāti.

Dans tobrīd bija apēdis pusdienas, un tagad varēja ar baudu uzdzert kafiju. Pīts bija pārņēmis vadību un, kad kapteinis piecēlās, cieši lūkojās indikatoros.

«Dzen ar pilnu jaudu, Pīt. Es aiziešu uzmundrināt pasažierus, lai viņi naktī justos drošāk.»

Pīts neatskatījies pamāja: «Labi, kaptein.»

Kapteinis sekoja Dženetai spilgti apgaismotajā pasažieru salonā un apžilbis pievēra acis. Vispirms viņš apstājās tur, kur sēdēja Spensers un Bērds. Viņi pasniedza savus traukus stjuartei.

«Labvakar,» teica Dans. «Vai viss kārtībā?»

Bērds pacēla acis: «Protams, paldies. Bija labas pusdienas. Un mums gribējās ēst.»

«Jā, atvainojiet, ka tās pasniedza tik vēlu.»

Doktors, iebilzdams viņam, atgaiņājās: «Nieki. Diez vai jūs var vainot, ja Toronto labpatīk ietīties miglā.» Un atkal atlaizdamies krēslā, piebilda: «Labi, tagad es mazliet nosnaudīšos.»

«Es arī,» žāvādamies piebalsoja Spensers.

«Ceru, ka jūs ērti pavadīsiet nakti,» noteica Dans, izslēgdams gaismu lasīšanai. «Stjuarte atnesīs jums segas.»

Viņš devās tālāk pa eju, klusi pārmīdams kādu vārdu ar katru pasažieri. Dažiem viņš paskaidroja, kā jānolaiž sēdekļa atzveltne, citiem pastāstīja, kā noris lidojums un kāds ir gaidāmais laiks.

«Nu, es laižos sapņu valstībā,» sacīja Spensers. «Doktor, man ienāca prātā, ka vismaz šonakt jums neviens nezvanīs.»

«Cik ilgi vēl jālido?» ārsts miegaini jautāja. «Kādas septiņas stundas. Labāk izmantosim tās pēc iespējas saprātīgāk. Ar labu nakti.»

«Ar labu nakti, dakter,» nomurmināja Spensers, ērtāk atlaizdamies pagalvī. «Miegs man nenāks par ļaunu.»

Biezu mākoņu apņemta, vienmērīgi dūcot, lidmašīna traucās tālajā, aukstajā pasaulē. Sešpadsmittūkstoš pēdu zem tās rimti pletās Saskačevanas prērijas.

Dans bija nonācis rīdz viskija kvartetam un pieklājīgi aizliedza lietot alkoholu.

«Jūs taču zināt,» viņš pārmetoši sacīja, «ka tas nav atļauts. Lai es vairāk neredzētu pudeles, citādi būs jākāpj laukā un jāiet kājām.»

«Vai ir kādi iebildumi pret kārtīm?» jautāja viens no pulciņa, pacēlis pudeli pret gaismu un tecinādams pēdējās atliekas mutē.

«Nekādu,» atbildēja Dans, «kamēr netraucējat citus pasažierus.»

«Nabaga kapteinis,» teica lenkašīrietis. «Uzņemties tik smagu darbu nakts laikā!»

«Parasts darbs,» bilda Dans. «Parasts, garlaicīgs darbs.»

«Tad jau iznāk — katrs lidojums ir parasts darbs?»

«Tā laikam ir.»

«Kamēr kaut kas atgadās, vai nē?»

Tad visiem paspruka smiekli, kuriem Dans aiziedams pievienojās. Tikai pats zobgalis, kuru bija apskurbinājis izdzertais viskijs, brīdi nopietni pārdomāja savus vārdus.

II (00.45-01.45)

Kapteinis bija gandrīz beidzis apgaitu un brīdi tērzēja ar kādu pasažieri, maza auguma vīrieti, kurš, liekas, bija kādreiz lidojis kopā ar Danu.

«Es zinu, ka tas mazliet atgādina kara aviāciju,» Dans teica, mulsi braucīdams savas kuplās ūsas. «Bet es jau lidoju tik sen, ka būtu žēl šķirties. Kā no veca drauga.»

«Varu derēt, ka tas ļoti patīk skuķiem,» teica mazais vīrelis. «Kā viņi jūs sauc, vai par Bebru?»

«Nē,» piesardzīgi smīnēdams ūsās, atbildēja Dans. «Mēs te esam smalka sabiedrība. Mani visbiežāk, sauc par Dansinenu.»

«Kā?» mazais vīrelis pārjautāja.

«Par Dansinenu,» skaidri izrunāja kapteinis. «Jūs taču zināt? Kur ir jūsu Makbets?»

Vīrelis pacēla acis uz viņu. ««Makbets?» Ko jūs man te stāstāt?»

Kapteinis bija aizgājis. Kamēr viņš sarunājās, viņa acis visu laiku kavējās pie stjuartes, kas ejas galā bija noliekusies pār kādu sievieti un uzlikusi plaukstu viņai uz pieres. Danam pienākot, sieviete, kas drīzāk gulēja, nekā sēdēja, atkrita atpakaļ sēdeklī un saviebās. Acis viņai sāpēs samiedzās. Kapteinis viegli pieskārās stjuartes rokai.

«Vai kas noticis, mis Benson?» viņš jautāja.

Dženeta izslējās un ļoti klusi teica: «Dāmai palicis slikti laika iespaidā, kaptein. Es atnesīšu aspirīnu. Tūlīt būšu atpakaļ.»

Dans nostājās viņas vietā un noliecās pār sievieti un vīrieti, kas sēdēja blakus.

«Žēl, ka tā noticis,» viņš līdzjūtīgi teica. «Kas jums īsti kaiš?»

Sieviete palūkojās uz viņu un vārgā balsī atbildēja: «Es… es nezinu. Tas sākās tik pēkšņi. Pirms kāda brīža. Slikta dūša un reibst galva. Un šausmīgi sāp šeit,» viņa pielika roku pie vēdera. «Atvainojiet, ka sagādāju jums rūpes. Es…»

«Nu, mīļumiņ», murmināja blakussēdošais vīrietis. «Guli mierīgi. Tev tūlīt kļūs labāk.»

Viņš paskatījās kapteinī: «Tā laikam ir jūras slimība?»

«Tā varētu būt, ser,» atbildēja Dans. Viņš vērīgi paskatījās sievietē un manīja sviedru lāsītes izspiežamies viņai uz bālās pieres, jau izjukušos matus, baltos pirkstu kauliņus, vienai rokai ieķeroties sēdekļa parocē, bet otrai tveroties pie vīra rokas. Dans laipni sacīja: «Man ļoti žēl, ka nejūtaties labi, bet domāju, ka stjuarte jums palīdzēs. Mēģiniet pēc iespējas atslābināties. Ja tas jums palīdzēs, varu galvot, ka lidojums paies mierīgi.»

Kapteinis atvirzījās, dodot vietu Dženetai.

«Lūdzu,» teica Dženeta, pasniegdama tabletes. «Pamēģiniet šīs.» Viņa pielieca sievietes galvu uz priekšu, lai viņai būtu vieglāk iedzert kādu ūdens malku. «Jauki. Tagad iekārtosimies ērtāk.» Viņa apspraudīja sievietei apkārt segu. «Kā ir?» Sieviete pateicīgi pamāja. «Pēc brīža būšu atpakaļ redzēt, kā jūtaties. Nekautrējieties izmantot papīra maisiņu. Un ja esmu vajadzīga tūlīt, nospiediet zvana pogu pie loga.»

«Paldies,» sacīja vīrs. «Domāju, ka pēc īsa brīža viss būs kārtībā.»

Kā gribēdams pārliecināties par šo apgalvojumu, viņš paskatījās uz sievu: «Mēģini atpūsties, mīļā. Tas pāries.»

«Es ceru,» teica Dans. «Zinu, cik tas ir nepatīkami. Domāju, ka jums drīzumā kļūs labāk un jūs mierīgi pavadīsiet nakti.»

Kapteinis devās prom pa eju un gaidīja Dženetu virtuvē. «Kas viņi ir?» viņš jautāja stjuartei.

«Misters Čaildersar kundzi. Džons Čailders. Pirms piecpadsmit minūtēm viņai vēl bija labi.»

«Hm. Ja viņai paliek vēl sliktāk, lūdzu, pasaki man, un es ziņošu pa radio Vankūverai.»

Dženeta uzmeta viņam ātru skatienu: «Kādēļ? Ko jūs domājat?»

«Nezinu, bet man nepatīk viņas izskats. Varbūt tā ir jūras slimība, varbūt žultslēkme, pieņemsim bet tā šķiet ļoti smagi sagrābusi šo dāmu.»

Kapteinis šķita mazliet noraizējies un izklaidīgi bungoja pirkstus pa metāla izlietni. «Vai mūsu pasažieru sarakstā ir kāds ārsts?»

«Neviens nav pieteicies, bet es varu pajautāt,» atteica Dženeta.

Dans papurināja galvu. «Nevajag viņus tagad traucēt. Lielākā daļa taisās gulēt. Pēc kādas pusstundas pasakiet man, kā viņa jūtas. Sliktākais ir tas, ka līdz piekrastei vēl ir kādas četras stundas, ko lidot,» viņš klusu piebilda, iekams devās projām.

Ceļā uz kabīni Dans apstājās, lai uzsmaidītu slimajai sievietei. Viņa mēģināja atsmaidīt, bet pēkšņās sāpēs pievēra acis, savilkās čokurā un atkrita pret sēdekli. Dans stāvēja un brīdi uzmanīgi viņu vēroja. Tad devās tālāk, aizvēra aiz sevis kabīnes durvis, un ieslīga sēdeklī. Viņš noņēma cepuri un uzlika lielās austiņas un mikrofona garnitūru. Pīts lidoja ar rokas vadību. Sapluinītas mākoņu grēdas palaikam ietriecās lidmašīnas priekšējos stiklos, mirkli aizsedza skatu, un tūlīt atkal nozuda.

«Veidojas gubu lietus mākoņi,» otrais pilots paskaidroja.

«Laiks sāk bojāties, ko?» jautāja Dans.

«Tā izskatās.»

«Es sēdīšos pie stūres. Mums būtu jātiek virs mākoņiem. Pajautā, vai divdesmittūkstoš pēdu augstumā ir brīvs ceļš.»

«Labi.» Pīts nospieda pogu savā mikrofonā un sagatavojās pārraidei.

«714. reiss izsauc Regīnu,» viņš noziņoja.

«Runājiet, 714,» kāda balss iekrekstējās austiņās.

«Esam nonākuši nemierīgā rajonā. Gribētu lūgt atļauju lidot divdesmittūkstoš pēdu augstumā.»

«Palieciet ēterā, septiņsimt četrpadsmitais. Es pajautāšu vadības centram.»

«Paldies,» teica Pīts.

Kapteinis cieši lūkojās mākoņu gūzmā. «Labāk ieslēdz drošības jostu signālu, Pīt,» viņš ieteica, izlīdzinādams lidmašīnu, kas sāka lēkāt un zvēroties.

«Labi.» Pīts satvēra virsējā paneļa sviru. Izkļuvuši no vienas mākoņu grēdas, lidmašīna nodrebēja, tad atkal ienira citā grēdā.

«Septiņsimt četrpadsmitais reiss,» atskanēja balss pa radio. «Vadības centrs dod atļauju divdesmittūkstoš pēdām. Viss.»

«Septiņsimt četrpadsmitais,» apstiprināja Pīts. «Paldies, beidzu.»

«Braucam,» teica kapteinis. Dzinēju troksnis kļuva dobjāks, lidmašīnai sasveroties un uzņemot augstumu. Altimetra šautra vadības panelī tūdaļ reģistrēja piecsimt pēdu kāpumu minūtē. Garais stikla tīrītājs plašā vēzienā ritmiski slīdēja no vienas puses uz otru.

«Būšu priecīgs, kad izkulsimies no šīs putras,» sacīja pirmais palīgs.

Dans neatbildēja. Viņš nenovērsa acu no indikatorpaneļiem. Neviens no pilotiem nedzirdēja, kā ienāca stjuarte. Viņa pieskārās kapteiņa plecam.

«Kaptein,» viņa spēji, taču savaldīgi ierunājās. «Sieviete. Viņai ir sliktāk. Un vēl vienam pasažierim ir nelabi. Šoreiz vīrietim.»

Dans nepagriezās pret viņu. Pastiepies viņš ieslēdza nolaišanās signālugunis. Spožie staru kūļi iecirtās lietū un sniegā. Dans nogrieza gaismu un sāka regulēt dzinējus un pretapledojuma apsildi.

Strādādams viņš atbildēja: «Es pašlaik nevaru aiziet pie viņiem, Dženet. Labāk rīkojies, kā norunājām un pameklē ārstu. Un pārbaudi, vai visi ir piesprādzējušies. Var gadīties, ka mūs stipri mētās. Tiklīdz varēšu, aiziešu uz turieni.»

«Labi, kaptein.»

Iznākusi no kabīnes, Dženeta paklusi, tā, lai balss aizsniegtu krēslu rindas, uzrunāja pasažierus: «Lūdzu piesprādzējiet drošības jostas. Iespējams, ka lidmašīna sāks svaidīties.» Viņa noliecās pie diviem pasažieriem pa labi. Viņi pusmiegā sāka mirkšķināt acis.

«Piedodiet,» stjuarte it kā starp citu apjautājās, «vai kāds no jums gadījumā nav ārsts?»

Tuvākais vīrietis papurināja galvu un nomurmināja: «Nē. Vai kas noticis?»

«Nē, nekas nopietns.»

Sāpju kliedziens acumirklī darīja Dženetu uzmanīgu. Viņa aizsteidzās pa eju turp, kur misis Čaildera gulēja saritinājusies vīra klēpī un, acis aizvērusi, vaidēja. Dženeta ātri pietupās un noslaucīja sviedrus no sievietes pieres. Čailders rūpjpilnu seju nolūkojās viņā.

«Ko mēs varam līdzēt, mis?» viņš jautāja. «Kas tas īsti ir?»

«Sasedziet viņu silti,» teica Dženeta. «Es meklēju, vai šeit nav kāds ārsts.»

«Ārsts? Cerams, ka ir. Bet ko mēs darīsim, ja nebūs?»

«Neraizējaties, ser. Es tūdaļ atgriezīšos.»

Dženeta pietrūkās kājās, uzmeta mirkli cietējai un devās pie nākamajiem sēdekļiem, klusi atkārtodama savu jautājumu.

Viņai vaicāja, vai kāds saslimis.

«Viņai ir slikta dūša. Tā dažreiz gadās. Piedodiet, ka traucēju jūs.»

Kāda roka ieķērās Dženetas elkonī. Tas bija viens no viskija dzērāju pulciņa. Viņa dzeltenā seja spīdēja.

. «Piedodiet, jaunkundz, ka atkal nelieku jūs mierā. Es jūtos pavisam draņķīgi. Vai drīkst palūgt glāzi ūdens?»

«Jā, protams. Es tieši eju pēc ūdens.»

«Es nekad neesmu tā juties.» Vīrietis atgāzās un skaļi nopūtās. Viens no viņa ceļabiedriem satrūkās, atvēra acis un pieslējās sēdeklī. «Kas tev ir?» viņš pavaicāja.

«Manas iekšas,» paskaidroja saslimušais. «Vēders plīst pušu.» Uznākot jaunai spazmai, viņš saķēra vēderu.

Dženeta viegli piedūrās Spensera plecam. Viņš atvēra vienu aci, tad abas. «Atvainojiet, ka uzmodināju jūs, ser,» stjuarte teica. «Bet vai jūs neesat ārsts?»

Spensers atguvās: «Ārsts? Nē, laikam nē.» Viņa pamāja un grasījās aiziet. «Tomēr pagaidiet,» viņš apturēja Dženetu. «Es tā kā atceros… Jā, nu protams! Šis kungs man blakus ir ārsts.»

«Paldies Dievam!» izdvesa stjuarte. «Vai jūs nepamodinātu viņu?»

«Protams.» Dunkādams guļošo kaimiņu, Spensers lūkojās stjuartē. «Vai kāds saslimis?»

«Mazliet nelabi jūtas,» atteica Dženeta.

«Nu, dakter, mostieties!» enerģiski skubināja Spensers.

Doktors papurināja galvu, kaut ko norūca, tad spēji pamodās. «Rādās, ka jums ir nakts izsaukums.»

«Vai esat ārsts, ser?» Dženeta bažīgi jautāja.

«Jā, jā, esmu doktors Bērds. Kas noticis?»

«Diviem mūsu pasažieriem ir ļoti slikti. Vai jūs, lūdzu, nevarētu viņus izmeklēt?»

«Slikti? Jā, protams!»

Spensers piecēlās, lai palaistu garām ārstu. «Kur viņi ir?» Bērds jautāja, berzēdams acis.

«Domāju, doktor, ka vispirms jums būtu jāredz sieviete,» rādīdama ceļu, sacīja Dženeta, vienlaikus klusu uzsaukdama: «Lūdzu piesprādzējiet drošības jostas!» Čaildera kundze bija izstiepusies tik slīpi, cik vien sēdeklis to atļāva. Sāpju drebuļi kratīja viņas ķermeni. Viņa elpoja smagi, gariem, krampjainiem vilcieniem. Mati viņai mirka sviedros.

Bērds brīdi stāvēja un pētīja slimo. Tad nometās ceļos un sataustīja viņas pulsu.

«Tas ir ārsts,» paskaidroja Dženeta.

«Priecājos jūs redzēt!» dedzīgi teica Čailders.

Sieviete atvēra acis. «Dakter…» viņa drebošām lūpām ierunājās.

«Atslābinieties,» skatīdamies pulkstenī, teica ārsts. Viņš palaida vaļā sievietes roku, pataustīja kabatās un izvilka lukturīti. «Plati atveriet acis,» viņš laipni palūdza un, pavērsis pret sievieti spožo staru kūli, apskatīja pēc kārtas katru aci. «Tā. Vai sāp?» Sieviete pamāja. «Kur? Šeit? Vai šeit?» Ārstam iztaustot viņas vēderdobumu, sieviete pēkšņi sastinga un apslāpēja sāpju kliedzienu. Bērds atkal uzsedza viņai segu, pielika roku pie pieres un piecēlās.

«Vai šī dāma ir jūsu sieva?» viņš jautāja Čailderam.

«Jā, dakter.»

«Vai viņa vēl par kaut ko sūdzas?»

«Viņai bija ļoti slikta dūša. Visu izvēma laukā.»

«Kad tas sākās?»

«Liekas, nesen.» Čailders bezpalīdzīgi noraudzījās Dženetā. «Tas viss notika tik pēkšņi.»

Bērds domīgi pamāja. Viņš devās projām, paņemdams Dženetu pie rokas un runādams ļoti klusu, lai viņu nedzirdētu tuvējie pasažieri, kas viņus vēroja.

«Vai jūs viņai devāt kādas zāles?» ārsts jautāja.

«Tikai aspirīnu un ūdeni,» atbildēja Dženeta. «Ak, es apsolīju ūdens glāzi vīrietim, kam kļuvis slikti…»

«Pagaidiet,» stingri noteica Bērds. Miegs bija pagaisis. Tagad viņš bija mundrs un iespaidīgs.

«Kur jūs mācījāties kopt slimniekus?»

Dženeta, dzirdot šādu toni, pietvīka: «Stjuartu skolā, bet…»

«Nekas. Taču nav lielas jēgas dot aspirīnu cilvēkam, kas vemj: no tā būs vēl sliktāk. Ūdeni un neko vairāk.»

«Es… atvainojos, doktor,» Dženeta stomījās.

«Domāju, labāk ejiet pie kapteiņa,» teica Bērds. «Sakiet viņam, lai tūlīt mēģina nosēsties. Šī sieviete jānogādā slimnīcā. Pasūtiet, lai ātrā palīdzība gaida lidlaukā.»

«Vai jūs zināt, kas viņai kait?»

«Šeit es nevaru precīzi noteikt diagnozi. Bet tas ir pietiekami nopietni, lai nosēstos tuvākajā pilsētā, kur ir slimnīca. Tā varat pateikt kapteinim.»

«Labi, doktor. Kamēr esmu projām, varbūt jūs apskatītu otru slimo pasažieri? Viņš arī sūdzas par sliktu dūšu un tādām pašām sāpēm.»

Bērds vērīgi palūkojās stjuartē: «Par tādām pašām sāpēm, jūs sakāt? Kur viņš ir?»

Dženeta aizveda viņu uz priekšgalu, kur, blakussēdošā drauga atbalstīts, vemstīdamies sēdēja slimais. Bērds pieliecās, lai ieskatītos viņam sejā.

«Es esmu ārsts. Vai jūs, lūdzu, neatliektu galvu?» Ātri aplūkodams pacientu, Bērds jautāja: «Ko jūs esat ēdis pēdējās divdesmit četrās stundās?»

«To pašu, ko parasti,» nomurmināja vīrietis, kas, šķiet, bija galīgi zaudējis spēkus. «Brokastīs,» viņš vārgā balsī uzskaitīja, «šķiņķi ar olām,… otrajās brokastīs salātus,… lidostā sviestmaizi,… tad pusdienas šeit.» Viņš nemanīja, ka pa zodu notek siekalu straumīte. «Sāp, dakter. Un acis.»

«Kas ir ar acīm?» ātri jautāja Bērds.

«Nevar lāgā saredzēt. Viss dubultojas.» Kaimiņam tas likās jocīgi: «Pareizais dullums, vai nē, ser!» viņš iesaucās.

«Klusu,» Bērds noteica. Viņš piecēlās un ieraudzīja blakus Dženetu un kapteini. «Sasedziet viņu silti. Atnesiet vēl segas,» viņš sacīja Dženetai. Kapteinis deva zīmi ārstam, lai seko uz virtuvi. Tiklīdz viņi palika divatā, Bērds uzstāja: «Cik ātri mēs varam nolaisties, kaptein?»

«Tur jau ir tā nelaime,» īsi paskaidroja Dans, «ka nolaisties mēs nevaram.»

Bērds ieurbās viņā ar skatienu. «Kādēļ?»

«Laika apstākļu dēļ. Nupat pārbaudīju pa radio. Pāri visām prērijām šaipus kalniem klājas bieza migla un zemi mākoņi. Kalgari lidosta ir slēgta. Mums jātiek pāri līdz okeāna piekrastei.»

Bērds brīdi padomāja. «Un ja nu mēs atgrieztos?» viņš jautāja.

Dans papurināja galvu, viņa seja vājajā apgaismojumā bija saspringta. «Arī tas atkrīt. Drīz pēc mūsu aizlidošanas Vinipegu slēdza miglas dēļ. Turklāt tagad ir tuvāk lidot uz priekšu.»

Bērds saviebās, sizdams ar mazo lukturīti sev pa nagiem. «Kad jūs domājat nolaisties?»

«Pulksten piecos no rīta pēc Klusā okeāna laika.» Dans manīja, ka ārsts neviļus paskatās rokas pulkstenī, un piebilda: «Mums jānolaižas pēc trīsarpus stundām. Čārterlidmašīnas nav tās ātrākās pasaulē.»

Bērds izšķīrās: «Tad man jāpalīdz šiem cilvēkiem, cik spēju, kamēr nonāksim Vankūverā. Man vajadzīga soma. Kā jūs domājat, vai tai var tikt klāt? Toronto es to nodevu bagāžā.»

«Varam pamēģināt,» atteica kapteinis. «Ceru, ka tā ir kaut kur virspusē. Dodiet bagāžas talonus, doktor.»

Bērds iebāza savus garos pirkstus aizmugurējā kabatā un izvilka maku. Izņēmis divus bagāžas talonus, viņš pasniedza tos Danam.

«Tur ir divas somas, kaptein,» viņš bilda. «Man vajadzīga mazākā soma. Daudz instrumentu tur nav tikai daži nepieciešamākie, kurus allaž ņemu līdzi. Tie noderēs.»

Bērds vēl nebija paguvis izteikt šos vārdus, kad lidmašīna spēji sasvērās. Tas atsvieda abus vīriešus pie attālās sienas. Atskanēja spalgs, nepacietīgs zvans. Kapteinis pirmais pietrūkās kājās un metās pie iekšējo sakaru telefona.

«Kapteinis klausās,» viņš nobēra. «Kas noticis, Pīt?»

Otrā pilota balss bija vārga un samocīta.

«Man ir slikti. Nāciet šurp ātrāk!»

«Labāk nāciet man līdzi,» Dans teica ārstam un viņi steidzīgi atstāja virtuvi.

«Piedodiet par grūdienu,» Dans ejot pieklājīgi atvainojās pasažieriem, kas jautājoši vērās viņā. «Tas bija neliels virpulis.»

ledrāzušies vadības kabīnē, viņi skaidri redzēja, ka otrajam pilotam ir pavisam nelabi: seju viņam klāja sviedri, viņš sēdēja sašļucis krēslā, ar pēdējiem spēkiem iekrampējies vadības stūrē.

«Velciet viņu ārā no turienes!» kapteinis nekavējoties pavēlēja. Bērds un reizē ar viņiem ienākusīDženeta satvēra otro pilotu, izvilka viņu no sēdekļa un aizstiepa prom no vadības paneļa. Tikmēr Dans sēdās savā krēslā un satvēra stūri.

«Kabīnes aizmugurē ir rezerves sēdeklis radistam. Nosēdiniet viņu tur,» kapteinis teica.

Kamēr Pītam palīdzēja aizkļūt līdz brīvajai vietai, viņam uznāca briesmīga vemšana. Atbalstījis otro pilotu pret sienu, Bērds atpogāja viņam apkaklīti, atraisīja kaklasaiti un centās iekārtot Pītu, cik ērti vien iespējams. Nabadziņu vai ik brīdi lieca pie zemes jaunas vēdergraizes.

«Dakter,» saspringti vaicāja kapteinis. «Kas tas ir? Kas te notiek?»

«Es neesmu īsti pārliecināts,» drūmi atteica ārsts, «bet šīm lēkmēm ir kopīgs cēlonis. Tā vismaz liekas. Visticamāk, ka vainīgs ir ēdiens. Kas mums bija pusdienās?»

«Gaļa vai zivs,» atteica Dženeta. «Jūs varbūt atceraties, doktor, jūs ēdāt…»

«Gaļu!» attrauca Bērds. «Pirms kādām… divām, trim stundām. Bet ko ēda viņš?» ārsts norādīja uz otro pilotu.

Dženetas sejā pavīdēja satraukums. «Zivi,» viņa pusčukstus noteica.

«Vai atceraties, ko ēda tie divi pasažieri?»

«Nē, neatceros…»

«Ejiet, lūdzu, un ātri noskaidrojiet.»

Bālu seju, stjuarte izsteidzās laukā. Bērds notupās līdzās otrajam pilotam, kas pievērtām acīm šūpojās līdz ar lidmašīnu. «Mēģiniet atslābināties,» ārsts klusu sacīja. «Es jums tūlīt kaut ko iedošu, lai atvieglotu sāpes. Lūdzu.» Viņš pastiepa roku un izvilka no plaukta segu. «Būs labāk, ja silti sasegsieties.»

Pīts pavēra acis un pārvilka mēli sausajām lūpām. «Vai jūs esat ārsts?» viņš jautāja. Bērds pamāja. Pīts mēģināja vāri pasmaidīt. «Piedodiet, ka es te visu piecūkoju. Man likās, ka tūdaļ nomiršu.»

«Nerunājiet,» ārsts aizrādīja. «Mēģiniet atpūsties.»

«Pasakiet kapteinim, ka viņam taisnība…»

«Es teicu — nerunājiet. Atpūtieties, un jums kļūs labāk.»

Atgriezās Dženeta. «Doktor,» viņa ātri bēra vārdus, un šķita, ka tie nenāk pār lūpām tik veikli, cik vajadzētu. «Es pajautāju abiem pasažieriem. Viņi abi ēduši lasi. Tagad vēl trīs sūdzas par sāpēm. Vai jūs varat atnākt?»

«Protams. Bet man būs vajadzīga soma.»

Dans sacīja pār plecu: «Es tagad nevaru aiziet no šejienes dakter, bet parūpēšos, lai jūs dabūtu somu. Dženet, ņemiet šos bagāžas talonus. Pasauciet palīgā kādu pasažieri un mēģiniet sameklēt ārsta mazāko somu, labi?» Dženeta paņēma talonus un gribēja vēl ko sacīt ārstam, bet Dans turpināja: «Es ziņošu Vankūverai, par notiekošo. Vai gribat vēl ko teikt?»

«Jā,» atteica Bērds. «Sakiet viņiem, ka mums ir aizdomas par trim saindēšanās gadījumiem ar pārtiku. Un šķiet, drīz būs vēl vairāki. Sakiet, ka neesam droši, bet, iespējams, saindēšanos izraisījusi pasniegtā zivs. Labāk lai viņi aizliedz pirkt jebkuru pārtiku no šīs firmas: vismaz kamēr nebūs pilnīgi noskaidrots saindēšanās cēlonis.»

Dans iesaucās: «Es atceros. Pārtika šoreiz nenāca no parastajiem sagādniekiem. Tā bija jāmeklē citur, jo mēs pārāk vēlu iebraucām Vinipegā.»

«Pasakiet viņiem to, kaptein,» teica Bērds. «Viņiem tas jāzina.»

«Dakter,» Dženeta lūdzošā balsī ierunājās. «Nāciet pie misis Čailderas. Viņa ir tuvu sabrukumam.»

Bērds devās uz durvīm. Grumbas viņa sejā tagad bija dziļākas, bet skatiens, sastapies ar Dženetas skatienu, bija tēraudciets.

«Gādājiet, lai pasažieri neuztrauktos,» viņš norīkoja. «Mēs lielā mērā paļaujamies uz jums. Ja jūs tagad sameklēsiet manu somu un atnesīsiet šurp, es tikmēr parūpēšos par misis Čailderu.» Viņš atvēra Dženetai durvis un tad spējā atskārtā apstājās: «Starp citu, ko jūs ēdāt pusdienās?»

«Es ēdu gaļu,» jaunā stjuarte atbildēja.

«Tad paldies Dievam.» Dženeta pasmaidīja un jau grasījās iet, kad ārsts pēkšņi spēji satvēra viņas roku. «Ceru, ka arī kapteinis ēda gaļu?» viņš izdvesa.

Dženeta palūkojās uz viņu, it kā mēģinātu atcerēties un vienlaikus aptvert viņa jautājumu.

Tad negaidīti pār viņu nāca atskārsme. Dženeta gandrīz noslīga ārstam pie kājām, acis iepletusi spējās un neaprakstāmās šausmās.

III (01.45-02.20)

Bruno Bērds uzmanīgi palūkojās stjuartē. Lai gan viņa pelēkzilo acu skatiens pauda mieru, ilggadējās ārsta pieredzes mācītais prāts ātri novērtēja situāciju, pieļaujot vienu un izslēdzot otru iespēju. Viņš palaida meitenes roku.

«Labi, nesteigsimies ar slēdzieniem,» Bērds noteica it kā pie sevis. Tad, mazliet možāk, piebilda: «Atrodiet manu somu, cik ātri vien iespējams. Pirms dodos pie misis Čailderas, aprunāšos ar kapteini.»

Viņš atkal gāja uz priekšgalu. Tagad viņi lidoja horizontāli, virs gaisa virpuļiem. Pār pilota plecu ārsts redzēja mēness auksto, balto spīdumu, kas viendabīgo mākoņu grēdu lejā vērta šķietami bezgalīgā sniega klājienā, bet šur tur laukā no sastingušajām bangām vīdēja grubuļainās ledus gāles. Iespaids bija brīnumains.

«Kaptein,» Bērds sacīja, noliekdamies pār tukšo otrā pilota sēdekli. Dans atskatījās. Mēness gaismā viņa seja šķita saspringta un bāla. «Kaptein, mums nav laika ilgi runāt. Aizmugurē ir ļoti slimi cilvēki, un viņiem vajadzīga palīdzība.»

Dans ātri pamāja. «Jā, doktor. Ko jūs gribat sacīt?»

«Vai jūs ēdāt pēc tam, kad otrais pilots bija paēdis?»

«Jā, tā ir.»

«Cik ilgi pēc tam?»

Dana skatiens saspringa. «Kādu pusstundu, liekas. Vaiuut mazliet vēlāk.» Pēkšņi viņam kļuva skaidrs, kāpēc ārsts tā jautā. Viņš spēji saslējās un uzsita ar plaukstu pa stūri. «Žēlīgais Dievs, tik tiešām! Es arī ēdu zivi.»

«Vai jūs jūtaties labi?»

Kapteinis pamāja. «Jā, es jūtos lieliski.»

«Jauki.» Bērds atviegloti noteica. «Tiklīdz dabūšu somu, iedošu jums vemšanas līdzekli.»

«Vai tas palīdzēs?»

«Grūti pateikt. Jūs vēl neesat visu sagremojis. Katrā ziņā nav teikts, ka visi, kas ēduši zivi, ir saindējušies: loģika te nelīdz. Jūs varētu būt viens no tiem, kas tiks cauri ar izbailēm.»

«Tā būtu labāk,» raudzīdamies mēness blāzmā, nomurmināja Dans.

«Paklausieties,» teica Bērds. «Vai ir iespējams kaut kā izslēgt lidmašīnas stūri?»

«Jā,» atbildēja Dans. «Ir autopilots. Bet arto nevar nolaisties…»

«Iesaku to ieslēgt vai, teiksim, iedarbināt. Drošs paliek drošs. Ja nu gadījumā jums kļūst slikti, tūlīt pasauciet mani. Nezinu, vai spēšu ko palīdzēt, taču ja būs kādi simptomi, tiem drīz jāparādās.»

Dana roka sažņaudza vadības stūri, tā ka pirkstu kauliņi kļuva balti. «Labi,» viņš mierīgi teica. «Kā ir ar stjuarti, mis Bensonu?»

«Dženeta jūtas labi. Viņa ēda gaļu.»

«Tas ir ko vērts. Dieva dēļ, dodiet man ātrāk vemjamās zāles. Ja man jāstūrē lidmašīna, es nedrīkstu riskēt.»

«Bensona jau rīkojas. Ja nemaldos, tur, aizmugurē vismaz divi cilvēki atrodas dziļā šokā. Un vēl kas,» lūkodamies kapteinim tieši sejā, Bērds piebilda: «Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka mums nav citas izejas kā lidot uz priekšu?»

«Pilnīgi pārliecināts,» Dans nekavējoties atbildēja. «Es apsvēru vēl un vēlreiz. Šaipus kalniem visur ir biezi mākoņi un migla pie pašas zemes. Gan Kalgari, gan Edmontona, gan Letbridža ir slēgtas satiksmei. Tā vienmēr rīkojas nulles redzamības apstākļos. Un parasti tas nevienu neuztrauc.»

«Taču tagad tas mūs uztrauc.»

Ārsts pakāpās, lai ietu, bet Dans viņu apturēja: «Acumirkli.» Kad ārsts apstājās, viņš turpināja: «Es atbildu par šo lidojumu, un man jāzina fakti. Klājiet vaļā. Kādas ir manas izredzes nesaslimt?»

Bērds dusmīgi pakratīja galvu un brīdi zaudēja savaldīšanos. «To es nezinu,» viņš nikni noteica. «Te neder nekādas likumības.»

Pirms ārsts paguva aiziet, viņam bija vēlreiz jāapstājas:

«Klau, dakter.»

«Jā?»

«Cik labi, ka jūs esat šeit.»

Ne vārda neteicis, Bērds izgāja laukā. Dans dziļi ievilka elpu, pārdomādams tikko sacīto un apsvērdams iespējamo rīcības plānu. Tas nebija pirmoreiz viņa lidošanas praksē, kad viņu pārņēma drūmas bažas, tikai šoreiz apziņai, ka viņš atbild par milzīgās, sarežģītās lidmašīnas drošību un gandrīz sešdesmit cilvēku dzīvībām, pievienojās skaudra nelaimes priekšnojauta. Tad tādas ir šīs izjūtas? Vecie lidotāji, kas bija cīnījušies karā, vienmēr apgalvoja, ka tie, kas iztur pietiekami ilgi, galu galā uzvar. Bet kā tas varēja būt, ka pusstundas laikā parasts un ikdienišķs lidojums kopā ar līksmu futbola līdzjutēju pulku draudēja gandrīz četru jūdžu augstumā pārtapt par drausmīgu murgu, par kaut ko tādu, par ko klaigās simtiem avīžu pirmās lappuses?

Spējā nepatikā pret sevi Dans atvairīja šīs domas. Bija jārīkojas, jādara darbs, kas prasīja pilnīgu koncentrēšanos. Pastiepis labo roku, viņš pārslēdza slēdžus autopilota panelī, ikreiz uzgaidot, līdz ieslēdzas katra svira, par ko signalizēja attiecīgais gaismas indikators, un tikai tad drīkstēja pāriet pie nākamā posma. Pieregulējot papildpiedziņu, vispirms jāiedarbina eleroni, lai tie pilnībā pakļautos elektrovadībai. Tad nāca kārta pagrieziena stūrei un augstuma stūrei, kamēr četras spuldzes paneļa augšdaļā beidza mirgot, un kvēloja vienmērīgi. Dans apmierināts palūkojās uz vadības indikatorpaneli un atlaida rokas no stūres rata. Atlaidies krēslā, viņš ļāva lidmašīnai pašai lidot un rūpīgi pārbaudīja kabīni. Nepieredzējušam cilvēkam lidotāja kabīne varētu likties dīvaina. Šķita, ka pilotu krēslos sēdētu divi neredzami piloti, divas vadības stūres tikko manāmi kustējās uz priekšu un atpakaļ, un atkal uz priekšu. Regulēdama gaisa strāvas, kas mazliet šūpoja lidmašīnu, arī pagrieziena stūre, it kā pēc sava prāta, kustējās šurp un turp. Abos indikatorpaneļos desmitiem šautru reģistrēja savus datus.

Pārbaudījis automātiku, Dans paņēma mikrofonu, ātri uzkāra sev kaklā austiņas. Nikni iepūta ūsās, tā ka tās gandrīz skāra viņa degunu. Tā, Dans nodomāja, sāksim.

Pārslēdzis radio uz pārraidi, viņš mierīgi un nesteidzīgi sacīja:

«Hallo, Vankūveras vadības centrs. Te Kļavas lapas septiņsimt četrpadsmitais čārterreiss. Man ir ārkārtējs paziņojums. Ārkārtējs paziņojums.»

Austiņās tūdaļ iekrekstējās: «Kļavas lapas septiņsimt četrpadsmitais čārterreiss. Raidiet, lūdzu.»

«Vankūveras vadības centrs. Te 714. reiss. Mums ir trīs saindēšanās gadījumi ar pārtiku, ieskaitot otro pilotu, un iespējams, vēl citi. Kad nolaidīsimies, būs vajadzīgas ātrās palīdzības mašīnas, kas var sniegt palīdzību. Lūdzu brīdiniet lidlauka tuvumā esošās slimnīcas. Neesam pārliecināti, bet domājam, ka saindēšanos izraisījusi pusdienās pasniegtā zivs. Vislabāk aizliedziet pirkt pārtiku no šīs sabiedrības, kamēr nav pilnīgi noskaidroti nelaimes cēloņi. Mēs zinām, ka sakarā ar mūsu vēlo ierašanos Vinipegā pārtiku iepirka citur. Lūdzu pārbaudīt. Vai visu sapratāt?»

Truli raudzīdamies lejup sasalušajā mākoņu jūrā, Dans noklausījās atbildi. Vankūveras vadības centrs runāja tikpat dzedri un bezkaislīgi kā vienmēr, tomēr kapteinis saprata, kādu bumbu viņš raidījis tālajā rietumu krastā, un cik vētrainu darbību izraisīs viņa vārdi. Viņš gurdeni beidza pārraidi un atlaidās sēdeklī.

Viņš jutās dīvaini smagnējs un paguris, it kā locekļos būtu ielijis svins. Dans raudzījās indikatorpaneļos un viņam šķita, ka tie attālinās aizvien tālāk un tālāk. Viņš juta, kā aukstos sviedros noraso piere un neviļus nodrebēja. Tad dusmās par sava ķermeņa vājumu šādā kritiskā situācijā, Dans saņēmās un vēlreiz uzmanīgi pārbaudija kursu, paredzēto nolaišanās laiku, gaidāmo pretvēju kalnos un skrejceļu plānu Vankūverā. Viņš nenoģida, vai bija paveicis to pāris minūtēs vai ilgākā laikā. Pastiepis roku pēc bortžurnāla, kapteinis atvēra to un palūkojās rokas pulkstenī. Viņa prāts gausi un mokoši centās izkārtot vakara notikumus laika secībā.

Doktors Bērds, atgriezies pasažieru salonā, uzsedza misis Čailderas vārgajam augumam tīrās, sausās segas, bet vecās nometa turpat ejā uz grīdas. Sieviete bezpalīdzīgi gulēja: acis viņai bija ciet, sausās lūpas pavērtas drebēja, un viņa klusu vaidēja.

Kleitas augšdaļa bija notraipīta un slapja. Bērdam raugoties viņā, sievieti atkal sagrāba krampji. Acis viņai joprojām bija ciet.

Bērds sacīja viņas vīram: «Apslaukiet viņu, cik iespējams. Un turiet siltumā. Lai viņai būtu silti.»

Čailders pastiepa roku un satvēra ārstu pie delnas: «Dieva dēļ, doktor, sakiet, kas notiek? Viņai taču ir pavisam slikti, vai nē»?

Bērds atkal paskatījās uz sievieti. Viņa drudžaini un sekli elpoja. «Jā,» viņš atzina. «Slikti gan.»

«Vai mēs nekādi nevaram viņai palīdzēt? Iedot kādas zāles?» Bērds papurināja galvu. «Viņai vajadzīgas tādas zāles, kādu mums nav: antibiotikas. Vienīgais, ko pašlaik varam darīt, ir turēt viņu siltumā.»

«Bet kaut vai ūdeni…»

«Nē. Viņa var aizrīties. Jūsu sieva, Čailder, ir gandrīz zaudējusi samaņu. Nekas, nekas,» Bērds steigšus piebilda, kad Čailders satraukts pietrūkās kājās. «Tā ir paša ķermeņa anestēzija. Neuztraucieties. Gan viņai kļūs labāk. Jūsu uzdevums ir vērot viņu un turēt siltumā. Viņa var vemt, arī būdama bez samaņas. Es tūlīt atgriezīšos.»

Bērds devās pie nākamajiem sēdekļiem. Tur pusizvēlies no krēsla, ar vaļēju apkaklīti sēdēja kāds pusmūža vīrs, grozīdams atgāzto galvu un ar rokām saķēris vēderu. Seja viņam bija sviedriem noplūdusi. Viņš paskatījās uz ārstu, savilkdams lūpas sāpīgā grimasē.

«Tas ir šausmīgi,» viņš murmināja. «Es nekad neesmu tā juties.»

Bērds izvilka zīmuli no žaketes kabatas un pastiepa to pret vīrieti.

«Paklau,» viņš teica. «Vai varat satvert šo zīmuli?»

Vīrs ar pūlēm pacēla roku. Viņa pirksti tvarstīja zīmuli, bet tas nedevās rokā. Bērds piemiedza acis. Viņš nosēdināja vīrieti ērtāk un apspraudīja viņam apkārt segu.

«Es nevaru nosēdēt,» teica vīrietis, «un galva ir kā skrūvspīlēs iespiesta.»

«Dakter,» kāds sauca. «Vai jūs nevarat pienākt?»

«Pagaidiet,» atsaucās Bērds. «Es pēc kārtas izmeklēšu visus, kam tas nepieciešams.»

Turēdama ādas somu, atsteidzās stjuarte.

«Jūs esat jauka meitene,» uzslavēja Bērds. «Tā ir īstā. Daudz jau nevarēšu līdzēt…» viņa balss pieklusa, jo ārsts saspringti domāja. «Kur jums ir mikrofons un pastiprinātājs?» viņš jautāja.

«Es parādīšu,» teica Dženeta. Viņa aizveda ārstu uz virtuvi un norādīja uz nelielu mikrofonu. «Kā jūtas misis Čaildera, dakter?» viņa pajautāja.

Bērds saknieba lūpas: «Neslēpšu: viņa ir nopietni slima,» viņš atteica. «Un, ja nemaldos, drīz citiem kļūs tikpat slikti.»

«Vai jūs joprojām domājat, ka tā ir saindēšanās ar pārtiku?» Dženetas vaigi bija pavisam bāli.

«Pilnīgi iespējams. Liekas, tie ir stafilokoki. Lai gan daži simptomi liecina par kaut ko ļaunāku. Piemēram, saindēšanos var izraisīt salmonellas baciļi, bet kas to lai zina, nav jau precīzas diagnozes.»

«Vai jūs dosiet vemšanas zāles?»

«Jā, protams, bet ne tiem, kuriem jau ir slikta dūša. Tas ir viss, ko es varu darīt. Mums būtu vajadzīgas tādas antibiotikas kā hloramfenikols, bet ko līdz par to domāt.» Paņēmis mikrofonu, Bērds piebilda: «Tiklīdz varēsiet,» viņš teica Dženetai, «sameklējiet palīgus un mēģiniet mazliet uzkopt salonu. Apsmidziniet visu kārtīgi ar dezinfekcijas līdzekli, ja tāds ir. Un pasakiet slimajiem, lai nekautrējas un neieslēdzas tualetē — mēs negribam, lai tur kāds nomirst.» Brīdi padomājis, Bērds ieslēdza mikrofonu un pielika to pie mutes: «Dāmas un kungi, vai drīkstu lūgt jūsu uzmanību? Lūdzu uzmanību.» Viņš nogaidīja, līdz pieklust balsis un bija dzirdama vienīgi dzinēju vienmuļā rūkoņa. «Vispirms man jāstādās priekšā,» Bērds turpināja. «Mani sauc par Bērdu un es esmu ārsts. Daži no jums brīnās, kas tā par slimību, kas uzbrukusi jūsu ceļabiedriem, un, manuprāt, ir pienācis laiks visiem uzzināt, kas šeit notiek, un ko es daru. Cik varu spriest pēc savām ierobežotajām iespējām, mums ir vairāki saindēšanās gadijumi ar pārtiku un var secināt (lai gan tas vēl jāpierāda), ka saindēšanos izraisījusi dažiem pusdienās pasniegtā zivs.» Šai mirklī atskanēja satraukta murdoņa. «Klausieties,» ārsts turpināja. «Satraukumam nav pamata. Es atkārtoju, satraukumam nav pamata. Mēs ar stjuarti rūpējamies par cietušajiem, bet kapteinis pa radio pasūtījis nopietnāku medicīnisko palīdzību, kas mūs sagaidīs pēc nolaišanās. Ja esat pusdienās ēduši zivi, tas nebūt nenozīmē, ka arī jūs esat saindējušies. Šādās reizēs nav stingru likumību, un ir gluži iespējams, ka jūs būsiet pilnīgi imūni. Tomēr mēs ar stjuarti domājam veikt dažus drošības pasākumus un tūlīt apstaigāsim jūs visus. Es vēlos, lai piesakās tie, kas ēduši zivis. Atcerieties: tikai tie, kas ēduši zivis. Mēs jums pateiksim, kā varat sev palīdzēt. Tātad, ja esat savās vietās, varam tūlīt sākt.» Bērds izslēdza mikrofonu un pagriezās pret Dženetu: «Sniegt pirmo palīdzību ir vienīgais, ko varam darīt,» viņš paskaidroja.

Dženeta pamāja. «Jūs domājat tabletes, dakter?»

«Mēs varam lietot divus līdzekļus. Lai arī skaidri nezinām, kas ir saindēšanās iemesls, pieņemsim, ka inde nonākusi ķermenī iekšķīgi, tādēļ vispirms katram, kas ēdis zivi, izņemot smagi slimos, jāizdzer vairākas glāzes ūdens. Tas palīdzēs atšķaidīt indi un mazinās toksisko iedarbību. Pēc tam dosim viņiem vemšanas līdzekli. Ja manā somā esošo tablešu visiem nepietiks, mums būs jālieto sāls. Vai sāls jums ir pietiekami daudz?»

«Man ir tikai dažas nelielas paciņas, kas domātas pusdienām, bet mēs varam tās atplēst.»

«Labi. Vispirms paskatīsimies, cik pietiks tablešu. Es sākšu aizmugurē ar tabletēm, un jūs dodiet ūdeni tiem, kas jau cietuši, labi? Aiznesiet arī otrajam pilotam. Jums būs vajadzīgs palīgs.»

Iziedams no virtuves, Bērds iedrāzās krūtīs kalsnajam, sērīgajam anglim, kuru sauca par «Grāpi».

«Vai varu kaut kā palīdzēt, dakter,» viņš līdzjūtīgi vaicāja.

Bērds atļāvās pasmaidīt. «Pateicos. Vispirms, sakiet, ko esat ēdis pusdienās?»

«Paldies Dievam, gaļu,» izdvesa Grāpis.

«Labi. Tad varam neraizēties pārjums. Vai jūs nevarētu palīdzēt stjuartei pienest ūdeni slimajiem pasažieriem? Es vēlos, lai katrs izdzer trīs glāzes ūdens, bet, ja iespējams, arī vairāk.»

«Grāpis» iegāja virtuvē un uzsmaidīja pretī Dženetas gurdajam smaidam. Parastajos apstākļos viņas smaids droši paātrinātu pulsu jebkuram aviolīniju darbiniekam, taču šoreiz blakusstāvošais vīrietis samanīja baiļu ēnu, kas slēpās aiz tā.

«Neraizējieties, mis. Viss būs labi.»

Dženeta pateicīgi palūkojās viņā. «Cerams. Lūk, tur ir ūdens krāns, un te krūzītes, mister…»

«Zēni mani sauc par «Grāpi».«

«Par «Grāpi»?» neticīgi atkārtoja Dženeta.

«Jā.»

«Ā!» Dženeta sāka smieties.

«Re nu, tā jau ir labāk. Nu, kur irtās krūzītes? Sāksim. Tā nu gan ir gaisa trase. Vispirms iedod pusdienas, tad prasa atpakaļ.»

Ir jābūt nopietnam iemeslam, lai izjauktu modernās lidostas kārtību. Šādās vietās nepazīst paniku, un, ja tā izceltos, to nekavējoties novērstu, jo tā apdraud cilvēku dzīvību.

Dežuranti Vankūveras dispečertelpā apvaldīja satraukumu, kad pienāca Dana briesmu radiogramma. Kāds operators pie radiosakaru paneļa pārrakstīja Dana noraidīto ziņojumu ar rakstāmmašīnu, pamezdams šo darbu, vienīgi lai nospiestu trauksmes zvanu pie savas pults. Viņš turpināja rakstīt arī tad, kad viņam aiz muguras nostājās cits darbinieks un centās pār viņa plecu izlasīt rakstāmmašīnas aprakstīto lapu. Zvana signāla aicinātais bija lidojumu vadītājs, garš un kalsns cilvēks, kas visu mūžu bija pavadījis gaisā un pazina Ziemeļu puslodes navigācijas apstākļus tikpat labi kā savu sakņu dārzu. Pat labāk, jo vai gan viņš neaizlaida savus sīpolus sēklās? Viņš izlasīja ziņojumu līdz pusei, tad strauji atkāpās, pār plecu uzsaukdams telefonistam zāles viņā galā.

«Veikli pieslēdzieties gaisa satiksmes vadības centram. Tad atbrīvojiet teletaipa līniju uz Vinipegu. Ārkārtējam ziņojumam.» Vadītājs nocēla telefona klausuli, brīdi pagaidīja, tad sacīja: «Te Vankūveras lidostas vadītājs.» Balss bija maldinoši mierīga. «Kļavas lapas čārterreiss 714 no Vinipegas uz Vankūveru izziņo trauksmi. Smags saindēšanās gadījums ar pārtiku pasažieru vidū. Arī otrais pilots saindējies. Atbrīvojiet visus līmeņus zem viņiem un nodrošiniet nolaišanās prioritāti. Vai varēsiet? Labi. Paredzētais ierašanās laiks — piecos nulle piecās.» Vadītājs paraudzījās sienas pulkstenī. Bija divi un piecpadsmit minūtes. «Turpinām informēt.» Ar īkšķi nospiedis telefona klausules sviru, viņš nobļāva teletaipa operatoram: «Vai Vinipega? Labi. Noraidiet ziņojumu. Sākam. Vadības centram Vinipegā. Steidzami. Kļavas lapas čārterreiss 714 ziņo par smagu saindēšanos ar pārtiku. Cietuši pasažieri un apkalpe. Saindēšanās cēlonis, domājams, ir lidojuma laikā pusdienās pasniegtā zivs. Nekavējoties pārbaudīt un apturēt visas pārtikas piegādes no šīs firmas. Tas nebija, atkārtoju tas nebija parastais aviolīniju piegādātājs. Viss.»

Viņš apsviedās uz otru pusi un atkal pievērsās telefona komutatoram. «Savienojiet mani ar Kļavas lapas čārtersabiedrības vietējo priekšnieku. Viņu sauc par Bērdiku. Pēc tam es gribu sazināties ar pilsētas policijas pārvaldi — ar vecāko dežurējošo virsnieku.» Viņš atkal noliecās pār radista plecu un izlasīja līdz galam tikko pabeigto radiogrammu. «Apstiprini to, Greg. Ziņo, ka visi līmeņi zem viņiem ir brīvi, un ka vēlāk viņi saņems nolaišanās instrukcijas. Mums būs vajadzīgas turpmākās ziņas par pasažieru veselības stāvokli.»

Stāvu zemāk Kanādas valdības rietumu gaisa satiksmes vadības centra operators apgriezās krēslā un jautāja pāri istabai: «Kas atrodas zaļajā sektorā numur viens starp šejieni un Kalgari?»

«Uz rietumiem lido gaisa kara spēkiem piederošā «Ziemeļzvaigzne» 18.000 pēdu augstumā. Kļavas lapas 714. reiss…»

«Nonācis ķezā. Visi līmeņi zem viņiem jāatbrīvo.»

««Ziemeļzvaigzne» ir labu gabalu priekšā, bet aizmugurē nav neviena. «Constellation» lidmašīna gaida pacelšanās atļauju uz austrumiem.»

«Laid to projām, bet aizkavē visas pārējās austrumu virziena lidmašīnas. Tiklīdz «Ziemeļzvaigzne» ir klāt, tūlīt ļauj tai nolaisties.»

Augšstāvā vadītājs atkal bija sagrābis klausuli, un turēdams to ar vienu roku, ar otru drudžaini pūlējās atraisīt kaklasaiti. Tad apskaities nometa sarkano zīda strēmeli uz galda. «Hallo, Bērdik! Te lidojumu vadītājs. Kādā jūsu reisā izsludināta trauksme. Tas ir 714. reiss no Toronto un Vinipegas. Ko? Nē, lidmašīna ir kārtībā. Otrais pilots un vairāki pasažieri saindējušies ar pārtiku. Es tūlīt pat zvanīju uz Vinipegu: teicu, lai noskaidro, no kurienes pārtika saņemta. Šķiet, tas nav parastais piegādātājs. Jums taisnība, tas ir kāds cits. Labāk brauciet šurp, cik ātri vien iespējams. Viņš atkal ar īkšķi nospieda klausules sviru un pamāja operatoram: «Vai policiju sazvanīji? Labi, pieslēdz. Hallo, šeit Vankūveras lidojumu vadītājs. Ar ko es, lūdzu, runāju? Inspektor, kādā lidmašīnā izziņota trauksme. Vairāki pasažieri, arī viens no apkalpes saindējušies ar pārtiku, un mums šeit, lidostā, vajadzīgas ātrās palīdzības mašīnas un ārsti. Ko? Trīs pasažieri nopietni slimi, iespējams, būs vēl kādi: esiet gatavi daudziem gadījumiem. Reiss ierodas tieši piecos pēc vietējā laika pēc kādām divarpus stundām. Brīdiniet slimnīcas, gādājiet ātrās palīdzības mašīnas un noregulējiet satiksmi. Labi. Zvanīsim atkal, tiklīdz saņemsim vairāk ziņu.»

Pēc piecām minūtēm istabā elsdams ievēlās Harijs Bērdiks. Kļavas lapas čārtersabiedrības vietējais priekšnieks bija mazs, drukns vīrelis, krietni apvēlies un šķietami nenogurdināms, jo neviens viņu nebija redzējis citādu kā sviedriem noplūdušu seju. Pārmetis žaketi par roku, viņš nostājās istabas vidū, cenzdamies atgūt elpu pēc steidzīgā nāciena un slaucīdams savu mēnessveidīgo seju ar milzīgu, zili punktotu kabatlakatu.

«Kur ir radiogramma?» viņš uzbrēca. Ātri pārskrējis ar acīm pār papīra lapu, ko pasniedza radists, viņš jautāja: «Kāds ir laiks Kalgari? Būtu ātrāk, ja lidotu uz turieni, vai ne?»

«Baidos, ka tas nebūs labi. Visā rajonā uz austrumiem no Klinšu kalniem līdz Manitobai migla ir pat līdz zālei. Viņiem būs jālido šurp.»

Kāds ierēdnis pie telefona sauca: «Pasažieru aģents vēlas uzzināt, kad atjaunos satiksmi austrumu virzienā. Jautā, ko darīt: atstāt pasažierus pilsētā vai vest viņus šurp?»

Bērdiks norūpējies pašūpoja galvu. «Kur ir pēdējais ziņojums par viņu atrašanās vietu?» viņš vaicāja. Saņēmis radiogrammas, Bērdiks bažīgi pārskrēja tām ar acīm.

Lidojumu vadītājs atbildēja ierēdnim: «Saki, lai atstāj viņus pilsētā. Mums te nav vajadzīgs pūlis. Kad pienāks laiks braukt, mēs viņam paziņosim.»

«Jūs sakāt, ka esat sarunājuši medicīnisko palīdzību?» jautāja Bērdiks.

«Jā,» atteica vadītājs. «Par to rūpējas pilsētas policija. Viņi brīdinās slimnīcas un visu nokārtos, kas lidmašīna būs nolaidusies.»

Bērdiks pacēla resno pirkstu: «Re, kas rakstīts šai radiogrammā. Viņi ziņo, ka otrais pilots ir slims, tātad jādomā — kapteinis pats to noraidījis. Tad viņš nevar būt saindējies? Pārbaudiet to, vadītāj. Un kamēr jūs to darāt, man jānoskaidro, vai lidmašīnā ir kāds ārsts. Nevar zināt. Sakiet viņiem, ka varam sameklēt ārstu, ja vajag.»

Vadītājs pamāja un paņēma mikrofonu no radiopults. Iekams viņš sāka pārraidi, Bērdiks atkal iesaucās: «Iedomājieties, bet ja nu kapteinis arī saslimst? Kurš tad…,» viņš aprāvās, sastapies ar pretimstāvošā nosvērto skatienu.

«Es neko neiedomājos,» teica lidojumu vadītājs. «Es tikai lūdzu Dievu. Cerams, ka nabaga nelgas tur, augšā, arī lūdz Dievu.»

Skaļi nopūzdamies, Bērdiks tvēra kabatā pēc cigaretēm. «Džo,» viņš sacīja radistam, «savieno mani ar doktoru Deividsonu, labi? Viņa numurs ir avārijas telefonu sarakstā.»

IV (02.20-02.45)

Gandrīz četru jūdžu augstumā virs zemes lidmašīna ieturēja savu kursu.

Ciktāl sniedzās skatiens, visur stiepās viļņotais mākoņu paklājs, slīdēdams zem milzu lidmašīnas tik lēni, ka tā šķita gandrīz stāvam uz vietas. Tā bija auksta, tukša, pilnīgi pamesta pasaule, kur sidrabainajos plašumos dārdot atbalsojās lidmašīnas dzinēju rūkoņa.

Labā laikā dzinēju varenais pulss būtu aizsniedzis klinšu kalnu vientulīgās ielejas. Šonakt, zemās miglas slāpēta, pāri lidojošās lidmašīnas skaņa netraucēja izklaidu ciematos guļošos ļaudis. Ja kāds arī dzirdētu šo troksni, tik parastai parādībai nepievērstu uzmanību. Vai varbūt pats vēlētos būt tur augšā un lidot uz kādu tālu vietu, un izjust, kā par viņu gādā apkalpe, kuras galvenās rūpes ir pasažiera drošība un ērtības. Viņam pat prātā neienāktu, ka jebkurš cilvēks šai lidmašīnā labprāt mainītos ar viņu vietām.

Bailes kā drausmīga nezāle pārņēma gandrīz visus pasažieru prātus. Daži, iespējams, vēl nebija īsti atskārtuši, kas notiek. Taču lielākā daļa, sevišķi tie, kas dzirdēja slimo vaidus un rīstīšanos, juta bīstamās krīzes tuvumu. Skaļrunī teiktie ārsta vārdi, ja tajos uzmanīgi ieklausījās, lika daudz ko pārdomāt. Tiem sekojošā apjukuma kņada un zobgalības drīz norima un turpmāk bija dzirdami tikai čuksti un aprautas sarunas.

Bērds bija iedevis Dženetai divas tabletes. «Aiznesiet tās kapteinim,» viņš klusi teica. «Sakiet, lai dzer tik daudz ūdens, cik spēj. Ja inde iekļuvusi organismā, ūdens palīdzēs to atšķaidīt. Un lai iedzer arī tabletes. No tām kļūs nelaba dūša, bet tā tam jābūt.»

Kad Dženeta iegāja kabīnē, Dans beidza radiopārraidi un vāri pasmaidīja. Viņi viens otru saprata.

«Nu, Dženet,» Dans teica. Roka viņam viegli drebēja. «Tas tik ir lidojums. Vankūvera nupat pieprasīja papildinformāciju. Es domāju, šis gadījums viņus mazliet sapurinās. Kā ir tur, aizmugurē?»

«Pagaidām tā nekas,» Dženeta atteica tik bezrūpīgi, cik vien spēja. Viņa pastiepa tabletes. «Ārsts saka, jums vajag dzert ūdeni, cik vien varat un tad ieņemt šīs tabletes. No tām jums kļūs mazliet nelabi.»

«Cik jaukas izredzes!» Dans iebāza roku dziļajā sēdekļa sānkabatā un izvilka ūdens pudeli. «Aiziet jūriņā!» Ievilcis krietnu malku, viņš norija tabletes un saviebās. «Nevaru ciest zāles, tām ir pretīga garša.»

Apsēdusies pretī mirgojošam indikatorpanelim, Dženeta bažīgi paraudzījās viņā. Vadības sviru pāris drudžaini kustējās šurp un turp. Viņa pieskārās Dana plecam.

«Kā jūs jūtaties?» viņa jautāja. Dženetas uzmanībai nepaslīdēja garām kapteiņa bālums un sviedru lāses uz pieres. Viņa slepus lūdza Dievu, kaut tā būtu tikai acumirkļa spriedze.

«Es?» Dana balss bija neparasti moža. «Es jūtos labi. Un jūs? Jau iedzērāt tabletes?»

«Man nevajag. Es ēdu karbonādi.»

«Gudriniece. Domāju, ka es turpmāk būšu veģetārietis. Tā ir drošāk.» Dans pagriezās sēdeklī un palūkojās uz otro pilotu, kas tagad gulēja garšļaukus uz grīdas, ar spilvenu pagalvī. «Nabaga Pīts,» viņš nomurmināja. «Ceru, ka viņš drīz atkopsies.»

«Tas atkarīgs no jums, vai ne, kaptein?» Dženeta aši atbildēja. «Jo ātrāk jūs nogādāsiet lidmašīnu Vankūverā, jo drīzāk varēsim ievietot viņu un pārējos slimnīcā.» Viņa piegāja pie Pīta un sakārtoja segu, apvaldīdama acīs pēkšņi sariesušās asaras. Dans, viņu uzlūkodams, kļuva nemierīgs:

«Tev, Dženet, viņš liekas simpātisks, vai ne?» kapteinis jautāja.

Dženeta mazliet piešķieba savu gaišo galvu.

«Laikam gan,» viņa atbildēja.

«Kopš viņš ir mūsu komandā, viņš man iepatikās, un šis drausmīgais gadījums…» Viņa apvaldījās un pietrūkās kājās. «Man ir daudz darba. Jātur daži deguni, kamēr ārsts viņiem lej iekšās ūdeni. Domāju, tas nav sevišķi patīkami tiem, kas pavairāk iemet.»

Dženeta uzsmaidīja kapteinim un atvēra pasažieru salona durvis. Bērds stāvēja korpusa vidū, labajā pusē un sarunājās ar pusmūža pāri, kas satraukti lūkojās viņā. «Dakter,» sieviete uzstājīgi teica, «es redzu, ka jaunā meitene, stjuarte visu laiku staigā uz pilotu kabīni. Vai viņi ir veseli? Tas ir, es domāju, ja viņi arī ir saslimuši, kas notiks ar mums?» Viņa pieķērās vīram. «Hektor, man bail. Kaut mēs nebūtu lidojuši…»

«Nu, nu, mīļā, nomierinies,» teica vīrs, kas arī pats acīmredzot nebija visai mierīgs. «Es ticu, ka nekādas briesmas nedraud, un fīdz šim nekas nav noticis.» Viņš pievēra savas pietūkušās acis raga brillēs ārstam. «Vai piloti ēda zivi?»

«Nav teikts, ka visa zivs bija bojāta,» izvairīgi atteica Bērds. «Un vispār, mēs nezinām pilnīgi droši, ka vainojamas ir zivis. Jums ne par ko nav jāuztraucas: mēs ļoti rūpēsimies par apkalpi. Bet, vai jūs ser, ēdāt zivi vai gaļu?»

Vīrieša apaļās acis šķita izveļamies no dobumiem. «Zivi!» viņš iesaucās. «Mēs abi ēdām zivi.» Viņā uzbangoja sašutums. «Manuprāt, tas ir apkaunojoši, ka var notikt tādas lietas. Te jāizdara izmeklēšana.»

«Varat nešaubīties, ka būs izmeklēšana, vienalga, kāds ir iemesls.» Bērds iedeva katram pa tabletei, kuras viņi paņēma tik uzmanīgi, it kā tā būtu bīstama sprāgstviela. «Tagad jums atnesīs krūzi ūdens. Izdzeriet katrs trīs vai četras glāzes, ja varat. Tad ieņemiet tabletes. No tām kļūs nelaba dūša, bet tā ir jābūt. Par to neraizējaties. Sēdekļu kabatās ir papīra maisiņi.»

Bērds redzēja, ka pāris stingi noraugās uz savām tabletēm. Pēc brīža, virzīdamies uz priekšu gar krēslu rindām, viņš nonāca līdz savam tukšajam sēdeklim un Spenseram, kas sēdēja blakus.

«Gaļu,» Spensers pasteidzās atbildēt, pirms Bērds bija ko jautājis.

«Jo labāk jums,» teica ārsts. «Tas nozīmē, ka par vienu nav jāuztraucas.»

«Jums gan, dakter, neklājas viegli, vai ne?» Spensers atzīmēja. «Vai palīgi nav vajadzīgi?» %

«Neviens palīgs šobrīd nebūtu lieks,» norūca Bērds. «Bet jūs neko daudz nevarat darīt, ja nu vienīgi palīdzēt Bensonas jaunkundzei un tam jauneklim pienest ūdeni.»

«Es palīdzēšu.» Spensers klusināja balsi: «Šķiet, ka aizmugurē kādam nav labi.»

«Tur tiešām ir slikti. Un, velns lai parauj,» skarbi nolamājās Bērds, «man nav nekā īsti noderīga, ko iedot viņiem. Es braucu skatīties futbolu, nevis ārstēt duci saindējušos, kam ir slikta dūša. Man ir šļirce un morfijs: tos es vienmēr ņemu līdzi, bet šeit tie var vairāk kaitēt, nekā dot labumu. Nez kāpēc es iesviedu somā pudelīti vemjamo tablešu, bet labi, ka tā. Tagad ļoti noderētu dramamīns.»

«Ko tas dod?»

«Šādos gadījumos jāuzmanās no šķidruma zuduma ķermenī. Dramamīna injekcija palīdzētu to saglabāt.»

«Tas nozīmē, ka sliktās dūšas dēļ cilvēks pamazām atūdeņojas?»

«Tieši tā.»

Spensers braucīja zodu, apjēgdams šos vārdus. «Nu,» viņš teica, «paldies Dievam, ka tā bija jēra karbonāde. Es vēl neesmu gatavs atūdeņoties.»

Bērds sarauca pieri. «Jūs varbūt te saskatāt kādu humoru,» viņš īgni noteica. «Es gan nesaskatu. Es jūtos pilnīgi bezpalīdzīgs, kamēr cilvēki cieš un viņiem kļūst arvien sliktāk.»

«Tā nesakiet, dakter,» protestēja Spensers. «Es neko sliktu nedomāju. Es tikai priecājos, ka mums nav palicis tikpat slikti kā šiem nabaga nelgām.»

«Jā, jā, varbūt jums taisnība». Tad Bērds pārvilka roku pār acīm un piebilda, it kā pie sevis: «Tādai jezgai es kļūstu par vecu.»

«Ko jūs teicāt?»

«Nekas, nekas.»

Spensers piecēlās. «Turieties, dakter. Jūs darāt labu darbu. Šiem cilvēkiem visvairāk laimējies tādēļ, ka jūs esat šeit.«

«Labi, dēls,» Bērds sarkastiski attrauca. «Iztiksim bez lētiem glaimiem. Es uz tiem neuzķeršos.»

Jaunākais vīrietis mazliet pietvīka. «Tā man vajag, pats uzprasījos. Labi, sakiet, kas man jādara. Es te deldēju sēdekli, kamēr jūs raujaties vaiga sviedros. Jūs esat noguris.»

«Nekas.» Bērds saņēma kaimiņa roku. «Nepievērsiet man uzmanību. Es izgāzu dusmas uz jums. Tagad ir labāk. Tas tādēļ, ka es zinu, kas jādara, bet nespēju to izdarīt. Un kļūstu rupjš.»

«Ir jau labi,» Spensers centās pasmaidīt. «Esmu gatavs pakalpot.»

«Es pateikšu mis Bensonai, ka varat palīdzēt, ja būs vajadzība. Tā kā viss ūdens jau ir izlietots, labāk palieciet savā vietā. Eja jau tā ir pārblīvēta.»

«Kā vēlaties. Ja būšu vajadzīgs, esmu šeit.» Spensers apsēdās. «Bet sakiet man, cik tas ir nopietni?»

«Pietiekami nopietni,» strupi atteica Bērds, cieši uzlūkodams viņu.

Viņš devās pie futbola līdzjutēju pulciņa, kas vakara sākumā bija nepiespiesti malkojis viskiju. Kvartets tagad bija sarucis līdz trijotnei, un viens no viņiem jau drebēja, izmeties kreklā un pārvilcis segu pār krūtīm. Seja viņam bija gluži pelēka.

«Turiet viņu siltumā,» teica Bērds. «Vai viņš ir dabūjis ūdeni?»

«Jāsmejas,» jaukdams kāršu kavu, atsaucās kāds aizmugurē. «Viņš ir iekampis pāris pudeļu viskija, ja nemaldos.»

«Pirms vai pēc pusdienām?»

«Gan pirms, gan pēc, es domāju.»

«Kā tad,» apstiprināja cits. «Un es domāju, ka Harijs var turēt.»

«Šajā gadījumā tas nekait,» teica Bērds. «Jāatzīst, ka tas pat palīdz atšķaidīt indi. Vai kādam no jums vēl ir degvīns?»

«Es savu izdzēru,» sacīja tas, kurš jauca kārtis.

«Pagaidiet,» teica otrs un pieliecās, lai aizsniegtu aizmugurējo kabatu. «Varbūt manā blašķē vēl kas palicis. Gaidīdami Toronto, mēs gan to krietni patukšojām.»

«Iedodiet viņam dažus malkus,» pavēlēja Bērds. «Uzmanīgi. Jūsu draugs ir ļoti slims.»

«Sakiet, dakter,» teica kāršu jaucējs. «Kāds ir rēķins? Vai iekļausimies laikā?»

«Cik man zināms, jā.»

«Endijs šo spēli laikam pārlaidīs valsts maizē, ko?»

«Noteikti. Tiklīdz nolaidīsimies, tūdaļ nogādāsim viņu slimnīcā.»

«Nabaga vecais Endijs> vīrs ar blašķi izteica līdzjūtību, noskrūvēdams vāciņu. «Viņš vienmēr ir tāds nelaimes putns. Ei!» viņš iesaucās, kaut ko iedomājies. «Jūs sakāt, ar viņu nav labi, bet viņš taču izveseļosies, vai ne?»

«Es ceru. Labāk aprūpējiet viņu, kā sacīju, un raugiet, lai viņš nenosviež segas.»

«Kas to būtu domājis, ka vecajam Endijam tā gadīsies. Kur palika Grāpis, tas angļu ērms? Jūs viņu nolīgāt?»

«Jā, viņš mums palīdz.» Kad Bērds aizgāja, kāršu jaucējs pikti sasita kavu kopā un jautāja līdzspēlētājam: «Nu, kā tev patīk tādas brīvdienas?»

Tālāk ejā Bērds sastapa Dženetu bažīgi noliekušos pār misis Čailderu. Viņš pacēla sievietes plakstiņu: viņa bija bez samaņas.

Viņas vīrs kā neprātīgs uzklupa ārstam.

«Kā viņai ir?» viņš izmisis jautāja.

«Tagad viņai ir labāk, nekā ciešot sāpes pie samaņas,» atteica Bērds, cerēdams, ka tas skan pārliecinoši. «Ja ķermenis vairs nespēj ciest, daba aizvelk priekškaru.»

«Doktor, es baidos. Es nekad neesmu redzējis viņu tik slimu. Kas tā īsti ir par saindēšanos? Kas to izraisījis? Es zinu, ka zivs bija bojāta, bet kāpēc?»

Bērds stomījās.

«Nu,» viņš lēni teica, «man šķiet, ka jums ir tiesības to zināt. Tā ir ļoti nopietna saslimšana, kas ārstējama jo drīzāk, jo labāk. Šobrīd mēs darām visu, kas ir mūsu spēkos.»

«Es zinu, dakter, un esmu jums pateicīgs. Viņa taču izveseļosies, vai ne? Es domāju…»

«Protams, izveseļosies,» Bērds laipni atteica. «Centieties neuztraukties. Tiklīdz nolaidīsimies, atbrauks ātrā palīdzība un aizvedīs viņu uz slimnīcu. Tad atliek tikai ārstēšana, un pēc laika viņa atkal būs pilnīgi vesela.»

«Ak, Dievs,» Čailders, dziļi nopūtās, «cik jauki ir to dzirdēt.» Jā, Bērds nodomāja, bet ja nu man būtu drosme pateikt pretējo? «Bet paklau,» ieminējās Čailders. «Vai mēs nevarētu mainīt kursu? Nolaisties tuvākajā lidostā?»

«Mēs par to esam domājuši,» atbildēja Bērds. «Bet visur ir zema migla, un nolaisties citās lidostās būtu ļoti bīstami. Turklāt tagad esam pabraukuši garām visām pilsētām un atrodamies virs Klinšu kalniem.

Visātrāk nogādāsim jūsu sievu kārtīgās rokās, ja turpināsim ceļu uz Vankūveru, cik ātri vien iespējams. Un to mēs arī darām.»

«Saprotu… Jūs vēl arvien domājat, ka tā ir zivs, vai ne, dakter?»

«Tagad es nevaru precīzi pateikt, bet es tā domāju. Saindēšanos var izraisīt vai nu bojāta pārtika medicīnā to sauc par stafilokoku saindēšanos, vai arī, iespējams, gatavošanas procesā ēdienā iekļuvusi indīga viela.»

«Un šajā gadījumā, dakter?» jautāja kāds pasažieris nākamajā rindā, kas visu laiku bija pūlējies saklausīt, ārsta sacīto.

«Es nevaru galvot, bet spriežot pēc tā, kā inde iedarbojas, otrais cēlonis šķiet ticamāks par pirmo. Tātad drīzāk indīga viela.»

«Un jūs nezināt, kāda?»

«Nav ne jausmas. To mēs nezināsim, kamēr nebūs izdarītas pienācīgas analīzes laboratorijā. Ņemot vērā mūsdienu pārtikas tehnoloģiju un īpaši to, cik rūpīgi lidmašīnās gatavo ēdienu, saindēšanās varbūtība ir viens pret miljonu. Mums vienkārši nav paveicies. Es varu pateikt tikai to, ka pusdienas nenāca no parastajiem sagādniekiem. Mūsu vēlās ierašanās dēļ Vinipegā kaut kas sagāja šķērsām, un mūs apgādāja cita firma. Tas var būt un var nebūt saindēšanās iemesls.»

Čailders pamāja, pārcilādams prātā tikko dzirdēto. Jocīgi, kā cilvēki rod mierinājumu ārsta vārdos tā domās pats sev sardoniski glaimoja Bērds. Pat tad, ja ārsts pavēsta ko sliktu, viņus, šķiet, uzmundrina fakts, ka to ir teicis dakteris. Viņš ir ārsts, un viņš to nepieļaus. Iespējams, mēs neesam tikuši tālāk par burvju mākslu, Bērds pikti nodomāja; ārstam vienmēr ir pie rokas kāds burvju mākslinieka atribūts — kaste vai cepure. Bērda mūža lielākā daļa aizvadīta kopjot, pierunājot, biedējot, glaimojot, pārliecinot nobijušos un ticot cilvēkiem, kurus viņš labi pazina, un ikreiz cerot, ka viņu nav pametušas vecās iemaņas un dažkārt tik nepieciešamā spēja blēdīties. Varbūt tagad bija pienācis patiesības mirklis, pēdējais, neizbēgamais pārbaudījums, kuru viņš allaž bija skaidri apzinājies un gaidijis.

Bērds juta, ka aiz muguras nostājusies Dženeta. Viņš nopētīja meiteni ar skatienu un saprata, ka viņa ir tuvu histērijai.

«Vēl divi pasažieri saslimuši, doktor. Tur, aizmugurē.»

«Vai esat pārliecināta, ka tas nav no tabletēm?»

«Jā, pilnīgi pārliecināta.»

«Labi. Es tūlīt aiziešu pie viņiem. Vai jūs vēlreiz neapraudzītu otro pilotu, mis Benson? Varbūt viņam gribas padzerties.»

Tikko viņš bija nonācis līdz diviem jaunajiem slimniekiem un uzsācis izmeklēšanu, Dženeta atgriezās.

«Dakter, es šausmīgi uztraucos. Man šķiet, ka jums vajadzētu…»

Spalgais iekšējo sakaru zvans no virtuves puses griezīgi pārtrauca viņas vārdus. Dženeta sastingusi stāvēja, zvanam nepārtraukti skanot. Bērds pirmais attapās.

«Lai zvana,» viņš iesaucās. «Nāciet ātrāk!»

Neierasti veikli ārsts metās uz priekšu pa eju un iedrāzās kabīnē. Tur viņš brīdi apstājās, kamēr acis un smadzenes novērtēja situāciju, un kāda balss viņā ņirdzot un reizē draudot ierunājās: «Tev bija taisnība, tas ir noticis.»

Kapteinis stingi sēdēja savā krēslā, sviedri aumaļām plūda pār seju un pilēja uz formastērpa apkakles. Ar vienu roku viņš bija saķēris vēderu. Otra roka spieda zvana pogu pie blakus sienas.

Divos lēcienos ārsts bija viņam klāt un, noliecies pār sēdekļa atzveltni, satvēra kapteini pie padusēm. Dans caur sakostiem zobiem klusu un nikni lādējās.

«Mierīgi,» teica Bērds. «Labāk iesim projām no šejienes.»

«Es darīju tā… kā jūs teicāt,» Dans, acis aizvēris, elsa, mokoši izdvesdams vārdu pa vārdam. «Bija jau pārvēlu. Dodiet man kādas zāles, dakter… Dodiet kaut ko ātri… Man jāturas… Jānolaižas. Tā lido ar autopilotu… bet ir jānolaižas… Jāpaziņo vadības centram… Jāpaziņo…» Lūpas neskanīgi kustējās. Dans izmisīgi pūlējās runāt. Tad, acis pārgriezis, sabruka.

«Ātri, mis Benson,» Bērds sauca. «Palīdziet izvilkt viņu laukā.»

Elsodami un stīvēdamies viņi izcēla Dana smago ķermeni no pilota sēdekļa un noguldīja viņu uz grīdas līdzās otrajam pilotam. Bērds veikli izņēma stetoskopu un sāka izmeklēšanu, bet Dženeta acumirklī sameklēja mēteli un segas; tiklīdz ārsts bija beidzis, viņa salocīja mēteli pagalvim un satina kapteini segās. Piecēlusies Dženeta drebēja.

«Dakter, vai varat izdarīt to, ko viņš lūdza? Uzturēt viņu pie samaņas, kamēr viņš nosēdina lidmašīnu?»

Bērds sabāza instrumentus atpakaļ kabatās. Viņš palūkojās uz indikatorpaneļa skalām un slēdžiem, uz vadības svirām, kas vēl arvien automātiski kustējās, indikatoru blāvajā gaismā Bērda seja pēkšņi šķita daudz vecāka un bezgala nogurusi.

«Jūs esat viņa komandas locekle, mis Benson, tādēļ runāšu īsi.» Bērda balss skanēja tik skarbi, ka Dženeta sarāvās. «Vai esat gatava uzklausīt dažus nepatīkamus faktus?»

«Es… domāju gan,» viņa neviļus stomījās.

«Lieliski. Ja es šos cilvēkus ātri, ļoti ātri nenogādāšu slimnīcā, es nevaru būt drošs par viņu dzīvībām.»

«Bet…»

«Viņiem vajadzīgi stimulatori, injekcijas vēnā. Arī kapteinim jādod līdzekļi pret šoku. Viņš mocījies pārāk ilgi.»

«Vai viņam ir ļoti slikti?»

«Drīz viņam sāksies krīze, tāpat kā pārējiem.»

Dženeta tikko dzirdami nočukstēja: «Dakter, ko mēs darīsim?»

«Vai drīkstu jautāt — cik pasažieru ir lidmašīnā?»

«Piecdesmit seši.»

«Cik porciju zivs jūs pasniedzāt?»

Dženeta pūlējās atcerēties. «Liekas, kādas piecpadsmit. Vairums ēda gaļu, nevis zivi, un daži vispār neēda, jo bija pārāk vēls.»

«Skaidrs.»

Bērds vērīgi palūkojās viņā. Kad viņš atkal ierunājās, balss bija skarba, gandrīz naidīga.

«Mis Benson, vai esat kādreiz dzirdējusi par nevienādām izredzēm?»

Dženeta mēģināja sakopot uzmanību.

«Nevienādas izredzes? Jā, laikam. Bet es nezinu, ko tas nozīmē.»

«Es jums paskaidrošu,» teica Bērds. «Tas ir tā: mūsu visu izredzes izdzīvot ir viens pret piecdesmit seši, turklāt viss atkarīgs no tā, vai lidmašīnā ir kāds cilvēks, kas ne vien prot nolaisties, bet arī nav šovakar ēdis zivi.»

Šie vārdi neizplēnēja, Bērdam un Dženetai stāvot un raugoties vienam otrā.

V (02.45-03.00)

Ārsta sacītajam nonākot līdz Dženetas apziņai, viņu pārņēma miers, kas gluži kā sāpes remdinošs līdzeklis mazināja triecienu. Viņa rāmi izturēja ārsta skatienu, atskārzdama neizteikto aicinājumu gatavoties nāvei.

Līdz šim kaut kas viņas būtnē pretojās, atteicās saprast un pieņemt notiekošo. Kamēr Dženeta apkalpoja pasažierus un centās atvieglot slimo ciešanas, viņai gribējās domāt, ka tas ir ļauns murgs, sapnis, kurā ikdienišķie notikumi negaidīti pārtapuši likumsakarīgā negadījuma izraisītā drausmīgā nelaimē. Viņas iekšējā balss vai ik brīdi centās iedvest, ka viņa tūdaļ pamodīsies, un puse gultas veļas būs uz grīdas un modinātājs uz skapīša aicinās celties un agrā rītā rosīties, lai visu pagūtu pirms lidmašīnas pacelšanās.

Tagad šī nerealitātes sajūta bija zudusi.

Viņa saprata, ka tas notiek, patiešām notiek ar viņu, Dženetu Bensonu, skaisto, divdesmit vienu gadu veco gaišmati, kas bija pieradusi, ka lidostas darbinieki atskatās, kad viņa žigli aizsoļo pa priežu smaržas pilnajiem gaiteņiem. Bailes bija pagaisušas, vismaz pagaidām. Mirkli pavīdēja doma, ko tagad mājās dara ģimene, un kā tas iespējams, ka metāla griezīgajos, šaušalīgajos vaidos izdzisīs viņas dzīvība, un tie, kas viņu laiduši pasaulē, to nejutīs, pat nenodrebēs, mierīgi gulēdami tūkstoš jūdžu tālumā.

4 1371

«Es saprotu, doktor,» viņa nosvērti sacīja.

«Vai jums ir zināms kāds pasažieris, kas ir lidojis?»

Dženeta pārcilāja prātā pasažieru sarakstu, cenšoties atcerēties uzvārdus.

«No mūsu aviokompānijas nav neviena,» viņa teica. «Par citiem es nezinu. Domāju, ka vajadzētu pajautāt.»

«Jā, labāk pajautājiet,» Bērds gausi piekrita. «Bet, lai ko jūs darītu, neuztrauciet viņus. Citādi varam izraisīt paniku. Daži jau zina, ka otrajam pilotam ir slikti. Pasakiet viņiem, ka kapteinis meklē cilvēku ar lidotāja iemaņām, kas prot rīkoties ar radio.»

«Labi, doktor,» klusi teica Dženeta. «Es to izdarīšu.»

Viņa kavējās, jo šķita, ka ārstam vēl kas sakāms. «Mis Bensona, kāds ir jūsu vārds?» viņš jautāja.

«Dženeta.»

Viņš pamāja. «Dženet, es laikam pirms tam kaut ko ieminējos par jūsu mācībām. Tas bija nepamatoti un nepiedodami man, vecam muļķim, pašam nekaitētu pamācīties. Es labprāt ņemu savus vārdus atpakaļ.»

Dženeta pasmaidīja, un viņas vaigi kļuva mazliet sārtāki. «Es to biju aizmirsusi,» viņa teica. Viņa paspēra soli uz durvīm, gribēdama iespējami drīzāk iztaujāt pasažierus un uzzināt ļaunāko. Taču Bērds bija savilcis pieri grumbās un pūlējās koncentrēties, it kā kaut kas svarīgs draudētu pagaist no viņa prāta. Sarauktām uzacīm viņš urbās avārijas gadījuma instrukcijā, to nemaz neredzēdams.

«Uzgaidiet,» viņš teica.

«Jā?» Dženeta apstājās, uzlikusi roku uz durvju roktura. Bērds uzsita knipi un pagriezās pret viņu.

«Rokā ir. Es zinu, kāds runājās ar mani par lidmašīnām. Jauneklis, kas sēdēja man blakus, tas, kas pēdējā brīdī iekāpa Vinipegā…»

«Misters Spensers?»

«Viņš. Džordžs Spensers. Es skaidri neatceros, bet šķiet, ka viņš kaut ko zināja par lidošanu. Atvediet viņu šurp, labi? Nesakiet viņam neko vairāk, kā tikai to, ko es jums teicu. Nevajag, lai pārējie pasažieri uzzina, kas noticis. Bet iztaujājiet arī citus, ja nu vēl kāds atrodas.»

«Viņš nupat piedāvājās man palīdzēt,» teica Dženeta. «Jādomā, ka ēdiens viņam nav kaitējis.»,.

«Jā, jums taisnība,» iesaucās Bērds. «Mēs abi ēdām gaļu. Atvediet viņu, Dženet!»

Kamēr viņa bija projām, Bērds nervozi soļoja pa šauro kabīni, tad notupās, lai pataustītu pulsu kapteinim, kas gulēja garšļaukus līdzās otrajam pilotam. Izdzirdis atveramies durvis, ārsts pietrūkās kājās un nostājās uz sliekšņa. Tur stāvēja Spensers un pārsteigts lūkojās viņā.

«Dakter,» jaunais cilvēks vērsās pie Bērda. «Kas vainas, radio?»

«Vai esat lidotājs?» Bērds, stāvēdams nekustīgi, izšāva.

«Biju kādreiz. Sen, kara laikā. Es vairs neatceros, kā jārīkojas ar radio, bet, ja kapteinis domā…»

«Nāciet iekšā,» teica Bērds. Atkāpies sāņus, viņš ātri aizvēra durvis aiz jaunekļa. Spensers satrūkās, ieraudzījis lidotāju tukšos sēdekļus un automātiskās vadības sviras. Tad pagriezās uz to pusi, kur zem segām uz grīdas gulēja abi piloti.

«Tas nevar būt,» viņš iesaucās. «Vai abi?»

«Jā,» strupi apstiprināja Bērds, «abi.»

Šķita, ka Spensers nespēj ticēt savām acīm. «Bet, cilvēk mīļais, pa kuru laiku tas notika?» viņš stomījās.

«Kapteinis sabruka pirms kāda brīža. Viņi abi ēda zivis.»

Lai noturētos kājās, Spensers pastiepa roku un pieturējās pie kabeļu savienojuma kārbas.

«Klau,» Bērds steigšus jautāja, «vai jūs varat lidot un nosēdināt šo lidmašīnu?»

«Nē!» Spensera balss aizžņaudzās. «Noteikti nē! Nekādā ziņā!»

«Bet jūs nupat sacījāt, ka esat kara laikā lidojis,» uzstāja Bērds.

«Tas bija pirms trīspadsmit gadiem. Kopš tā laika neesmu ne reizi sēdies lidmašīnā. Turklāt es lidoju ar iznīcinātājiem — ar mazajiem spitfaeriem, kas ir kādas astoņas reizes mazāki par šo lidmašīnu un tikai ar vienu dzinēju. Šai ir četri. Gaita tām krasi atšķiras.»

Spensera pirksti, viegli drebot, taustījās pēc cigaretēm, atrada paciņu un izkratīja vienu cigareti. Bērds vēroja, kā viņš aizsmēķē.

«Jūs varētu pamēģināt,» viņš neatlaidās.

Spensers nikni papurināja galvu. «Ticiet, tā ir neprātīga iedoma,» viņš atcirta. «Jūs nezināt, ko tas nozīmē. Tagad es nevarētu nolaisties pat ar spitfaieru, kur nu vēl ar šo.» Spensers norādīja ar cigareti uz indikatorpaneli.

«Man gan liekas, ka lidošana neaizmirstas,» cieši vērodams viņu, noteica Bērds.

«Tā ir pavisam cita lidošana. Tas ir tikpat kā… vadīt kravas automašīnu dzīvā satiksmē, ja agrāk esat braucis tikai ar ātru sporta mašīnu pa tukšajām šosejām.»

«Braukšana vien ir,» Bērds stūrgalvīgi piebilda. Spensers neatbildēja, bet ievilka garu dūmu. Bērds paraustīja plecus un aizgriezās.

«Nu, tad cerēsim, ka atradīsies vēl kāds, kas varēs vadīt šo lidmašīnu. Neviens no viņiem to nespēj!» Viņš paskatījās uz pilotiem.

Atvērās durvis, un kabīnē ienāca Dženeta. Viņa jautājoši paskatījās uz Spenseru, tad uz ārstu. Balss viņai bija neskanīga.

«Vairāk neviena nav,» viņa teica.

«Nu, tad skaidrs,» sacīja ārsts. Viņš gaidīja, ko teiks Spensers, bet jaunais cilvēks tikai blenza uz neskaitāmajām spīdošajām skalām indikatorpanefī. «Spenser,» sacīja Bērds, rūpīgi apsvērdams katru vārdu, «es neko nesajēdzu no lidmašīnām. Skaidrs ir tikai tas, ka šeit atrodas cilvēki, kas pēc dažām stundām var nomirt, ja nenokļūs slimnīcā. Starp atlikušajiem, kas fiziski spēj vadīt lidmašīnu, jūs esat vienīgais, kuram ir zināma kvalifikācija, lai to darītu.» Viņš nogaidīja. «Ko jūs iesakāt?»

Spensers skatījās te uz meiteni, te uz ārstu. Tad saspringti ierunājās: «Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka neviens lidotājs nevar atveseļoties?»

«Baidos, ka neviens. Ja es viņus drīzumā nenogādāšu slimnīcā, nevaru būt drošs pat par viņu dzīvībām.»

Jaunais biznesmenis izelpoja visus dūmus, cik bija plaušās, un nospieda cigaretes izsmēķi ar papēdi.

«Šķiet, ka man nav sevišķi lielas izvēles, vai ne?» viņš jautāja.

«Pareizi. Ja vien jūs nevēlaties gaidīt, kamēr kaut kur virs Klusā okeāna beigsies degviela.»

«Nemāniet sevi ar domu, ka tā ir labākā izeja.» Spensers piegāja tuvāk vadības svirām un palūkojās lejā uz priekšu, baltajā mākoņu jūrā, kas zaigoja mēness gaismā. «Labi,» viņš teica. «Cik saprotu, esmu nolīgts. Jums, dakter, tagad ir jauns braucējs.»

Viņš iesrīga kreisajā sēdeklī un pār plecu skatījās uz abiem stāvošajiem. «Ja protat kādas lūgšanas, labāk atkārtojiet tās.»

Bērds piegāja viņam klāt un papliķēja roku. «Labais cilvēk,» viņš izjusti noteica.

«Ko jūs teiksiet pasažieriem tur, aizmugurē?» jautāja Spensers, pārslīdēdams ar skatienu desmitiem mērinstrumentu un pūlēdamies atsaukt atmiņā dažas mācības, kuras bija apguvis šķietami tālā pagātnē.

«Pagaidām — neko,» atbildēja ārsts.

«Ļoti prātīgi,» dzedri atteica Spensers. Viņš atkal pētīja mulsinošās instrumentu skalas. «Jāpaskatās, kas tajā jūklī ir. Vadības svirām jābūt priekšā. Tas nozīmē, ka paneļa vidū ir tikai dzinēju vadības rokturi. — Tā: augstums 20 tūkstoši, horizontālais lidojums. Kurss 290. Strādā autopilots, tas ir labi. Ātrums gaisā — 210 mezgli. Droseļvārsti, lidojuma slīpums, līdzsvars, degmaisījums, šasija. Aizspārņi. Kaut kur jābūt indikatoram. Jā, ir gan. Ceru, tie ir galvenie kloķi. Būs vajadzīga nolaišanās instrukcija, bet to var saņemt arī pa radio.»

«Vai tiksiet galā?»

«Es nezinu, doktor. Es taču nezinu. Nekad mūžā neesmu redzējis tādu uzbūvi. Kur mēs tagad atrodamies un kurp lidojam?»

«Spriežot pēc kapteiņa teiktā, mēs lidojam pāri Klinšu kalniem,» atbildēja Bērds. «Pirms tam viņš miglas dēļ nevarēja mainīt kursu, tādēļ dodamies tieši uz Vankūveru.»

«Jāuzzina, kur mēs atrodamies.» Spensers mēģināja orientēties vājajā apgaismojumā. «Kur ir radiovadība?»

Dženeta norādīja uz kārbu virs galvas.

«Es zinu, ka ar to sarunājas ar zemi,» viņa teica. «Bet nezinu, kuri slēdži jāieslēdz.»

«Labi, paskatīsimies.» Spensers pētīja kārbu. «Te ir frekvences slēdži tos labāk atstāsim turpat. Kas tas? Pārraide.» Viņš ieslēdza slēdzi un iedegās maza, sarkana spuldzīte. «Tā. Sākums ir. Esam gatavi darbam.»

Dženeta pasniedza viņam radioaustiņas ar mikrofonu. «Es zinu, ka jānospiež podziņa mikrofonā, ja grib runāt,» viņa paskaidroja.

Sakārtodams austiņas, Spensers teica ārstam: «Lai nu kā, man šeit būs vajadzīgas vēl divas rokas. Jums jāpieskata jūsu pacienti, tāpēc labākais būtu mis Kanāda. Ko jūs teiksit?»

Bērds pamāja. «Piekrītu. Labi, Dženet?»

«Var jau, bet es te nekā nesajēdzu.» Dženeta bezpalīdzīgi norādīja uz vadības paneli.

«Labi,» Spensers žirgti sacīja. «Tātad esam divi. Sēdieties un iekārtojieties ērtāk, vislabāk — piesprādzējieties. Jūs laikam esat daudzreiz redzējusi, kā strādā piloti. Kopš manas lidošanas laikiem daudz visādu daiktu nācis klāt.»

Dženeta ierausās otrā pilota sēdeklī, cenzdamās nepieskarties vadības svirai, kas vēzējās šurp un turp. Pie kabīnes durvīm atskanēja satraukta klauvēšana.

«Mani sauc,» teica Bērds. «Jāiet atpakaļ. Labu veiksmi.»

Viņš ātri aizgāja. Palicis divatā ar stjuarti, Spensers greizi pasmaidīja.

«Kārtībā?» viņš jautāja.

Viņa klusēdama pamāja un dzīrās uzlikt austiņas.

«Jūs sauc par Dženetu, jā? Mani — par Džordžu.» Spensers kļuva nopietns. «Negribu jūs mānīt, Dženet. Būs ļoti grūti.»

«Es zinu to.»

«Labi, paskatīsimies, vai varam noraidīt briesmu signālu. Kāds ir mūsu reisa numurs?»

«714.»

«Pareizi. Sāksim.» Viņš nospieda podziņu mikrofonā. «Palīgā,» Spensers iesāka mierīgā balsī. Šo signālu viņš nekad neaizmirsīs. Kādā drūmā oktobra pēcpusdienā viņš to bija raidījis no Francijas piekrastes, kad viņa spitfaieram gandrīz sašāva asti un palīgā uzradās divi harikeni un kā gādīgas krustmātes pavadīja viņu pāri Lamanša šaurumam.

«Palīgā,» viņš turpināja. «Te Kļavas lapas 714. čārterreiss. Esam briesmās. Atbildiet, kas var. Beidzu.»

Kad balss pa radio nekavējoties atsaucās, Spensers aizturēja elpu.

«Hallo, 714. Te Vankūvera. Mēs gaidījām ziņas no jums. Vankūvera visām lidmašīnām: šī frekvence turpmāk citām lidmašīnām slēgta. Turpiniet, septiņsimt četrpadsmitais.»

«Paldies, Vankūvera. Te 714. Esam briesmās. Abi piloti un vairāki pasažieri… Cik pasažieru, Dženet?»

«Pirms brīža bija pieci. Bet tagad laikam ir vairāk.»

«Precizēju: pieci pasažieri saindējušies ar pārtiku. Abi piloti ir bez samaņas un smagā stāvoklī. Mūsu ekipāžā ir ārsts, kas apgalvo, ka neviens lidotājs nav spējīgs vadīt lidmašīnu. Ja viņi un pasažieri drīz netiks nogādāti slimnīcā, tas viņiem var būt liktenīgi. Vai dzirdējāt, Vankūvera?»

Balss acumirklī atsaucās: «Turpiniet, 714. Es klausos.»

Spensers dziļi ievilka elpu. «Tagad nāks visinteresantākais. Mani sauc Spensers, Džordžs Spensers. Esmu pasažieris šai lidmašīnā. Precizēju: biju pasažieris. Tagad esmu pilots. Jūsu zināšanai — mans kopējais lidotāja stāžs ir kādas tūkstoš stundas, tas viss nolidots ar vienmotora iznīcinātājiem. Turklāt gandrīz trīspadsmit gadus neesmu lidojis. Tādēļ lai kāds pa radio pamāca mani, kā vadīt šo lidmašīnu. Mūsu augstums ir divdesmit tūkstoši, magnētiskais kurss 290, ātrums gaisā 210 mezgli. Tas ir viss. Jūsu kārta, Vankūvera. Beidzu.»

«Vankūvera septiņsimt četrpadsmitajam. Nepārtrauciet sakarus.»

Spensers noslaucīja uz pieres izspiedušos sviedrus un uzsmaidija Dženetai. «Varu derēt, ka šī ziņa sacēla nelielu jezgu tur lejā.»

Dženeta, uzmanīgi ieklausīdamās austiņās, papurināja galvu. Pēc īsa brīža pārraide atsākās, un balss skanēja tikpat nosvērti un bezkaislīgi kā iepriekš.

«Vankūvera septiņsimt četrpadsmitajam. Lūdzu kopā ar ārstu pārbaudiet iespēju, vai kāds no pilotiem var atžirgt. Tas ir svarīgi. Atkārtoju, tas ir svarīgi. Lūdziet viņu darīt visu iespējamo, lai vestu pie samaņas kādu no viņiem, pat tad, ja viņam jāpamet slimie pasažieri. Viss.»

Spensers nospieda pārraides slēdzi. «Vankūvera, šeit 714. reiss. Sapratu jūsu ziņojumu, taču baidos, ka tas neizdosies. Ārsts saka, ka piloti nevar atgūties un nosēdināt lidmašīnu. Viņš saka, tie atrodas krīzes stāvoklī un var mirt, ja nesaņems slimnīcas palīdzību. Viss.»

Brīdi valdīja klusums. Tad atskanēja: «Vankūveras vadības centrs septiņsimt četrpadsmitajam. Ziņojumu sapratām. Nepārtrauciet sakarus.»

«Labi, Vankūvera,» apliecināja Spensers un izslēdza pārraidi. Tad viņš sacīja Dženetai: «Tagad mums atliek gaidīt, ko viņi izdomās.»

Spensera rokas nervozi rotaļājās ap vadības sviru, sekodamas tās kustībām. Viņš mēģināja sajust, kā lidmašīna klausa stūrei un atsaukt atmiņā vecās iemaņas, lidošanas prasmi, kas reiz eskadriļā bija sagādājusi viņam gluži labu slavu: trīsreiz viņš lidoja mājup «spārnodams sevi ar lūgšanām». Atcerējies šo karalaika teicienu, Spensers pie sevis pasmaidīja. Bet jau nākamajā brīdī, uzmetis trulu skatienu drebošo šautru un nepazīstamo sviru un slēdžu gūzmai, viņš juta, ka viņu sagrābj ledains izmisums. Kas viņa lidojumam bija kopīgs ar šo? Te bija gluži kā zemūdenē — sēdi neizprotamu skalu un zinātniskās fantastikas instrumentu ielenkumā. Viena aplama vai neveikla kustība var acumirklī izjaukt lidojuma līdzsvaru, un, ja tā būtu, kas var garantēt, ka viņam izdosies izlīdzināt lidmašīnas gaitu? Ļoti iespējams, ka neizdosies. Šoreiz nebūs nekādu harikenu, kas viņu pavadīs mājup. Spensers nolādēja savu kantori, kas bija aiztriecis viņu no Vinipegas uz Vankūveru. Tirdzniecības daļas priekšnieka amats un vilinošā iespēja nopirkt māju Pārkveihaitā tagad šķita muļķīgi triviāla, un nesvarīga. Būtu nožēlojami šādi beigt dzīvi un vairs neredzēt Mēriju, nepasacīt vārdus, kurus viņš glabāja sirdī. Kas attiecas uz Bobu un Kitiju: apdrošināšanas līgums bija gaužām neizdevīgs. Vajadzēja vairāk darīt nabaga bērnu labā, cik bija viņa spēkos.

Viņa uzmanību saistīja kustība blakuskrēslā. Dženeta bija uzrāpusies ar ceļiem uz sēdekļa un raudzījas atpakaļ uz kapteiņa un otrā pilota nekustīgajiem ķermeņiem uz grīdas.

«Viens no viņiem ir jūsu draugs?» Spensers vaicāja.

«Nē. Tā gluži nav,» Dženeta šaubīdamās atteica.

«Lai paliek.» Spensers noskaldīja. «Es saprotu. Piedodiet, Dženet.» Viņš paņēma cigareti un sāka meklēt sērkociņus. «Smēķēt nav atļauts, vai ne» Bet lai nu aviolīnija šoreiz piecieš.»

Sērkociņa uzliesmojumā viņa acīs pazibēja spīvs, kvēls niknums.

VI (03.00-03.25)

Dzinējiem rēcot aizvien spalgāk, pēdējā lidmašīna, kurai tonakt bija atļauts lidot uz austrumiem no Vankūveras, uzņēma ātrumu pa slapjo, spīdīgo skrejceļu un pacēlās tumšajās debesīs. Kad tā meta loku ap lidostu, tās signālugunis tinās miklā dūmakā. Vairākas citas lidmašīnas, kuras vilka tauvā no dažādām pozīcijām uz stāvvietām pie lidostas ēkām, arī bija norasojušas. Nakts bija auksta. Lidlauka strādnieki, rosīdamies lokizlādes lampu dzeltenajā gaismā, dauzīja cimdotās rokas sev pie sāniem, lai sasildītos. Neviens lieki nerunāja. Kāda pa zemi slīdoša lidmašīna pēc lidlauka strādnieka signāla izslēdza dzinējus. Pēkšņajā klusumā tās propelleru švīkstoņa bija traucējoša. Citkārt tik rosīgā Vankūveras lidosta mierīgi gatavojās ārkārtējai situācijai.

Spoži apgaismotajā vadības telpā valdīja saspringta gaisotne. Nolicis telefona klausuli, lidojumu vadītājs aizdedza cigareti, ietīdamies zilos dūmu mākoņos, un sāka pētīt karti pie sienas. Tad viņš pagriezās pret Bērdiku. Piemeties uz galda malas, tuklais Kļavas lapas aviosabiedrības priekšnieks nupat bija vēlreiz pārskatījis radiogrammas.

«Tā, Harij,» teica lidojumu vadītājs. Viņš runāja tā, it kā klusībā izvērtētu padarīto un pārliecinātos, ka viss izdarīts kā nākas, nevis lai informētu kādu citu. «Esmu aizturējis visus reisus, kas dodas austrumu virzienā. Lai atbrīvotu lidlauku no lidojumiem citos virzienos, mūsu rīcībā vēl ir gandrīz stunda, tātad laika ir pietiekami daudz. Pēc tam visas aizejošās lidmašīnas jāaiztur līdz… līdz zināmam laikam.» Iezvanījās telefons. Viņš paķēra klausuli. «Jā? Saprotu. Brīdiniet visas raidstacijas un lidmašīnas, ka mēs atļaujam šeit nolaisties vēl tikai četrdesmit piecas minūtes. Novirziet citur visus reisus, kuriem paredzētais nolaišanās laiks ir vēlāks. Turiet visus lidojumus labi tālu no austrumu rietumu trases no Kalgari līdz šejienei. Skaidrs? Labi.» Viņš nolika klausuli vietā un uzrunāja palīgu, kas arī sēdēja pie telefona:

«Vai esat sazvanījis ugunsdzēsēju priekšnieku?»

«Zvanu viņam uz mājām.»

«Sakiet, lai brauc šurp. Rādās, ka būs liela jezga. Un lai dežurants brīdina pilsētas ugunsdzēsēju nodaļu. Iespējams, ka vajadzēs gādāt šurp tehniku.»

«Es jau pateicu. Te Vankūveras lidostas vadība,» palīgs sacīja klausulē. «Nenolieciet klausuli, lūdzu.» Viņš uzlika mikrofonam plaukstu. «Vai brīdināt arī gaisa karaspēku?»

«Jā. Lai viņi aizvāc savas lidmašīnas no mūsu zonas.»

Bērdiks nošļūca no galda.

«Pareiza doma,» viņš teica. Viņa krekla paduses bija krietni piesvīdušas.

«Vai jums šeit, lidostā, ir kāds lidotājs?» jautāja vadītājs.

Bērdiks papurināja galvu. «Nav neviena,» viņš atteica. «Būs jālūdz palīdzība.»

Lidojumu vadītājs ātri apsvēra. «Mēģiniet griezties pie «Cross Canada» šefiem. Gandrīz viss viņu personāls ir pilsētā. Paskaidrojiet, kāds ir stāvoklis. Mums būs vajadzīgs pieredzējis lidotājs, kas labi pazīst šīs lidmašīnas un var komandēt pa radio.»

«Jūs domājat, ka tur kas iznāks?»

«Es nezinu, bet mums jāpamēģina. Vai varat ieteikt kaut ko citu?»

«Nē,» atteica Bērdiks, «nevaru. Bet es šo lidotāju neapskaužu.»

Telefonists sauca: «Vēlreiz pilsētas policija. Vai runāsiet?»

«Slēdz iekšā,» sacīja lidostas vadītājs.

«Es sazināšos ar «Cross Canada» ļaudīm,» teica Bērdiks. «Jāpiezvana arī uz Monreālu un jāizstāsta šefam, kas te notiek.»

«Dariet to caur galveno centrāli, labi?» lūdza vadītājs. «Šis komutators jau ir pārslogots.» Kad Bērdiks aizsteidzās, viņš pacēla klausuli. «Vadītājs klausās. Ā, inspektor, priecājos, ka tas esat jūs. Jā, jā, tas ir labi. Klausieties, inspektor, mēs esam pamatīgās sprukās; ir vēl ļaunāk nekā šķita sākumā. Pirmkārt, iespējams būs jālūdz, lai jūs policijas mašīnā aizbraucat pakaļ kādam lidotājam un atvedat viņu šurp, cik ātri vien iespējams. Jā, es paziņošu. Otrkārt, pasažieri ne tikai steidzīgi jānogādā slimnīcā, bet var gadīties, ka lidmašīna nolaizdamās avarēs. Es tagad nevaru sīkāk paskaidrot, bet lidmašīnas vadība nav pienācīgi nodrošināta.» Kādu brīdi vadītājs klausījās, ko saka cilvēks vada otrā galā. «Jā, esam izziņojuši vispārēju trauksmi. Ugunsdzēsēju nodaļa gaidīs ar visu viņu rīcībā esošo tehniku. Manuprāt, mājas lidostas tuvumā ir apdraudētas.» Viņš atkal ieklausījās. «Jā, labi, ka jums tas ienāca prātā. Es zinu, ka modināt cilvēkus nakts vidū ir nejauki, bet mēs tik un tā riskējam. Es nebūt negarantēju, ka šī lidmašīna nolaidīsies lidlaukā. Tā var nolaisties par agru, vai tikpat labi aizlidot garām lidostai pieņemot, protams, ka tā vispār sasniegs lidlauku. Labi, ka mājas ir tikai pie Sīailendas tilta: mēs varam lūgt, lai tās uzmana, vai ne? Mēs virzīsim lidmašīnu labi tālu no pilsētas. Ko?… Nē, vēl nevar zināt. Varbūt mēģināsim uzņemt viņus no galvenā skrejceļa austrumu gala.» Atkal pauze, šoreiz ilgāka. «Paldies, inspektor. Es to, protams, saprotu, un neko nelūgtu, ja stāvoklis nebūtu ārkārtējs. Es jūs informēšu.» Vadītājs nolika klausuli. Seja viņam bija norūpējusies. Viņš jautāja operatoram pie radiosakaru pults: «Vai septiņsimt četrpadsmitais vēl joprojām ir saklausāms?» Dispečers pamāja. «Tā tik būs naksniņa,» vadītājs skaļi noteica. Viņš izvilka kabatlakatu un noslaucīja seju.

«Ugunsdzēsēju priekšnieks ir ceļā,» ziņoja palīgs. «Esmu pieslēdzies gaisa karaspēkam. Viņi jautā, vai nav vajadzīga palīdzība.»

«Mēs viņiem paziņosim, bet es nedomāju. Saki paldies.» Iebāzis kabatlakatu kabatā, vadītājs atkal ņēmās pētīt karti. Izčamdījis tukšu cigarešu paciņu, viņš to sašutis nometa zemē. «Vai kādam ir smēķi?»

«Lūdzu, ser.»

Viņš paņēma un aizdedzināja cigareti. «Labāk aizsūtiet tām pakaļ. Un lai atnes visiem kafiju. Gan noderēs.»

Skaļi elsdams, atgriezās Bērdiks. ««Cross Canada» apgalvo, ka viņu labākais lidotājs esot kapteinis Trelevens; viņam pašlaik zvana. Viņš laikam ir mājās un guļ.»

«Katram gadījumam esmu pasūtījis policijas mašīnu.»

«Viņi par to parūpēsies. Es teicu viņiem, ka viņš mums būs vajadzīgs ļaunākajā gadījumā. Vai tu pazīsti Trelevenu?»

«Esmu ticies ar viņu. Jauks cilvēks. Mums laimējies, ka viņš ir mājās.»

«Kaut nu tā būtu,» norūca Bērdiks. «Viņš mums noderētu.»

«Kā veicas lielajam priekšniekam?»

«Es piezvanīju savas šefam,» Bērdiks novaibstījās.

Viņus pārtrauca telefonists.

«Sietla un Kalgari gaida. Viņi jautā, vai mēs skaidri dzirdējām septiņsimt četrpadsmitā ziņojumu.»

«Saki, ka skaidri,» atbildēja lidojumu vadītājs. «Un vēl pasaki, ka mēs uzturēsim tiešus sakarus ar lidmašīnu, bet vēlamies, lai viņi visu noklausās gadījumā, ja mums rodas traucējumi.»

«Labi, ser.»

Vadītājs piegāja pie radiopults un paņēma mikrofonu. Viņš pamāja dispečeram, lai pārslēdz uz pārraidi.

«Vankūveras vadības centrs septiņsimt četrpadsmitajam,» viņš ierunājās.

Spenseram atbildot, viņa satrauktā balss atskanēja no skaļruņa kaktā pie griestiem. Kopš briesmu signāla noraidīšanas visas viņa sarunas translēja pa skaļruni. «Runā 714. Man likās, ka esat pazuduši.»

«Vankūvera septiņsimt četrpadsmitajam. Te lidojumu vadītājs. Mēs meklējam palīdzību. Drīz izsauksim jūs atkal. Tikmēr neko nemainiet vadības sviru stāvoklī. Skaidrs? Beidzu.»

Lai gan skaņa tika kropļota, Spensera balss lauzās cauri asi kā nazis.

«714. Vankūverai. Es, liekas, sacīju, ka nekad agrāk neesmu vadījis tādu lidmašīnu. Es netaisos spēlēt pekstiņus ar automātisko pilotu. Viss.» ,

Vadītājs pavēra muti, lai kaut ko teiktu, tad pārdomāja. Viņš beidza pārraidi un sacīja palīgam:

«Saki, lai caurlaižu dienests ved Trelevenu šurp, tiklīdz viņš ierodas.»

«Labi, ser. Tikko atzvanīja dežurējošais ugunsdzēsēju virsnieks,» ziņoja palīgs. «Visas mašīnas un benzīna cisternas tiks novāktas no skrejceļiem pirms 714. reisa ierašanās. Pilsētas ugunsdzēsēji brauc šurp ar visu savu tehniku.»

. «Labi. Kad atbrauks ugunsdzēsēju priekšnieks, es gribu parunāt ar viņu. Nevēlos, lai mūsu pašu mašīnas brauc pretī, kad ieradīsies septiņsimt četrpadsmitais. Ja arī izdosies dabūt lidmašīnu lejā, tā būs sašķīdusi gabalos.»

Bērdiks pēkšņi ierunājās:

«Ja te sāks darboties pilsētas ugunsdzēsēji, tad kuru katru brīdi varam gaidīt arī žurnālistus!» Šādas iespējas izbiedēts, viņš ar resno rādītājpirkstu piesita zobiem. «Tas būs pats ļaunākais, kas jebkad piemeklējis Kļavas lapu,» viņš ātri turpināja. «Iedomājieties — tas nonāks visu laikrakstu pirmajās lappusēs. Pasažieru pilna lidmašīna, daudzi slimi. Lidotāja nav. Iedzīvotāju evakuācija no mājām pie tilta. Nemaz nerunājot…»

Vadītājs viņu pārtrauca: «Lai to kārto sabiedrisko attiecību nodaļa. Hauards par katru cenu jādabū šurp. Kantorī zina viņa mājas telefonu.» Bērdiks pamāja telefonistam, kas, pārvilcis ar pirkstu gar avārijas telefonu sarakstu, sāka griezt ciparnīcu. «Harij, šoreiz mēs nevarēsim piemuļķot presi. Gadījums ir pārāk nopietns. Klifs zinās, kā rīkoties. Saki, lai viņš neļauj žurnālistiem stāvēt mums aiz muguras. Mums jāstrādā.»

«Tā tik ir naksniņa,» norūca Bērdiks, steidzīgi paceldams klausuli. «Kas ir ar doktoru Deividsonu?» viņš jautāja operatoram.

«Aizbraucis nakts vizītē un nav sazvanāms. Bet viņam drīz jābūt atpakaļ. Es palūdzu atstāt zīmīti.»

«Nu, vai zināt! Tam visam jānotiek tieši šonakt! Ja pēc desmit minūtēm viņa nebūs, zvaniet uz slimnīcu. Ārstam septiņsimt četrpadsmitajā varbūt vajadzīgs padoms. Nu, nu!» Bērdiks dusmīgi pūta klausulē. «Celies, Klif, Dieva dēļ! Tagad neviens nedrīkst gulēt.»

Pilsētas nomalē nepārtraukti zvanīja kāds cits telefons, iztraucēdams nelielas, omulīgas mājas rāmo klusumu. No segām pavīdēja balta, gluda roka, brīdi sastinga uz spilvena, tad atkal sakustējās un tumsā taustījās pēc sienas lampas slēdža. Lampa klikšķot iedegās. Pievilcīga sarkanmate baltā, izšūtā naktskreklā, acis piemiegusi spilgtajā gaismā, negribīgi sniedzās pēc klausules, pielika to pie auss un pagriezās uz sāniem. Cieši lūkodamās modinātāja rādītājos, viņa nomurmināja:

«Jā?»

«Vai mis Trelevena?» kāda enerģiska balss jautāja.

«Jā,» viņa pusčukstus atbildēja. «Kas zvana?»

«Misis Trelevena, vai drīkstu runāt ar jūsu vīru?»

«Viņa nav mājās.»

«Nav? Kur es varu viņu sastapt? Tas ir steidzami.»

Viņa uzslējās sēdus, atbalstījās pret spilvenu un, mirkšķinādama acis, centās pamosties. Viņai šķita, ka viņa sapņo.

«Vai jūs klausāties?» jautāja balss viņā galā. «Misis Trelevena, mēs jau ilgāku brīdi jums zvanām.»

«Es iedzēru miegazāles,» viņa attrauca. «Un kurš gan zvana nakts laikā?»

«Piedodiet, ka uzmodināju, bet mums steidzīgi jārunā ar kapteini Trelevenu. Runā «Cross Canada», no lidostas.»

«Ā,» viņa attapās. «Viņš ir pie mātes. Tēvs ir slims un Pols palīdz viņu uzraudzīt.»

«Vai pilsētā?»

«Jā, netālu no šejienes!» Viņa nosauca telefona numuru.

«Pateicos. Mēs zvanīsim uz turieni.»

«Kas noticis?» viņa jautāja.

«Piedodiet, nav laika paskaidrot. Vēlreiz pateicos.»

Saruna pārtrūka. Viņš nolika klausuli un izcēla kājas no gultas. Būdama aviokompānijas vecākā pilota sieva, viņa bija pieradusi, ka vīram negaidīti zvana dienesta darīšanās, taču, lai gan uzskatīja šos zvanus par savas dzīves neizbēgamu sastāvdaļu, tomēr lāgā nevarēja tos ciest. Vai Pols tiešām bija vienīgais pilots, kuru viņi iedomājās, kad nokļuva ķezā? Ja viņam pēkšņi jāvada kāda lidmašīna, tad jāiegriežas mājās pēc formastērpa un mantām. Būs laiks sagatavot kafiju un sviestmaizes. Viņa uzvilka rītakleitu un samiegojusies izsteberēja no guļamistabas un nokāpa lejā virtuvē.

Divu jūdžu attālumā, izstiepis milzīgo augumu uz gara, mīksta dīvāna mātes guļamistabā, Pols Trelevens gulēja ciešā miegā. Apņēmīgā un enerģiskā vecā dāma uzstāja, ka pati sēdēs pie slimā vīra gultas un cieši piekodināja, lai dēls, kamēr iespējams, vismaz dažas stundas nosnaužas. Ģimenes ārsta pēdējais vakara apmeklējums viesa cerības: vecais vīrs bija laimīgi pārdzīvojis plaušu karsoņa kritisko fāzi, un tagad atlika tikai rūpīgi kopt un uzmanīt viņu. Trelevens bija priecīgs par iespēju pagulēt. Pirms trīsdesmit sešām stundām viņš bija atvedis parlamenta delegāciju, kas devās no Tokijas uz Otavu, un kopš tā brīža, sakarā ar tēva slimības krīzi, labi ja varēja pussēdus nosnausties.

Sajutis kādu raustām viņa roku, Pols tūlīt pamodās un lūkojās augšup uz māti, kas bija noliekusies pār viņu.

«Labi, māt,» viņš miegaini noteica. «Tagad es pasēdēšu.»

«Nē, dēls, tas nav tādēļ. Tēvs guļ rāmi kā bērns. Zvana no lidostas. Es pateicu viņiem, ka tu esi uz brīdi atgūlies, bet viņi nelikās mierā. Manuprāt, tas ir nepieklājīgi it kā nevarētu pagaidīt līdz rītam.»

«Labi, es iešu.»

Sliedamies kājās, Pols prātoja, vai viņš vispār jelkad varēs izgulēties. Viņš bija pusapģērbies, nosviedis tikai žaketi un noraisījis kaklasaiti, lai būtu ērtāka gulēšana. Pols aiztipināja līdz durvīm un izgāja gaitenī pie telefona, māte norūpējusies viņam sekoja.

«Trevelens klausās,» viņš teica.

«Pol, te Džims Braients.» Vārdi skanēja aprauti un steidzīgi. «Es jau sāku uztraukties. Tu, Pol, mums esi ļoti vajadzīgs. Vai vari tūdaļ atbraukt?»

«Kas noticis?»

«Liela nelaime. Kļavas lapas čārterreiss, lidmašīna «Empress C6», tā pārbūvētā, lido šurp no Vinipegas. Vairāki pasažieri un abi piloti smagi saindējušies ar pārtiku.»

«Ko, abi piloti?»

«Jā. Stāvoklis ir ļoti nopietns. Pie stūres sēž vīrs, kas gadiem ilgi nav lidojis. Par laimi lidmašīna lido ar autopilotu. Kļavas lapai šeit nav pilotu, un mēs gribam, lai tu brauc šurp un pamāci, kā viņiem nolaisties. Vai tu varēsi?»

«Ak, Dievs, es nezinu. Tas ir grūts uzdevums.» Trelevens palūkojās pulkstenī, «i^āds ir nolaišanās laiks?»

«Piecos nulle piecās.»

«Bet tas ir pēc nepilnām divām stundām! Jāsāk rīkoties. Es esmu pilsētas dienvidu galā…»

«Kāda ir tava adrese?» Trelevens pateica adresi. «Pēc dažām minūtēm aizsūtīsim tev pakaļ policijas mašīnu. Kad būsi šeit, nāc tūlīt augšā uz vadības zāli.»

«Labi. Es jau eju.»

«Laimīgi, Pol.»

«Nezobojies.»

Pols nometa klausuli un lieliem soļiem iegāja atpakaļ istabā, iešļūca kurpēs, nepapūlēdamies sasiet auklas. Māte turēja gatavībā žaketi.

«Kas noticis, dēls?» viņa nobažījusies jautāja.

«Nelaime lidostā, māt. Baidos, ka liela nelaime. Tūlīt atbrauks policijas mašīna un aizvedīs mani uz turieni.»

«Policijas mašīna?»

«Nu, nu.» Viņš viegli apskāva māti. «Tev nav ko uztraukties. Bet man jābrauc viņiem palīgā. Atlikušo nakts daļu nevarēšu būi ar jums.» Pols sameklēja pīpi un tabaku un ielika tās kabatā. «Klau,» viņš apstājās. «Kā viņi zināja, ka esmu šeit?»

«Nav ne jausmas. Varbūt viņi vispirms piezvanīja Dalsijai?»

«Jā, tā laikam ir. Māt, vai tu nevarētu viņai piezvanīt un pateikt, ka viss kārtībā?»

«Protams, piezvanīšu. Bet kas tad ir noticis, Pol?»

«Saslimis pilots lidmašīnā, kurai drīz jāierodas te. Viņi vēlas, lai es komandēju nolaišanos.»

Māte bija pārsteigta. «Ko tas nozīme komandēt nolaišanos?» viņa atkārtoja. «Ja pilots ir slims, kas vadīs lidmašīnu?»

«Es, māt, vadīšu no zemes. Vai vismaz mēģināšu to darīt.»

«Es nesaprotu.»

Varbūt es arī nesaprotu, Trelevens domāja, kad pēc piecām minūtēm jau sēdēja policijas mašīnas aizmugurē, un tā, atgājusi no ietves malas, drāzās uz priekšu ar vislielāko ātrumu. Ielas laternas skrēja garām aizvien ātrāk, un spidometrs kāpa, līdz sasniedza septiņdesmit piecas jūdzes stundā, bet sirēna šķēla nakts klusumu.

«Lidlaukā, šķiet, briest lieli notikumi,» pār plecu izmeta seržants blakus šoferim.

«Tā var noprast,» atbildēja Trelevens. «Vai varat paskaidrot, kas tur īsti notiek?»

«Kā lai es to zinu.» Seržants izspļāva pa logu. «Skaidrs ir tikai tas, ka visas dabūjamās mašīnas nosūtītas uz lidostu, gadījumam, ja būtu jāevakuē tilta rajons. Mēs bijām ceļā uz turieni, kad mūs apturēja uz aizsūtīja pēc jums. Rādās, ka būs baigā jezga.»

«Zini ko?» iesaucās jaunais šoferis. «Man liekas, ka tur kāda uzsprāgusi reaktīvā lidmašīna nāk lejā ar atombumbu kravu.»

«Negvelz,» mierīgi noteica seržants. «Komiksu lasīšana tevi pazudinās.»

Trelevens skumji nodomāja, ka nekad nav tik ātri sasniedzis lidostu. Vienā mirklī, tā vismaz šķita, viņi bija Mārpolā, šķērsoja Ozolu tiltu un Lulū salu. Tad, turēdamies pa labi, atkal šķērsoja upes grīvu un Sīailendu, pabraucot garām vairākām policijas mašīnām, kuru vīri jau kaut ko skaidroja apjukušajiem mājīpašniekiem: tad viņi izdrāzās pēdējā taisnē uz lidostas šosejas, un lidlauka zemās ēkas šķita tuvas un aicinošas. Pēkšņi viņi nobremzēja, riepām griezīgi kaucot, lai izvairītos no ugunsdzēsēju mašīnas, kas lēni izgrieza viņiem priekšā. Seržants īsi, bet sulīgi nolamājās.

Trelevens izlēca no mašīnas, un pirms apklusa sirēna, jau bija ieskrējis pa durvīm un izdrāzies cauri zālei. Atvairījis ar roku dežuranti, kas steidzās viņu sagaidīt, Pols devās tieši uz vadības telpu, kas atradās administrācijas korpusā. Lai arī būdams liela auguma, viņš kustējās neparasti ātri. Iespējams, ar savu veiklību, stalto augumu, taisnajiem, gaišajiem matiem un kalsnajiem vaibstiem Trelevens pievērsa daudzu sieviešu uzmanību. Viņa seja bija asa un stūraina, it kā nemākulīgi izgrebta no koka gabala. Trelevenam bija stingras disciplīnas piekritēja slava, un ne viens vien izlaidīgs apkalpes loceklis bija trīcējis bailēs, kad viņu uzlūkoja Trelevena gaišo, ūdenszilo acu dzedrais skatiens.

Kad viņš ienāca vadības telpā, Bērdiks satraukti un godbijīgi runāja pa telefonu.

«Viņam nav nekādas kvalifikācijas. Kara gados lidojis ar vienmotora iznīcinātājiem, bet kopš tā laika vispār nav sēdies pie stūres… Es jau viņiem pajautāju. Ārsts, kas ir lidmašīnā, saka…»

Lidostas vadītājs ātri piegāja un sasveicinājās ar Trelevenu. «Man prieks jūs redzēt, kaptein,» viņš teica.

Trelevens pamāja uz Bērdika pusi. «Vai viņš runā par «Empress» pilotu?» viņš vaicāja.

«Jā. Viņš Monreālā nupat izcēlis no gultas savas aviokompānijas priekšnieku. Vecais nemaz neizklausās priecīgs. Es jau arī neesmu. Šai sarunai te vispār nebija jānotiek. Lūdzu pasteidzieties, Harij.»

«Ko citu mēs varam darīt?» Bērdiks, pamatīgi svīzdams, sūkstījās. «Mums jādabū viņš lejā. Esmu sameklējis «Cross Canada» kompānijas galveno pilotu, kapteini Trelevenu — viņš nupat ienāca pa durvīm. Mēs nolasīsim kontrolinstruktāžu pa radio un centīsimies novadīt viņus lejā… Mēs darīsim visu iespējamo, ser… Protams, ka tas ir milzīgs risks, bet ko citu lai dara?»

Trelevens paņēma no dispečera 714. lidmašīnas radiogrammas un rūpīgi izlasīja tās. Tad klusu palūdza laika ziņas un iepazinās ar meteorologu pēdējiem ziņojumiem. Nolicis dokumentus un domīgi pacēlis uzacis pret vadītāju, viņš izņēma pīpi un sāka to piepildīt. Bērdiks vēl joprojām runāja.

«… Esmu par to domājis, ser. Hauards šai galā nodarbosies ar žurnālistiem. Viņi vēl nekā nezina… Jā, jā, visiem reisiem no Vinipegas apturēta pārtikas piegāde. Pagaidām neko vairāk nezinām. Es jums tūdaļ zvanīju.»

«Kā jums liekas?» lidojumu vadītājs jautāja Trelevenam.

Lidotājs neatbildējis paraustīja plecus un atkal paņēma planšeti. Saraucis pieri, viņš vēlreiz pārlasīja radiogrammas un nemitīgi sūca pīpi. Istabā atmuguriski ienāca jauns cilvēks. Ar kāju pieturēdams durvis, viņš nesa paplāti ar papīra tasītēs ielieto kafiju. Vienu tasīti viņš pasniedza vadītājam, otru nolika priekšā Trelevenam. Lidotājs tai nepieskārās.

«Nolaišanās ir piecos nulle piecās, pēc Klusā okeāna laika,» Bērdiks pagalam aizkaitināts sacīja. «Man ir daudz kas jāpaveic, ser… es jums piezvanīšu… Zvanīšu, tiklīdz būs kādi jaunumi. Jā, jā, uz redzēšanos.» Nolicis klausuli, viņš atviegloti nopūtās. Pagriezies pret Trelevenu, Bērdiks teica: «Liels paldies, ka atbraucāt, kaptein. Vai jums visu paskaidroja?»

Trelevens pavicināja radiogrammas: «Vai tas ir viss?»

«Viss, ko mēs zinām. Tagad paņemiet mikrofonu un iestāstiet tam zēnam, kā tikt lejā. Jums jāliek viņam stingri ķerties pie stūres, jādod nolaišanās nosacījumi, jāieskaidro, kā pareizi tuvoties lidlaukam, un, velns lai parauj, jānovada viņš zemē. Vai jūs to spēsiet?»

«Es neesmu nekāds brīnumdaris,» bezkaislīgi atteica Trelevens. «Jūs zināt, ka cilvēkam, kas lidojis tikai ar iznīcinātājiem, ir krietni vājas izredzes nosēdināt četrmotoru pasažieru laineri.»

«Protams, ka es to zinu!» uzsprāga Bērdiks. «Jūs taču dzirdējāt, ko es teicu Barnardam. Vai jums ir kādi citi priekšlikumi?»

«Nē,» gausi atteica Trelevens. «Domāju, ka ne. Es tikai gribēju pārliecināties, vai jums ir skaidrs, ar ko mums ir darīšana.»

«Klausieties!» nikni iesaucās Bērdiks. «Tur augšā ir lidmašīna, pilna ar cilvēkiem, daži no viņiem mirst, arī lidotāji. Tā ir lielākā pēdējo gadu aviokatastrofa: lūk, ar ko mums ir darīšana!»

«Pievaldiet dusmas,» dzedri noteica Trelevens. «Ar kliegšanu mēs nekur tālu netiksim.» Viņš ielūkojās radiogrammās, tad kartē. «Tas būs ļoti grūti izpildāms uzdevums. Es vēlos, lai visi to saprastu.»

«Labi, kungi,» teica vadītājs. «Jums, kaptein, taisnība, kad atgādinājāt mums par lielo risku. Mēs tam piekrītam.»

«Vai ir kāda cita iespēja?» jautāja Bērdiks.

«Labi, tad sāksim,» teica Trelevens. Viņš piegāja pie radista: «Vai jums ir tiešie sakari ar 714?»

«Jā, kaptein. Uztvere ir laba. Varam izsaukt viņus jebkurā laikā.»

«Tad dariet to.»

Radists ieslēdza pārraidi. «Septiņsimt četrpadsmitajam. Te Vankūvera. Vai dzirdat mūs? Viss.»

«Jā, Vankūvera,» skaļrunī atsaucās Spensera balss. «Dzirdam jūs skaidri. Turpiniet, lūdzu.»

Radists pasniedza mikrofonu Trelevenam. «Tā, kaptein. Tas nu ir jūsu rokās.»

«Vai esmu pieslēgts raidītājam?»

«Tagad varat sākt.»

Turēdams mikrofonu un ļaudams kabelim noritināties uz grīdas, Trelevens uzgrieza pārējiem muguru.

Kājas iepletis, viņš cieši vērās vienā punktā uz sienas kartes, un viņa dzedrais skatiens ieurbās tālumā. Kad viņš ierunājās, balss bija nosvērta un nesteidzīga un tajā jautās pārliecība, kādu viņš patiesībā neizjūta. Kad Trelevens ķērās pie darba, pārējie manāmi atslābinājās, it kā kapteiņa autoritāte vismaz pagaidām atbrīvotu viņus no skaudrās atbildības.

«Hallo, septiņsimt četrpadsmitais reiss,» viņš teica. «Te Vankūvera. Mani sauc Pols Trelevens, kapteinis no «Cross Canada» aviokompānijas. Mans uzdevums ir palīdzēt jums nosēdināt lidmašīnu. Šķiet, pārlieku grūti tas nebūs. Es laikam runāju ar Džordžu Spenseru. Gribētos dzirdēt ko vairāk par jūsu lidošanas iemaņām, Džordž.»

Viņam aiz muguras stāvošā Bērdika godīgajā sejā sāka nervozi raustīties vecišķi noļukušie vaigi.

VII (03.25-04.20)

Neviļus pametis skatienu uz meiteni blakussēdeklī, Spensers saspringa. Vadības paneļa zaļganajā atgaismā Dženetas acis bija pievērstas viņa sejai. Tad atkal novērsās un uzmanīgi ieklausījās.

Trelevens runāja: «Piemēram, cik stundu jūs esat pavadījis gaisā? Ziņojumā teikts, ka esat lidojis arvienmotora iznīcinātājiem. Vai ar vairākdzinēju lidmašīnām esat kādreiz lidojis? Stāstiet, Džordž.»

Spenseram atbildot, mute bija tik sausa, ka viņš tikko spēja parunāt. Viņš nokremšļojās.

«Hallo, Vankūvera. Te 714. Priecājos jūs dzirdēt, kaptein. Bet, lūdzu, nekrāpsim viens otru. Mēs labi zinām, kāds ir stāvoklis. Esmu lidojis tikai ar vienmotora lidmašīnām, ar spitfaieriem un mustangiem — pavisam kādas tūkstoš stundas. Bet tas bija pirms trīspadsmit gadiem. Kopš tā laika man nav bijusi darīšana ar lidmašīnām. Vai jums ir skaidrs? Viss.»

«Par to neuztraucieties, Džordž. Tas ir tikpat kā braukt ar divriteni: to nevar aizmirst. Nenolieciet mikrofonu, labi?»

Vankūveras vadības telpā Trelevens izslēdza mikrofonu un palūkojās uz papīra strēmelīti, ko lidojumu vadītājs turēja viņa acu priekšā.

«Mēģiniet labot viņa kursu,» teica vadītājs. «Tikko saņēmām radara ziņojumu no gaisa kara spēkiem.» Pēc mirkļa viņš piebilda: «Izklausās, ka viņš ir ļoti uztraucies, vai ne?»

«Jā, kurš gan viņa vietā neuztrauktos?» Trelevens domīgi novaikstījās. «Mums jāiedveš viņam pašpaļāvība,» viņš teica. «Citādi nav nekādu izredžu. Lai nu kā, viņš nedrīkst zaudēt savaldīšanos. Klusāk!» Trelevens apsauca asistentu, kas runāja pa telefonu. «Ja puisis mūs labi nedzirdēs, viņš drīz būs postā, un mēs neko nevarēsim līdzēt.» Tad Trelevfens vērsās pie dispečera: «Tā. Gādājiet, lai mēs nekādā ziņā nezaudētu radiosakarus ar viņiem.» Viņš atkal ieslēdza mikrofonu. «Septiņsimt četrpadsmitajam. Te Trelevens. Vai jūs joprojām lidojat ar autopilotu?»

«Jā, tā ir, kaptein,» skanēja atbilde.

«Labi, Džordž. Pēc brīža varat izslēgt autopilotu un pamēģināt vadīt pats. Kad būsiet mazliet ievingrinājis roku, jums būs nedaudz jāmaina kurss. Taču, pirms ķeraties pie vadības svirām, uzmanīgi noklausieties, ko es jums teikšu. Kad sāksiet vadīt lidmašīnu, vadības sviras šķitīs smagas un gausas, salīdzinājumā ar iznīcinātāja svirām. Neraizējieties par to. Tas ir gluži parasti. Jums tur augšā ir liela lidmašīna, esiet mierīgs un prātīgs. Visu lidojuma laiku sekojiet ātrumam un, kamēr nav nolaista šasija un pacelti aizspārņi, neļaujiet tam kristies zemāk par 120 mezgliem, citādi lidmašīna nonāks grīstē. Uzmaniet, lai ātrums gaisā nekādā ziņā nebūtu zemāks par 120 mezgliem. Un vēl kas. Vai ir kāds cilvēks, kas var darboties ar radio, lai jums būtu brīvas rokas vadīšanai?»

«Jā, man blakus sēž stjuarte, un viņa ņems radio savā pārziņā. Radio nu ir tavs, Dženet.»

«Hallo, Vankūvera. Te stjuarte, Dženeta Bensona. Viss.»

«Ā, tā esat jūs, Dženet,» teica Trelevens. «Šo balsi es pazīstu. Tagad jūs manā vietā sarunāsieties ar Džordžu, labi? Tā Dženet. Es lūdzu jūs vērot ātrumindikatoru. Atcerieties, ka lidmašīna turas gaisā tāpēc, ka ātri lido uz priekšu. Ja ātrums krītas, tā zaudē vadību un gāžas lejā. Ikreiz, kad ātruma šautra noslīdēs zemāk par 120, uzreiz brīdiniet Džordžu. Vai sapratāt, Dženet?»

«Jā, kaptein. Saprotu.»

«Tagad klausieties jūs, Džordž. Rīkojieties lēni un apdomīgi. Lūdzu izslēdziet autopilotu — svira skaidri apzīmēta uz vadības paneļa — un ņemiet vadību savās rokās. Ieturiet taisnu un horizontālu virzienu. Vērojiet aviohorizontu un saglabājiet vienmērīgu ātrumu. Kāpuma un krituma šautrām jābūt uz nulles. Labi. Tagad sāciet.»

Spensers pielika labo rādītājpirkstu autopilota svirai vadības panelī. Viņa seja bija sastingusi. Uzlicis kājas uz stūres pedāļa un saņēmis stūri abām rokām, viņš saspringti gaidīja.

«Sakiet, ka es pārslēdzos,» viņš teica Dženetai. Viņa atkārtoja ziņojumu. Roka uz sviras kādu brīdi kavējās. Tad Spensers to apņēmīgi un cieši nospieda. Lidmašīna mazliet sasvērās, bet viņš uzmanīgi izlīdzināja kustību, un tā paklausīgi reaģēja uz viņa kāju darbību uz pedāļa. Sviru vibrācijas kā elektriskā strāva plūda cauri viņa ķermenim.

«Sakiet, ka viss kārtībā,» Spensers izdvesa. Nervi bija savilkti kā stīgas.

«Te septiņsimt četrpadsmitais. Lidojam taisni un horizontāli.»

Dženetas balss skanēja apbrīnojami nosvērti un mierīgi.

«Labi, Džordž. Kad būsiet iejuties, pamēģiniet izdarīt nelielus pagriezienus — ne vairāk kā par diviem vai trijiem grādiem. Vai redzat pagriezienindikatoru? Tas ir gandrīz acu augstumā un mazliet pa labi, turpat blakus gaismas reflektoram. Viss.» Pūlēdamies iedomāties lidmašīnas kokpita izvietojumu, Trelevens bija pievēris acis. Viņš atvēra tās, kad uzrunāja dispečeru. «Paklau, man ar to vīru gaisā daudz jāstrādā, bet, kamēr vēl ir laiks, mums jāsāk aprēķināt tuvošanās un nolaišanās trajektorija. Pasauc, lūdzu, vecāko radaroperatoru, man ar viņu jārunā.»

Spensers ļoti piesardzīgi izstiepa kreiso kāju un nospieda vadības sviras pedāli. Šoreiz šķita, ka paiet vesela mūžība, iekams lidmašīna reaģēja uz viņa kustību, un aviohorizonta rādītājs sasvārstījās. Apmierināts viņš grieza uz otru pusi, bet šoreiz kustība šķita bīstama. Spensers palūkojās ātrumindikatorā un pārsteigts konstatēja, ka ātrums gaisā nokrities līdz 180 mezgliem. Viņš ātri pabīdīja vadības sviru uz priekšu un atviegloti uzelpoja, kas ātrums atkal lēnām sasniedza 210 mezglus. Nu bija skaidrs, ka paies laiks, kamēr viņš pieradīs pie lidmašīnas kavētās reakcijas, un līdz tam brīdim sviras būs jākustina ļoti uzmanīgi. Spensers atkal mēģināja izdarīt nelielu pagriezienu un, cieši satvēris stūri, pārvarēja tās pretestību. Pamazām lidmašīna sāka viņam klausīt. Spensers izlīdzināja lidmašīnas gaitu, lai daudzmaz ieturētu iepriekšējo kursu.

Dženeta uz mirkli novērsa acis no indikatorpaneļa un smalkā balsī pajautāja: «Kā veicas?»

Spensers ar pūlēm mēģināja pasmaidīt. Viņam ienāca prātā, ka viņš jūtas gandrīz tikpat kā trenažierī pirms daudziem gadiem, tikai toreiz mata galā nekarājās sešdesmit dzīvības, un instruktors bija turpat blakus, tai paša istabā. «Pasakiet viņam, ka lidojam ar rokas vadību, izdarām nelielus pagriezienus un ikreiz atgriežamies iepriekšējā kursā,» Spensers teica.

Dženeta noraidīja ziņojumu.

«Man to bija jāpajautā jau agrāk,» atskanēja Trelevena balss. «Kāds jums tur augšā ir laiks?»

«Tur, kur atrodamies pašlaik, mākoņu nav,» atbildēja Dženeta. «Zemāk, protams, ir.»

«Ahā. Labāk ziņojiet regulāri. Tā, Džordž, tagad mums jāpasteidzas. Kuru katru brīdi jūs varat iedrāzties mākoņu slānī un jums būs jāpārvar turbulentās gaisa strāvas. Kā lido lidmašīna?»

Spensers palūkojās sānis uz Dženetu. «Sakiet viņam, ka ļoti neveikli, kā slapja lupata,» viņš izgrūda caur sakostiem zobiem.

«Hallo, Vankūvera. Neveikli, kā slapja lupata,» atkārtoja Dženeta.

Spriedze Vankūveras vadības zālē brīdi mazinājās un pie radiopults stāvošie vīri apmainījās smaidiem.

«Tas ir gluži dabiski, Džordž,» Trelevens, atkal kļuvis nopietns, sacīja. «Jūs taču esat pieradis pie mazākām lidmašīnām. Jums jābūt gatavam, ka būs vēl sliktāk, kad mēģināsiet izdarīt strauju pagriezienu, bet jūs drīz pieradīsiet.»

Dispečers viņu pārtrauca. «Radaroperators ir klāt.»

«Lai uzgaida. Es aprunāšos ar viņu, tiklīdz būs pārtraukums,» teica Trelevens.

«Hallo, Džordž. Sargieties no straujām kustībām — tādām kā iznīcinātājlidmašīnā, citādi raustīdams vadības sviras, pārcentīsieties, un nokļūsiet briesmās. Vai skaidrs? Viss.»

«Jā, Vankūvera, saprotam. Viss.»

«Nu, Džordž, tagad jāizmēģina, kā priekšējie un pakaļējie paspārni ietekmē ātrumu. Vispirms noregulējiet droseļvārstus tā, lai ātrums samazinātos līdz 160 un lidojiet taisnā virzienā, horizontāli. Bet uzmaniet ātrumindikatoru. Lai būtu vismaz 120. Augstuma stūres rokturis ir pa labi no jums, bet eleronu stūre — zem droseļvārstiem, tuvāk grīdai. Atradāt? Viss.»

Spensers taustījās ar abām rokām un kājām, turēdams lidmašīnu līdzsvarā. «Tā, sakiet viņam, ka samazinu ātrumu.»

«Labi, Vankūvera, mēs darām tā, kā jūs liekat.»

Pagāja kāds brīdis, kamēr samazinājās ātrums. Kad rādīja 160, Spensers pieregulēja stabilizatoru diskus un parādīja Dženetai īkšķi.

«Vankūvera, te 714. 160 mezglu uz indikatora.»

Trelevens vispirms novilka žaketi, un tikai tad ierunājās. «Tā, Džordž. Tagad pamēģiniet lidot augšup un lejup. Uzmanīgi rīkojieties ar stūri. Vērojiet ātrumu: tas jātur uz 160. Vingrinieties. Viss.» Viņš nolika mikrofonu. «Kur ir radaroperators?»

«Šeit.»

«Kādā attālumā šī lidmašīna parādīsies ekrānā?» izjautāja Trelevens.

«Apmēram sešdesmit jūdžu attālumā, kaptein.»

«Tad tam pagaidām nav nozīmes. Nu,» viņš teica daļēji pats sev, daļēji Bērdikam, «visu uzreiz nevar gribēt. Es pieņemu, ka viņš joprojām virzās kaut kur uz rietumiem. Tomēr nākošreiz būs jāpārbauda viņa kurss.»

«Jā,» piekrita Bērdiks. Viņš piedāvāja cigareti, no kuras pilots atteicās.

«Ja viņš ir saglabājis kursu,» turpināja Trelevens, raudzīdamies sienas kartē, «viņš nav pārāk novirzījies, un mēs varam koriģēt lidojumu, kad viņš ienāks mūsu radara diapazonā, gaisa karaspēku palīdzība mums noderēs.»

«Vai viņu nevar nopeilēt?» jautāja Bērdiks.

«Pašlaik viņam jau ir diezgan rūpju. Ja es mēģināšu viņu nopeilēt, viņam būs jānoņemas ar radio, jāmaina frekvences un tā tālāk. Labāk riskēšu un ļaušu viņam novirzīties dažas jūdzes no kursa.»

«Tas ir prātīgi,» atzina Bērdiks.

«Rīkosimies tā,» teica pilots. Viņš pagriezās pret radaroperatoru. «Runāšu es. Viņš jau sāk pierast pie manis.»

«Labi, ser.»

«Tiklīdz viņš parādīsies ekrānā, jūs paziņosiet man lidojuma parametrus un es tos noraidīšu tālāk. Vai varat atbrīvot vienu sakaru līniju starp mani un radartelpu?»

«To mēs varam nodrošināt,» teica dispečers.

«Un kā būs ar nolaišanos?» jautāja radaroperators.

«Gluži tāpat,» sacīja Trelevens. «Tiklīdz dabūsim viņu ekrānā un ievirzīsim pareizā kursā, mēs pāriesim uz torni. Brīdiniet viņus jau laikus. Tad mēs izvēlēsimies skrejceļu un aprēķināsim trajektoriju.»

«Jā, ser.»

Trelevens paņēma mikrofonu, bet gaidīja, sastapies ar lidojumu vadītāja skatienu. Viņš nolika klausuli un teica:

«Lejā ir doktors Deividsons.»

«Ko viņš saka?»

«Cik varu spriest, viņš piekrīt lidmašīnas ārsta diagnozei. Šķiet, ka sākumā viņš to noturēja par botulismu.»

«Kas tas tāds?»

«Acīmredzot ļoti smaga saindēšanās ar pārtiku. Vai saukt ārstu šurp, lai parunā pa radio?»

«Nē, mister Grimzl. Tagad ir svarīgāk vadīt lidmašīnu. Lai viņi izsauc mūs, ja viņiem vajadzīgs ārsta padoms. Es nevēlos novirzīt Spensera domas no lidošanas, kamēr spēju palīdzēt. Lai Deividsons drošības pēc uzturas tuvumā.» Trelevens ierunājās mikrofonā. «Hallo, Džordž Spenser. Neaizmirstiet, ka vadības svirām ir kavēta reakcija. Vadiet līdzeni. Vai saprotat?»

Pēc īsa brīža atskanēja: «Viņš saprot, Vankūvera. Viss.»

Spenseram šķita, ka aviolīnijas kapteinis ir nolasījis viņa domas. Viņš nupat bija lēni pabīdījis vadības sviru uz priekšu, tad atkal atpakaļ, bet lidmašīna nekādi nereaģēja. Tagad viņš vēlreiz mēģināja atvirzīt sviru. Sākumā nemanāmi, pēc tam aizvien vairāk lidmašīnas priekšgals sāka noliekties. Un tik negaidīti, kaSpensers sastinga šausmās, lidmašīna spēji sasvērās lejup. Dženeta sāpīgi iekoda lūpā, lai nebūtu jākliedz. Ātrumindikatora šautra sakustējās: 180… 190… 200… 220. Ar visu svaru uzgūlis svirai, Spensers cīnījās, lai izlīdzinātu lidmašīnu. Indikatorpanelis priekšā šķita atdzīvojies.

Kāpuma un krituma indikatora šautra sitās pret zemāko atduri. Aviohorizonta ekrānā mazā lidmašīnas faksimilkopija bija nolaidusi kreiso spārnu un tā arī palika draudīgi karājamies. Altimetra skalā 100 pēdu šautra liecās atpakaļ, ne pārāk strauji, bet tomēr bīstami tai sekoja 1000 pēdu rādītājs. 10 000 pēdu šautra, atdūrusies pret zemāko stāvokli, jau bija pamirusi.

«Kusties, kusties, gliemezi!» Spensers kliedza, kad lidmašīnas priekšgals beidzot sakustējās. Viņš vēroja, kā trīs altimetra šautras neiedomājami gausi atkal virzās uz augšu, reģistrēdamas pieaugošo augstumu. «Izdevās!» Spensers laimīgs sacīja Dženetai un nemanīja, ka sen jau laiks noregulēt augstuma stūri.

«Uzmaniet, uzmaniet ātrumu!» viņa iesaucās.

Džordžs acumirklī pievērsās ātrumindikatoram, kas atkal strauji kritās: 160… 150… 140… Tad viņam izdevās to apturēt. Kad lidmašīna noelsusies atkal nogūlās līmeniski, turpinājās taisns un vienmērīgs lidojums.

«Ak, kungs, tas bija briesmīgi,» Spensers nomurmināja.

Dženeta nenovērsās no ātrumindikatora, «160. Tagad ir kārtībā.»

Aiz viņiem atvērās kabīnes durvis un doktors Bērds iesaucās: «Kas te notiek?»

Spensers, nenolaizdams acis no indikatorpaneļa, skaļi teica: «Piedodiet, dakter. Es mēģināju apgūt lidmašīnu.»

«Tad dariet to pēc iespējas mierīgāk, labi? Mums tur, aizmugurē, klājas diezgan slikti. Kā jums sokas?»

«Jauki, gluži jauki, dakter,» nolaizījis lūpas, teica Spensers. Durvis atkal aizvērās un pa radio atskanēja Trelevena balss: «Hallo, Džordž Spenser. Vai viss kārtībā? Beidzu.»

«Viss ir normāli, Vankūvera,» atbildēja Dženeta.

«Labi, Džordž, kādā virzienā jūs pašlaik lidojat?»

Spensers paskatījās lejup. «Sakiet, ka magnētiskais kompass joprojām rāda 290, un šādu kursu es ieturu.» Dženeta tā arī noziņoja.

«Lieliski, Džordž. Mēģiniet saglabāt šo virzienu. Iespējams, ka esat mazliet novirzījies, bet es pateikšu, kad jākoriģē. Tagad izmēģiniet, kā lidmašīna izturas, lidojot ar mazāku ātrumu, ar izlaistu šasiju un paceltiem aizspārņiem. Bet nedariet neko, iekams neesmu devis rīkojumu. Vai skaidrs? Beidzu.»

Dženeta redzēja Spenseru pamājam un lūdza, lai Trelevens turpina.

«Hallo, 714. Vispirms mazliet samaziniet gāzi un turiet stabilu 160 mezglu ātrumu. Noregulējiet stūri/lai lidojums būtu horizontāls. Ziņojiet, kad esat kārtībā. Viss.»

Spensers izslējās un uzsauca: «Uzmaniet ātrumu, Dženet. Kad laidīsimies lejā, jums būs man jādiktē, tādēļ vingrinieties jau laikus.»

«Tagad rāda 190,» Dženeta nosauca. «200… 190… Viņš teica 160, mister Spenser.»

«Zinu, zinu. Es tūlīt mazliet samazināšu gāzi.»

Spensers pastiepa roku un pavilka sviras atpakaļ. «Cik ir, Dženet? Kāds ir ātrums?»

«190, 180, 175, 170, 165, 155, 150… Par maz!»

«Zinu. Vērojiet, vērojiet!»

Viņa roka darbojās gar gāzes sviriņām, gandrīz vai glāstot tās, lai sasniegtu vajadzīgo ātrumu. Dženetas skatiens bija piekalts skalai ar drebošo šautru.

«150, 150, 155, 160… paliek uz 160.»

Spensers noelsās: «Fū! Beidzot ir. Ziņojiet viņam, Dženet.»

«Hallo, Vankūvera. Ātrums ir stabili 160. Viss.»

Trelevens izklausījās nepacietīgs, it kā būtu sen gaidījis šo ziņojumu. «Tā, septiņsimt četrpadsmitais. Tagad par piecpadsmit grādiem paceliet aizspārņus, bet ne par grādu vairāk. Aizspārņu svira atrodas pie vadības paneļa paaugstinājuma un ir skaidri apzīmēta. Piecpadsmit grādi — tas nozīmē noliekt sviru līdz otrajam ierobežojumam. Aizspārņu indikatora skala ir vadības paneļa vidū. Vai redzat abas? Viss.»

Spensers sameklēja sviru. «Apstipriniet. Bet to labāk dariet jūs.»

Dženeta noziņoja Vankūverai un, uzlikusi roku uz sviras, gaidīja.

«Hallo, septiņsimt četrpadsmitais. Kad teikšu, nolieciet sviru līdz galam un vērojiet skalu. Kad šautra sasniegs piecpadsmit grādus, bīdiet sviru atkal augšā un atstājiet to pie otrā ierobojuma. Aizspārņi nolaižas ātri, tāpēc vērojiet uzmanīgi un esiet gatavi. Vai skaidrs?»

«Esam gatavi, Vankūvera,» teica Dženeta.

«Labi. Tad rīkojieties.»

Dženeta grasījās nospiest sviru, tad pārbijusies pacēla galvu.

«Ātrums! Tas nokrities līdz 125.»

Spensers aši palūkojās uz ātrumindikatoru. Tad izmisis pagrūda vadības stūri uz priekšu. «Kāds ir ātrums? Kāds ir ātrums?» viņš auroja.

Lidmašīna tā sasvērās, ka viņiem sagriezās iekšas. Dženeta gandrīz sakņupa pie paneļa, saukdama skaitļus:

«135, 140,150, 160, 170, 175. Vai nevarat dabūt atpakaļ 160?»

«Es jau mēģinu, mēģinu.» Spensers atkal izlīdzināja gaitu un raustīja sviras, kamēr aizmānīja ātrumindikatoru uz vajadzīgo rādījumu. Viņš pārbrauca ar piedurkni pār pieri, baidīdamies atraut rokas no vadības sviras, lai izvilktu kabatlakatu. «Nu ir. 160, vai ne?»

«Jā, nu ir labāk.»

«Tas bija ellīgi grūti.» Spensers atlaidās krēslā. «Paklau, derētu brīdi atvilkt elpu.» Viņam izdevās pasmaidīt. «Tagad jūs redzat, kas es par pilotu. Man vajadzēja zināt, ka tā notiks.»

«Nē, man vajadzēja uzmanīt ātrumu.» Dženeta dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos: sirds neganti dauzījās. «Man šķiet, jums izdodas lieliski,» viņa teica. Balss viņai mazliet drebēja.

Spensers to ievēroja. Viņš mundri un sirsnīgi teica: «Nevar sacīt, ka neesmu jūs brīdinājis. Nu, Dženet, sāksim rīkoties.»

«Hallo, Džordž,» austiņās iekrekstējās Trelevena balss. «Vai aizspārņi ir pacelti?»

«Mēs nupat dzīrāmies tos pacelt, kaptein,» atteica Dženeta.

«Pagaidiet. Es jums nepateicu, ka ar paceltiem aizspārņiem mazināsies ātrums. Turiet to uz 140. Beidzu.»

«Nu, velns…» iesaucās Spensers. «Tas nu gan ir jauki no viņa puses!»

«Viņiem tur laikam iet kā pa ellīti,» sacīja Dženeta, kurai bija pietiekami skaidrs priekšstats par to, kas norisinājās lidostā. «Paldies, kaptein,» viņa teica, ieslēgusi pārraidi. «Mēs tagad sāksim. Viss.» Spenseram pamājot, viņa nospieda sviru tiktāl, cik varēja, bet Spensers tikmēr uzmanīgi vēroja ātrumindikatoru.

«Labi. Tagad atpakaļ uz otro ierobu.» Viņš ļoti piesardzīgi regulēja ātrumindikatora šautru, līdz tā stabili nostājās uz 140.

«Ziņo viņam, Dženet.»

«Hallo, Vankūvera. Aizspārņi ir pacelti par 15 grādiem, gaisa ātrums 140.»

«Septiņsimt četrpadsmitais. Vai jūs joprojām ieturat horizontālu kursu?»

Spensers viņai pamāja. «Sakiet, ka jā daudzmaz jā.»

«Hallo, Vankūvera. Daudzmaz jā.»

«Labi, 714. Nākošais uzdevums ir izlaist šasiju. Tad jūs zināsiet, kā lidmašīna vadāma nolaižoties. Mēģiniet noturēt stabilu augstumu un ātrumu 140. Kad būsiet gatavi, un jums tādiem ir jābūt, laidiet lejā šasiju un samaziniet ātrumu I7dz 120. Lai to noturētu, varbūt būs jāpiedod gāze un jāpieregulē stabilizatori. Vai sapratāt? Ja par kaut ko šaubāties, ziņojiet. Viss.»

«Pajautājiet viņam,» lūdza Spensers, «ko darīt ar propelleru kāpi un degmaisījumu?»

Izdzirdis Dženetas jautājumu, Trelevens sacīja Bērdikam: «Nu ko, šis zellis vismaz sāk domāt. Pagaidām,» viņš atkal teica mikrofonā, «lai tas paliek. Uzmaniet tikai, lai ātrums ar izlaisto šasiju un paceltiem aizspārņiem būtu stabils. Vēlāk noraidīšu pilnu nolaišanās instrukciju. Viss.»

«Sakiet viņam, ka sapratu,» teica Spensers. «Tagad izlaižam šasiju.» Viņš bažīgi palūkojās uz šasijas nolaižamo sviru pie kājām. Daudz drošāk šķita paturēt abas rokas uz vadības roktura «Paklau, Dženet, labāk tomēr jūs ķerieties pie šasijas sviras un, kad tā būs lejā nosauciet ātrumu.»

Dženeta piekrita. Tad sekoja tāds grūdiens, it kā būtu strauji nobremzēts, un viņi sakņupa sēdekļos.

«130, 125, 120, 115… Maz.»

«Turpiniet!»

«115, 120, 120… Turas uz simt divdesmit.»

«Es viņai rādīšu!» Spensers elsa.

Mazliet satraukta, ierunājās Trelevena balss. «Vai viss kārtībā, Džordž? Šasija ir izlaista?»

«Šasija izlaista, Vankūvera.»

«Atrodiet trīs zaļās spuldzītes, kas rāda, ka šasija ir nostiprināta. Galvenā paneļa pašā kreisajā galā ir arī manometrs, un šautrai jābūt zaļajā skalā. Lūdzu pārbaudiet.»

«Vai spuldzītes deg?» jautāja Spensers. Dženeta paskatījās un pamāja. «Tad ziņojiet viņam.»

«Jā, Vankūvera. Viss kārtībā.»

«Un pasakiet, ka lidmašīna joprojām lido kā slapja lupata, un pat vēl sliktāk.»

«Lidojam sliktāk par slapju lupatu.»

«Tas nekas. Tagad pacelsim aizspārņus, un tad jūs zināsiet, kā lidmašīna nolaižama. Jūs drīz iemanīsieties. Klausieties uzmanīgi. Paceliet aizspārņus līdz galam, samaziniet ātrumu līdz no mezgliem un noregulējiet stabilizatorus, lai būtu līdzena gaita. Izvēlieties tādu gāzi, lai saglabātos augstums. Tad es pateikšu, kā noturēt stabilu ātrumu un augstumu, kamēr atkal ievilksiet šasiju un nolaidīsiet aizspārņus. Viss.»

«Vai jūs teicāt no, kaptein?» Dženeta satraukti pārjautāja.

«Pareizi, simt desmit, Dženet. Dariet tieši tā, kā teicu, un jums nebūs ne par ko jāraizējas. Vai viss pilnīgi skaidrs, Džordž?»

«Sakiet, ka jā. Tagad paceļam aizspārņus.»

Dženetas roka vēlreiz spēcīgi uzgūla aizspārņu svirai, un lidmašīnas ātrums sāka kristies.

«125, 115, 115, 110, 110…»

Spensera balss saspringa, viņam saņemot visu gribasspēku. «Kārtībā, Dženet. Sakiet viņam, ka tā ir ellīgi smaga.»

«Hallo, Vankūvera. Aizspārņi ir līdz galam pacelti, ātrums gaisā no. Misters Spensers saka lidmašīna kļuvusi smagāka.»

«Jauki, Džordž. Mēs izskolosim jūs par civilās aviācijas pilotu. Tagad atgriezīsimies sākumstāvoklī un vēlreiz atkārtosim visu pēc kārtas, šo to mainot propelleru kāpē, degmaisījumā, pastiprinātājos un tā tālāk. Labi? Viss.»

«Vēlreiz?!» Spensers novaidējās. «Nezinu, vai tas iespējams. Labi, Dženet.»

«Labi, Vankūvera. Esam gatavi.»

«Tā, septiņsimt četrpadsmitais. Rīkodamies otrādā secībā, noregulējiet aizspārņus 15 grādu leņķī, ātrums 120 mezgli. Lai to noturētu, būs mazliet jāsamazina gāze. Uz priekšu.»

Dženeta nolaida roku, sataustīja aizspārņu sviru un parāva to. Tā nekustējās. Viņa pieliecās un mēģināja vēlreiz.

«Kas noticis?» jautāja Spensers.

«Tā nepadodas. Šķiet, ka šoreiz nevaru to izkustināt no vietas.»

«Tas nevar būt. Paveiciet stiprāk.»

«Tā ir mana vaina. Man ir par maz spēka.»

«Pagaidiet. Ļaujiet man.» Spensers atlaida vadības rokturi un bez pūlēm pievilka sviru. «Redziet: tas jādara ar izjūtu. Ja jūs tagad pabīdītu līdz otram ierobojumam…»

«Uzmanību!» viņa iekliedzās. «Ātrums!»

Šautra rādīja 90 un virzījās uz 75. Turēdamies pretī spējai kabīnes sānsverei, Spensers saprata, ka lidmašīna zaudējusi ātrumu, un viņi tūdaļ nokļūs grīstē. Nezaudē galvu, domā! — viņš sev nežēlīgi pavēlēja. Ja sāksies grīste, viņi būs pagalam. Uz kuru pusi viņi sasvērušies? Uz kreiso. Jāmēģina atcerēties, ko mācīja lidotāju skolā. Stūri uz priekšu un griezt cieši uz pretējo pusi. Uz priekšu. Turēt uz priekšu. Mēs uzņemam ātrumu. Stūri uz pretējo pusi. Tā! Ko rāda indikatori? Nevar būt: es jūtu, ka mēs pagriežamies! Nē, ir jātic. Ir jātic. Jābūt gatavam izlīdzināt gaitu. Tā, tā. Nu, klausi. Klausi, cienītā, klausi.

«Kalni!» iesaucās Dženeta. «Es redzu zemi!»

Pavilkt atpakaļ. Pavilkt atpakaļ. Ne pārāk stipri. Noturēt stabilu ātrumu. Mēs tiksim laukā… tiksim laukā! Izdevās! Izdevās! Mēs tiksim laukā!

«105, 110, 115,» Dženeta aizžņaugtā balsī sauca skaitļus. «Visapkārt ir pilnīgi melns. Laikam esam miglā vai…»

«Ievilkt šasiju!»

«Kalni! Vajag…»

«Es teicu, ievilkt šasiju!»

Kabīnes durvis atsprāga. Kļuva dzirdama raudāšana un dusmīgas balsis.

«Ko viņi dara?» kāda sieviete kliedza.

«Tur kaut kas nav kārtībā! Es tūlīt noskaidrošu.»

«Ejiet atpakaļ savā vietā!» tā bija Bērda balss.

«Laidiet garām!»

Durvju ailē nostājās vīrietis. Viņš centās ielūkoties kabīnes tumsā. Rāvās uz priekšu, tverdamies pie sienām, lai noturētos kājās un, šausmās sastindzis, vērās Spensera pakausī, tad divos nekustīgajos ķermeņos uz grīdas. Mirkli viņa lūpas neskanīgi kustējās. Tad viņš atvirzījās līdz durvju ailei, ar abām rokām ieķērās aplodās un izliecās laukā.

Un spalgi iekliedzās:

«Tas nav pilots! Mēs esam pagalam. Mēs nositīsimies!»

VIII (04.2004.35)

Dūmakaina oreola apņemtas, neona gaismas pie Vankūveras lidostas pasažieru ēkas ieejas atspīdēja slapjajā šosejā. Platā asfalta klātne, kas šai agrajā rīta stundā parasti bija klusa, ja neskaita pienākošos un aizbraucošos lidostas autobusus, tagad izskatījās pavisam citādi. Tur, kur šoseja nogriezās lidostas virzienā, upes krastā, iešķērsām ceļam stāvēja policijas patruļmašīna, tās jumta signāluguns brīdinot, nemitīgi mirgoja. Tās mašīnas, kurām atļāva iegriezties ceļā uz lidostu, patruļpolicists tūdaļ novirzīja stāvlaukumos, kas atradās drošā attālumā no pasažieru ēkas ieejas. Daži braucēji brīdi uzkavējās miklajā, naksnīgajā laukā, klusu sarunādamies, palaikam mīņādamies, lai nesaltu, un vēroja ātrās palīdzības un ugunsdzēsēju mašīnas, kas īslaicīgi piestāja, lai saņemtu norādījumus, kur pulcēties. Spoža, sarkana glābšanas mašīna, ieslēgusi ātrumu, aurodama aizdrāzās, un īslaicīgajā klusumā, kas pēc tam iestājās, vairāku jardu attālumā skaidri atskanēja radio balss:

«Lēdijas un džentlmeņi, pēdējās ziņas no Vankūveras lidostas. Vietējā priekšniecība uzskata, lai gan Kļavas lapas aviokompānijas lidmašīnu vada nepieredzējis lidotājs, trauksmei un panikai pilsētā nav iemesla. Ir veikti visi pasākumi, lai brīdinātu lidostas rajona iedzīvotājus, un šobrīd speciāla glābšanas grupa dodas uz Sīailendu. Klausieties mūsu raidstacijas turpmākos ziņojumus.»

Kāds dubļiem nošķiedies ševrolē strauji nobremzēja pie pasažieru ēkas durvīm, riepām neganti kaucot pret asfaltu, nogriezās uz stāvlaukuma pusi un spēji apstājās. Aizsargstikla kreisajā pusē bija uzlīmēts sarkans uzraksts «prese». Stalts vīrietis ar kupliem, iesirmiem matiem, vaļējā lietusmētelī, izkāpa no tās un aizcirta durvis. Viņš straujiem soļiem devās uz pasažieru ēku, pamāja dežurantam un steidzās iekšā. Palaidis garām divus internus baltos ārsta virsvalkos, viņš sameklēja Kļavas lapas aviokompānijas stendu un ātri devās turp. Pie tā stāvēja divi vīri un sarunājās ar lidostas ierēdni formastērpā, viens no viņiem, staltajam vīrietim pieduroties viņa rokai, pagriezās un smaidot sasveicinājās.

«Kā veicas, Terij?» vaicāja garais.

«Ko uzzināju, to nodevu redakcijai, mister Džesep,» teica otrs, daudz jaunāks vīrietis. «Tas ir Ralfs Džeseps no «Kanādas starptautiskajām ziņām»,» viņš paskaidroja pasažieru aģentam.

«Kas te ir galvenais?» jautāja Džeseps.

«Man šķiet, ka misters Hauards preses telpā gatavojas sniegt ziņojumu,» sacīja pasažieru aģents.

«Ejam,» teica Džeseps. Viņš paņēma jaunāko vīrieti pie rokas un veda viņu līdzi. «Vai redakcija atsūtīs fotogrāfus?» viņš jautāja.

«Jā, bet te būs pilns žurnālistu. Pagūs atbraukt arī kinohronikas vīri.»

«Hm. Atgādini, lai redakcija nepalaiž garām iespējamo evakuāciju no mājām tilta tuvumā. Tas pats žurnālists var stāvēt arī lidlaukā. Ja viņš tiek pāri žogam, viņš var uzņemt dažus avārijas kadrus un atgādāt tos redakcijā ātrāk par citiem. Kas ir tas puisis, kas vada lidmašīnu?»

«Tas ir Džordžs Spensers no Toronto. Vairāk mēs neko nezinām.»

«Gan jau redakcija šo to uzzinās no saviem Toronto korespondentiem. Tagad ieņem kādu maksas telefona būdu tepat vestibilā un nelien laukā no tās, lai notiek kas notikdams. Nepārtrauc sakarus ar redakciju.»

«Labi, mister Džesep, bet…»

«Zinu, zinu,» skumji noteica Džeseps, «bet tā jau tas gadās. Ja preses telpas telefoni saķeras, mums var noderēt šī papildlīnija.»

Nodūris galvu kā saniknots bullis, Džeseps, mētelim plīvojot, aizslāja no pasažieru zāles uz preses telpu. Tur jau bija sapulcējušies vairāki žurnālisti; trīs no viņiem tērzēja, kāds cits klabināja vienu no sešām vai astoņām, rakstāmmašīnām, kas stāvēja uz liela galda, bet vēl kādi pāris bija ieņēmuši telefona būdas paneļiem apdarinātās istabas abās pusēs. Uz grīdas bija sakrautas ādas somas ar fotokamerām.

«Nu, zēni,» Džeseps ironiski teica, «ko tad jūs?»

«Sveiks, Džes,» teica viens no viņiem. «Kur tad Hauards? Vai esi viņu sastapis?»

«Runā, ka esot ceļā,» Džeseps izkratīja vienu cigareti. «Nu, kuram kas zināms?»

«Mēs nupat ieradāmies,» bilda Stīvenss no «Monitora». «Es piezvanīju uz vadības telpu, bet mani aiztrieca ratā.»

«Jums te irviegli,» Džeseps, aizdedzinādams cigareti, piezīmēja un izspļāva tabakas druskas. «Rīta izlaidumam ir par vēlu, bet līdz vakaram vēl laika diezgan, ja vien jums nav padomā kāds pusdienas speciālizlaidums. Var jau redzēt, kurš te pa īstam strādā.» Viņš norādīja uz diviem vīriem telefona būdās. Viens no viņiem bija Centrālās preses, bet otrs — Apvienotās preses aģentūras pārstāvis.

«Rimsties, Džes,» teica Stīvenss. «Kad paklausās telegrāfa aģentos, var nodomāt…»

«Beidziet zirgoties,» viņus pārtrauca Eibrahems no «Post Telegram» redakcijas. «Labāk pieprasīsim, lai viņi sāk rīkoties. Drīz būs klāt visi pārējie, un tad mēs neko nevarēsim iesākt.»

Viņi pagriezās, jo ienāca pajauns cilvēks, turēdams rokā dažas papīra strēmeles. Šis enerģiskais un rosīgais vīrietis bija Klifs Hauards, kura ezītī nogrieztie mati, bezietvara brilles un neuzkrītošās angļu kaklasaites lidostā bija bieži redzētas un visiem patika. Viņš neuzsmaidīja žurnālistiem, lai gan daudzi no viņiem bija viņa draugi.

«Paldies, ka pacietīgi gaidījāt,» viņš teica.

«Gandrīz vai nevarējām sagaidīt,» atcirta Stīvenss. Abi aģentūras pārstāvji bija steidzīgi beiguši sarunas un pievienojušies pārējiem.

«Klāj vaļā, Klif,» teica viens no viņiem.

Hauards palūkojās Džesepā. «Redzu, ka tu, Džes, tāpat kā es, esi izcelts tieši no gultas,» viņš piezīmēja, norādīdams uz pidžamu zem Džesepa žaketes.

«Jā,» strupi atzina Džeseps. «Nu, stāsti, Klif.»

Hauards pameta acis savās piezīmēs, tad paskatījās uz žurnālistiem. Viņa pieri klāja sīkas sviedru lāsītes. «Labi,» viņš teica. «Te būs. Toronto salīgtā Kļavas lapas «Empress» čārterlidmašīna veda līdzjutējus uz šīsdienas futbolmaču. Ceļā no Vinipegas uz šejieni komandieris un otrais pilots saslimuši. Pie stūres ir kāds pasažieris. Viņam nav nekādas pieredzes šādu lidmašīnu vadīšanā. Viņš nolaidīsies pēc instrukcijas: «Cross Canada» aviosabiedrības galvenais pilots, kapteinis Pols Trelevens, komandē, kas jādara. Bet priekšniecība uzskata, ka jāveic piesardzības pasākumi, atbrīvojot šo rajonu un izsaucot papildspēkus, gadījumā, ja notiek avārija.»

Iestājās klusums. «Nu?» norūca kāds žurnālists.

«Domāju, man nekas vairāk nav piebilstams,» atvainodamies sacīja Hauards. «Mēs darām visu iespējamo, un būtu labi, ja…»

«Dieva dēļ, Klif, ko tu runā?» iebilda Stīvenss. «Kā tas var būt, ka abi piloti saslimuši?»

Hauards pikti paraustīja plecus. «Mēs vēl skaidri nezinām. Tā var būt kāda zarnu infekcija. Ārsti ir tepat tuvumā…»

«Paklau,» Džeseps noskaldīja. «Tagad nav īstais laiks tēlot nezinīti, Klif. Tavā stāstā ir pārāk daudz neskaidrību. To, ko tu nupat sacīji, mūsu redakcijas zināja jau pirms mūsu ierašanās. Sāksim no sākuma. Cik patiesas ir baumas par saindēšanos ar pārtiku?»

«Kas ir šis puisis, kas vada lidmašīnu?» piebilda Eibrahems.

Hauards dziļi ievilka elpu. Viņš pasmaidīja un nikni nosvieda savas piezīmes zemē. «Klausieties, zēni,» viņš spēji ierunājās. «Izlikšu jums visu kā uz delnas. Jūs zināt, ka es neko no jums neslēpju, ja vien iespējams. Bet jums atliek iedot tikai mazo pirkstiņu. Tā taču ir, vai ne? Mēs nevēlamies nekādus pārspīlējumus. Tas, kas šonakt notiek, ir ārkārtējs gadījums. Kādēļ izlikties, ka tā nav? Bet tiek darīts viss, kas ir cilvēka spēkos, lai mazinātu risku. Lidostas operācijai var droši uzticēties. Atklāti sakot, es nekad neesmu redzējis…»

«Runā par galveno, Hauard!»

«Protams. Taču es vēlos, lai jūs saprastu, ka manis teiktais nav jāuzskata par oficiālu paziņojumu ne lidostas, ne Kļavas lapas aviosabiedrības vārdā. Aviosabiedrība pieliek visas pūles, lai nolaistu lidmašīnu kā nākas, bet es jums mazliet piepalīdzu, lai jūs tiktu skaidrībā.» Ieskanējās zvans, bet neviens negāja pie telefona. «Labi,» teica Hauards, «cik man zināms, lidmašīnā daudziem kļuvis nelabi, un tam par cēloni, iespējams, ir saindēšanās ar pārtiku. Protams, tiek darīts…»

«Vai jūs gribat teikt,» kāds ieminējās, «ka līdzņemtā pārtika bija bojāta?»

«Uz šo jautājumu neviens pagaidām nevar atbildēt. Varu pateikt sekojošo, un vēlos, lai jūs to uzzinātu bez aplinkiem: «Empress» reisa atiešanu no Toronto aizkavēja migla un lidmašīna pienāca Vinipegā ar novēlošanos — ar tādu novēlošanos, ka parastie pārtikas piegādātāji nebija sastopami. Pārtiku iepirka no kādas citas firmas. Daļa pārtikas bija zivis, un tās, iespējams, es atkārtoju, iespējams, bija bojātas. Vinipegas veselības aizsardzības dienests tagad to pārbauda.»

«Kas irtas puisis, kas uzņēmies lidmašīnas vadību?» Eibrahems atkārtoti jautāja.

«Lūdzu, ņemiet vērā,» turpināja Hauards, «ka Kļavas lapas aviokompānija ļoti stingri ievēro higiēnas normas. Šāda negadījuma iespēja ir viens pret miljonu, tas ir izņēmums, kas varēja gadīties par spīti visstingrākajām…»

«Puisis pie stūres: kas viņš tāds ir?»

«Lūdzu, pēc kārtas,» Hauards kļuva piesardzīgs, it kā atvairīdams jautājumu lavīnu. «Šīs lidmašīnas apkalpe ir viena no Kļavas lapas pieredzējušākajām komandām, un tas, kā zināms, nozīmē daudz.»

Kapteinis Lī Dannings, otrais pilots Pīters Levinsons un stjuarte Dženeta Bensona; varu sniegt sīkākas ziņas par katru…»

«Lai paliek,» teica Džeseps. «Tās mēs iegūsim vēlāk.»

iesteidzās vel divi žurnālisti un pievienojās parejo pulkam. «Kas jums zināms par pasažieri, kas vada lidmašīnu?»

«Man zināms, ka vispirms saslima otrais pilots, tad kapteinis. Par laimi salonā bija pasažieris, kas agrāk lidojis; viņš uzņēmās lidmašīnas vadību, un viņam tas izdodas lieliski. Viņa vārds ir Džordžs Spensers, no Vinipegas, tur viņš laikam iekāpa lidmašīnā.»

«Ja jūs apgalvojat, ka viņš agrāk lidojis,» neatlaidās Eibrahems, «vai tas jāsaprot, ka viņš bijis kādas aviokompānijas lidotājs?»

«Nē,» atzinās Hauards. «Viņš kara laikā daudz lidojis ar mazākām lidmašīnām…»

«Ar kādām mazākām lidmašīnām?» Džeseps uzstāja.

«Ar spitfaieriem, mustangiem un daudzām citām…»

«Paga. Tie taču ir iznīcinātāji. Vai šis cilvēks kara laikā bijis iznīcinātāju pilots?»

«Galu galā lidošana ir lidošana,» Hauards bažīgi iebilda. «Viņu pa radio apmāca Pols Trelevens, «Cross Canada» galvenais pilots, kas viņam palīdzēs nolaisties.

«Bet velns lai parauj,» neticīgi teica Džeseps, ««Empress» ir četrdzinēju lidmašīna. Cik tai ir zirgspēku?»

«Kādi astoņi tūkstoši.»

«Un tu gribi sacīt, ka bijušais kara lidotājs, kas radis lidot ar viendzinēja lidmašīnām, pēc tik daudziem gadiem tiks galā ar daudzdzinēju laineri?»

Divi vai trīs žurnālisti steigšus metās pie telefona būdām.

«Protams, ir zināms risks,» Hauards atzina. «Tādēļ arī tiek veikti drošības pasākumi tuvējā apkaimē. Stāvoklis ir diezgan nopietns, to es atzīstu bez ierunām, taču nav iemesla…»

«Zināms risks!» atkārtoja Džeseps. «Es pats kādreiz esmu lidojis, un varu iedomāties, ko tas puisis pārdzīvo. Pastāsti vēl kaut ko par viņu.»

Hauards noplātīja rokas: «Es vairāk neko par viņu nezinu.»

«Kā!» iesaucās Stīvenss. «Tas ir viss, ko tu zini par cilvēku, kas cenšas nosēdināt pilnu lidmašīnu — cik cilvēku tajā īsti atrodas?»

«Liekas, piecdesmit deviņi, ieskaitot apkalpi. Man te ir pasažieru saraksta kopija, ja jūs vēlētos…»

«Klif,» drūmi sacīja Džeseps, «ja vari, tad atstāj to…»

«Es jau teicu, Džes: tas ir viss, ko es zinu par viņu. Mēs visi gribētu zināt ko vairāk. Spriežot pēc pēdējā ziņojuma, viņam sokas labi.»

«Cik laika vēl atlicis līdz avārijai?» uzstāja Eibrahems.

Hauards apcirtās uz viņa pusi. «Tā nevajag runāt,» viņš atteica. «Lidmašīnai jāierodas pēc kādas stundas, varbūt mazliet agrāk.»

«Vai cerat to nosēdināt ar radiovadību?»

«Neesmu pārliecināts, bet domāju, ka kapteinis Trelevens to izdarīs. Situāciju pilnībā kontrolē. Skrejceļi un lidlauks ir atbrīvoti. Pilsētas ugunsdzēsēju nodaļa sniedz papildu nodrošinājumu katram gadījumam.»

«Ja nu tā aizskrien par tālu un iekrīt ūdenī?»

«Maz ticams, taču policija tur gatavībā arī dažus kuterus. Tik daudzi drošības pasākumi nekad nav veikti.»

«Tās nu gan ir ziņas!» iesaucās Eibrahems un ieslīdēja tuvākajā telefona būdā. Griezdams numuru, viņš atstāja durvis vaļā, lai varētu klausīties.

«Klif,» ar zināmām simpātijām pret sabiedrisko attiecību nodaļas pārstāvi teica Džeseps. «Cik ilgam laikam lidmašīnā pietiks benzīna?»

«Grūti pateikt, bet ir jābūt drošības rezervei,» atraisīdams kaklasaites mezglu, teica Hauards. Tas nebūt neskanēja pārliecinoši.

Džeseps, acis samiedzis, brīdi noraudzījās viņā. Tad viņam kaut kas iešāvās prātā. «Pagaidiet!» viņš iesaucās. «Ja lidmašīnā notikusi saindēšanās ar pārtiku, tad nevar būt, ka cietuši tikai piloti?»

«Man noderēs visi palīgi, ko varēsiet atsūtīt,» Eibrahems sacīja klausulē. «Ziņošu, tiklīdz pats uzzināšu. Kad būs pietiekami daudz materiāla pirmajam izlaidumam, vislabāk uzsveriet divus momentus, gan lidmašīnas nogāšanos, gan brīnumaino izglābšanos, un turiet rakstu gatavībā, labi? Savienojiet mani ar Bērtu. Bērt, vai esi gatavs? Sākam. Šorīt ap saullēktu Vankūveras lidosta pieredzējusi visdrausmīgāko…»

«Klau, Džes,» steidzās iejaukties Hauards. «Tas taču ir dinamīts. Dari, kā vēlies, bet, Dieva dēļ, esi godīgs pret tiem, kas šeit augšā siraaa. Viņi raujas melnās miesās. Dara visu iespējamo, lai varētu palīdzēt cilvēkiem lidmašīnā.»

«Tu mūs visus pazīsti, Klif. Mēs tevi nenodosim. Saki, kāds ir pasažieru stāvoklis?»

«Daudzi no viņiem ir slimi, bet lidmašīnā ir ārsts, un viņš, cik iespējams, sniedz palīdzību. Mums ir vēl otrs speciālists, kas var konsultēt pa radio. Stjuarte ir vesela un palīdz Spenseram noraidīt ziņojumus. Tagad jūs visu zināt.»

«Saindēšanās ar pārtiku ir ļoti nopietna lieta,» Džeseps neatlaidās. «Laiks izšķir visu.»

«Tā tas ir.»

«Vai šie cilvēki var arī nomirt, ja visā drīzumā netiks nogādāti lejā?»

«Tā varētu būt,» cieši sakniebis lūpas, atbildēja Hauards.

«Bet tas taču ir gadsimta notikums! Kas tur augšā tagad notiek?»

«Vēl pirms desmit, piecpadsmit minūtēm…»

«Liecies mierā!» iebļāvās Džeseps. «Šādos gadījumos stāvoklis acumirklī var mainīties. Uzzini, kā tur ir pašlaik, Klif. Kurš šonakt dežurē? Piezvani viņam vai labāk, es pats piezvanīšu.»

«Pagaidām nē, Džes. Es tev saku, ka viņi…»

Džeseps sagrāba sabiedrisko attiecību nodaļas pārstāvi pie pleca. «Tu, Klif, pats esi bijis žurnālists. Lai nu kā, bet tas kļūs par pēdējo gadu lielāko notikumu aviācijā, un tu lieliski to apzinies. Stundas laikā tev uzklups reportieri, kinohronikas un televīzijas pārstāvji un visi pārējie. Tev jāpalīdz mums tūlīt, ja nevēlies, lai skraidām pa visu lidostu. Sniedz mums precīzas ziņas par pašreizējo stāvokli, un tu mirkli varēsi uzelpot, kamēr mēs nosūtīsim savas reportāžas.»

«Labi, labi, lūdzu nomierinies.» Hauards nocēla iekšējā telefona klausuli. «Runā Hauards. Lūdzu vadības telpu.» Pagriezies pret Džesepu, viņš izstiepa apakšlūpu un teica: «Tu mani nogalini. Hallo, vadība? Vai tur ir Bērdiks? Lūdzu savienojiet, tas ir steidzami. Hallo, Harij, te Klifs. Pulcējas preses ļaudis, Harij. Es viņus ilgāk nevaru noturēt. Viņi vēlas uzzināt, kāds pašlaik ir stāvoklis. Viņiem jāievēro termiņi.»

«Protams!» Bērdiks sarkastiski nosprauslājās. «Mēs izkārtosim tā, lai lidmašīna nogāžas pirms viņu termiņiem. Viss laikrakstu labā!»

«Neuztraucies, Harij,» Hauards sacīja. «Zēni dara savu darbu.»

Bērdiks nolika klausuli un teica vadītājam, kas blakus Trelevenam stāvēja pie radiopults: «Mister Grimzl, Klifam Hauardam zeme deg zem kājām. Es negribu pamest jūs. Vai Stens nevarētu uz brīdi iziet un aprunāties ar žurnālistiem?»

«Domāju, ka var,» atbildēja vadītājs.

Viņš palūkojās uz savu palīgu. «Nu, ko? Šie vīri jātur grožos. Tu veikli tiksi ar viņiem galā.»

«Labi, ser. Es to izdarīšu.»

«Nav nozīmes kaut ko slēpt,» piebilda Bērdiks. « Izstāstiet visu, kas noticis, izņemot šo te,» viņš pamāja uz radiopulti.

«Sapratu. Atstājiet to manā ziņā.» Palīgs izgāja no istabas.

«Klif, vadītāja palīgs kāpj lejā,» Bērdiks sacīja un nolika klausuli. Viņš aizsvempās līdz abiem vīriem pie radiopults un noslaucīja seju ar saņurcītu kabatlakatu. «Vai kas dzirdams?» viņš neskanīgi jautāja.

Trelevens papurināja galvu. Viņš nepagriezās. Seja viņam aiz noguruma bija pelēka. «Nē,» viņš truli atteica. «Viņi ir pazuduši.»

Vadītājs tūdaļ pavēlēja komutatora operatoram. «Steidzīgi nosūtiet teletaipu uz Kalgari un Sietlu. Uzziniet, vai viņi vēl uztver septiņsimt četrpadsmito.»

«Septiņsimt četrpadsmitais, septiņsimt četrpadsmitais. Vankūveras vadība septiņsimt četrpadsmitajam. Atbildiet, 714.,» radists bēra mikrofonā.

Trelevens noliecās pār radiopulti. Pīpe, kuru viņš turēja rokā, bija nodzisusi. «Tā,» viņš gurdeni sprieda. «Tas varbūt ir viss stāsts.»

«714, 714. Vai dzirdat mani? Lūdzu atbildiet.»

«Tas vairs nav izturams,» teica Bērdiks. «Klau, Džonij,» viņš uzrunāja kādu ierēdni, «pie visiem svētajiem, atnes, lūdzu, kafiju. Melnu un stipru.»

«Pagaidiet!» iesaucās radists.

«Vai ko saklausījāt?» vaicāja vadītājs.

«Es nezinu… Vienu brīdi likās…» Noliecies pie pašas pults, ar austiņām galvā, radists mazliet paregulēja radio. «Hallo, 714, 714, te Vankūvera.» Tad sauca pāri plecam: «Es šo to dzirdu. Tie laikam ir viņi. Nevar saprast. Ja tie ir viņi, tad jau gan būs aplam!»

«Mums jāpamēģina,» teica Trelevens.

«Sakiet viņiem, lai maina vilni.»

«Septiņsimt četrpadsmitais,» izsauca radists. «Te Vankūvera. Te Vankūvera. Mainiet frekvenci uz 128,3. Vai dzirdat? Frekvence 128,3.»

Trelevens pagriezās pret vadītāju. «Labāk palūdziet, lai gaisa karaspēki vēlreiz pameklē viņus ar radaru,» viņš ieteica. «Drīz viņiem jāparādās arī mūsu ekrānā.»

«Septiņsimt četrpadsmitais. Mainiet frekvenci uz 128,3 un runājiet,» atkārtoja radists.

Bērdiks piemetās uz galda stūra. Viņa roka atstāja uz koka mitru nospiedumu. «Tas nedrīkst notikt — nedrīkst,» viņš čerkstošā balsī sacīja visiem, cieši vērdamies radiopultī. «Ja mēs viņus tagad pazaudēsim, viņi aizies bojā visi līdz pēdējam.»

IX (04.35-05.05)

Kā ļaunā murgā, pagalam izmisis, zobus sakodis, sviedriem noplūdušu seju, Spensers pūlējās savaldīt lidmašīnu, ar vienu roku regulēdams droseļvārstus, ar otru cieši sagrābis stūri. Nerealitātes sajūta viņā jaucās ar svelošām dusmām un dziļu riebumu pret sevi. Lidojot viņš bija strauji zaudējis ne vien augstumu, bet arī ātrumu. Smadzenes atteicās atveidot divas pēdējās minūtes. Viņš vairs nespēja sakopot uzmanību — neko vairāk viņš neatcerējās. Bet vai tas bija attaisnojums? īsā brīdī nevar tik ļoti zaudēt augstumu; jādomā, ka viņi strauji krituši arī pirms tam. Bet vēl nupat viņš bija paskatījies kāpuma un krituma indikatorā vai šis instruments būtu nepareizi rādījis? Varbūt aptrūcies benzīna?

Spensers sajuta spēju, gandrīz nevaldāmu vēlēšanos kliegt. Brēkt kā bērns. Izkāpt no sēdekļa, atiet no stūres, neredzēt ironiski drebošās šautras, ņirdzīgo mēraparātu jūkli un pamest visu. Ieiet atkal siltajā, rēni apgaismotajā lidmašīnas salonā un iesaukties: «Es nevarēju. Es jums teicu, ka neprotu, bet jūs manī neklausījāties. Kā var kādam kaut ko tādu prasīt?»

«Augstums pieaug,» pavēstīja Dženeta, kuras balss tagad šķita neticami mierīga. Spensers atcerējās viņu apstulbušu, un tai pašā mirklī kliedzieni zemapziņā pārtapa par mežonīgiem, šaušalīgiem sievietes kliedzieniem tepat aiz muguras, pasažieru salonā.

Viņš dzirdēja kādu vīrieti saucam: «Es jums saku, tas nav pilots! Viņi abi tur guļ garšļaukus. Mēs esam pagalam!»

«Apklustiet un sēdieties vietā!» asi un skaidri pavēlēja Bērds.

«Jūs nedrīkstat mani komandēt…»

«Es teicu ejiet atpakaļ! Sēdieties!»

«Labi, dakter,» ierunājās Grāpis. «Atstājiet viņu manā ziņā. Nu, ko…»

Spensers mirkli pievēra acis, cenšoties aizkavēt spīdošo skalu ņirboņu. Viņš skaudri apzinājās, ka bezcerīgi zaudējis formu. Var visu mūžu skraidīt no vienas vietas uz otru, ne mirkli neapstājoties, un domāt, ka noturēties virs ūdens var tikai tad, ja ir iemaņas. Taču, kad pirmoreiz iestājas īstā krīze, kad ķermenim jāparāda, ko tas spēj, viņš izrādās nevarīgs. Šī apziņa bija šaušalīga: atskārst, ka ķermenis vairs nespēj cīnīties un gluži kā veca automašīna tūdaļ atmuguriski noripos no kalna.

«Piedodiet,» ierunājās Dženeta.

Joprojām cieši satvēris vadības rokturi, Spensers uzmeta viņai izbrīna pilnu skatienu.

«Ko?» viņš apstulbis jautāja.

Meitene sēdeklī daļēji pagriezās pret viņu. Vadības paneļa zaļganajā atgaismā viņas bālā seja šķita gandrīz caurspīdīga.

«Atvainojiet, ka es tā palaidos,» viņa vienkārši sacīja. «Jums jau tāpat ir grūti. Es… nespēju savaldīties.»

«Nezinu, par ko jūs runājat,» Spensers skarbi atbildēja. Viņš neatģida, ko lai saka. Dzirdēja, kā tā pati pasažiere tagad skaļi raud. Spensers jutās dziļi nokaunējies.

«Tas tāpēc, ka mēģināju strauji lidot augšā,» viņš sacīja.

«Bet drīkst celties gaisā tikai pamazām, citādi atkal zaudēsim vadību.»

Durvju ailē dzinēju aizvien spalgāko rēkoņu pārskanēja Bērda balss: «Kas te galu galā notiek? Vai jums viss kārtībā?»

Spensers atbildēja: «Piedodiet, doktor. Es nevarēju noturēt stūri. Domāju, ka tagad viss ir kārtībā.»

«Mēģiniet vismaz lidot horizontāli,» pārmetoši teica Bērds. «Aizmugurē ir ļoti slimi cilvēki.»

«Tā bija mana vaina,» teica Dženeta. Viņa redzēja, ka Bērds grīļojas aiz noguruma un pieķeras pie durvju aplodas, lai noturētos kājās.

«Nē, nē!» iebilda Spensers. «Ja nebūtu viņas, mēs nogāztos zemē. Es netieku galā ar lidmašīnu, tas ir viss.»

«Nieki,» strupi noteica Bērds. Viņi dzirdēja kādu vīrieti kliedzam: «Ziņojiet pa radio!» un Bērds skaļā balsī uzrunāja pasažierus: «Uzklausiet mani. Panika ir vislipīgākā un arī visbīstamākā slimība.» Tad durvis aiz viņa aizcirtās.

«Pareiza doma,» mierīgi sacīja Dženeta. «Man jāziņo kapteinim Trelevenam.»

«Jā,» piekrita Spensers. «Izstāstiet viņam, kas notika, un ka mēs atkal atgūstam augstumu.»

Dženeta nospieda mikrofonu pārraidei un izsauca Vankūveru. Pirmoreiz nebija tūlītējas atbildes. Viņa izsauca vēlreiz. Neviens neatbildēja.

Spenseru atkal sagrāba bailes. Viņš piespieda sevi tās pārvarēt. «Kas noticis?» viņš jautāja. «Vai esat pareizi ieslēgusi pārraidi?»

«Jā, šķiet, ka esmu.»

«lepūtiet mikrofonā. Ja tas strādās, jūs sevi dzirdēsiet.»

Dženeta paklausīja. «Jā, es dzirdu labi. Hallo, Vankūvera. Hallo, Vankūvera. Te septiņsimt četrpadsmitais. Vai dzirdat mani? Beidzu.»

Klusums.

«Hallo, Vankūvera. Te septiņsimt četrpadsmitais. Lūdzu atbildiet. Viss.»

Joprojām klusums.

«Atļaujiet man,» piedāvāja Spensers.

Viņš noņēma labo roku no droseļvārsta sviras un nospieda mikrofona slēdzi. «Hallo, Vankūvera. Hallo, Vankūvera. Te Spensers, 714. Avārija, avārija. Lūdzu atbildiet.»

Klusums šķita blīvs un sataustāms kā siena. It kā viņi būtu vieni visā pasaulē.

«Sakustējās raidītāja skalas šautra,» teica Spensers. «Esmu pārliecināts, ka raidām pareizi.» Viņš mēģināja vēlreiz, bet nesekmīgi. «Visām raidstacijām. Palīgā, palīgā, palīgā. Te septiņsimt četrpadsmitais. Esam briesmās. Atbildiet. Viss.» Ēters šķita kā izmiris. «Nu ir skaidrs. Mēs esam nobraukuši no viļņa.»

«Kā tas varēja gadīties?»

«Nejautājiet. Tādā stāvoklī kā mums viss var gadīties. Dženet, jums būs jāizgroza visa noskaņošanas skala.»

«Vai mainīt frekvenci nav pārāk riskanti?»

«Man šķiet, ka mēs to jau nomainījām. Skaidrs, ka bez radio es tūdaļ nolaidīšu lidmašīnas priekšgalu, un ar mums būs cauri. Es nezinu, kur mēs atrodamies, un, ja arī zinātu, tik un tā nevarētu nolaisties, nesašķīdis gabalos.»

Dženeta piecēlās, pārlika austiņu vadu pār plecu un sniedzās pēc radiopaneļa pogām. Viņa uzmanīgi taustīja visu frekvenču skalu. Pārslēdzot ikreiz atskanēja krakšķi un sprakšķi.

«Iztaustīju no viena gala līdz otram,» viņa sacīja.

«Turpiniet,» teica Spensers. «Jums kāds jāatrod. Ja nevarēs citādi, izsauksim visos kanālos pēc kārtas.» Pēkšņi ieskanējās tāla balss. «Paga, kas tas?» Dženeta steigšus pārslēdza atpakaļ. «Uzgrieziet skaļāk!«

«… uz 128,3,» balss sacīja pārsteidzoši tuvu. «Vankūveras vadības centrs septiņsimt četrpadsmitajam. Mainiet frekvenci uz 128,3. Lūdzu atbildiet. Viss.»

«Palieciet turpat,» Spensers teica meitenei. «Vai tā ir nosauktā frekvence? Mēs tomēr esam laimesbērni. Ātrāk ziņojiet.»

Dženeta ierausās sēdeklī un steigšus nobēra: «Hallo, Vankūvera. Te 714. Dzirdam jūs skaidri. Viss.»

Vankūvera nekavējoties atbildēja, dispečera balss skanēja moži un cerīgi.

«714. Te Vankūvera. Bijām jūs pazaudējuši. Kas jums notika? Viss.»

«Vankūvera, priecājamies jūs dzirdēt,» Dženeta runāja, atbalstījusi pieri plaukstā. «Mēs nokļuvām briesmās. Lidmašīna zaudēja ātrumu un radio apklusa. Tagad viss ir kārtībā, izņemot pasažieru veselību. Viņi slikti panes lidojumu. Tagad uzņemam augstumu. Viss.»

Atkal ierunājās Trelevens. Viņa balss bija tikpat nosvērta un mierīga kā iepriekš, bet tagad tajā bija skaidri saklausāma pateicība. «Hallo, Dženet. Labi, ka laikus aptvērāt, ka esat noskaņojušies no frekvences. Džordž, es brīdināju jūs par krišanas briesmām. Jums visu laiku jāuzmana ātrums. Viens ir skaidrs: ja bijāt zaudējuši ātrumu un atkal esat to atguvuši, jums vēl saglabājušās pilota iemaņas.»

«Vai dzirdējāt?» Spensers neticīgi jautāja Dženetai. Viņi drudžaini uzsmaidīja viens otram.

Trelevens turpināja: «Jūs laikam dabūjāt mazliet trūkties, tādēļ brīdi atpūtīsimies. Kamēr uzņemat augstumu, nodiktējiet man dažus mērinstrumentu rādījumus. Sāksim ar degvielas tvertņu piepildījumu…»

Kamēr kapteinis uzskaitīja, kādas ziņas viņam nepieciešamas, salona durvis vēlreiz atvērās, un Bērds ielūkojās kabīnē, gribēdams kaut ko sacīt. Manīdams, ka abi uzmanīgi vēro vadības paneli, viņš neko neteica. Tad Bērds ienāca iekšā, aizvēra durvis un nometās uz ceļa blakus kapteiņa un otrā pilota ķermeņiem, lukturīša vietā lietodams oftalmoskopu, lai aplūkotu viņu sejas. Dans bija daļēji nometis segas un gulēja ar pievilktiem ceļgaliem, klusi vaidēdams. Pīts šķita zaudējis samaņu.

Ārsts sakārtoja un cieši sasedza segas. Izvilcis no kabatas mitru roku dvieli, viņš apslaucīja vīru sejas, un brīdi palika sakņupis, domās nogrimis. Tad atkal uzslējās un ieņēma vertikālu stāvokli uz slīpā klāja. Dženeta diktēja mikrofonā skaitļus. Ne vārda neteicis, ārsts izgāja un uzmanīgi aizbīdīja durvis.

Skats aiz durvīm atgādināja lielu traumpunktu, nevis lidmašīnas salonu. Pārpildītajā telpā līdz galam nolaistajos sēdekļos zvilnēja segās ievīstītie slimie pasažieri. Viens vai divi no viņiem bija pilnīgi nekustīgi un tikko elpoja. Citi locījās sāpēs, bet draugi un radi bažīgi aprūpēja viņus un mainīja mitros apliekamos uz pieres.

Pieliecies, lai sekmīgāk nolasītu savu pamācību vīrietim, kuru nupat bija iegrūdis atpakaļ sēdeklī, Grāpis runāja: «Es jūs saprotu. Reizēm jau der nolaist tvaiku. Bet neklājas skaļi kliegt, ja citiem ir nelaba dūša, sevišķi sievietēm; dakteris ir godavīrs, un tāpat tie divi priekšā. Cits nekas neatliek, kā uzticēties viņiem, ja vispār gribam nolaisties.»

Mazliet nomierinājies, pasažieris, kas augumā bija divreiz lielāks par Grāpi, stingi lūkojās savā atspulgā iluminatora stiklā pie sēdekļa. Ņiprais, mazais anglis piegāja pie ārsta, kas pateicībā papliķēja viņa roku.

«Jūs esat īsts brīnumdaris,» teica Bērds.

«Man ir vairāk bail nekā viņam,» Grāpis dedzīgi apgalvoja, «tik tiešām. Ja jūs nebūtu šeit, dakter, tā būtu īstā elle.» Viņš izteiksmīgi paraustīja plecus. «Kā jūs domājat, kas tagad notiks?» viņš jautāja.

«Nezinu,» Bērds atbildēja. Acis viņam bija iekritušas. «Tiem tur, priekšā, gadījās neliela ķeza. Nav jau brīnums. Man šķiet, ka Spensers ir pārpūlējies. Uz viņu gulstas lielāka atbildība, nekā uz jebkuru no mums.»

«Cik ilgi vēl jālido?»

«Nav ne jausmas. Man ir pilnīgi zudusi laika sajūta. Taču ja ieturam pareizu kursu, ilgi nevar būt. Šķiet, ka pagājušas vairākas dienas.»

Grāpis gandrīz čukstus iejautājās: «Ko jūs īsti domājat, dakter? Vai mums ir kāda cerība?»

Bērds pikti atgaiņājās. «Kāpēc jūs man to jautājat? Cerība ir vienmēr. Tomēr viens ir lidot gaisā, bet gluži kas cits — nolaisties zemē, nesašķaidot lidmašīnu lupatlēveros, ar visām no tā izrietošām sekām. Tik daudz pat man ir skaidrs. Tā vai citādi, dažiem tas drīz būs vienalga.»

Bērds notupās līdzās misis Čailderai, sataustīja zem segas viņas pulsu un vēroja sāpēs savilkto, nekustīgo seju, sauso ādu un ātro, seklo elpu. Viņas vīrs skarbi jautāja: «Vai tiešām viņai neko nevar palīdzēt?»

Bērds vēlreiz palūkojās uz sievietes pievērtajām, iekritušajām acīm. Viņš gurdi teica: «Mister Čailder, jums ir tiesības zināt patiesību. Jūs esat saprātīgs cilvēks, tādēļ runāšu bez aplinkiem. Mēs lidojam, cik ātri vien iespējams, bet jūsu sievas stāvokli labākajā gadījumā var saukt par bīstamu.» Čaildera mute neskanīgi kustējās. «Jums tas jāsaprot,» ārsts piesardzīgi turpināja. «Esmu viņas labā darījis visu, ko spēju, un darīšu arī turpmāk, bet tas ir ārkārtīgi maz. Ja es būtu varējis iešļircināt morfiju, tas mazinātu jūsu sievas ciešanas. Tagad, protams, tas ir vājš mierinājums, mūsu vietā par viņu rūpējas daba.»

Čailders atguva balsi: «Nerunājiet tā. Lai notiek, kas notikdams, es jums pateicos, dakter.»

«Kā tad, ka jāpateicas,» Grāpis vaļsirdīgi iejaucās. «Mēs visi jums pateicamies. Neviens nespētu izdarīt vairāk par jums, dakter. Jūs esat krietns vīrs.»

Turēdams roku uz sievietes pieres, Bērds vāri pasmaidīja. «No vārdiem vien labāk nekļūst,» viņš skarbi teica. «Jūs esat drosmīgs cilvēks, mister Čailder, un es jūs cienu. Bet nevajag sevi maldināt.» Viņš klusībā nodomāja: tāda ir patiesība. Es zināju, ka tas notiks šovakar, un sirds dziļumos to nojautu. Tā ir patiesības rūgtā garša. Lai paliek romantiski varoņstāsti. Nav ko lūkoties uz sevi caur rožainām brillēm kāds tu gribētu būt, vai ko citi par tevi domās. Tā ir skaudra patiesība. Varbūt pēc stundas mēs visi būsim miruši. Taču es būšu tāds, kāds esmu: nožēlojams neveiksminieks. Akmenī tiks iekalts: «Kad sita viņa stunda, viņš izrādījās necienīgs.» Lielisks nekrologs.

«Es jums apsolu,» Čailders dedzīgi sacīja, «ja mēs tiksim no šejienes laukā, es vēlos, lai visi uzzina, kādu pateicību esam jums parādā.»

Bērds kļuva nopietns. «Ko nu,» viņš norūca. «Kaut man būtu nedaudz fizioloģiskā šķīduma.» Viņš piecēlās. «Rīkojieties kā iepriekš, mister Čailder. Lai viņai tiešām būtu silti. Laiku pa laikam apslapiniet lūpas. Un būtu labi, ja viņa šad un tad norītu kādu malku ūdens. Atcerieties, ka viņa bīstami daudz zaudējusi šķidrumu.»

Vankūveras lidojumu vadības telpā Harijs Bērdiks tobrīd ar vēl vienu kafijas tasi papildināja šķidruma krājumus savā ķermenī. Trelevens tagad turēja rokā ne vien mikrofonu, bet bija uzlicis arī radioaustiņas, un runāja: «Radar, vai kas redzams ekrānā?»

Kādā citā lidostas telpā galvenais radaroperators, sēdēdams blakus savam palīgam pie tāldarbības skenera, mierīgi atbildēja: «Pagaidām ne.»

«Nesaprotu,» Trelevens teica vadītājam. «Viņiem jau ir jābūt redzamiem.»

Bērdiks piebilda: «Neaizmirstiet, ka viņi zaudējuši ātrumu.»

«Tā gan ir,» piekrita Trelevens. Mikrofonā viņš teica: «Radar, tiklīdz redzat viņus, tūdaļ ziņojiet.»

Viņš atkal vērsās pie vadītāja. «Es neuzdrošinos dot viņam atļauju nolaisties zem mākoņiem, ja nezinu, kur viņš ir. Palūdziet gaisa karaspēku, lai pameklē vēlreiz, labi, mister Grimzl?» Viņš pamāja radistam, «leslēdziet pārraidi. Hallo, 714. Tagad, Džordž, klausieties uzmanīgi. Mēs atkārtosim to pašu vingrinājumu, bet pirms tam es paskaidrošu jums šo to, ko varbūt esat piemirsis, vai arī kas attiecas tikai uz lielajām lidmašīnām. Vai dzirdat mani? Beidzu.»

Dženeta atbildēja: «Turpiniet, Vankūvera. Klausāmies uzmanīgi. Viss.»

«Labi, septiņsimt četrpadsmitais. Tātad pirms nolaišanās šis tas jāpārbauda un jānoregulē. Tas jāizdara reizē ar nolaišanās operācijām, kuras tikko veicāt. Vēlāk teikšu, kad un kā jārīkojas. Tagad tikai pārrunāsim īsumā. Vispirms jāieslēdz hidrauliskā pastiprinātāja kompresors. Bremžu spiedienam tad jābūt no deviņsimt līdz tūkstoš mārciņām uz kvadrātcollu. Varbūt jūs kaut ko atceraties no tiem laikiem, kad lidojāt ar iznīcinātājiem, bet atsvaidzināt atmiņu nenāks par ļaunu. Tālāk, tiklīdz izlaista šasija, jāieslēdz degvielas sūkņi un jāpārliecinās, vai padeve ir pietiekama. Beidzot jānoregulē kārtīgs degmaisījums un jāiestāda propelleru kāpe. Vai viss skaidrs? Nolaižoties darīsim to pakāpeniski, lai Dženeta var darboties ar svirām. Tagad es pateikšu, kur tās atrodas. Sākam…»

Dženeta un Spensers pēc norādījuma sameklēja slēdžus un sviras.

«Sakiet, Dženet, ka esam atraduši visu.»

«Hallo, Vankūvera. Šai ziņā viss kārtībā.»

«Labi, septiņsimt četrpadsmitais. Jums ir skaidrs, kur atrodas katra svira, Dženet. Vai esat pilnīgi droša? Viss.»

«Jā, Vankūvera. Esmu droša. Beidzu.»

«714. Vēlreiz pārbaudiet, vai lidojat horizontāli. Viss.»

«Hallo, Vankūvera. Jā, tagad lidojam horizontāli un esam virs mākoņiem.»

«Labi, 714. Tā, Džordž. Tagad aizspārņu leņķis 15 grādu, ātrums 140, un vēlreiz nolaižam šasiju. Vērojiet ātrummērītāju kā vanags. Ja esat gatavs, sāksim…»

Spensers nopietni ķērās pie darba, koncentrēdamies ikvienai darbībai, kamēr Dženeta rūpīgi nolasīja ātrumindikatora rādījumus un bīdīja aizspārņu un šasijas sviras. Viņi atkal sajuta spēju grūdienu, samazinoties ātrumam. Austrumpusē jau maigi blāvoja rītausma.

Trelevens vadības telpā izmantoja izdevību un iemalkoja padzisušo kafiju. Viņš paņēma Bērdika piedāvāto cigareti un skaļi izelpoja dūmus. Zilganiem rugājiem noaugušu zodu, viņš likās pagalam izvārdzis.

«Kā jūs vērtētu pašreizējo stāvokli?» aviolīnijas vadītājs apvaicājās.

«Kā jau varēja gaidit,» atbildēja kapteinis, «esam nonākuši bīstamā laika trūkumā. Aizspārņu pacelšanas un šasijas nolaišanas vingrinājums vien būtu jāatkārto kādas divpadsmit reizes. Bet labi, ja viņš to pagūs izdarīt trīsreiz, pirms parādīsies virs pilsētas tas ir, ja ieturēs pareizo kursu.»

«Vai liksiet viņam izdarīt tuvošanās vingrinājumus?» iejautājās vadītājs.

«Būs vien jāliek. Bez diviem vai trim mēģinājumiem es nedodu ne sarkanu grasi par to, ka viņš nolaidīsies ar tik mazu pieredzi. Redzēsim, kā viņam veiksies. Citādi…» Trelevens saminstinājās.

Bērdiks nometa cigareti uz grīdas un uzkāpa tai virsū. «Citādi kas?» viņš mudināja.

Trelevens pagriezās pret viņu. «Ja raugās patiesībai acīs,» viņš teica. «Spensers aiz bailēm galīgi zaudējis prātu, un tam ir nopietns iemesls. Ja nervi viņam netuf, labāk lai lido tālāk un nolaižas okeānā.»

«Tas nu gan būs trieciens!» iesaucās Bērdiks. «Gan pasažieriem, gan lidmašīnai. Tīrie zaudējumi.»

«Zaudējumi jau iepriekš paredzēti,» dzedri atteica Trelevens, lūkodamies tuklajam priekšniekam tieši acīs. «Ja mūsu draugs grasās sadragāt lidmašīnu lupatlēveros lidlaukā, tā tik un tā būs jānoraksta.»

«Harijs tik ļauni nedomāja,» steigšus piebilda vadītājs.

«Protams, ka ne,» neveikli taisnojās Bērdiks.

«Un papildu briesmas irtās,» turpināja Trelevens, «ja Spensers avarēs lidlaukā, tad gandrīz droši izcelsies ugunsgrēks un labi, ja kādu vispār varēsim izglābt. Viņš vēl aizraus sev līdz arī dažu labu zemes ēku. Turpretī, nolaižoties uz ūdens, viņš, protams, sadauzīs lidmašīnu, bet mums paliek iespēja glābt dažus, kaut arī ne pašus slimākos, pasažierus. Šai dūmakā un bezvējā ūdens būs pavisam rāms un mazinās triecienu. Ar radaru varam nolaist lidmašīnu pie pašiem glābšanas kuteriem.»

«Sazinieties ar kara floti,» vadītājs pavēlēja palīgam. «Arī ar gaisa karaspēku. Gaisa un ūdens glābšanas komanda jau ir piebraukusi. Lai viņi iziet reidā un gaida pavēles.»

«Man ne visai gribētos to darīt,» teica Trelevens, pagriezdamies pret sienas karti. «Tas nozīmētu pamest slimos nelaimē. Būtu ļoti labi, ja izdotos viņus izvilkt no ūdens pirms lidmašīnas nogrimšanas. Bet, iespējams, nebūs citas izejas.» Viņš sacīja radioaustiņu mikrofonā: «Radar, vai kas redzams ekrānā?»

«Joprojām nekas,» atskanēja mierīga, bezkaislīga atbilde. «Tomēr pagaidiet. Vienu mirkli. Nupat kaut kas parādās… Jā, kaptein. Nu ir rokā. Viņš ir par desmit jūdzēm novirzījies uz dienvidiem. Lieciet, lai uzņem kursu 265.»

«Skaisti nostrādāts,» uzslavēja Trelevens. Viņš jau pamāja, lai ieslēdz pārraidi, kad komutatora operators uzsauca: «Gaisa karaspēks ziņo, ka mērķis pamanīts, ser. Ierašanās pēc 38 minūtēm.»

«Labi.» Trelevens pacēla mikrofonu. «Hallo, 714. Vai esat nolaidis aizspārņus un ievilcis šasijas? Viss.»

«Jā, Vankūvera. Viss,» skanēja meitenes balss.

«Šoreiz nekādu kļūmju? Lidojums horizontāls un vienmērīgs?»

«Viss kārtībā, Vankūvera. Pilots sāka vismaz šobrīd.» Viņi dzirdēja Dženetu nervozi iesmejamies.

«Tas ir jauki, 714. Tagad mēs jūs redzam radarekrānā. Jūs esat par 10 jūdzēm novirzījušies uz dienvidiem. Uzmanīgi sasverieties pa labi, lai saglabātu pašreizējo ātrumu un uzņemtu kursu 265. Atkārtoju — 265. Vai skaidrs? Viss.»

«Skaidrs, Vankūvera.»

Trelevens palūkojās laukā pa logu. Bija kļuvis mazliet gaišāks. «Viņi varēs kaut ko saredzēt,» viņš teica. «Bet tikai pašās beigās.»

«Es turēšu visu gatavībā,» teica vadītājs. Viņš pavēlēja savam palīgam: «Piezvani uz torni, Sten. Saki, lai saceļ kājās ugunsdzēsējus.» Tad viņš pievērsās komutatora operatoram. «Savienojiet mani ar pilsētas policiju.»

«Un mani pēc tam savienojiet ar Hauardu preses telpā,» piebilda Bērdiks. Viņš paskaidroja Trelevenam: «Būs labāk, ja mēs šiem zēniem ieminēsimies par nolaišanos ūdenī, iekams viņiem nav radušies savi slēdzieni. Nē, pagaidiet.» Cieši lūkodamies uz kapteini, viņš pēkšņi atskārta. «Mēs taču nevaram atzīt, ka tādējādi būtu jānoraksta slimie pasažieri. Tad es esmu pagalam!»

Trelevens neklausījās. Viņš bija atslīdzis krēslā, noliecis galvu un ar plaukstu pievēris acis, tādēļ nedzirdēja apkārtējo balsu murdoņu. Bet tiklīdz skaļrunī kāds ierunājās, viņš pietrūkās kājās un sniedzās pēc sava mikrofona.

«Hallo, Vankūvera,» izsauca Dženeta. «Kā norādīts, esam uzņēmuši kursu 265. Viss.»

«Tas ir jauki, 714,» Trelevens šķietami līksmā balsī atsaucās. «Jūs lieliski vadāt lidmašīnu. Atkārtosim visu vēlreiz, labi? Tas būs pēdējoreiz pirms nolaišanās lidostā, tādēļ pacenties, Džordž.»

Lidojumu vadītājs klusu runāja telefona klausulē: «Jā, viņi būs šeit pēc kādas pusstundas. Laiks izbraukt uz ceļa.»

X (05.05-05.25)

Spensers mēģināja atpūtināt sāpošās kājas. Viss ķermenis šķita sadauzīts un nobrāzts. Uztraukumā un pūlēs koncentrēties viņš bija izlietojis pārlieku daudz enerģijas, un, tagad, kad viņš mirkli atslābinājās, spēki likās pilnīgi izsīkuši. Viņš juta, kā dreb rokas un nemaz necentās tās savaldīt. Vērojot indikatoru nemitīgo kustību, acu priekšā aizvirmoja gaišs plankums, te atkal gluži kā vates skumšķis lēnām krita lejā. Iekšējā balss, kas tagad šķita tikpat īsta un skaidri saklausāma kā balss austiņās, neatlaidīgi atkārtoja: «Lai ko tu dari, nepalaidies. Ja tu palaidīsies, ar tevi ir cauri. Atceries: karalaikā daudzreiz bija tāpat. Tev likās, ka gals ir klāt, tu biji galīgi pārguris, izsmelts. Bet ikreiz kaut kas tomēr bija saglabājies — pēdējais spēku krājums, par kuru tev nebija ne mazākās nojausmas.

Spensers lūkojās uz Dženetu, piespiezdams sevi runāt. «Kā mums izdevās?» viņš jautāja, juzdams, ka ir tuvu sabrukumam.

Dženeta likās saprotam jautājumu. «Izdevās gluži labi,» viņa mundri teica. «Man vismaz šķita, ka kapteinis Trelevens bija apmierināts, bet jums?»

«Es viņu slikti dzirdēju,» Spensers atbildēja, grozīdams galvu no vienas puses uz otru, lai atbrīvotu kakla muskuļus. «Es ceru, ka tā ir. Cik reižu mēs jau esam atkārtojuši aizspārņu un šasijas vingrinājumu? Trīsreiz? Ja viņš liks to darīt vēlreiz, es…» Mieru — viņš sevi apsauca. Neizrādi viņai, kādā stāvoklī tu esi. Dženeta pieliecās un nosusināja viņa pieri un seju ar kabatlakatiņu. Tagad saņemies. Tie ir tikai nervi, bailēm lielas acis. Padomā par Trelevenu, kā viņš jūtas. Protams, viņš ir drošībā, uz zemes, bet, ja viņš kaut ko piemirsis…»

«Vai ievērojāt, ka aust saule?» jautāja Dženeta.

«Jā, protams,» Spensers meloja, paceldams acis. Pat priekšā rietumpusē, mākoņu pamale jau sārtojās, un arī tur plašais debesjums bija kļuvis manāmi gaišāks. Dienvidpusē, taisnā leņķī pa kreisi vīdēja divas kalnu virsotnes, gluži kā salas bangainā vates jūrā. «Drīz būsim klāt.» Viņš aprāvās.

«Dženet!»

«Jā?»

«Pirms laižamies lejā, pēdējo reiz, tas ir, vēlreiz, pametiet acis uz pilotiem. Var gadīties gaisa bedre, un nebūtu labi, ja viņi mētātos pa kabīni.»

Dženeta apveltīja viņu ar pateicības pilnu smaidu.

«Vai varēsiet kādu brīdi noturēties?» viņa jautāja.

«Neraizējieties, ja vajadzēs, es pasaukšu.» Dženeta noņēma austiņas un piecēlās. Pēkšņi atvērās salona durvis un tajās nostājās Bērds.

«Jūs nesēžat pie radio,» viņš secināja.

«Es gribēju apraudzīt kapteini un otro pilotu, lai pārliecinātos, ka viņi ir drošībā.»

«Nevajag,» Bērds sacīja. «Es to pirms brīža izdarīju, kad bijāt aizņemta.»

«Doktor,» uzsauca Spensers. «Kā jums tur, aizmugurē, klājas?»

«Tāpēc jau es atnācu,» Bērds īsi noteica. «Ilgi mēs nenoturēsimies.»

«Varbūt jums vajadzīga kāda palīdzība, ko var lūgt pa radio?»

«Es labprāt konsultētos ar kādu ārstu par diagnozi, bet svarīgāk laikam ir turēt kanālu brīvu lidmašīnas vadībai. Cik ilgi vēl jālido?»

«Mazāk par pusstundu. Ko teiksiet par to?»

«Nezinu,» šaubīdamies atteica Bērds. Viņš turējās pie Spensera sēdekļa atzveltnes, un visā viņa augumā jautās nogurums. Viņš bija izmeties kreklā, noraisījis kaklasaiti. «Divi pacienti ir pilnīgā nesamaņā,» viņš turpināja. «Cik ilgi viņi vēl izturēs bez ārstēšanas to es nezinu. Taču katrā ziņā, ne pārāk ilgi. Un vairākiem citiem drīz klāsies tikpat slikti, ja nemaldos.»

Spensers saviebās. «Vai jums kāds palīdz?»

«Kā tad, citādi es netiktu galā. Sevišķi viens zēns, tas anglis. Viņš izrādījies īsts…»

Ierunājās austiņas. «Hallo, 714. Te Vankūvera. Viss.»

Spensers pamāja Dženetai, un viņa steidzīgi uzlika austiņas.

«Labi, es dodos atpakaļ,» teica Bērds. «Labu veiksmi.»

«Uzgaidiet,» Spensers aizkavēja meiteni.

«Te 714,» Dženeta atsaucās mikrofonā. «Pēc brīža varēsim jūs uzklausīt.»

«Doktor,» skubīgi ierunājās Spensers. «Es negribu jūs maldināt. Nolaišanās būs ļoti bīstama. Var gadīties tā, kā aprakstīts.» Ārsts neatbildēja. «Jūs saprotat, ko es domāju. Aizmugurē viss lidos pa gaisu. Raugiet, lai viņi paliek savās vietās, labi?»

Bērds šķita apsveram šos vārdus. Tad viņš piesmakušā balsī atteica: «Dariet, ko varat, pārējo atstājiet manā ziņā.» Viņš viegli piegrūda jaunekļa plecam un devās uz aizmuguri.

«Labi,» Spensers sacīja Dženetai.

«Runājiet, Vankūvera,» viņa izsauca.

«Hallo, 714,» atskanēja Trelevena skaidrā un pārliecinātā balss. «Ja esat atvilkuši elpu pēc pēdējā manevra, laiks turpināt, Džordž. Vai labi dzirdat mani? Lūdzu pārbaudiet. Viss.»

«Sakiet viņam, ka esmu brīdi atpūtinājis kājas un dzirdu viņu deviņu ballu stiprumā,» teica Spensers. Deviņas balles, viņš domāja. Kur es rāvu to?

«.. brīdi atpūties,» ziņoja Dženeta, «un mēs dzirdam jūs deviņu ballu stiprumā.»

«Tā, Džordž. Mūsu lidošanas vingrinājumi jūs laikam mazliet nogurdinājuši, bet tie nāks jums tikai par labu; būs vieglāk nolaisties. Turieties kā līdz šim un esiet gatavs samazināt augstumu. Tagad es vēlos runāt ar Dženetu. Vai jūs klausāties, Dženet?»

«Hallo, Vankūvera. Jā, es dzirdu jūs.»

«Dženet, kad laidīsieties lejā, ievērojiet piespiedu nolaišanās instrukcijas pasažieru drošības labad. Vai sapratāt? Beidzu.»

«Sapratu, kaptein. Viss.»

«Un vēl kas, Dženet. Pirms nolaišanās lai pilots nospiež avārijas zvanu. Šī zvana sarkanais slēdzis atrodas tieši virs otrā pilota sēdekļa.»

«Vai redzat to?» Spensers, galvu nepacēlis, jautāja.

«Jā,» atteica Dženeta. «Te tas ir.»

«Labi. Atcerieties to.»

«Dženet,» turpinājaTrelevens, «tas būs signāls, ka jāsāk pēdējie drošības pasākumi, jo es vēlos, lai jūs atgrieztos aizmugurē, pie pasažieriem.»

«Sakiet viņam, ka nē,» iejaucās Spensers. «Jūs man esat vajadzīga, priekšgalā.»

«Hallo, Vankūvera,» teica Dženeta. «Saprotu jūsu norādījumus, bet pilots grib, lai es viņam palīdzu. Viss.»

Iestājās ilgstošs klusums. Tad Trelevens atbildēja. «Labi, septiņsimt četrpadsmitais. Es jums piekrītu. Taču jūsu pienākums, Dženet, ir gādāt, lai pirms nolaišanās būtu veikti visi drošības pasākumi avārijas gadījumam. Vai ir kāds, kuram jūs varat to paskaidrot un uzticēt?»

«Varbūt ārstam,» ieteica Spensers.

Dženeta noliedzoši purināja galvu. «Viņam jau ir diezgan rūpju.»

«Tad viņš uzņemsies papildu rūpes,» Spensers strupi sacīja. «Jūs man esat vajadzīga šeit, ja mēs gribam tikt lejā.»

Dženeta brīdi svārstījās, tad nospieda pārraides slēdzi. «Hallo, Vankūvera. Doktoram Bērdam būs jāuzņemas slimo pasažieru uzraudzība, kamēr laidīsimies lejā. Domāju, ka viņš vislabāk ievēros drošību avārijas gadījumā. Tur ir vēl viens cilvēks, kas viņam var palīdzēt. Viss.»

«Hallo, Dženet. Lieliski. Tagad ejiet un rūpīgi paskaidrojiet ārstam, kas darāms. Irjāizslēdzjebkādaispējakļūdīties. Paziņojiet, kad esat beigusi.»

Dženeta nolika malā austiņas un izrausās no sēdekļa. «Tā, Džordž,» turpināja Trelevens. «Uzmaniet, lai nenovirzītos no pašreizējā kursa. Ja būs vajadzīgs, es došu norādījumus. Tagad, tuvojoties lidostai, ielāgosim svarīgākās ierīces jūsu kabīnē. Jums labi jāiepazīstas ar tām. Dažas jūs droši vien atcerēsieties no tiem laikiem, kad lidojāt. Jums jāzin, kur tās atrodas. Ja šaubāties, tad sakiet man — varam visu noskaidrot. Izmēģināsim tikreiz, cik vēlaties, bet kad laidīsieties lejā, viss būs jāpaveic kārtīgi un līdz galam. Pirmo pārbaudi sāksim, tiklīdz Dženeta atgriezīsies pie radio.»

Vankūveras lidojumu vadības telpā Trelevens izņēma no mutes apdzisušu cigareti un aizsvieda to projām. Viņš paraudzījās augšup uz elektrisko sienas pulksteni, tad uz lidojumu vadītāju. «Cik benzīna viņiem atlicis?» viņš prasīja.

Grimzls paņēma planšeti no galda. «Tā pietiks deviņdesmit minūšu lidojumam,» viņš atteica.

«Jūs domājat, kaptein, ka diezgan riņķot un mācīties, kā nolaisties uz skrejceļa?»

«Liekas, diezgan,» teica Trelevens. «Pirmajai reizei. Bet lūdzu sekojiet degvielas daudzumam, labi, mister Grimzl? Mums jāpietaupa vēl skrējienam pa ūdeni, ja es izvēlēšos nolaišanos okeānā kā pēdējo glābiņu.»

«Mister Bērdik!» sauca telefonists. «Zvana jūsu priekšnieks.»

Bērdiks nolamājās. «Tieši tagad viņam atkal jāzvana! Sakiet, ka es nevaru pašlaik runāt. Savienojiet viņu ar Kļavas lapas kantori. Pagaidiet. Vispirms savienojiet mani ar kantori.» Viņš nocēla kāda telefona klausuli un nepacietīgi gaidīja. «Tas esi tu, Deiv. Te Harijs. Sagādāšu tev pārsteigumu: zvanīja vecais. Novērs viņa uzmanību, cik ilgi vien iespējams. Pasaki viņam, ka septiņsimt četrpadsmitais lido mūsu vadībā, un ka viņa lūgšanas līdzēs tikpat daudz kā mūsējās. Es viņam piezvanīšu, tiklīdz… tiklīdz man būs viņam ko teikt. Tad viņš laikam te ieradīsies ar lidmašīnu. Labi, veco zēn.»

Vadītāja palīgs, uzlicis plaukstu telefona klausulei, tikmēr sacīja savam šefam: «Zvana Hauards. Viņš apgalvo, ka žurnālisti…»

«Es runāšu.» Vadītājs sagrāba klausuli. «Paklau, Klif. Mēs vairs nepieņemam neoperatīvos zvanus. Situācija kļuvusi nopietna… Jā, es zinu. Ja viņiem ir acis pierē, tad viņi paši redzēs.» Viņš skaļi nometa klausuli.

«Jāatzīst, ka zēns ir labi strādājis,» norūca Bērdiks.

«Tik tiešām,» piekrita vadītājs. «Un žurnālisti nedarītu savu darbu, ja stāvētu klusu. Bet mēs tagad nedrīkstam novirzīties.»

Trelevens pie radiopults domīgi bungoja pirkstus pa galdu un stingi vērās pulkstenī. Ārpus lidostas agrā rīta stundā drošības pasākumi bija pilnā sparā. Slimnīcā kāda māsiņa nolika klausuli un uzrunāja ārstu, kas strādāja pie blakusgalda. Viņa pasniedza ārstam mēteli un paņēma savējo. Abi izsteidzās laukā, un brīdi vēlāk pacēlās slimnīcas garāžas durvis, lai izlaistu vispirms vienu un pēc tam otru ātrās palīdzības mašīnu.

Pilsētas ugunsdzēsēju depo komandas vīri, kas līdz pēdējam brīdim palika rezervē, zvanam atskanot, pameta kārtis un skrēja uz durvīm, pa ceļam paķerdami savu aprīkojumu. Pēdējais vīrs aši atgriezās un ielūkojās kāda pretinieka kārtīs. Viņš pacēla uzacis, tad drāzās pakaļ saviem biedriem.

Pie nedaudzajām mājām Sīailendas tilta tuvumā, kurš atradās ceļā uz lidlauku, policisti virzīja iemītniekus divos autobusos. Gandrīz visi cilvēki bija steigā uzrāvuši virsdrēbes pāri naktsveļai. Kāda meitenīte cieši raudzījās debesīs, kamēr paklupa, uzkāpusi uz pidžamas. Viņu tūdaļ pacēla policists, ienesa autobusā un pamāja šoferim, lai brauc.

«Hallo, Vankūvera,» mazliet aizelsusies, izsauca Dženeta. «Esmu beigusi instruktāžu. Viss.»

«Lieliski,» atviegloti noteica Trelevens. «Nu, Džordž,» viņš aši turpināja. «Laiks skrien uz priekšu kā negudrs. Vispirms, lūdzu, iestādiet altimetru uz 30,1. Tad mazliet samaziniet gāzi, bet turiet stabilu ātrumu, kamēr augstums kritīsies par 500 pēdām minūtē. Uzmanīgi vērojiet mērinstrumentus. Jums jānolaižas zem mākoņiem.»

Spensers pielika pirkstus pie droseļvārstu sviriņām un viegli pievilka tās. Krituma indikators lēnām slīdēja lejup un mazliet nevienmērīgi tuvojās 600, uzkāpa augšā un apstājās pie 500.

«Nāk virsū mākonis,» Spensers teica, kad rītablāzma pēkšņi apdzisa. «Pajautājiet viņam, cik augstu ir mākoņa pamatne.»

Dženeta atkārtoja jautājumu.

«Griestu augstums ir 2,000 pēdas,» atteica Trelevens, «un jums jāiznirst no mākoņiem kādas piecpadsmit jūdzes no lidostas.»

«Sakiet viņam, ka mēs zaudējam 500 pēdas minūtē,» pieprasīja Spensers.

Dženeta to noraidīja.

«Labi, 714. Tagad, Džordž, būs kaut kas grūtāks. Nezaudējiet modrību. Pastāvīgi vērojiet krituma indikatoru. Bet vienlaikus atrodiet visas sviras, kuras izmantosiet nosēšanās laikā. Vai varēsiet?»

Spensers nepapūlējās atbildēt. Nenovērsdams acis no mērinstrumentiem, viņš sakniebis lūpas, izteiksmīgi pamāja.

«Jā, Vankūvera,» sacīja Dženeta. «Pamēģināsim.»

«Tad labi. Ja jums neveicas, nekavējoties ziņojiet.» Trelevens nopurināja roku, kuru kāds, gribēdams viņu pārtraukt, bija uzlicis uz elkoņa. Acis atkal cieši urbās vienā punktā uz sienas, kad viņš iztēlojās lidmašīnas kabīni. «Džordž, lūk, kas jums jādara, kad laidīsieties lejā. Vispirms jāieslēdz hidrauliskā pastiprinātāja sūknis. Iegaumējiet un paturiet to prātā, bet pašlaik neko nedariet. Manometrs ir vadības paneļa kreisajā malā zem žiroskopa. Vai atradāt? Beidzu.»

Spensers dzirdēja Dženetu atbildam: «Vankūvera, pilots zina to un ir atradis arī slēdzi.»

«Tā, 714. Savādi, ka to var atcerēties, vai ne, Džordž?» Trelevens izvilka kabatlakatu un noslaucīja kaklu. «Pēc tam jums jāizslēdz atledotājs. Tam jābūt ieslēgtam, un indikators atrodas panelī pa labi pretī Dženetai. Turpat blakus ir plūsmas regulators. To ir viegli atrast, un tas nolaižoties jāizslēdz. Vai vērojat augstumindikatoru, Džordž? Nākošais ir bremžu sistēmas spiediens. Ir divi manometri viens iekšējai, otrs ārējai bremzei. Tie ir pa labi no hidrauliskā pastiprinātāja, ko nupat atradāt. Viss.»

Pēc īsa pārtraukuma Dženeta apstiprināja. «Atradām, Vankūvera. Tie rāda 950 un… 1,010 mārciņas… uz kvadrātcollu?»

«Tad ir labi, bet pirms nolaišanās tie atkal jāpārbauda. Tagad pāriesim pie aizlaidņiem. Tiem jābūt par trešdaļu pievērtiem. Svira ir tieši pie Dženetas kreisā ceļgala, un tā iedalīta trešdaļās. Vai sekojat man līdzi?»

«Jā, atradu, Vankūvera. Viss.»

«Ar to būs jānodarbojas jums, Dženet. Turpat blakus, tai pašā panelī atrodas kreisā un labā borta dzinēju dzeses regulatori, kas skaidri apzīmēti. Tie būs jāatgriež līdz galam. Dženet, lūdzu, izmēģiniet. Līdz galam vaļā. Nākošais un vissvarīgākais ir šasijas nolaišana. Jūs jau esat vingrinājušies to darīt, bet atcerieties visu, sākot ar aizspārņu pacelšanu un beidzot ar izlaistiem un nobloķētiem riteņiem. Aizspārņi jāpaceļ līdz galam, kad lidmašīna jau būs gandrīz nosēdusies, un jūs jutīsiet, ka sākat piezemēties. Es vēl pamācīšu, kā rīkoties. Vai abi sapratāt? Viss.»

«Sakiet viņam, ka sapratām un paldies,» teica Spensers, nenovērsdams acis no paneļa. Viņam briesmīgi ieniezējās plecs, bet viņš neļāvās īgnumam.

«Labi, 714. Kad tuvojaties skrejceļam un riteņi ir nolaisti, jāieslēdz degvielas sūkņi. Citādi pašā svarīgākajā brīdī varat palikt bez benzīna. Sūkņu slēdzis atrodas pa labi zem autopilota sviras, tieši aiz degmaisījuma regulatoriem.»

Dženeta mulsi raudzījās uz paneli. «Kur?» viņa pusčukstus vaicāja Spenseram. Viņa vaicāja Spenseram. Viņš paskatījās uz paneli un atrada slēdzi. «Šeit,» viņš piedūra pirkstu slēdzītim virs robotās droseļvārstu sviru pamatnes.

«Kārtībā, Vankūvera,» Dženeta gurdi sacīja.

«Tagad automātiski jāpiesātina degmaisījums. Zinu, kaDžordžu tas jau kaitina, tādēļ neko vairāk neteikšu, gan viņš pats tiks galā. Pēc tam jānoregulē propelleru kāpe, kamēr iedegas zaļās spuldzes zem slēdžiem. Tām jābūt pie Džordža labā ceļgala. Vai redzat tās?»

«Pilots saka jā, Vankūvera.»

«Beidzot spiedējsūkņi. Kad riteņi nolaisti, svirām jābūt uz augšu, tāpat kā lidmašīnai paceļoties. Es runāju par četrām svirām, kas atrodas pa kreisi no droseļvārstu regulatoriem. Tā. Vai ir kādi jautājumi? Viss.»

Spensers izmisis palūkojās uz Dženetu. «Tas viss ir viens liels jautājums,» viņš teica. «Mēs to nekad neiegaumēsim.»

«Hallo, Vankūvera,» teica Dženeta. «Mums liekas, ka mēs nespēsim to iegaumēt.»

«Jums tas nav jāiegaumē, 714. Es to darīšu jūsu vietā. Vēl paliek daži sīkumi, kuriem pievērsīsimies, kad pienāks laiks. Es gribu, lai jūs, Džordž, rūpīgi izmēģiniet šīs darbības, lai vēlāk nenovērstu uzmanību. Neaizmirstiet, ka tas ir tikai vingrinājums ar slēdžiem. Jums joprojām jāvada lidmašīna.»

«Pajautājiet par laiku. Cik mums vēl atlicis?» interesējās Spensers.

Dženeta noraidīja jautājumu Vankūverai.

«Kā jau teicu, Džordž, jūsu rīcībā ir diezgan laika, taču mēs nedrīkstam to izšķiest. Pēc kādām divpadsmit minūtēm jūs būsiet virs lidostas. Neuztraucieties. Jūs varēsiet pavingrināties tik ilgi, cik nepieciešams.» Pauze. «Radars ziņo, ka jālabo kurss. Mainiet virzienu par pieciem grādiem uz 260. Viss.»

Trelevens izslēdza mikrofonu un sacīja vadītājam: «Viņi tuvojas planēšanas trajektorijai. Tiklīdz mēs viņus ieraudzīsim, es izlīdzināšu gaitu un likšu riņķot un vingrināties. Redzēsim, kā viņiem veiksies.»

«Te viss ir gatavs,» atteica vadītājs. Viņš sacīja savam palīgam: «Brīdiniet visus lidlauka strādniekus.»

«Hallo, Vankūvera,» skaļrunī ierunājās Dženetas balss. «Esam mainījuši kursu uz 260. Viss.»

«Labi, 714.» Trelevens ar vienu roku parāva uz augšu bikses. «Pārbaudīsim augstumu. Viss.»

«Vankūvera,» pēc brīža atbildēja Dženeta, «mūsu augstums ir 2500 pēdas.»

Trelevens austiņās noklausījās radaroperatora ziņojumu: «Līdz lidlaukam piecpadsmit jūdzes.» Tad viņš turpināja: «Jauki, Džordž. Jūs kuru katru mirkli iznirsiet no mākoņa. Tiklīdz esat laukā, vērojiet, kur ir lidostas signāltornis. Viss.»

«Sliktas ziņas,» teica Bērdiks. «Nomācies. Atkal līs.»

«Ko lai dara,» attrauca Trelevens. «Sazinieties ar torni,» viņš sacīja vadītājam. «Sakiet, lai ieslēdz visas iespējamās gaismas. Mēs drīz pāriesim uz turieni. Lai viņu radio ieslēdz to pašu frekvenci kā šeit. Spenseram nebūs laika niekoties ar kanālu pārslēgšanu.»

«Labi!» sacīja vadītājs, noceldams klausuli.

«Hallo, 714,» izsauca Trelevens. «Jūs esat piecpadsmit jūdzes no lidostas. Vai joprojām esat mākonī, Džordž? Viss.»

Sekoja ilgstoša pauze. Pēkšņi radio krakšķot ieskanējās, un bija dzirdami Dženetas satrauktie vārdi no teikuma vidus: «…neskaidri vīdam. Šķiet, es kaut ko manīju. Jā, es redzu. Vai redzat, mister Spenser? Tieši pretī. Mēs redzam signāltorni, Vankūvera!»

«Viņi ir izlauzušies cauri mākoņiem!» Trelevens iesaucās. «Labi, Džordž,» viņš sacīja mikrofonā. «Tagad izlīdziniet gaitu, palieciet 2000 pēdu augstumā un gaidiet norādījumus. Es pāriešu uz vadības torni, jūs mani kādu brīdi nedzirdēsiet. Skrejceļu izvēlēsimies pašās beigās, lai nolaistos ar vēju. Tikmēr jums būs jāpatrenējas, kā pareizi piezemēties. Viss.»

Viņi izdzirda Spensera balsi: «Ļauj man, Dženet.» Brīdi skanēja aprautas sarunas, tad Spensers atkal raidīja, norīdams galotnes.

«Neizaicināsim likteni, Vankūvera. Mūsu stāvoklis to neatļauj. Mēs laižamies lejā.»

«Ko!» iekliedzās Bērdiks. «Viņš to nedrīkst!»

«Nemuļķojieties, Džordž,» Trelevens attrauca. «Jums ir jāpatrenējas.»

«Es laižos lejā,» Spensers apņēmīgi sacīja, balsij viegli drebot. «Te mirst, cilvēki. Mirst cilvēki! Vai varat to apjēgt? Pirmajā reizē man būs tikpat lielas izredzes kā desmitajā. Es laižos lejā.»

«Es aprunāšos ar viņu,» lūdzās vadītājs.

«Nē,» teica Trelevens. «Strīdēties tagad nav laika.» Viņa seja bija nobālusi. Deniņos pulsēja vēna. «Mums jārīkojas ātri. Mums nav izvēles. Pēc visiem likumiem viņš ir lidmašīnas komandieris. Es piekrītu viņa lēmumam.»

«To jūs nedrīkstat darīt,» protestēja Bērdiks. «Vai jūs nesaprotat…»

«Labi, Džordž,» izsauca Trelevens, «ja jūs tā vēlaties. Nepārtrauciet sakarus un izlīdziniet gaitu. Mēs dodamies uz torni. Lai mums visiem veicas. Izslēdzu raidītāju.» Viņš norāva austiņas, nometa tās un uzsauca pārējiem: «Ejam!» Visi trīs metās laukā no istabas un aizskrēja pa gaiteni ar Bērdiku aizmugurē. Neiekāpjot liftā, viņi uzskrēja pa kāpnēm, gandrīz notriekdami no kājām sargu, kurš kāpa lejā, un iedrāzās torņa vadības telpā. Pie milzīgā loga stāvēja operators un pētīja blāzmojošās debesis ar tumsas binokli. «Tur viņš ir!» operators paziņoja. Trelevens paķēra tālskati, aši ielūkojās tajā un atkal nolika vietā.

«Labi,» viņš izdvesa. «Tagad jāizvēlas skrejceļš.»

«Nulle astoņi,» teica operators. «Tas ir visgarākais skrejceļš un ir pa vējam.»

«Radar!» sauca kapteinis.

«Jā, ser.»

Trelevens devās pie galdiņa, kur zem stikla varēja aplūkot lidlauka plānu. Ar treknu svītru viņš iezīmēja izvēlēto lidmašīnas kursu.

«Darīsim tā. Pašlaik viņš ir kaut kur te. Mēs pagriezīsim viņu lielā aplī pa kreisi un vienlaikus novirzīsim lejup tūkstoš pēdu augstumā.

Tad es sākšu pirmsnolaišanās pārbaudi, mēs novadīsim viņu pāri jūrai un, beidzot liksim lēnām apgriezties. Skaidrs?»

«Jā, kaptein,» teica operators.

Trelevens paņēma piedāvātās austiņas un uzlika galvā. «Vai tās ir pieslēgtas radartelpai?» viņš jautāja.

«Jā, ser. Tieši tā.»

Vadītājs diktēja mikrofonā: «Tornis visām avārijas mašīnām. Skrejceļš divi četri. Divi, četri. Lidostas darbiniekiem ieņemt pirmo un otro pozīciju. Civilās aviācijas tehnika trešajā vietā. Ātrās palīdzības mašīnas dodas uz ceturto un piekto pozīciju. Atkārtoju, neviena mašīna nedrīkst atstāt savu vietu, kamēr lidmašīna nav pabraukuši tai garām. Sākam.»

Noliecies pār vadības pulti, kapteinis ieslēdza mikrofonu. Pie elkoņa sāka griezties magnetofona spoles.

«Hallo, DžordžSpenser,» viņš sacīja mierīgā, nosvērtā balsī. «Te Pols Trelevens no Vankūveras torņa. Vai dzirdat mani? Viss.»

Vadības telpā atskanēja Dženetas balss. «Jā, kaptein. Dzirdam jūs skaidri. Viss.»

Radaroperatora rimtā balss runāja telefonā: «Desmit jūdzes. Uzņemiet kursu 253.»

«Tā, Džordž. Jūs esat desmit jūdzes no lidostas. Uzņemiet kursu 253. Piebremzējiet un lēnām samaziniet augstumu līdz tūkstoš pēdām. Dženet, nolasiet pasažieriem pirmsnolaišanās instruktāžu. Neko turpmāk neraidiet, vienīgi, ja gribat ko pajautāt.»

Noņēmis rokas no vadības roktura, Spensers izlocīja pirkstus. Viņam izdevās viegli uzsmaidīt blakussēdošajai meitenei. «Labi, Dženet, dariet, kas jādara,» viņš sacīja.

Viņa noāķēja mikrofonu no sienas, nospieda pogu un runāja: «Lūdzu uzmanību. Visiem lūdzu uzmanību.» Balss viņai aizķērās. Dženeta cieši satvēra mikrofonu un nokremšļojās. «Ieņemiet savas vietas un piesprādzējiet drošības jostas. Pēc brīža nolaidīsimies. Pateicos.»

«Labi,» uzslavēja Džordžs.

«Parastā nosēšanās, vai ne?»

Dženeta pūlējās pasmaidīt, bet iekoda apakšlūpā. «Ne gluži,» viņa attrauca.

«Jums gan ir spars,» Spensers piebilda. «Es tik ilgi neizturētu…» viņš aprāvās, viegli pakustinot stūri un eleronus un gaidot, kā reaģēs lidmašīna. «Dženet,» viņš turpināja, vērojot mērinstrumentus, «mums nav daudz laika. Mēs zinājām, ka agri vai vēlu tas notiks. Bet es gribu, lai jūs saprastu, kādēļ man jātiek lejā ar pirmo rāvienu.»

«Jā,» Dženeta klusu atbildēja. «Es saprotu.» Viņa bija aplikusi drošības jostu ap vidu un cieši sakļāvusi rokas klēpī.

«Es gribētu jums pateikties,» viņš stomījās. «Es neesmu neko solījis un nesolu arī tagad. Jūs labāk par citiem zināt, cik draņķīgs lidotājs es esmu. Bet riņķošana virs lidostas neko daudz nelīdzēs. Un dažiem pasažieriem ar katru brīdi kļūst aizvien sliktāk. Būs labāk, ja… ja viņu liktenis izšķirsies ātrāk.»

«Es jau teicu,» viņa sacīja. «Jums nekas nav jāpaskaidro.»

Spensers uzmeta Dženetai bažīgu skatienu, brīdi nožēlodams, ka bija atklājis viņai patiesību. Viņa vēroja ātrumindikatoru, un viņas seja nebija redzama. Spensers atskatījās uz plato spārnu aizmugurē. Tas meta neiedomājami lēnu loku virs zilgā dūmakā tītās kalna nogāzes, ko apgaismoja ceļa laternas. Otrā pusē, zem lidmašīnas korpusa, vīdēja lidostas mirgojošās ugunis. Tās šķita aizkustinoši maziņas un sīkas, gluži kā bērna nevērīgi izbārstītās sarkanas un zeltainas krellītes.

Spensers juta, kā dauzās sirds, jo arī viņa ķermenis veica drošības pasākumus, it kā apzinoties, ka atlikusī dzīve tagad mērāma minūtēs, pat sekundēs. Viņš kritiski novērtēja sevi no malas, izlīdzinādams lidmašīnas gaitu.

Viņš dzirdēja savu balsi: «Aiziet, Dženet. Es samazinu augstumu.»

XI (05.25-05.35)

Harijs Bērdiks nolaida tālskati un pasniedza to torņa vadītājam.

Nostājušies uz novērošanas balkona, kas apjoza torni, abi pārlaida pēdējo skatienu laukam, malā aizvāktajām autocisternām un jau labi saskatāmajiem ļaužu pulciņiem pie pasažieru ēkas izejām. Nomācošo gaidu pilno noskaņu, kas bija pārņēmusi visu lidostu, vēl neciešamāku vērta kravas mašīnu motoru vienmuļā rūkoņa lidlauka viņā galā.

Bērdiks pārlika prātā Trelevena plānu, vai tajā nevarētu būt kas aplams. Lidmašīna pārlidos viņus zemāk par divtūkstoš pēdu līmeni un dosies tālāk uz Džordžijas jūras šaurumu, lēnām nolaizdamās pa vējam, tikmēr notiks pēdējā aparatūras pārbaude. Tad sekos pagriešanās plašā lokā un tuvošanās skrejceļam, lai dotu pilotam pēc iespējas vairāk laika labot nolaišanās trajektoriju un rūpīgi sagatavoties piebraucienam.

Plāns bija labs, un turklāt ļāva izmantot austošo rīta gaismu. Bērdiks domāja, ko tas dos pasažieriem, kuri vēl spēj sekot notikumiem. Viņi noskatīsies, kā lejā aizslīd Sīailenda un lidosta, tad līča plašumi, un sala atkal nedroši tuvojas, avārijas pilotam pēdējoreiz labojot kursu. It kā būdams tur augšā, kopā ar viņiem, Bērdiks juta pārvarīgu spriedzi, drausmīgu, skaudru apziņu, ka viņi varbūt raugās acīs nāvei. Viņš pēkšņi nodrebēja. Piesvīdušajā kreklā, stāvot agrā rītā bez žaketes, drēgnums iesvēla kā ar nazi.

Mirkli likās, ka laiks apstājies, un pasaule aizturējusi elpu.

«Mūsu kurss ir 253.» Meitenes balss skaidri noskanēja skaļrunī. «Strauji samazinām augstumu.»

Norūpējies Bērdiks zīmīgi palūkojās uz blakusstāvošo jaunekli. Nebilduši ne vārda, viņi pagriezās un iegāja atpakaļ vadības torņa milzīgajā stiklotajā zālē. Trelevens un Grimzls bija noliekušies pie pults mikrofona, viņu sejās atspīdēja pultī iebūvēto skrejceļa gaismas indikatoru kvēle.

«Vai vējš joprojām labs?» jautāja kapteinis.

Grimzls pamāja. «Pūš mazliet iešķērsām skrejceļam nulle astoņi, bet uz to mēs visvairāk paļaujamies.» Nulle astotais bija visgarākais no trijiem lidlauka skrejceļiem, un Trelevens to labi zināja.

«Radar,» Trelevens sacīja austiņu mikrofonā, «informējiet mani visu laiku, vienalga, arī tad, ja dzirdat, ka runāju ar viņiem. Tā nebūs parastā nolaišanās pēc komandas. Būs attiecīgi jāreaģē, tiklīdz 714. nonāks briesmās. Tad pārtrauciet mani un kliedziet.»

Bērdiks piesita viņam pie pleca. «Kaptein,» viņš skubināja. «Kā būtu, ja vēlreiz mēģinātu viņu aizkavēt vismaz, kamēr kļūs gaišāks un viņš…»

«Lēmums ir pieņemts,» noskaldīja Trelevens. «Puisis ir diezgan nervozs. Ja sāksim strīdēties, viņš būs pagalam.» Bērdiks paraustīja plecus un novērsās. Trelevens turpināja klusākā balsī. «Es saprotu jūsu izjūtas, Harij. Bet saprotiet arī viņu, kuram apkārt tik daudz aparatūras, ko viņš nekad nav redzējis. Viņš ir kā uzvilkts.»

«Kas būs, ja viņš slikti nomērķēs? Ko darīsiet tad?» interesējās Grimzls.

«Tas var gadīties, būsim atklāti,» Trelevens nopietni atbildēja. «Ja viņš nevarēs nolaisties, mēģināsim viņu vēlreiz palaist apkārt. Vairīsimies no jebkādiem strīdiem pa radio, iekams nebūs pilnīgi skaidrs, ka nekas nesanāk. Tad es mēģināšu pierunāt viņu nosēsties okeānā.» Trelevens brīdi ieklausījās skaitļos, ko austiņās mierīgi sauca radaroperators, tad nospieda sava mikrofona slēdzi. «Džordž, ļaujiet ātrumam pieaugt līdz 160 mezgliem un tā stabili turiet.»

Skaļrunis atdzīvojās, jo 714. sāka pārraidi. Vispirms bija biedinoša pauze, tad ierunājās Dženetas balss: «Zaudējam augstumu. Viss.»

Kā milzīgs, smagnējs putns «Empress» lēnām lidoja pāri Lendzdauna sacīkšu trases rietumu galam, kas tinās rīta miglā, un Freizera upes līkumam. Labajā pusē tikko varēja sazīmēt tiltu no cietzemes uz Sīailendu.

«Labi,» teica Trelevens. «Tagad iestādiet degmaisījuma sviras pacelšanās režīmā, tas ir uz augšu līdz galam.» Viņš palūkojās rokas pulkstenī, skaitīdams sekundes. «Nesteidzieties, Džordž. Kad tas būs kārtībā, izslēdziet gaisa apsildi karburatoros. Slēdži ir tūdaļ aiz droseļvārstu svirām.»

«Kas ir ar benzīna bākām?» Bērdiks piesmakušā balsī jautāja.

«Mēs jau pārbaudījām. Viņš tagad pieslēdzies lidmašīnas spārnu tvertnēm,» atbildēja Grimzls.

Spensers lidmašīnā bažīgi vēroja te vienu, te otru sviru. Seja viņam bija sastingusi kā maska. Viņš dzirdēja Trelevenu atsākam savu nepielūdzamo monologu: «Nākamais darbs, Džordž, ir pieslēgt gaisa filtru. Tikai nesteidzieties.»

Spensers pameta niknu skatienu visapkārt. «Gaisa filtru darbina svira zem degmaisījuma regulatoriem. Pabīdiet to uz augšu.»

«Vai jūs redzat to, DŽGPIGt?» Spensers satraukti vaicāja.

«Jā, jā, te tā ir.» Tad viņa aši piebilda: «Skatieties, lejā ir lidosta! Var redzēt galveno, garo skrejceļu.»

«Cerams, ka tas ir pietiekami garš,» Spensers izgrūda caur zobiem, galvu nepaceldams.

«Kompresoru regulēšanai,» turpināja Trelevens, «noder četras sviras, kas atrodas pa labi no degmaisījuma svirām. Pabīdiet arī tās uz augšu.»

«Vai atradāt?» jautāja Spensers.

«Jā.»

«Paldies, labi.» Viņš manīja, ka apvārsnis priekšā te ceļas, te atkal plok, bet neuzdrošinājās novērst acis no vadības paneļa. Dzinēju rūkoņa kļuva nevienmērīga.

«Tagad laiks pacelt aizspārņus 15 grādu leņķī,» mācīja Trelevens, «15 grādi tas ir uz leju līdz otrajam ierobam. Indikatora skala ir galvenā paneļa vidū. Kad sasniedzat 15 grādus, lēnām samaziniet ātrumu līdz 140 mezgliem un izlīdziniet gaitu horizontālam lidojumam. Tiklīdz tas paveikts, ieslēdziet hidropastiprinātāja sūkni, kreisajā pusē pie žiroskopa.»

Trelevena austiņās iejaucās radaroperators: «Pagrieziens uz 225. Ir arī augstuma indikācija, kaptein. Viņš ir tepat virs mums. Deviņsimt līdz tūkstoš trīssimt pēdu augstumā.»

«Mainiet kursu uz 225,» komandēja Trelevens. «Un uzmaniet augstumu — tas ir ļoti nevienmērīgs. Turieties stabili uz tūkstoš pēdām.»

«Viņš ātri krīt,» ziņoja operators. «1000, 1000, 900, 800, 700…»

«Uzmaniet augstumu!» brīdināja Trelevens. «Piedodiet gāzi! Priekšgalu uz augšu!»

«650, 600, 550…»

«Atgūstiet savu augstumu!» uzbrēca Trelevens. «Atpakaļ! Uz tūkstoš pēdām!»

«550… 450…» skaitīja operators. Viņš bija mierīgs, bet nosvīdis. «Nav labi, kaptein. 400… 400… 450… — viņš ceļas augšā. 500…»

Trelevens neizturēja. Viņš norāva austiņas un apcirtās pret Bērdiku. «Viņš nemāk lidot!» viņš kliedza. «Protams, ka nemāk!»

«Runājiet ar viņu,» izgrūda Bērdiks, paklupdams uz priekšu un satverdams kapteiņa roku. «Dieva dēļ, runājiet. Sakiet viņam, kas jādara.»

Trelevens sagrāba mikrofonu un pielika pie mutes. «Spenser,» viņš steidzīgi ierunājās, «jūs nedrīkstat nākt taisni lejā. Klausieties. Jums jāaplido daži apļi un jāpavingrinās, kā tuvoties skrejceļam. Degvielas pietiek divām stundām. Palieciet gaisā! Palieciet gaisā!»

Kad atskanēja Spensera balss, viņi uzmanīgi ieklausījās.

«Jūs tur, ielāgojiet: es laižos lejā. Vai dzirdat mani? Es laižos lejā. Te ir cilvēki, kas vēlākais pēc stundas nomirs. Es varu mazliet iedauzīt lidmašīnu bet jāriskē vien ir. Sāksim piezemēšanās instruktāžu. Nolaižu šasiju.» Viņi dzirdēja Spensera komandu: «Riteņus lejā, Dženet.»

«Labi, labi, Džordž,» Trelevens gurdi noteica. Viņš atkal uzmauca austiņas. Viņš bija atguvis savaldību, bet kāds muskulis zem zoda drudžaini raustps. Trelevens mirkli pievēra acis, tad atkal atvēra tās un tikpat skaidrā balsī kā iepriekš ierunājās. «Ja šasija nolaista, meklējiet trīs zaļās spuldzītes, vai atceraties? Ieturiet stabilu kursu 225. Mazliet piedodiet gāzi, lai ar nolaistiem riteņiem nezaudētu līdzšinējo ātrumu. Izlīdziniet gaitu un pēc iespējas saglabājiet augstumu. Tā. Pārbaudiet, vai bremžu spiediens ir ap 1000 mārciņām — manometrs ir pa labi no hidropastiprinātāja. Ja spiediens normāls, neatbildiet. Vai dzirdat mani? Paveriet aizlaidņus par trešdaļu. Vai atceraties, Dženet? Slēdzis ir pie jūsu kreisā ceļgala, iezīmēts trešdaļās. Atbildiet tikai tad, ja es runāju pārāk ātri. Tagad dzese.»

Kamēr Trelevens runāja, balsij pārskanot pamirušo vadības torni, Bērdiks piegāja pie lielās stikla rūts un pētīja debesis pie paša apvāršņa. Rīta gaisma bija nespodra, to aptumšoja biezi mākoņi. Viņš dzirdēja, ka Trelevens dod komandu 180 grādu pagriezienam pa kreisi, lai novirzītu lidmašīnu atpakaļ un tā būtu gatava nolaisties skrejceļā, piekodinādams to darīt lēnām un prātīgi, rūpīgi visu pārbaudot. Kapteiņa precīzā, monotonā balss veidoja grūtsirdīgu fonu aviolīnijas priekšnieka drudžainajām domām.

«Te ir ko turēt,» viņš teica operatoram, kas gadījās tuvumā. Operators novaikstījās. «Viens nu ir skaidrs,» turpināja Bērdiks: «Lai kas arī notiktu, pēc divām vai trim minūtēm te ies elle vaļā.» Viņš apčamdīja bikšu kabatas, meklēdams cigaretes, tad pārdomāja un noslaucīja muti ar plaukstas aizmuguri.

«Tagad jāmaina propelleru kāpe,» sacīja Trelevens. «Tā, lai tahometri katram dzinējam rāda 2250 apgriezienus minūtē. Neatbildiet.»

«Divtūkstoš divsimt piecdesmit,» Spensers pie sevis atkārtoja. Darbinādams sviras, viņš cītīgi vēroja skalas. «Dženet,» viņš teica, «sakiet, kāds ir ātrums.»

«130…», viņa neskanīgi ierunājās, «125… 120… 125… 130…»

Trelevens vadības tornī klausījās, ko saka radaroperators: «Augstums joprojām nestabils. Deviņsimt pēdu.»

«Džordž,» teica Trelevens, «samaziniet ātrumu līdz 120 mezgliem un noregulējiet stabilizatorus. Atkārtoju. Ātrums 120.» Viņš paskatījās pulkstenī. «Mierīgi un rāmi.»

«Augstums joprojām mazinās,» ziņoja radaroperators. «800 pēdas… 750… 700…» >

«Jūs zaudējat augstumu,» aizrādīja Trelevens. «Jūs zaudējat augstumu. Piedodiet gāzi! Piedodiet gāzi! Jums jāturas uz tūkstoti.»

Dženeta sauca ātrumu: «110… 110… 105… 110… 110… 120… 120… 120… paliek pie 120…»

«Laidies augšā!» Spensers izgrūda caur zobiem un pievilka vadības rokturi sev klāt. «Ir gan grabaža! Nemaz neklausa! Nemaz!»

«125… 130… 130… paliek pie 130…»

«Augstums tuvojas 900 pēdām,» ziņoja radaroperators, «950… tagad 1000. Paliek pie 1000.»

Trelevens uzsauca torņa vadītājam: «Viņš iegriežas pēdējā taisnē. Izslēdziet skrejceļu ugunis, izņemot nulle astoņi.» Tad viņš sacīja mikrofonā: «Uzņemiet kursu starp 074 un 080. Uzmaniet ātrumu un augstumu. Kamēr nedodu komandu, turieties 1000 pēdu augstumā.» Cita pēc citas nodzisa skrejceļu malās zālē pusiegrimušās uguņu virtenes. Palika tikai pa rindai galvenā skrejceļa abās pusēs.

«Tiklīdz esat gatavs, pagriezieties, Džordž,» teica Trelevens, «un lidojiet uz skrejceļu, kuru ieraudzīsiet sev tieši priekšā. Ārā līst, tāpēc jums būs jāieslēdz aizsargstikla tīrītāji. Slēdzis ir jūsu palīga pusē, pa labi, un ir skaidri apzīmēts.»

«Atrodiet to, Dženet,» teica Spensers.

«Saglabājiet tūkstoš pēdu augstumu, Džordž. Mēs esam novirzījuši jūs pietiekami tālu, un jums ir laika diezgan. Lai Dženeta atrod nolaišanās uguns slēdzi. Tas ir vadības panelī augšā, mazliet pa kreisi no vidus. Turiet stabilu augstumu.»

«Vai atradāt slēdzi?» vaicāja Spensers.

«Pagaidiet brītiņu… jā, atradu.»

Spensers aši paraudzījās uz priekšu. «Ak, Dievs!» viņš nopūtās. Šai attālumā skrejceļu ugunis, sīki spoži punktiņi pelēkzilajā, mākoņainajā rītausmā, šķita cita citai neticami tuvu, gluži kā šaursliežu dzelzceļa sliedes. Viņš atbrīvoja vienu roku, lai pārvilktu pār acīm, kuras no piepūles sāka asarot.

«Labojiet kursu,» teica Trelevens. «Iegrozieties precīzi vienā līnijā ar skrejceļu. Turieties tai pašā augstumā, Džordž. Tagad klausieties uzmanīgi. Nomērķējiet tā, lai piezemētos skrejceļa pirmajā trešdaļā. No kreisās puses pūš viegls sānvējš, tādēļ esiet gatavs stūrēt mazliet pa labi.» Spensers lēnām pagrieza lidmašīnas priekšgalu. «Ja piezemēsieties pārlieku ātri, lietojiet avārijas bremzes. Tās darbina ar sarkano rokturi, kas ir jums tieši priekšā. Un, ja tas nelīdz, izslēdziet četrus aizdedzes slēdžus, kas atrodas virs galvas.»

«Vai redzat tos, Dženet?»

«Jā.»

«Ja teikšu, ka tie jāizslēdz, tas jāizdara aši,» teica Spensers. «Tātad, ja es kliegšu, pasteidzieties.» Rīkle viņam bija izkaltusi, kā piebirusi ar smiltīm.

«Labi,» atčukstēja Dženeta. Viņa sakļāva rokas, lai tās nedrebētu.

«Tagad nebūs vairs ilgi. Ko darīsim ar avārijas zvanu?»

«Es atceros. Zvanīšu tieši pirms nolaišanās.»

«Vērojiet ātrumu. Sauciet.»

«120… 115… 120…»

«Sāciet nolaisties,» teica radaroperators. «Četrsimt pēdas minūtē. Pārbaudiet šasijas un aizspārņu stāvokli. Ieturiet pašreizējo kursu.»

«Nu, Džordž,» teica Trelevens, «paceliet aizspārņus līdz galam. Samaziniet ātrumu līdz 115, noregulējiet stabilizatorus un sāciet zaudēt augstumu — 400 pēdas minūtē. Turieties šajā kursā.» Viņš pievērsās Grimzlam. «Vai lidlaukā viss sagatavots?»

Vadītājs pamāja: «Darīts viss, kas mūsu spēkos.»

«Tā gan. Pēc brīža viss izšķiras.» Viņi ieklausījās dzinēju aizvien spalgākajā rūkoņā. Trelevens pastiepa roku un paņēma binokli, ko pasniedza vadītājs.

«Dženet, paceliet aizspārņus līdz galam,» pavēlēja Spensers. Viņa nospieda sviru līdz atdurei. «Sauciet augstumu un ātrumu!»

«1000 pēdas… ātrums 130… 800 pēdas, ātrums 120… 700 pēdas, ātrums 105. Nolaižamies pārāk ātri!»

«Atgūstiet augstumu!» Trelevens kliedza. «Jūs pārlieku strauji zaudējat augstumu.»

«Zinu, zinu!» Spensers atkliedza. Viņš pabīdīja gāzes sviras uz priekšu. «Sauciet tālāk!» viņš teica meitenei.

«650 pēdas, ātrums 100, 400 pēdas, ātrums 100…»

Acīm no sviedriem sūrstot, drudžainā saspringumā, Spensers žonglēja, pūlēdamies pieskaņot ātrumu lēzenai nolaišanās trajektorijai, šaušalīgās bailēs no skrejceļa, kas neizbēgami, ar katru brīdi tuvojās. Lidmašīna šūpojās no viena sāna uz otru, dzinēju apgriezieni te pieauga, te apsīka.

Bērdiks sauca no torņa balkona: «Skatieties, kā viņš lido! Viņš zaudējis vadību!»

Pavērsis tālskati pret ienākošo lidmašīnu, Trelevens pavēlēja mikrofonā: «Piedod gāzi! Piedod gāzi! Jūs pārāk strauji zaudējat augstumu! Dieva dēļ, vērojiet ātrumu. Priekšgals ir par augstu — veikli piedodiet gāzi, citādi nokritīsiet! Es saku, piedodiet gāzi!»

«Viņš jūs sadzirdēja,» teica Grimzls. «Sāk laboties.»

«Kaut viņš dzirdētu arī mani,» sacīja Bērdiks.

Radaroperators ziņoja: «Joprojām 100 pēdas zem planēšanas līnijas. 50 pēdas zem planēšanas līnijas.»

«Augstāk, augstāk!» skubināja Trelevens. «Dodiet avārijas zvanu. Sēdekļu atzveltnes augšā, pasažieru galvas lejā.»

Kad lidmašīnā atskanēja spalgais brīdinājums, Bērds ierēcās pilnā kaklā: «Visi savās vietās! Turieties, cik spēka!»

Saliekušies līkumā, sporta draugi Džo un Heizla Grīri, klusi un mierīgi apskāva viens otru savos sēdekļos. Čailders, neveiklā steigā mēģināja sev piekļaut nekustīgo sievu, tad ātri, ciktāl spēja, pārliecās pār viņu. Kaut kur no lidmašīnas vidus skanēja elsas reizē ar lūgšanas vārdiem, un vēl tālāk aizmugurē kāds viskija dzērājs iesaucās: «Dievs, stāvi mums klāt! Nu tik sāksies!»

«Aizveries!» uzbrēca Grāpis. «Nemuldi pa tukšo!»

Grimzls tornī runāja mikrofonā: «Visām ugunsdzēsēju un glābšanas komandām stāvēt uz vietas, kamēr lidmašīna nebūs garām. Tā var sagriezties šķērsām.» Viņa metāliskā balss atbalsojās torņa sienās.

«Viņš atkal lido 200 pēdu augstumā,» ziņoja radars. «Joprojām zem planēšanas līnijas. 150 pēdas. Joprojām zem Unijas. Viņš ir pārāk zemu, kaptein. 100 pēdas.»

Trelevens nomauca austiņas. Viņš pietrūkās kājās, vienā rokā turēdams mikrofonu, bet otrā — tālskati.

«Saglabājiet augstumu!» viņš komandēja, «kamēr tiksiet tuvāk skrejceļam. Esiet gatavs palaist stūri vaļīgāk… Tagad atkal laidieties zemāk… Tā kā būtu… pareizi…»

«Nolādētais lietus,» nolamājās Spensers. «Tikpat kā neko neredzu.» Viņš tomēr saskatīja, ka apakšā ir zāle. Priekšā varēja būt neskaidrs skrejceļa sākums.

«Vērojiet ātrumu,» brīdināja Trelevens. «Priekšgals ceļas gaisā.» Mirkli fonā ieskanējās vēl citas balsis. «Izlīdziniet gaitu pirms nosēšanās un esiet gatavs labot novirzi, stūrējiet pa labi… Tā… Laidieties zemē…»

Aiz viņiem palika divsimt pēdu plats pelēks skrejceļa gals.

«Nu!» iesaucās Trelevens. «Jūs nolaižaties pārāk ātri. Paceliet priekšgalu! Degunu gaisā"! Izslēgt gāzi, pilnīgi izslēgt. Grieziet nostāk — ne tik daudz, ne tik daudz. Gaidiet sānvēju. Tagad laidieties lejā. Laidieties lejā!»

Kad šasija bija tikai dažas pēdas virs skrejceļa, Spensers viegli pabīdīja sviru turp un atpakaļ, kā mēģinādams sataustīt ceļu uz zemes. Kaklu aizžņaudza bailes, jo viņš tagad atskārta, ka šis klājs bija daudz augstāks par jebkuru citu lidmašīnu, ar kuru viņš bija kādreiz lidojis, un līdz ar to bija gandrīz neiespējami noteikt attālumu.

Riteņi, šķiet, veselu mūžību slīdēja virs skrejceļa, to neskarot. Tad palecoties tie nolaidās uz asfalta. Nošvīkstēja gumija un nokūpēja dūmi. Atsitiens atkal pasvieda lidmašīnu gaisā. Tad lielās riepas atkal meklēja atbalstu uz betona.

Sekoja trešais palēciens, tad vēl un vēl viens. Lādēdamies caur sakostiem zobiem, Spensers pievilka vadības sviru pie vēdera. Pēdējo stundu baisie murgi tagad kļuva par stindzinošu realitāti. Pelēkā josla apakšā te cēlās, te plaka, te atkal cēlās. Tad, kā par brīnumu, tā norima. Viņi bija nolaidušies. Spensers uzlika kāju uz bremzēm, tad spieda tik stipri, cik kājās bija spēka. Atskanēja spalgs kauciens, bet ātrums necik jūtami nemazinājās. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka noskriets vairāk par divām trešdaļām no skrejceļa garuma. Laikus apturēt lidmašīnu nebija iespējams.

«Jūs nolaižaties pārāk ātri,» auroja Trelevens. «Lietojiet avārijas bremzes! Paraujiet sarkano rokturi!»

Spensers izmisīgi parāva rokturi. Viņš atkal pievilka vadības sviru pie vēdera, ar kājām piespieda bremzes. Kad lidmašīna grasījās sagriezties, rokas aiz sasprindzinājuma iesmeldzās. Riteņi saķīlējās, nobuksēja, tad atkal griezās brīvi.

«Izslēdziet aizdedzi!» Spensers iekliedzās. Ar vienu rāvienu Dženeta izslēdza slēdžus. Dzinēju troksnis pierima, kabīnē dūca tikai žiroskopi un radio, bet ārpusē kauca riepas.

Spensers šausmās lūkojās uz priekšu. Arī ar izslēgtiem dzinējiem lidmašīna joprojām veikli ripoja pa skrejceļu. Tagad Spensers ieraudzīja lielu šaha galdiņu pie skrejceļa pagrieziena. Viņš acumirklī sazīmēja ugunsdzēsēju mašīnu, kuras šoferis klupdams krizdams bēga projām.

Trelevena balss iecirtās viņam ausīs. «Grieziet pa kreisi! Pa kreisi. Stūri pa kreisi!»

Spensers tūdaļ uzlika kreiso kāju uz stūres pedāļa, uzgūla tam ar visu svaru un nikni piespieda.

Pēkšņi nogriezušies no skrejceļa, lidmašīna sāka lavierēt. Iegrūsts sēdekļa labajā pusē, Spensers pūlējās savaldīt spārnus.

Tad kaut kas nobrakšķēja, pašķīda dzirksteles, šasija aizripoja un lidmašīna uz vēdera nogāzās zemē. Trieciens izmeta Spenseru no sēdekļa. Viņš sajuta asas sāpes, drošības jostai iegriežoties dziļi miesā.

«Galvu lejā!» viņš kliedza. «Mēs sadauzīsimies.» Stingri ieķērušies sēdekļos, lidmašīnai neganti svaidoties un zvārojoties, viņi centās saliekties čokurā. Vēl brīdi lidmašīna gluži kā krabis rāpoja uz priekšu, uzardama vagas zālē. Metālam žņerkstot, tā šķērsoja vēl kādu skrejceļu, izgāžot signālgaismas, un uzšaujot gaisā zemes kukuržņus.

Spensers lūdza Dievu, lai tas reiz beidzas. Kā šaušalīgā milzu katafalkā ieslodzīts gūsteknis, ar asins strūkliņu pie mutes pēc nejauša sitiena pa seju, viņš gaidīja, kad lidmašīna nenovēršami apmetīs kūleni un saņems galīgo triecienu, kad pajuks skaidas un acu priekšā pašķīdīs tūkstoš zvaigznītes, un viņi beidzot iegrims tumsā.

Tad gluži negaidīti viņi apstājās. Spenseram šķita, ka lidmašīna joprojām mežonīgi svaidās, it kā vēl šļūc pa lauku, bet acis teica, ka viņi ir apstājušies. Brīdi valdīja klusums. Spensers atbalstījās pret kabīnes greizo sienu un palūkojās uz Dženetu. Viņa, paslēpusi seju rokās, klusu raudāja.

Aizmugurē, pasažieru salonā, skanēja balsu murdoņa un rosība, it kā cilvēki pamodušies neticētu, ka ir joprojām dzīvi. Kāds aprauti un histēriski iesmējās, un tad vienlaikus ierunājās vairākas balsis.

Spensers dzirdēja Bērdu saucam: «Vai kāds ir ievainots?» Pasažieri kliedza cits caur citu. Spensers pievēra acis. Viņš drebēja.

«Labāk atveriet avārijas lūkas,» iesaucās Grāpis, «un visi palieciet savās vietās!»

Atsprāga kabīnes durvis, un viņš dzirdēja ārstu iesaucamies: «Vareni, Spenser! Vai jums abiem nekas nekait?»

«Es nometos uz vēdera!» Spensers netīksmē nomurmināja. «Pagriezos atpakaļ. Kas par skatu šļūkt uz vēdera!»

«Nieki, jūs to paveicāt lieliski,» atbildēja Bērds. «Cik varu spriest, esam tikuši sveikā ar dažiem nobrāzumiem un nervu satricinājumu. Tūdaļ apraudzīsim kapteini un otro pilotu viņus gan drusku pamētāja.»

Spensers pagriezās pret viņu. Sāpes neļāva pagrozīt galvu.

«Dakter,» balss viņam bija piesmakusi, «vai esam laikā?»

«Jā, gandrīz laikā. Tagad viss atkarīgs no slimnīcas. Jūs savu esat padarījis.»

Spensers mēģināja pieslieties. Tai brīdī viņš izdzirda krakstoņu. Viņš satrūkās. Tad apģida, ka troksnis nāk no viņa austiņām, kas bija noslīdējušas uz grīdas. Spensers pastiepa roku, pacēla tās, un pielika vienu kapsulu pie auss.

«Džordž Spenser!» Trelevens sauca. «Džordž Spenser! Vai esat tur?»

Laukā spalgi kauca avārijas mašīnu, ugunsdzēsēju mašīnu un ātro palīdzību sirēnas. Spensers dzirdēja balsis pasažieru salonā aiz muguras.

«Jā,» viņš atsaucās. «Es esmu šeit.»

Trelevena balss bija līksma, to bija iespaidojusi vispārējā noskaņa. Fonā bija dzirdamas satrauktas sarunas un smiekli.

«Džordž, tā varbūt bija visdraņķīgākā nolaišanās mūsu lidostas vēsturē. Tādēļ neceriet, ka mēs jums piedāvāsim pilota darbu. Taču daži no mums vēlas paspiest jūsu roku un vēlāk mēs jums izmaksāsim. Palieciet savā vietā. Mēs braucam pie jums.»

Dženeta pacēla galvu. Viņa smaidīja caur asarām. «Ja jūs redzētu savu seju!» viņa teica. «Tā ir vienos zilumos.»

Spensers neattapa, ko lai saka: prātā nenāca ne asprātības, ne piemēroti pateicības vārdi. Viņš zināja tikai to, ka ir bezgala noguris un metas nelaba dūša. Vāri smaidīdams, Spensers sniedza Dženetai roku.

Šīla Heilija Es apprecējos ar bestselleru

Pazīstamā amerikāņu rakstnieka Artura Heilija sievas grāmata «Es apprecējos ar bestselleru» (1978) iekļaujas to daudzo darbu klāstā, kuros stāstīts par rakstnieku personisko dzīvi. Kā reāli savienot to, kas dzīvē faktiski nav nošķirts viens no otra, tas ir mākslinieku jaunradītāju un cilvēku, dzīvu personību, kas cieš un rada? Kā izprast sarežģīto mehānismu, kas sasaista visnotaļ personisko un radošo sākotni, izprast ne jau tādēļ, lai ieskatītos pa atslēgas caurumu, bet pašas būtības dēļ: kas ir jaunrade?

Pats Šīlas Heilijas grāmatas nosaukums «Es apprecējos ar bestselleru», kā arī tādu nodaļu saturs kā «Viņš lieliski saož sensācijas…», «Kā raksta bestselleru» u. c., sniedz visai pilnīgu priekšstatu par autores izvēlēto vērtību orientāciju un ļauj izprast šā darba žanra īpatnības kopumā. Šīs nodaļas tad arī iekļautas mūsu publikācijā pēc izdevuma: Sheila Hailey, I Married A Best Seller, New York, 1978.

Ne romāns, bet velns zina kas…

Divdesmit pieci gadi laimīgas laulības dzīves — tā ir liela veiksme. Divdesmit pieci gadi laimīgā laulībā ar rakstnieku — tas ir gluži vienkārši brīnums.

Kāpēc? Nu tāpēc, ka rakstnieks ir egocentrisks, lieluma mānijas pārņemts cilvēks, kaprīzs, nervozs, ļoti prasīgs, nepacietīgs, galīgi neapdomīgs un… strādīgs kā velns. Pareizak sakot: ja gribi gūt panākumus, jākļūst tieši tādam. Tādam kā mans vīrs.

Turklāt mans vīrs ir spītīgs, briesmīgi akurāts un tīrīgs līdz neprātam. Un vēl… viņš vienmēr strādā mājās. Katrā ziņā tā tas bija pēdējos divdesmit gadus. (Jau tas vien daudzām sievietēm liktu ne mirkli nešauboties pieprasīt laulības šķiršanu.) Tomēr mēs joprojām esam kopā, esam uzticīgi viens otram un neesam zaudējuši humora sajūtu.

Tagad, kad mēģinu atcerēties, kā iesākās mūsu romāns, man šķiet, ka mani uzreiz savaldzināja viņa balss, dzīvesprieks un enerģija. Misteru Heiliju savukārt piesaistīja tas, ka es nevainojami drukāju uz rakstāmmašīnas, rakstīju bez kļūdām un nekurnēdama izpildīju ikvienu viņa norādījumu. Bez ierunām. Vārdu sakot, ne romāns, bet velns zina kas. Sākumā viņš nesolīja neko, vienīgi rāmu un garlaicīgu ģimenes dzīvi. Tiesa gan, kad Arturs mani iepazina tuvāk, viņš saprata, ka viņam būs jāsamierinās ar manu paradumu allaž lēkt acīs un strīdēties. Tas bija viņa krusts visam mūžam.

«Viņš lieliski saož sensācijās…»

Taisnību sakot, darbs reklāmas aģentūrā nesagādāja Arturam īpašu prieku. Visi viņa radošie pūliņi bija veltīti jaunu un jau lietotu piekabju reklamēšanai; paši savā starpā mēs tās saucām «kārbiņas uz riteņiem». Ikreiz izdomāt tām jaunus apzīmējumus kļuva aizvien sarežģītāk.

Arturam, kā jau saprātīgam un noteiktam cilvēkam, radās bažas par nākotni. Rūpniecības magnāta loma viņam acīm redzami negāja pie sirds, un arī priekšnieki viņam neparedzēja tādu likteni. Viņš joprojām sapņoja par literāru jaunradi, taču tagad, kad bija piedzimusi Džeina, mums bija īpaši nepieciešama viņa pastāvīgā peļņa. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš bija spiests samierināties ar nepieciešamību dzīvot pēc sabiedrības likumiem un atrast sev kādu perspektīvāku nodarbošanos. Viņš devās uz kantori «Dž. B. Freizers un kolēģi», kura uzdevums bija sameklēt piemērotas darba vietas saviem godkārīgajiem klientiem. Arturam gribējās uzzināt, «vai viņam ar smadzenēm viss kārtībā» un, kā viņš toreiz izteicās, «vai viņam jau nebūtu laiks kļūt par«General Motors» prezidentu.

Duglass V. Džounss apbēra viņu ar miljons jautājumiem, un pēc divām nedēļām pienāca izsmeļoša atbilde: «Objektam piemīt neparastas prāta spējas, viņš ir praktisks un reāli domājošs cilvēks… Viņam ir bagāta iztēle, kurai viņš atrod pienācīgu pielietojumu… Viņš lieliski saož sensācijas… Savu mērķu sasniegšanā parāda ārkārtīgu enerģiju, godkāri un centību, kas var izsaukt nenosvērtību… Nepieciešamības gadījumā spēj kardināli mainīt savu dzīvi… Pastāvīgi tura sevi saspringuma stāvoklī, no kā rodas zināms iekšējs diskomforts… Viņam piemīt lieliska humora izjūta… Objektam raksturīgas neparastas darba spējas, taču viņš nav apguvis relaksācijas paņēmienus…»

Visbūtiskākie norādījumi bija lasāmi pēdējā lappusē: «Viņam piemīt spēcīgs radošs potenciāls, ko nepieciešams realizēt. No viņa var iznākt rakstnieks, turpretī darbs rūpnieciskajā ražošanā laikam gan ir tukša laika izšķiešana… Vajag pārslēgties uz tiešā nozīmē radošu darbību.»

Šis tests Arturam maksāja simt dolārus. Tā bija pienācīgi iztērēta nauda, jo tagad viņam radās pārliecība, ka ķerties pie literāra darba, pēc kā viņš allaž ir tik ļoti tiecies, vēl nav par vēlu. Bet kādā veidā? Rast atbildi uz šo jautājumu nebija viegli, un tā vien skaties, ka godkārīgie radošie centieni būtu palikuši tikai sapnis.

Trīs apelsīni, divi āboli un banāns

«Galīgajā diagnozē» Arturam ir kāda aizkustinoša aina, kur jaunais tēvs Džons Aleksandrs vērīgi raugās cauri kupola stiklam uz sīciņu neiznēsātu bērnu…

«Pirmo reizi viņam ienāca prātā doma: «Tas taču ir mans dēls, paša dēls, daļiņa no manas dzīves.» Viņu pēkšņi pārņēma apbrīnojams maigums pret šo trauslo būtni, kas vienatnē cīnījās par savu dzīvību zem mazā siltā kupola. Viņam pēkšņi radās muļķīga vēlēšanās iesaukties caur stiklu: «Dēliņ, tu neesi viens! Es esmu atnācis tev palīgā», bet pēc tam viņš noliecās tuvāk pie bērna un sacīja: «Te ir manas rokas — ņem tās, tev taču vajadzīgs spēks. Ņem manas plaušas, es gribu elpot tavā vietā. Tikai nepadodies, dēliņ, galvenais — nepadodies! Mūs vēl gaida tik daudz kas — tu tikai paliec dzīvs! Paklausi mani, turies! Es esmu tavs tēvs, un es mīlu tevi.»

Es tolaik gaidīju trešo bērnu un gandrīz vai apraudājos, kad lasīju šīs rindas. «Vai zini, dārgais, tas ir lieliski uzrakstīts. Tikai pasaki man, kāpēc, dieva dēļ, kāpēc tu nevari būt tāds?»

Viņš pasmīnēja un diezgan asi atbildēja: «Es taču nevaru mūsu abu dzīves dēļ upurēt savas labākās rindiņas.»

Kad mēs apprecējāmies, Arturs patoloģiski baidījās radīt bērnus. Viņš zināja, ka sievietes dažkārt pilnīgi nododas bērniem un zaudē jebkādu interesi par vīru. Viņš bija pārliecināts, ka līdz ar bērna piedzimšanu, kurš tūlīt kļūs par pašu galveno ģimenes locekli, mūsu lieliskajām attiecībām pienāks gals. Tā ka, mūsu pirmdzimtajam nākot pasaulē, Artura attieksme pret šo notikumu robežojās ar pilnīgu vienaldzību.

1954. gada 30. aprīlī, kādos četros no rīta, es pavēstīju, ka man laiks braukt uz slimnīcu.

Viņu tas uztrauca tikpat, kā, teiksim, ja es būtu sacījusi, ka man sāp galva. Viņš aizveda mani uz klīniku, paņēma manas mantas un ii'vuda. Tiesa gan, es viņam pati liku braukt projām: «Gaidīt nav i īekādas jēgas. Tu tik un tā neko nevari izdarīt. Turklāt man pateica — kamēr pirmais bērns nākšot pasaulē, simt gadu paiešot.» Viņš saprata mani no pusvārda, un nekāda pārliecināšana nebija vajadzīga. Vīlusies es raudzījos viņam nopakaļ, kad viņš neatskatīdamies aiztraucās uz izeju un devās mājup, gulēt. Notikumi apstiprināja manu prātīgo domu, jo Džeina piedzima pēc astoņpadsmit stundām. Un tomēr, ikreiz, kad es redzu, kā satraucies vīrietis ar saviem soļiem mērī dzemdību nama vestibilu, es izjūtu skaudību, jo neviens un nekad tā nav pārdzīvojis par mani.

Nākamajā dienā pie manas palātas kaimiņienes atbrauca vīrs un veselu stundu, kas bija atvēlēta apmeklējumiem, skūpstīja viņu, apkampa un dažnedažādi centās viņai pakalpot. Arturs necieta ne acu galā savu jūtu izrādīšanu, citiem redzot, viņš pastāvēja gluži kā zemē iemīts līdzās manai gultai, pēc tam pieliecās un nobučoja uz vaiga.

— Nu, kā pagāja? viņš apjautājās.

—  Lieliski! — es meloju. Tas viss ilga astoņpadsmit stundas, sausās dzemdības, bērnu vilka laukā ar knaiblēm, viņš ieraudzīja dienas gaismu viscaur asiņains un zilumos vienvienīga bauda.

— Ar bērnu viss kārtībā?

—  Protams! Viņai gan ir divi nobrāzumi uz pieres, toties viņa sver apmēram četrus kilogramus, un, šķiet, viss ir kārtībā. Bet… vispār tu vari paraudzīties uz viņu starp pusčetriem un četriem.

Viņš nepatikā saviebās. «Vai tu neiebildīsi, ja es neiešu? Es jūtos kaut kā muļķīgi šajā korīdūdojošo jauniņo tēvu un vecmāmiņu pūlī.» Taču tik un tā tas bija jāizdara tiesa gan, tai brīdī Džeinai jau bija sešas dienas.

Pēkšņi man iešāvās prātā:

— Vai tu man neko neatnesi?

— Nē… kas tad ir? Vai tev kaut ko vajag?

—  Es… nupat iedomājos… varbūt puķes vai augļus? to es pateicu tāpat vien, katram gadījumam; man ienāca prātā lielie skaistie grozi, greznoti ar krāsainu celofānu un atlasa lentēm, grozi, kas pilni ar augļiem, kādus vien var iedomāties šai gada laikā.

Ideja tika uztverta, tiesa, mazliet izkropļotā veidā. Nākamajā reizē Arturs atnesa lielu brūnu paku no pārtikas veikala. Tajā bija trīs apelsīni, divi āboli un banāns.

Kā raksta bestselleru

Ikviens, kurš raksta un izdod grāmatas, ne vienreiz vien ir dzirdējis: «Man ir lieliska ideja. Domāju, ja es uzrakstīšu grāmatu, iznāks īsts bestsellers. Tikai kā to izdarīt?»

Atbilde ir vienkārša: apprecēties ar mani. Rakstniekam vajadzīgs cilvēks, kas atbildētu uz vēstulēm un telefona zvaniem, uzturētu sakarus ar ūdensvada tehniķiem un galdniekiem, sūtītu pie velna neaicinātus ciemiņus un maksātu rēķinus. Tāpēc mani draugi bieži vien dzird, kā es purpinu savā nodabā: «Sasper jods! Es nodarbojos ar visu ko, tikai nerakstu grāmatas.»

Re, kādi izņēmumi gadās, jo uzrakstīt romānu — tas taču ir kaut kas grandiozs. Arturam tas prasa kādus trīs gadus. Katru dienu viņš izspiež no sevis nedaudz, kādus sešsimt vārdus, un šīs normas izpilde viņam aizņem sešas stundas. Reiz es viņam jautāju: «Kāpēc gan tu nevarētu piesēsties pie mašīnītes un labi ātri uzmest visu melnrakstā?» Piepacēlis uzaci, viņš pavērās manī: «Vai zini, līdz šim man arī tāpat ir iznācis gluži labi.»

«Vai jūs vispirms rakstāt ar roku vai uzreiz uz mašīnas? Bet vai jūs lietojat magnetofonu? Vai jūs rakstāt tikai tad, kad rodas iedvesma? Un kādās dienas stundās jūs strādājat?» Šos jautājumus uzdod visiem profesionāliem rakstniekiem.

Taču ir pilnīgi skaidrs, ka ne visi īstie rakstnieki strādā vienādi. Daži, es zinu, ieslēdzas, raksta pa tūkstoš vārdiem dienā, atsakās no jebkādām izklaidēm un ēd tikai to, ko viņiem atnes uz paplātes kabinetā. Citi strādā naktī, bet dienā izguļ miegu. Kad mūsu bērni vēl negāja skolā, Arturs arī mēģināja rakstīt naktī. Mājās viņš strādāja vienmēr, pat tad, kad mūsu mazie bērni sarīkoja skaļus koncertus. Bet naktī mājā iestājās klusums, bērni aizmiga, telefons iezvanījās reti. Parasti es viņam atstāju kaut ko uzkost, ap pusnakti viņš to visu apēda un tad turpināja rakstīt līdz pieciem no rīta.

Es ienīdu šādu kārtību. Pa dienu, apsaukdama bērnus, es biju spiesta sacīt nevis: «Tētis strādā!», bet «Ts-s-s… Tētis guļ.» Saklāt gultu nebija nekādas vajadzības: iznāca tā, ka mēs gulējām pa kārtai. Un, protams, ne par kādu intīmo dzīvi nevarēja būt ne runas.

Likdamies gulēt rītausmā, Arturs biju pārlieku noguris, bet, kad viņš dienā pamodās, es ne katrreiz varēju viņam tuvoties, jo apguldīt visus trīs bērnus bija ļoti grūti. Par laimi arī viņam tāda kārtība drīz vien apnika. Viņš galu galā nolēma būt rakstnieks, nevis mūks.

Un tomēr visiem profesionālajiem rakstniekiem ir kāda kopīga īpašība: viņi apsēžas un raksta, ilgi nelauzīdami galvu par savām iecerēm, negaidīdami iedvesmu, nesapņodami par to, kā varētu izbrīvēt laiku darbam. Viņi to atrod un sāk strādāt. Protams, vispirms gribas uzasināt zīmuļus, novākt no galda nevajadzīgus papīrus…

Taču agri vai vēlu viņi apsēžas un sāk rakstīt, nekad droši nezinādami, vai viņus gaida graujoši panākumi vai galīga izgāšanās.

Tādu rakstnieku, kas radītu vienvienīgus bestsellerus, nav. Rakstnieks, kuru allaž pavadījuši panākumi, itin viegli var krist kaunā ar savu jauno romānu. Arī izdevēji nekad nevar droši zināt, kāds veidosies grāmatas liktenis. Fiasko ir cietušas pat tādas grāmatas, kas sākumā likušās pašas veiksmīgākās un par kurām maksāti kolosāli honorāri. Bet citas turpretī, par spīti visām izdevēju prognozēm, pēkšņi guvušas vispārēju atzinību.

Es uzskatu, ka Artura Heilija grāmatas kļuvušas par bestselleriem triju iemeslu dēļ. Pirmkārt, Arturs ir lielisks stāstnieks. Daudzus lasītājus aizrauj tieši sižets, un viņi ar nepacietību gaida, kā tad attīstīsies notikumi. Otrkārt, sasaistīdams sīki jo sīki izpētītu ražošanas mehānismu ar lieliski savirknētu sižetu, viņš sagādā lasītājam retu izdevību ielūkoties mūslaiku dzīves aizkulisēs. Treškārt, viņam piemīt patiešām apbrīnojama laika izjūta un viņš zina, ka iznākšanas brīdī viņa grāmatas tēma interesēs vārda tiešā nozīmē ikvienu.

Tāda savlaicīguma iemesls ir gaužām vienkāršs.

Arturs ir īsts «informācijas maniaks». Ik rītu astoņos trīsdesmit mūsu mājā Bahamu salās, pie ieejas durvīm tiek piegādāti rīta izdevumi «New York times» un «Wall street journal», tāpat arī vietējie «Naseau gardien» un «Tribune». Turklāt laiku pa laikam mēs pērkam arī Kanādas un britu laikrakstus un žurnālus, un vēl ik stundu Arturs klausās jaunākās ziņas no Maijami pa vienu no saviem daudzajiem radiouztvērējiem. Ar vienu dienu bez pēdējām ziņām pilnīgi pietiek, lai Arturam samaitātos garastāvoklis. Kad mēs abi ceļojam, viņš momentāni ienirst vietējā dzīvē, un itin neko nepalaiž garām nemanītu. Tieši tāpēc viņš allaž precīzi zina, kas ir patiešām svarīgs un kas ne. Tāda pastāvīga informācijas uzkrāšana ļauj viņam smalki analizēt daždažādas dzīves situācijas un pēc tam izkārtot tās savos nākamajos sižetos. Viņš atlasa pirmajā acu uzmetienā šķietami nesaistītus faktus, taču tie viņam dod iespēju ielūkoties gan tuvās nākotnes, gan tālās pagātnes notikumos.

Tas viss, pareizināts ar dzimuša stāstnieka talantu, liek viņam izvēlēties sižetu, kurš pēc trim četriem gadiem padara viņa grāmatu par bestselleru. Piemēram, romāns «Lidlauks» nāca klajā 1968. gadā, kad Ziemeļamerikas laikraksti ziņoja par to, cik saspringta un bīstama situācija izveidojusies Amerikas galvenajos lidlaukos: lidmašīnas bezgala ilgi gaidīja izlidošanas atļauju un dažkārt stundām riņķoja virs lidlauka, gaidīdamas savu kārtu, lai nosēstos.

Grāmatas sižets Arturam ir ļoti svarīgs. Tam katrā ziņā jābūt publicistiskam un samezglotam un katrā ziņā aizraujošam. Turklāt arī Arturam pašam jābūt gluži aizgrābtam no šī sižeta, lai nezaudētu interesi par to.

Lai gan Arturs nekad neatklāja savu personāžu izcelsmi, viņš neiebilda, ja kāds pasludināja sevi par viņa grāmatas varoņa prototipu. Jāsaka gan, neiebilda vienīgi tādā gadījumā, ja tiešām tā arī bija. Man nāk prātā trīs cilvēki, kas rīkojās līdzīgi.

Džo Patroni, galvenais mehāniķis romānā «Lidlauks», bija «nekaunīgs itāļu izcelsmes amerikānis, vīrs kā ozols», kurš bez mitas smēķēja garus, tievus cigārus. Romānā sacīts arī, ka «Džo Patroni naktīs mīlējās ar savu sievu Marī ar tikpat regulāru baudu, ar kādu dažs labs iemet pa glāzītei pirms pusdienām». Pieņemšanā sakarā ar «Lidlauka» iznākšanu Rojs Dēviss, kompānijas TVA galvenais mehāniķis, kā parasti ar cigāru mutē, paziņoja, ka viņš esot Džo Patroni. Kolēģi draudzīgi uzsita viņam uz pleca: «Saki, Roj, bet vai par tevi un tavu sievu — tā ir taisnība?» Pēc viņa starojošās sejas Arturs saprata, ka nevienu vīrieti nav iespējams apvainot, stipri vien pārspīlējot viņa vīrišķīgās dotības.

Romāna materiālu vākšanas laikā te vieni, te otri ne vienreiz vien centās pārvilināt Arturu savā pusē, piedāvādami viņam dāvanas un naudu. Viņš nekad neko nepieņēma un arī nedeva nekādus solījumus sakarā ar to, kā pasniegs informāciju par tās vai citas rūpniecības nozares darbu, kā formulēs to vai citu strīdīgu jautājumu. Tā rīkodamies, viņš vienmēr saglabāja godīga cilvēka reputāciju un palika pilnīgi neatkarīgs.

Sarunas laikā Arturs nekad nelieto piezīmju bloku vai magnetofonu, uzskatīdams, ka tas kaut kādā veidā traucē radīt uzticības pilnu attieksmi no sarunu biedra puses. Visu sarunu viņš cenšas saglabāt atmiņā, un, tikai palicis vienatnē, atzīmē bloknotā svarīgākos sarunas momentus. To viņš var izdarīt, malkodams kafiju pie bāra letes, pa ceļam mašīnā, uz brīdi pieturējis, atrazdamies ļaudīs uz ielas vai tualetē. Mazliet vēlāk viņš jo sīki uz kompjūtera pieraksta savas sarunas, detalizēti fiksē apstākļus, kādos tās noritējušas, un daudz ko citu. Pēc vairākiem mēnešiem tas viņam palīdzēs atveidot vajadzīgo situāciju visos sīkumos.

Sākotnējās piezīmes Arturs klasificē pa tēmām un jo rūpīgi iešuj arhīvā; varbūt paies vairāki gadi, iekams tās viņam būs vajadzīgas. Viņš savāc darbam tik daudz ziņu, ka paturēt tās visas prātā ir gluži neiespējami. Tāpēc uz visiem materiāliem viņš izdara pamīšās norādes, atzīmēdams to, ko var atrast citās mapēs. Šo viņa superpedantisko pieeju darbam es apbrīnoju. Viņš visu dara ārkārtīgi apdomīgi, es pat teiktu piekasīgi. Dažkārt viņa skrupulozums mani satracina. Atceros tādu epizodi. Pirms rakstīt lugu televīzijai «Zāles, kas nav nāvējošas», viņš sarunāja ar ārstu Ričardu G. Manusu, patologanatomu, ka apmeklēs klīniku Pitsburgā Pensilvānijas štatā. (Viņam ļoti patika, ka pusotru mēnesi viņš staigāja baltā halātā un visi viņu noturēja par ārstu.) Taču vispirms viņš gribēja sagatavoties un palūdza atļauju kādam patologanatomam sv. Mišela hospitālī Toronto būt klāt pie līķa uzšķēršanas.

«Protams, brauciet šurp,» atbildēja dakteris Terenss un piemetināja patologanatomu tradicionālo asprātību, «tikai iegaumējiet, ka mūsu saimniecība nav plānveidīga.» Taču pēc kāda laika viņš piezvanīja vēlreiz: «Man nekavējoties jābrauc uz Orīliju. No ceļamkrāna uz cementa grīdas nokritis celtņa vadītājs. Tur runa ir par apdrošināšanas naudu, tāpēc administrācija grib precīzi zināt, vai tas bijis nelaimes gadījums vai arī nāve iestājusies sirds nepietiekamības dēļ. Vai brauksiet man līdz?»

Līdz apbedīšanas birojam Orīlijā, kurp aizveda līķi, bija jābrauc deviņdesmit jūdzes. Vasara bija pašā karstumā, un mazajā istabiņā aiz pieņemamās telpas atšķirībā no klīniskajām laboratorijām, kas apgādātas ar gaisa kondicionēšanas iekārtām, — bija karsti un sutīgi.

Arturs ieraudzīja, kā Terrijs ar trim enerģiskām kustībām izdarīja Y-veidīgu griezumu caur krūšu kurvi līdz krūšu kaula galam un pēc tam uz leju, līdz kaunuma kalnam. Viņš pāršķēla ribas, atklāja plaušas un sirdi un sāka ņemt laukā no vēdera dobuma iekšējos orgānus. To redzot, Arturs sajuta nelabumu. Viņš bija spiests atvainoties un iziet laukā, lai ieelpotu svaigu gaisu. Bet beigās, kad viņš ieraudzīja, kā ar precīzu šķēlumu no auss līdz ausij, pāri galvvidum, tika atsegts galvaskauss tā, lai vēlāk bēru ceremonijas laikā griezums nebūtu redzams, viņš vārda tiešā nozīmē sastinga. Skalpa priekšējo plēkšķi patologanatoms atlieca uz priekšu, atsegdams vietu darbam ar elektrozāģi. Arturam tas bija smags pārbaudījums; kad viņš vakarā devās mājup, viņam iekšā viss griezās uz vemšanu. Un — viņš ieradās tieši uz vakariņām.

Ko es pasniedzu galdā? Teļa aknas. Uzmetis ašu skatienu šķīvim, Arturs nobālēja, atstūma šķīvi un sacīja: «Šīla, atvaino, ja tev nav iebildumu…»

Es allaž esmu brīnījusies, kā gan cilvēks, kurš mājās atļaujas skaisties jebkura iegansta dēļ, ir tik velnišķīgi pacietīgs darbā. Kad Arturs vāca materiālus «Hotelim», viņam izraisījās saruna ar kādu viesnīcas detektīvu, un viņš notrieca milzumdaudz laika, uzklausīdams viņa nebeidzamās sūdzības sakarā ar personisko dzīvi un darbu, kas esot apnicis līdz nāvei; detektīvs stāstīja, ka viņam esot nebeidzamas problēmas ar sievu, ar meitu, ar ienākumu nodokli, ko viņš nespējot samaksāt… Arturam tas viss jau sāka apnikt, kad viņa sarunu biedrs pēkšņi sacīja: «Vai zini, es nupat atcerējos notikumu ar kādu puisi. Varbūt tieši tas tev vajadzīgs. Viņš nodarbojās ar īpašu krāpšanas veidu — zaga numuru atslēgas. Un viņš to darīja tā…» Detektīva stāsts Arturam tik ļoti iepatikās, ka dzima vēl viens romāna personāžs Kīkeiss Milns.

Vārdu sakot, Arturs strādā tā, ka skrupulozums jau kļuvis par viņa amata neatņemamu sastāvdaļu. Tieši tāpēc sagatavošanās periods rūpīguma un pedantiskuma pārpilns — aizņem gada lielāko daļu.

Tālāk jau sāk strādāt fantāzija. Tiek izdomāti personāži, situācijas un sižets, — tas ir saspringts laika posms, kas paņem visus spēkus un prasa pilnīgu vienatni. Šajā laikā es ne ar ko nevaru viņam palīdzēt, jo visas idejas pagaidām ir ļoti zaļas un, patiesību sakot, vēl nav ko parādīt. Tas ir apbrīnojams un reizē gluži neizturams laiks, kas ilgst vairākus mēnešus. Viņš viss ir iegrimis romānā, idejas atnāk pie viņa jebkurā dienas vai nakts laikā bez izņēmuma.

. Artura Heilija romāna darba plāns aizņem kādas četrdesmit līdz piecdesmit lappuses mašīnrakstā ar vienu intervālu. Tajā ietilpst arī divi vai trīs pielikumi, kuros viņš papildus izskaidro savus apsvērumus un precizē dažas ziņas. Es rūpīgi lasu un komentēju visus variantus, to pašu dara viņa redaktori no «Dabbleday» izdevniecības — Sems Vons un Volters Bredberijs. Mēs norādām uz trūkumiem, vēršam viņa uzmanību uz neveiksmīgu personāžu, piedāvājam pastiprināt kādu sižeta līniju. Mūsu piezīmēm turklāt ir ļoti vispārējs raksturs detalizēti Arturs visu izstrādā pats.

Te jāpiebilst, ka tradicionālajam priekšstatam par redaktoru, kurš gluži vienkārši labo autora tekstu, ir maz kopīga ar autora un redaktora reālajām savstarpējām attiecībām. Pareizāk būtu saukt to par domu apmaiņu. Redaktoram nepavisam nav jābūt rakstniekam, taču katrā ziņā viņam jābūt apveltītam ar īpašu spēju saredzēt nākamās grāmatas kompozīciju, bet, ja runa ir par daiļliteratūru, viņam jābūt nevainojamai sižeta izjūtai. Vieni redaktori nemaz nepieskaras manuskriptam — viņi tikai dalās ar autoru savos apsvērumos. Citiem ir trenēta acs uz visādiem sīkumiem, un tekstu viņi labo pamatīgi. Precīzi izsakoties, šīs visnotaļ personiskās savstarpējās attiecības veidojas atkarībā no autora un redaktora individuālajām īpatnībām. Redaktors turklāt ir autora uzticības persona attiecībās ar izdevniecību: viņš aizstāv autora intereses, kad runa ir par grāmatas noformējumu un tās izdošanu, nodrošina tai reklāmu un nodarbojas ar tās pārdošanas problēmām.

Daži autori nevēlas, ka redaktori būtu liecinieki viņu darbam pie grāmatas sākotnējā posmā. Taču lielākajai daļai nepieciešams kaut kas kamertonim līdzīgs, bet vēlāk arī atbalsts visa darba gaitā. Arturs neapšaubāmi pieder pie pēdējiem, viņš vienmēr ir atzinies, ka par daudz ko savā darbā viņam jāpateicas tieši redaktoram.

Taču atgriezīsimies tajā laika sprīdī, kad Arturs strādā pie romāna. Mēdz būt tā, ka savu darba plānu viņš pārraksta četras piecas reizes. Turklāt viņš ne tikai kaut ko izlabo vai noslīpē: ikreiz rodas jaunas idejas, jauni sižeta pavērsieni. Lūk, kāpēc šā darba posma pabeigšana reizēm prasa gandrīz pusgadu; kaut arī ne rindiņa no šī plāna netiks laista klajā, tas ir vitāli nepieciešams galarezultātam. Tas viss atgādina maršruta izstrādāšanu pirms liela ceļojuma. Pēc tam, darba gaitā, Arturs var nogriezties no iepriekš nospraustā ceļa, kādu personāžu aizstāt ar citu, pievienot vēl dažas ainas taču maršruta karte viņam vajadzīga vienmēr, lai ieturētu pareizo kursu.

Vēl viena literārā darba daļa, kas lasītājam paliek nezināma, ir darbojošos personu apraksts. Tādu aprakstu Arturs gatavo katram galvenajam varonim atsevišķi. Tajā ietilpst varoņa ārējais izskats, ģimenes stāvoklis, izglītība, pasaules uzskats un raksturs. Šāds darbs noved pie tā, ka personāži iemājo Artura iztēlē gluži kā reāli cilvēki. Ar tiem kopā viņam jādzīvo ilgi, un tieši tāpēc viņš uzskata par labāku uzzināt par tiem visu uzreiz.

Vārdus Arturs izvēlas ļoti rūpīgi. Galvenais viņam ir tas, lai lasītājs varētu viegli atpazīt varoni, jo nekas tā nenokaitina, kā nepieciešamība rakņāties pa visu grāmatu, lai saprastu, kurš ir kurš. Tāpēc viņš vienmēr cenšas panākt, lai vārdi nebūtu līdzīgi cits citam, piemēram, tā kā Džeims Roberts un Džeina Robinsone. Viņš ņem gan angļu, gan ārzemju vārdus, bet dažkārt lasītājs uzzina tikai varoņa iniciāļus, kā, piemēram, D. O. Gujerrero «Lidlaukā».

Galvenais vārdu avots viņam ir zēnu un meiteņu saraksts, kuru es atnesu līdzi no dzemdību nama pirms divdesmit gadiem, kad piedzima Diāna. Papīrs jau ir nodzeltējis laika gaitā, apspurušās malas aizkustinošā rūpībā aplīmētas ar caurspīdīgu lenti, taču salasāms tas vēl ir. Dažkārt tas tiek salīdzināts ar angļu kristītajiem vārdiem Oksfordā izdotajā vārdnīcā.

Turklāt vēl Arturam irto cilvēku saraksts, ar kuriem viņš kādreiz ir ticies, kuri viņam iepatikušies un kuru vārdus viņš, iespējams, izmantos savās nākamajās grāmatās. Iedomājieties tikai (jāteic gan, ka mani tas nepārsteidz) tur ir vienvienīgi sieviešu vārdi: Melodī, Damarisa, Ardita, Martī, Deirdre, Rozanna, Dženija, Šarlote utt. Šīlu jūs tur neatradīsiet.

Pati romāna rakstīšana, lai tajā būtu piecsimt lappušu, — tāds ir viņa romānu vidējais apjoms Arturam aizņem apmēram pusotra gada. Šai laikā mūsu dzīve ir maksimāli organizēta. Ja neskaita sestdienu un svētdienu, mēs nepieņemam uzaicinājumus uz pusdienām un vakariņām: ne. tāpēc, ka mums nepatiktu sabiedrība, bet tāpēc, ka pēc kokteiļiem un vīna pie pusdienām dienā nekāda strādāšana vairs neiznāk, bet ieilgušas vakariņas bieži vien nozīmē sagandētu rītu. Jo vairāk tāpēc, ka Arturs ir «cīrulis», bet es — «pūce». Kopdzīves gados mēs atradām kompromisa variantu: es agrāk eju gulēt un agrāk ceļos.

Diena Arturam sākas septiņos no rīta, kad viņš iedzer pirmo no viņam parakstītajām trim aprezolina tabletēm (lai asinsspiediens būtu normāls). (Pēc ārsta ieteikuma divas atlikušās tabletes Arturs iedzer tieši piecos vakarā.) Viņš tik lielā mērā ir pienākuma cilvēks, ka automātiski pamostas tieši šajā laikā. Lai dievs nedod, ja viņš nebūs iedzēris zāles līdz pusastoņiem!

Reiz es viņam pateicu: «Dārgais, vai tad tavam kuņģim nav vienalga, kad viņš dabūs savu tableti? Viņš taču nedzīvo pēc Griničas laika!»

«Man nav vienalga,» Arturs atbildēja.

Brokastis mēs parasti ēdam bez ceturkšņa deviņos, un pusdesmitos, izlasījis visus rīta laikrakstus, Arturs jau sēž pie galda. Vispirms viņš izskata pastu, atbild uz dažām vēstulēm, pēc tam nepacietīgi ķeras pie darba. Es bieži esmu teikusi, ka rakstnieka darbs ir tāda nodarbošanās, kurā viegli sadzīvo kopā mīlestība un naids. Arturs gan mīl rakstīt, taču viņš ļoti ilgi mēdz iešūpoties. Es viņu saprotu un cenšos viņam palīdzēt. Bet atklāti sakot, rakstnieka darbs ir smaga nasta.

Vispirms viņš rokrakstā uzmet apmēram vienu rindkopu, pēc tam pagriežas pret sava kompjūtera rakstāmmašīnu, lai pārdrukātu fragmentu tīrrakstā. Tad viņš to izlasa, noslīpē katru frāzi, aizstāj kādu vārdu, likvidē stieptās vietas, lauza galvu pie neveiksmīgiem teicieniem. Pēc tādas labošanas viņš pārdrukā rindkopu atkal un atkal no jauna, dažkārt reizes desmit, iekams tā viņam pašam sāk patikt. Tieši tādā izskatā fragments parasti parādās tīrraksta variantā. Tas ir lēns un darbietilpīgs process, bet tieši tas atbilst Arturam tik raksturīgajam metodiskumam un skrupulozumam.

Rakstīšana Arturam padodas ļoti smagi gan ar roku, gan uz mašīnas. Vārda izlikšana uz papīra viņam ir mokošs process. Kad es sāku rakstīt šo grāmatu, mani pārsteidza, cik atšķirīgi mēs abi rakstām. Viņam ik rindkopa iziet cauri visām slīpēšanas un rediģēšanas stadijām; gadās arī tā, ka viņš atgriežas pie fragmenta sākotnējā varianta, bet tikai ar noteikumu, ka pirms tam jau ir sagatavoti vairāki rezerves varianti. Es rakstu uzreiz visu pēc kārtas, minimāli labodama darba gaitā. Bet vēlāk, pirms nodrukāt tekstu uz mašīnas, es to pārrakstu un laboju krustām un šķērsām.

Vārdu sakot, viņš raksta grāmatu tāpat, kā viņš iemācījās vadīt lidmašīnu par spīti fiziskajai nesagatavotībai un pateicoties neatlaidībai un vīrišķībai. Tāpēc mani kaitina, ja kāds augstprātīgs idiots izsakās, ka Arturs cepot savus romānus gluži kā pankūkas.

Tas var likties dīvaini, bet tieši tāpēc, ka Arturs tik lēni raksta, viņš tiešām ir spiests skaitīt uzrakstītos vārdus. Viņa mērķis ir — sešsimt vārdu dienā, un, kad kārtējā rindkopa ir pabeigta, viņš atņem tajā esošo vārdu skaitu no paredzētā skaita. Reizumis gadās neveiksmīgas dienas, un tad viņš atgriežas kabinetā pēc pusdienām, lai pabeigtu savu sešsimt vārdu rakstīšanu. Taču parasti viņš izpilda savu normu starp pulksten četriem un pieciem. Pirms beigt rakstīšanu, viņš melnrakstā uzmet dažas domas, lai nākamajā dienā būtu vieglāk sākt darbu.

Arturam uz rakstāmgalda stāv neliela koka figūriņa naktsputns kivi, kurš neprot lidot. Tā ir Jaunzēlandes nacionālā emblēma. Viņš devās turp 1976. gadā un bija gluži satriekts, uzzinājis, ka šis putns dienā apēd tieši sešsimt tārpu. Viņš uzreiz sajuta tajā radniecīgu dvēseli un tagad vienmēr tura statueti acu priekšā kā atbalsta simbolu paša sešu simtu izpildē.

No mana viedokļa šādai stingrai darba sistēmai ir tā milzīgā priekšrocība, ka mums atliek daudz laika, lai pabūtu divatā. Piemēram, vairākas reizes nedēļā mēs rīkojam brokastis uz mūsu jahtas klāja, sauļojamies garumā izstieptajā baltajā smilšu pludmalē tikai dažu minūšu gājienā no mājas. Mēs abi varam pārslēgties, pilnīgi atslābināties, sajust viens otra noskaņojumu. Runājam par dažnedažādām lietām par politiku, par vietējām problēmām, dienas jaunumiem, mazliet patenkojam, apspriežam mūsu bērnu dzīvi — bet reizēm nerunājam nemaz. Es zinu, ka pēc pāris stundām, atspirdzis pēc pastaigas, peldēšanās un brokastīm, Arturs atgriezīsies pie rakstāmgalda.

Vienu laiku es biju paradusi izlasīt to, ko viņš pa dienu uzrakstījis. Taču, pārlieku iedziļinādamās sīkumos, es zināmā mērā zaudēju objektivitāti, kas nepieciešama pamatotam redaktora novērtējumam. Tagad es lasu tekstu pa nodaļām, un mani allaž uzjautrina, kā Arturs nodrošina man ideālus apstākļus šā uzdevuma veikšanai. Nevienam netiek atļauts mani atraut no darba, arī maniem telefona zvaniem viņš dara galu. Viņš nepacietīgi gaida manu spriedumu, sliktu vai labu, un kāri uzklausa manas domas. Viņam vienmēr bijusi profesionāla attieksme pret kritiku. Ja man nepatīk kāda frāze vai rindkopa, viņš reizēm saka: «Pie šīs ainas es strādāju sevišķi centīgi, vai zini, pagaidīsim, ko teiks Sems vai Breds. (Ja «Dabbleday» redaktoru domas apstiprina manu viedokli, Arturs bez kavēšanās sāk kritiski analizēt uzrakstīto. Ja ne — taisnība ir viņa pusē.)

Daudzus gadus es mācījos būt godīga. Profesionālam literātam vismazāk vajadzīga falša nekritiski noskaņotu radinieku uzslava. Taču būt stingrai nav viegli, it īpaši, ja zini, ka tavi vārdi var sabojāt vakaru, kuru gribējāt pavadīt kopā. Par laimi, Arturs pats kļuva par savu labāko redaktoru. Panākumi viņam deva pārliecību, ka viņš ir izaudzis kā rakstnieks, un viņš tikmēr nerimsies, iekams neizdarīs visu, kas no viņa atkarīgs. Tāpēc brīdī, kad es lasu attiecīgo nodaļu, viņš ar kritisku aci to jau ir tik daudz reižu pārskatījis, ka nopietnas piezīmes nav nepieciešamas. Tomēr es allaž cenšos būt piesardzīga, pirms izdāļāju uzslavas vai izklāstu savus kritiskos apsvērumus.

Kad Arturs tuvojas grāmatas beigām — tās tiešām arī ir beigas. Nekāds grandiozs pārstrādāšanas darbs vairs nav gaidāms. Un tas ir apbrīnojami patīkams laiks. Dzīves temps mājā paātrinās. Vārdu dienas izstrāde pieaug. Pie rakstāmgalda Arturs apsēžas aizvien agrāk, bet mūsu apspriedes vakaros kļūst daudz biežākas.

Viņš vairs nespēj turēties pie iepriekšējā mērenā tempa. Viņš ir pārpilns ar domu, ka smagais, trīs gadus ilgais darbs drīz būs galā. Šai laikā viņš nelabprāt pamet savu rakstāmgaldu lietišķu tikšanos dēļ, un es tās cenšos samazināt līdz minimumam. Turklāt naktīs viņam nenāk miegs. Viņš negaidot pamostas, un viņam neatliek nekas cits, kā atgriezties pie darba. Tā nav nejaušība, ka pēdējais teikums daudzos viņa romānos tika uzrakstīts rīta agrumā.

Nākamajā dienā līksmībai mājās nav gala. Mēs dzeram šampanieti un plānojam laimīgu, bezrūpīgu ceļojumu, jau iepriekš izbaudīdami pa īstam brīvo dienu greznību, ko neaptumšos vainas sajūta un tādas domas kā «man jāstrādā». Ikviena ar darba māniju sirgstoša vīra sievai tāda lieliska iespēja tiek dota gaužām reti.

Bet tad pamazām sāk rasties šaubas. Bet vai viss izdarīts, lai grāmata būtu izdevusies? Varbūt vajadzēja pārstrādāt to personāžu? Vai šī aina nav pārāk gara?

Pēc pāris nedēļām, kas pagājušas pēc manuskripta iesniegšanas izdevniecībā, Arturs parasti izjūt vilšanos. Viņš zina, ka viņam būs ilgi jāgaida diena, kad manuskripts nāks klajā, — septiņus līdz deviņus mēnešus. (Tikpat kā grūtniecība, taču iznēsāt bērnu ir vieglāk un patīkamāk.)

Nezinošu cilvēku allaž pārsteidz, ka pēc romāna uzrakstīšanas vēl ļoti daudz laika prasa pati grāmatas izgatavošana: noformējums, salikums, aplauzums, salasīšana, iespiešana, iesiešana, vāka noformēšana un iespiešana, bet pēc tam reklāma un izplatīšana.

Šai nemierpilnajā laikā Arturs deg nepacietībā ieraudzīt savu grāmatu uz letes. Viņš vēl nav gatavs sākt jaunu grāmatu, un viņam gribas aizpildīt radušos tukšumu ar kaut ko aizraujošu.

Un tas viņam izdodas…

Arturs Heilijs — stāstnieks

Reiz presē parādījās vārdi, kas pieder visai vērīgai Kanādas rakstniecei Džūnai Kulvudai: «Arturs Heilijs ir ļoti pieklājīgs, bet kā tāds puišelis viegli iekustināms, pieticīgs, godīgs un tālredzīgs, pedantisks un atturīgs, apbrīnojami dabisks, smalks, mazliet dīvains, taču par katru savu soli pārliecināts cilvēks.» Ja to, ko es uzrakstīju pašā sākumā, papildina ar šo izteikumu, tad kļūst skaidrs, ka viņš ir sarežģīts cilvēks.

Tā tas ir. Bet, ja mani lūgtu raksturot viņu vienā vārdā, es gluži vienkārši teiktu: «Viņš ir labs cilvēks.»

Arturs reiz sacīja, ka uz sava kapakmena viņš gribētu tikai savu vārdu un vēl — «stāstnieks». Bērniem viņš bieži vien mēdza teikt: «Stāstīt dažādus notikumus — tā ir godājama un ļoti sena profesija.

Tikpat sena kā ceļojoši aktieri vai karaļa āksts.» Senatnē viņš droši vien būtu bijis galma teicējs un visiem kavētu laiku ar saviem nostāstiem.

Protams, gan karjerā, gan ģimenes dzīvē panākumi ir visai patīkami. Tikai pēc tiem jācenšas ik brīdi. Tagad karjera Arturam nemaz nav tik svarīga, un tomēr viņš vienmēr pūlas rakstīt labāk nekā iepriekš. Kas attiecas uz mūsu ģimenes dzīvi — nekādu recepšu man nav. Ceru, ka viss būs labi. Tā tam arī jābūt ar mums joprojām ir mīlestība un humora izjūta.

Dinas Nātiņas tulkojums no žurnāla «Voprosi Literaturi» 1990. g. 2. numura

Arturs Heilijs un Džons Kāsls Skrejceļš 0-8

Formāts 60x84/16. Pas. Nr. 1371. Līgumcena. Licences Nr. 2-0692. Iespiests a/s «Preses nams» tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Heilijs Arturs, et al Skrejceļš 0-8

I (22.05-00.45)

II (00.45-01.45)

III (01.45-02.20)

IV (02.20-02.45)

V (02.45-03.00)

VI (03.00-03.25)

VII (03.25-04.20)

VIII (04.2004.35)

IX (04.35-05.05)

X (05.05-05.25)

XI (05.25-05.35)

Šīla Heilija Es apprecējos ar bestselleru

Kā raksta bestselleru