Heilijs Arturs

Stiprās zāles

Arturs Heilijs

Stiprās zāles

Romāns

PROLOGS 1985.

"Boeing-747" pirmās klases salonā pusotras stundas lidojuma attālumā no Londonas doktors Džordans cieši satvēra sievas roku.

—Neuztraucies, — viņš mierināja, — nekas jau droši vien nebūs.

—   Kaut kas jau nu būs noteikti. Denīzs Donahjū par to parūpēsies.

Sievai pieminot Jaunanglijas populistu senatora vārdu, Endijū saviebās:

—  Es tik ļoti gaidīju lenču. Vai tiešām tu man tagad to gribi sabojāt un uzdzīt sliktu dūšu?

— Esi taču mazliet nopietnāks, Endrjū! Neaizmirsti, ka ar šo zāļu lietošanu saistīti arī vairāki nāves gadījumi.

— Bet tev taču ar tiem nebija nekāda sakara.

— Un tomēr. Ja ierosinās krimināllietu, noteikti tikšu iejaukta arī es. Ieliks vēl mani cietumā…

Viņš visiem spēkiem pūlējās noturēt virs ūdens viņu grimstošo kuģi:'

—  Pirmkārt, tas vēl nav noticis, un, otrkārt, ja tā arī būs, tad apsolos tevi katru dienu apmeklēt un apgādāt ar kūkās ieceptiem zāģu asmeņiem.

—  Ak, Endrjū… — Viņa pavērsās pret vīru ar mīlestības un skumju caurstrāvotu smaidu.

Pēc divdesmit astoņiem laulībā pavadītajiem gadiem viņš joprojām ar apbrīnu noraudzījās savā sievā un joprojām viņa tam šķita skaista, inteliģenta un stipra. "Tā nav tikai acumirkļa sentimentalitāte," viņš pats sevī sprieda, jo visas šīs un vēl daudzas citas īpašības bija tūkstošiem reižu redzējis izpaužamies daudzās dzīves situācijās.

— Cik aizkustinoši, — viņiem līdzās atskanēja jautra sievietes balss.

Endrjū pacēla skatienu: jaunās stjuartes acis kavējās pie viņu rokām.

— Arī gados vecāki cilvēki spēj mīlēt. — Viņa sejā nepakustējās ne muskulītis.

— Vai tiešām? — stjuarte pievienojās viņa tonim. — Tas man nemaz nebija ienācis prātā. Vai vēlaties vēl šampanieti?

— Jā, lūdzu.

Viņš bija uztvēris meitenes vērtējošo skatienu un bez iedomības apzinājās, ka vēl aizvien izskatās labi — pat tādas sievietes acīs, kura vecuma zinā varētu būt viņa meita. Kā tas Londonas reportieris tur pagājušajā nedēļā bija rakstījis? "Sirmais, glītais un ievērojamais ārsts, tādas un tādas dzīvesbiedrs." Kaut gan Endrjū to nebija teicis, viņam tas bija diezgan labi paticis.

Stjuarte atnesa šampanieti. Endrjū atlaidās sēdeklī. Viņam patika ceļot pirmajā klasē, kaut arī šodien tas likās mazāk nozīmīgi nekā parasti. Tā bija viņa sievas nauda, par kuru viņi to varēja atļauties. Lai arī viņa paša ienākumi kā atzītam ārstam bija vairāk nekā pietiekami, viņš šaubījās, vai varētu dižodamies pirmajā klasē lidot no Londonas uz Ņujorku; un noteikti nevarētu atļauties privāto reaktīvo lidmašīnu, ko viņa sieva un dažreiz arī Ēndrjū izmantoja ceļošanai pa Ziemeļameriku.

Pareizāk — bija izmantojuši ceļošanai — līdz šodienai. Pavisam neskaidras bija visdrīzākajā nākotnē gaidāmo pārmaiņu aprises.

Nauda viņu laulības dzīvē nekad nebija bijusi strīda ābols. Par to nebija izraisījušās pat visniecīgākās nesaskaņas — jau no paša kopdzīves sākuma viņa sieva bija pieprasījusi, lai it viss, kas vien viņiem piederēs, būtu kopīgs. Viņu rēķini bankā allaž bija kopīgi, un, kaut arī Endrjū ieguldījums patlaban bija daudz mazāks, neviens no viņiem neiedomājās noņemties ar salīdzinošo aritmētiku.

Un tā viņi roku rokā sēdēja lidmašīnā, kas augstu virs Atlantijas okeāna devās uz rietumiem.

—  Endrjū, — sieva pārtrauca viņa domu gaitu. — Tu nemaz nezini, kāds tu man esi mierinājums. Vienmēr līdzās. Un vienmēr tāds stiprs…

— Dīvaini, nupat nodomāju, ka tā stiprā esi tu.

— Ir dažādi spēka avoti. Un man vajadzīgs tavējais.

Sākās parastā rosīšanās, kas lidmašīnā ievada ēdienreizes. Tika nolaisti galdiņi, uz tiem parādījās sniegbalti galdauti un sudraba galda piederumi.

— Lai arī kas notiktu, es cīnīšos, — pēc brīža viņa paziņoja.

— Vai tad tu to neesi darījusi vienmēr?

Viņa kaut ko nopietni pārdomāja.

— Tuvākajās dienās es izraudzīšos advokātu.Tam jābūt labam, taču ne pārāk slavenam. Nebūtu pareizi par daudz izrādīties.

— Tu gan man esi gudra meitene!

— Vai tu tiesā man sēdēsi blakus?

— Katru dienu! Lai mani pacienti paši tiek galā ar sevi, līdz tas viss būs aiz muguras.

— Es zinu, ka tev nebūs viegli to izdarīt, taču es ļoti vēlos, lai tu man būtu blakus.

— Galu galā bez manis taču vēl ir ari citi ārsti. Es visu nokārtošu.

— Varbūt ar labu advokātu mēs spēsim panākt brīnumu.

Endrjū ķērās pie kaviāra porcijas, kas nule bija nolikta viņam

priekšā. Lai ari cik lielas nepatikšanas iespējamas, nebija nekādas jēgas palaist garām to.

—   Kāpēc gan lai tā nenotiktu? — Viņš zieda kaviāru uz grauzdētās maizītes. — Mēs taču sākām ar brīnumu — tu un es. Un kopš tiem laikiem ir bijis daudz brinumu, kuriem tu esi likusi notikt. Kāpēc lai nenotiktu vēl viens? Šoreiz tikai tev vienai.

— Tas tiešām būtu brīnums.

— Būs, — viņš maigi pārlaboja.

Endrjū aizvēra acis. Šampanietis un augstums bija padarījuši viņu miegainu. Bet, kaudamies ar miegu, viņš atcerējās pirmo brinumu.

Tas bija tik sen.

I DAĻA

1957-1963

1. NODAĻA

— Jūsu sievai, Džon, — doktors Džordans klusītēm sacīja, — vairs atlikušas tikai stundas. Tas ir viss. — Tad, nespēdams atraut skatienu no jaunā, slaidā, vēl aizvien fabrikas strādnieka drānās tērptā vīrieša bālās un sāpju pārņemtās sejas, piebilda: — Man ļoti gribētos jums pateikt ko citu, bet domāju, ka gribēsit zināt patiesību.

Tas notika Sv.Bīda slimnīcā Moristaunā, Ņūdžersijā. Pa logu telpā ieplūda mazpilsētiņas agrīnās novakares trokšņi un pāršķēla iestājušos klusumu.

Slimnīcas palātas klusinātajā, blāvajā gaismā Endrjū pamanīja, kā reizes divas noraustās pacientes vīra ādamābols, pirms viņš izdabūja pār lūpām:

—  Es vienkārši nespēju tam ticēt. Mēs nupat tikai kā sākām dzīvot. Vai jūs, dakter, zināt, ka mums ir mazs bērniņš?

— Zinu.

— Tas ir tik…

— Netaisni?

Jaunais vīrietis pamāja. Viņš bija krietns, kārtīgs cilvēks; jau no izskata vien varēja spriest, ka Džons Rovs ir arī labs strādnieks. Viņš bija divdesmit piecus gadus vecs, tikai četrus gadus jaunāks par doktoru Džordanu. Viņš traģisko vēsti smagi pārdzīvoja, un tā jau tam dabiski vajadzēja būt. Kaut arī Endrjū pietiekami bieži bija nācies vaigu vaigā sastapties ar nāvi un viņš labi pazina tuvīno beigu pazīmes, runājot ar mirēja tuviniekiem vai ģimenes locekļiem, viņš vēl aizvien jutās nedrošs.

Vai ārstam ir jābūt nežēlīgi atklātam un patiesam? Vai varbūt iespējams kaut kā saudzīgāk? Medicīnas koledžā to nemācīja un vēlāk — arī ne.

—  Vīrusi žēlastības nepazīst, — viņš turpināja, — kaut gan vairumā gadījumu tie neuzvedas tā kā šoreiz. Parasti tie pakļaujas zālēm.

— Vai tad patiešām nav neka! Nevienu zāļu, ar kurām varētu…

Endrjū tikai noliedzoši pakratīja galvu. Nebija jēgas skaidrot, ka

pagaidām vēl ne. Zāļu, ar ko ārstēt akūtu komu, ko izraisījis progresējošs infekciozais hepatīts, nav. Tāpat nebija jēgas sacīt, ka viņš šodien tika konsultējies ar savu vecāko kolēģi doktoru Noa Taunzendu — slimnīcas galveno ārstu medicīnas jautājumos.

Pirms stundas Taunzends bija sacījis: "Tu esi izdarījis visu, Endrjū, kas bija tavos spēkos. Es būtu rīkojies tāpat."

Un tad Endrjū bija nosūtījis ziņu uz fabriku, kurā strādāja Džons Rovs.

Nolādēts! Endrjū skatījās uz nedaudz pacelto metāla gultu un tajā gulošo nekustīgo augumu. Tā bija vienīgā gulta šajā palātā — gaitenī uz durvīm labi saskatāms uzraksts vēstīja: "Izolators". Mērija Rova bija pieslēgta sistēmai. Laukā jau bija satumsis, reizēm iedārdējās vētras auri, spēcīgi lija. Tā būs riebīga nakts. Un pēdējā nakts šai jaunajai sievai un mātei, kura vēl pirms nedēļas bija spirgta un rosīga. Nolādēts! Tas tiešām bija netaisnīgi!

Šodien ir piektdiena. Pagājušo pirmdien Mērija Rova — neliela auguma glīta sieviete — bija atnākusi pie Endrjū uz pieņemšanu. Viņa sūdzējās, ka slikti jūtoties, neesot spēka, neko nevarot ieēst. Temperatūra bija stipri paaugstināta.

Pirms četrām dienām, misis Rova stāstīja, viņai esot bijis tieši tāpat, jā, ari vemšana turklāt, bet jau nākamajā dienā jutusies labāk, tāpēc nodomājusi, ka slimība — lai kas tā būtu — atkāpjas. Taču tagad tā esot atkal klāt. Viņa jūtoties daudz sliktāk nekā iepriekš.

Endrjū apskatīja Mērijas Rovas acu baltumus — tie bija dzeltenīgi. Ari uz ādas bija parādījušies dzelteni plankumi. Palpējot aknas, viņš konstatēja, ka tās ir jutīgas un palielinātas. Tālākajā sarunā noskaidrojās, ka pagājušajā mēnesī viņi abi ar vīru pavadījuši dažas brīvdienas Meksikā. Dzīvojuši nelielā, nomaļā viesnīciņā, jo tā bijusi lētāka. Jā, viņa ēdusi vietējo ēdienu un dzērusi ūdeni.

"Es bez kavēšanās lieku jūs slimnīcā," Endrjū bija paziņojis. "Katram gadījumam mums vajadzīga asins analīze, taču gandrīz vai esmu pārliecināts, ka jums ir infekciozais hepatīts."

Tā kā Mērija Rova šķita izbijusies, viņš paskaidroja, ka viņa — visticamāk — Meksikā ieēdusi inficētu ēdienu vai iedzērusi inficētu ūdeni; iespējams, ka kaite iegūta no inficētas personas, kurai bijusi saskare ar ēdienu. Tā bieži notiekot zemēs, kurās ir slikti sanitārie apstākļi.

Deviņdesmit piecos procentos šādu gadījumu, Endrjū bija piebildis, ārstēšanās kurss ilgstot trīs četrus mēnešus, kaut arī Mērija jutīšoties spējīga doties mājup no slimnīcas jau pēc dažām dienām.

"Un kā ar tiem pieciem procentiem?" Mērija ar vārgu smaidu uz lūpām bija pavaicājusi.

Endrjū bija pasmaidījis un atbildējis: "Par tiem nemaz nedomājiet. Tā ir statistika, kurā jūs neietilpsit."

Un te nu viņš bija kļūdījies.

Mērijas Rovas stāvoklis kļuva jo dienas, jo ļaunāks. Asinīs nemitīgi cēlās bilirubīna līmenis — dzeltenā kaite progresēja; par to liecināja arī aizvien vairāk dzeltējošā ādas krāsa. Bet trešdienas analīzes rādīja, ka uzkrājies bīstami daudz amonjaka. Tas radās zarnās, un slimās aknas to vairs nespēja pārstrādāt.

Vakar viņas stāvoklis bija strauji pasliktinājies: laiku pa laikam Mērija zaudēja samaņu, nesaprata, kur atrodas, nepazina vairs ne Endrjū, ne savu vīru. Un tad Endrjū bija brīdinājis Džonu Rovu, ka viņa sieva ir nopietni slima.

Visu ceturtdienu Endrjū mocījās ar apziņu, ka nespēj Mērijai palīdzēt; šī doma viņu neatstāja ari pieņemšanas telpās — starplaikos starp pacientiem. Taču viss veltīgi, viņš pats sev teica. Izveseļoties traucēja amonjaka uzkrāšanās. Kā to likvidēt? Viņš labi zināja, ka medicīnas attīstības pašreizējā stadijā efektīva ārstēšanas līdzekļa nebija.

Un tad viņam bija radusies izdevība savu izmisumu atvieglot — tagad Endrjū apzinājās, cik negodīgi rīkojies, — viņš bija izgāzis savas dusmas uz to sasodīto farmaceitiskās firmas pārstāvi, kas vēlā pēcpusdienā ienāca viņa kabinetā. Endrjū atcerējās tikai to, ka viņai bija acenes un ka viņa bija jauna, vēl gluži meitene.

Meitene bija "Feldinga-Rosa" farmaceitisko izstrādājumu firmas aģente. Vēlāk Endrjū pats brīnījās, kāpēc vispār viņu pieņēmis. Viņš to darījis, domādams, ka varbūt uzzinās kaut ko jaunu; bet, kad aģente bija sākusi runāt par jaunāko antibiotiku, ko viņas firma laidusi pārdošanā, viņš laija kļuvis izklaidīgs, līdz meitene sacīja: "Jūs manī pat neklausāties, dakter." Un tad Endrjū bija zaudējis pacietību:

"Varbūt tāpēc, ka man ir kas svarīgāks, par ko domāt, un jūs veltīgi atņemat man laiku!"

Parastos apstākļos viņš nebūtu atļāvies uzvesties tik rupji. Bet tagad viņa pamatotās bažas par Mērijas Rovas likteni sajaucās ar seno nepatiku pret medikamentu firmām un to uzmācīgajiem pārdošanas panēmieniem. Protams, ražoja jau ari dažas labas zāles, taču firmu pārstāvju paņēmienus ievilkt ārstus savos tīklos Endrjū uzskatīja par aizvainojošiem. Pirmoreiz viņam ar tiem bija nācies iepazīties jau studiju laikā, kad farmaceitisko firmu aģenti bija izdabājuši un glaimojuši viņiem — studentiem, nākamajiem zāļu recepšu parakstītājiem. Studenti labprāt pieņēma viņu dāvanas — stetoskopus, ārstu somas un citas mantas. Endijū viņu vidū nebija. Kaut ari naudas bija maz, viņš saglabāja savu neatkarību un somu iegādājās pats.

"Varbūt jūs man, dakter, pateiktu,""Feldinga-Rosa" aģente vakar bija vaicājusi, "kas tad tik svarīgs te notiek?"

Un Endrjū viņai bija pastāstījis par Mēriju Rovu un liktenīgo amonjaka intoksikāciju, atļaudamies beigās dzēlīgi piebilst: viņa vēlēšanās esot, lai tādas firmas kā, piemēram, "Feldinga-Rosa" firma, kas turpina izstrādāt aizvien jaunas antibiotikas — ne labākas, ne sliktākas par duci citu, — padomātu par zālēm, ko varētu izmantot šādos gadījumos. .

Viņš bija apklusis, jau nokaunējies par savu niknuma izvirdumu un laikam būtu arī atvainojies, bet meitene bija piecēlusies kājās, savākusi savus papīrus un zāļu paraugus un ceļā uz durvīm vienkārši pateikusi: "Sveiki, dakter."

Tas bija vakar, un šodien Endrjū ne par mata tiesu nebija spējis palīdzēt savai pacientei Mērijai Rāvai.

No rīta viņam bija piezvanījusi stāva vecākā medicīnas māsa: "Dakter Džordan, esmu uztraukusies par jūsu pacienti Rovu. Iestājusies koma, nav vairs nekādas reakcijas!"

Endrjū steidzās uz slimnīcu. Pie Mērijas Rovas, kura jau atradās dziļā komā. Viņi varēja tikai turpināt ievadīt vēnā fizioloģisko

šķīdumu un cerēt.

>

Tagad — dienas nogalē — kļuva skaidrs, ka cerības bijušas veltīgas. Mērijai Rovai neviens vairs nevarēja palīdzēt.

Cīnīdamies ar asarām, Džons Rovs jautāja:

—  Vai viņa vēl nāks pie samaņas, dakter? Vai Mērija uzzinās, ka esmu šeit?

— Man ļoti žēl, — Endrjū atbildēja, — bet maz ticams…

— Vienalga, es palikšu pie viņas!

—  Protams. Māsas būs tepat blakus, un es atstāšu norādījumus dežūrārstam.

— Paldies, dakter.

Projām iedams, Endrjū pie sevis nodomāja — par ko viņš man pateicās? Viņam gribējās iedzert kafiju, un tāpēc viņš devās turp, kur to vienmēr varēja dabūt.

Ārstu atpūtas istaba bija kārbai līdzīga telpa, un tajā atradās tikai daži krēsli, plaukts korespondencei, televizors, neliels rakstāmgalds un sienā iebūvēts drēbju skapis ārstiem, kuri nedzīvoja slimnīcā. Te varēja pabūt vienatnē un allaž iebaudīt kafiju. Kad Endrjū ienāca, telpā neviena nebija.

Viņš ielēja sev kafiju un ieslīga vecā, nodilušā atpūtas krēslā. Palikt slimnīcā vairs nebija nekādas vajadzības, taču viņš instinktīvi vilcinājās atgriezties savā vecpuiša dzīvoklī — lai gan tas bija ērts un patīkams, reizumis viņš tajā jutās vientuļš.

Karsto kafiju dzisinādams, viņš ielūkojās avīzē. Pirmajā lappusē bija ziņojums par kaut kādu "sputņiku" — Zemes pavadoni, ko krievi bija palaiduši kosmosā. Visi gaidīja, kad prezidents Eizenhauers liks paātrināt ASV kosmisko programmu. Amerikāņu zinātnieki bija "šokēti un pazemoti", ka krievi viņus apsteiguši. Endrjū cerēja, ka daļa no šī šoka papildu asignējumu veidā ieplūdīs arī medicīnas zinātnē. Kaut arī divpadsmit gados, kas bija apritējuši kopš Otrā pasaules kara, bija sasniegts liels progress, vēl bija daudz baltu plankumu, neatrisinātu jautājumu.

— Piedodiet, dakter, — viņa pārdomas iztraucēja sievietes balss.

Endrjū pacēla galvu.

— Es jūs meklēju jūsu kabinetā, pēc tam nolēmu ielūkoties šeit.

Nolādēts. Tā bija tā pati vakardienas zāļu aģente. Viņai mugurā

bija izmircis lietusmētelis. Brūnganie mati gluži slapji, aceņu stikli aizsvīduši. Tavu nekaunību — līst iekšā pat šeit!

— Šķiet, jūs nezināt, — viņš teica, — ka šī ir atpūtas telpa. Un vispār — aģentus es nepieņemu…

—  …slimnīcā, — viņa pateica priekšā. — Jā, es to zinu. Taču domāju, ka iemesls ir pietiekami svarīgs.

Un veiklām kustībām nolika zemē diplomātportfeli, noņēma acenes, lai tās notīrītu, un sāka vilkt nost lietusmēteli.

— Ārā tik šausmīgi līst! Kamēr tiku no mašīnas līdz ieejai, izliju līdz ādai.

— Kas ir tik svarīgs?

Aģente — viņš atkal ievēroja, ka viņa bija jauna, ne vecāka par divdesmit četriem gadiem, — uzmeta mēteli uz krēsla. Tad sāka runāt — lēni un skaidri.

— Amonjaks, dakter. Vakar jūs man teicāt, ka jums ir paciente ar hepatītu, kura mirst no intoksikācijas ar amonjaku. Jūs sacījāt, ka gribētu…

— Pats zinu, ko sacīju!

Jaunā sieviete nopietni vērās viņā ar savām pqlēkzaļajām acīm. Endrjū saprata, ka viņa priekšā ir spēcīga personība. Viņu nevarēja dēvēt par skaistu, viņš nodomāja, kaut arī seja ar augstajiem vaigu kauliem bija patīkama; ļoti iespējams, ka viņa izskatītos pat labi, ja vien mati būtu sausi un sasukāti. Kad lietusmētelis bija novilkts, Endrjū redzēja, ka meitenei ir skaists augums.

—  Nešaubos, ka zināt, dakter, un ka jūsu atmiņa ir labāka nekā jūsu manieres. — Kad Endrjū gribēja ko iebilst, viņa to ar nepacietīgu žestu nepieļāva: — Es jums vakar nepateicu, pareizāk sakot, nevarēju pateikt, ka "Feldinga-Rosa" firma četrus gadus strādā pie zālēm, kas samazina zarnu baktēriju radītā amonjaka izdalīšanos un kas varētu noderēt kritiskās situācijās, piemēram, tādā, kādā patlaban atrodas jūsu paciente. Es vakar vēl nezināju, cik tālu mūsu zinātnieki tikuši.

—  Prieks dzirdēt, ka kāds kaut ko cenšas darīt, — Endrjū teica, — taču es vēl joprojām nesaprotu…

— Jūs sapratīsit, ja klausīsities.

Viņa atbīdīja no sejas slapjo matu šķipsnas: — Tas, ko viņi ieguvuši, saucas lotromicīns un jau ir izmēģināts dzīvniekiem. Tagad tas ir gatavs tiktāl, ka to var izmēģināt cilvēkiem. Man izdevās sadabūt nedaudz šo zāļu. Man tās ir līdzi.

Endrjū piecēlās no krēsla.

—  Ja es jūs pareizi saprotu, mis… — viņš nevarēja atcerēties viņas vārdu un pirmo reizi jutās neērti.

—  Nemaz necerēju, ka paturēsit prātā manu vārdu. — Tad meitene atkal kļuva nepacietīga: — Mani sauc Sīlija de Greja.

— Vai jūs liekat man saprast, mis de Greja, ka man būtu jāatļauj izmēģināt manai pacientei eksperimentāls medikaments, kas līdz šim izmēģināts tikai dzīvniekiem?

— Katras jaunas zāles kāds dzer pirmais.

— Ar jūsu atļauju, — Endrjū iebilda, — es negribētu būt šī pirmā pacienta ārsts.

Jaunā sieviete pacēla uz augšu uzacis, un viņas balss kļuva skarbāka: — Pat tādā gadījumā ne, ja jūsu paciente mirst un nekā cita nav? Starp citu — kā klājas jūsu pacientei? Tai, par kuru jūs man stāstījāt?

— Sliktāk nekā vakar, — viņš nevilcinoties atzinās. — Viņai ir koma.

— Tātad viņa mirst?

— Paklausieties, es zinu, ka jūs gribat tikai labu, mis de Greja, un es atvainojos jums par to, kā es ar jums runāju, kad ienācāt. Bet diemžēl tas viss jau ir par vēlu. Par vēlu ķerties pie jauniem medikamentiem. Un — pat ja es to gribētu — vai jums ir kāds priekšstats par to, kādas formalitātes, protokoli un vēl daudz kas cits mums būtu jānokārto?

— Jā, — aģente teica, un viņas skatiens urbtin urbās Endijū; tad viņam iešāvās prātā, ka viņam šī atklātā, drosmīgā meitene sieviete sāk patikt. Viņa turpināja: — Jā, zinu, kādas formalitātes un protokoli vajadzīgi. Kopš tā brīža, kad vakar nojums aizbraucu, es noņēmos tikai ar to, un vēl — es neatkāpos ne soli no mūsu zinātniskās pētniecības nodaļas direktora, lai izspiestu no viņa šo lotromicīnu, kura pagaidām vēl ir ļoti maz. Un es to dabūju: pirms trim stundām no mūsu laboratorijas Kemdenā — tā atrodas štata otrā malā, un šajā draņķīgajā laikā es braucu šurp bez apstāšanās. — Endijū iesāka: — Esmu jums, protams, pateicīgs… — bet vina nepacietīgi papurināja galvu. — Vēl vairāk, doktor Džordan, visi

nepieciešamie papīri ir kārtībā. Lai varētu likt lietā šo medikamentu, jums tikai vajadzēs dabūt atļauju no slimnīcas administrācijas un pacientes tuvākā radinieka. Bet tas tad arī būs viss.

Viņš bija gluži mēms: — Velns lai mani parauj!

— Mēs velti šķiežam laiku, — Sīlija de Greja atgādināja, vilkdama laukā no diplomātportfeļa dokumentus. — Lūdzu, vispirms izlasiet šo te. Tas ir lotromicīna apraksts, ko sagatavojusi "Feldinga-Rosa" firmas zinātniskās pētniecības nodaļa. Un šī ir mūsu ārsta instrukcija par šo zāļu lietošanu.

Viņš sāka lasīt un tūlīt aizrāvās.

Bija pagājušas gandrīz divas stundas. "Ja jau reiz tava paciente ir in extremis, Endrjū, ko mēs varam zaudēt?" Balss telefona klausulē piederēja Noa Taunzendam. Endrjū galveno ārstu bija sameklējis kādās privātās viesībās un pastāstījis par lotromicīnu. "Tu saki, ka vīrs jau ir devis piekrišanu?" Taunzends prašņāja tālāk.

"Jā, rakstveida. Administratoru noķēru mājās. Viņš atnāca uz slimnīcu un lika ar mašīnu uzrakstīt vajadzīgo veidlapu. Tā ir parakstīta un apstiprināta."

Pirms parakstīšanas Džordans gaitenī pie Mērijas palātas durvīm runāja ar Džonu Rovu, un jaunais vīrs bija dedzīgi piekritis. Piekritis tik dedzīgi, ka Endrjū bija vajadzējis viņu brīdināt — nelolot pārāk lielas cerības un negaidīt pārāk daudz. Paraksts uz veidlapas rādīja, ka Džonam Rovam rakstot bija drebējusi roka. Bet paraksts bija, un viss bija likumīgi.

Endrjū stāstīja Noa Taunzendam: "Administrators pārliecinājās, vai pārējie papīri, ko bija atsūtījusi "Feldinga-Rosa" firma, i ir kārtībā. Acīmredzot pieņemt lēmumu atviegloja tas, ka zālēm nebija jāšķērso štata robeža."

"Visas šīs detaļas noteikti ieraksti pacientes slimības vēsturē!"

"Ir jau izdarīts."

"Tātad atliek vēl tikai mana piekrišana?"

"Jā. No slimnīcas puses."

"Es to dodu," doktors Taunzends teica. "Ne jau tāpēc, ka man būtu lielas cerības, Endrjū. Domāju, ka paciente ir pārāk smagā stāvoklī, taču mēģināsim — kā vecajos labajos koledžas laikos. Un tagad, ja tev nekas nav pretī, es atgriezīšos pie sava lieliskā fazāna cepeša."

Nolicis māsu istabā klausuli, Endrjū pavaicāja: — Vai viss ir sagatavots?

Nakts dežūras galvenā māsa — sieviete gados, kas strādāja pusslodzi, — jau bija sagatavojusi paplāti ar šļirci. Izņēmusi no

ledusskapja "Feldinga-Rosa" firmas pārstāves atvesto stikla pudelīti, viņa atbildēja: — Jā, viss ir gatavs.

— Tad ejam.

Kad Endrjū ar māsu ienāca palātā, pie slimnieces gultas stāvēja vecākais interns Overtons. Mazliet nomaļus uztraukts mīņājās Džons Rovs.

Endrjū īsi pastāstīja par lotromicīnu Overtonam — drukna auguma teksasietim, kurš atbildes vietā novilka:

— Tu gaidi baigo brīnumu?

— Nē, — īsi atteica Endrjū, tad pievērsās Mērijas vīram: — Es vēlreiz, Džon, uzsveru, ka cerības nav lielas, gluži niecīgas. Bet šajā situācijā…

—  Es visu saprotu, dakter, — Džons klusā, aizžņaugtā balsī pasteidzās atbildēt.

Māsa bija sagatavojusi samaņu zaudējušo Mēriju Rovu injekcijai muskulī.

—  Firma iesaka devu atkārtot ik pēc četrām stundām. Esmu atstājis rakstveida norādījumu, bet es gribētu, lai tu…

— Es būšu te, šef. Un okei — ik pēc četrām. — Tad vecākais interns pieklusināja balsi: — Vai negribi saderēt? Lieku pretī…

Endrjū ar skatienu viņu apklusināja. Teksasietis slimnīcā bija praktizējies vienu gadu un šajā laikā parādījis sevi kā labi sagatavotu ārstu, taču bija paguvis kļūt "slavens" arī ar savu netaktiskumu.

Māsa pēc zāļu ievadīšanas pārbaudīja slimnieces pulsu un asinsspiedienu.

—  Nekādas reakcijas, dakter, — viņa ziņoja. — Nekādu pārmaiņu.

Endrjū pamāja, acumirklī sajuzdams atslābumu. Viņš nebija gaidījis pozitīvu rezultātu, nē, taču bija iespējama arī pretēja rakstura reakcija, it īpaši šajā gadījumā. Un tomēr viņš šaubījās, vai Mērija Rova sagaidīs rītu.

— Zvaniet man uz mājām, ja viņai kļūs sliktāk, — viņš sacija un, klusi pateicis "ar labunakti, Džon" Mērijas vīram, izgāja no palātas.

Tikai dzīvoklī Endrjū atcerējās, ka nebija par notikušo pastāstījis "Feldinga-Rosa" firmas aģentei, kuru bija atstājis ārstu atpūtas istabā. Šoreiz viņš atcerējās — meiteni sauca de Greja. Sindija? Nē, Sīlija. Viņš jau gribēja zvanīt, bet tad nodomāja, ka viņa nu jau tik un tā būs visu uzzinājusi. Viņš parunās ar meiteni rīt.

2. NODAĻA

Sestdienās Endrjū parasti no rītiem pieņēma savus privātprakses pacientus, bet ap pusdienlaiku ieradās slimnīcā. Šodien viņš bija izlēmis no paša rīta doties uz slimnīcu un pulksten deviņos jau bija Sv.Bīda slimnīcā.

Pagājušās nakts vētra un lietus bija mitējušies, rīts bija atausis spirgts, dzestrs, taču saulains.

Endrjū kāpa augšup pa slimnīcas kāpnēm, kad viņam deguna priekšā sprāgšus atsprāga vaļā galvenās ieejas durvis un pa tām izspūrušiem matiem izbrāzās laukā vecākais interns Overtons. Šķita, ka viņš steigā izgājis no mājām un aizmirsis saķemmēties. Gluži bez elpas viņš satvēra Endrjū roku.

—  Es pūlējos tevi sazvanīt, bet tu jau acīmredzot biji izgājis! Tavas mājas šveicars man teica, ka tu nākot šurp. Man vajadzēja tev to pateikt pirmajam!

— Kas noticis? — Endrjū atbrīvojās no ciešā tvēriena.

Vecākais interns sākumā norija siekalas: — Nekas! Nāc tikai

iekšā!

Un steidzās Endrjū pa priekšu gaitenī, tad iekāpa liftā. No viņa nevarēja izdabūt ne vārda. Pie palātas, kurā vakar vakarā Endrjū bija atstājis bezsamaņā gulošo Mēriju Rovu, viņas vīru, medicīnas māsu un Overtonu, viņi apstājās.

—  Ej iekšā, — Overtons nepacietīgi steidzināja. — Nu ej taču iekšā!

Endrjū iegāja. Un apstājās. Un skatījās.

—  Tev tomēr vajadzēja ar mani saderēt, — Endrjū sev aiz muguras dzirdēja runājam Overtonu. — Ja neredzētu pats savām acīm, nudien neticētu!

— Nemaz nezinu, — Endrjū klusi atbildēja, — vai pats ticu tam, ko šobrīd redzu.

No gultas, spilvenos atbalstīta, viņam pretim smaidīja Mērija Rova savā zilajā naktskreklā. Kaut arī smaids bija vārgs un tāda — to skaidri varēja redzēt — bija arī pati Mērija Rova, viņas pašreizējais stāvoklis tik ļoti kontrastēja ar vakardienas bezcerību, ka likās —.bija noticis brīnums. Viņa turēja rokā plastmasas tasīti ar ūdeni. Ādas dzeltenīgais tonis, kas vakar bija pastiprinājies, bija kļuvis manāmi gaišāks.

Endrjū ienākot, ar platu smaidu un izstieptām rokām viņam pretī strauji piecēlās Mērijas vīrs.

— Paldies, dakter! — Džona Rova ādamābols lēkāja augšup un lejup kā bumbiņa, kad Endrjū satvēra viņa pastiepto roku.

— Lai Dievs stāv jums klāt! — Mērija Rova klusu, bet dedzīgi piebalsoja.

Un tad bija pienākusi vecākā interna kārta. Overtons ilgi un spēcīgi kratīja Endrjū roku:

—       Apsveicu! Apsveicu… — un piebilda kaut ko sev gluži neraksturīgu: — …ser.

Endrjū bija pārsteigts, pamanījis teksasieša acīs pamirdzam asaras.

Stāva galvenā māsa misis Ladlova parasti nopietna un norūpējusies — staroja kā saulīte: — To jau zina visa slimnīca, dakter Džordan. Visi pārjums vien runā.

—        Paklausieties, — Endrjū iejaucās, — šis lotromicīns ir eksperimentālas zāles. Man tās atnesa. Es ne…

—       Jā, jā, visa slimnīca, — māsa neļāva sevi pārtraukt. — Jūs esat varonis. Ja es būtu jūsu vietā, es nemaz nelauztos. Liku izdarīt asins analīzi. Amonjaks ir zem toksiskā līmeņa. Bilirubīns arī vairs neceļas, tātad turpmākā ārstēšana būs parastā. — Un pie sevis noteica: — Kaut kas nepieredzēts…

—       Es priecājos par jums, Mērij, — Endrjū teica pacientei. Bet tad pēkšņi viņam prātā ienāca doma: — Vai kāds ir redzējis to meiteni no "Feldinga-Rosa"? Mis de Greju?

—      Pirms kāda brītiņa viņa te bija gan, — māsa Ladlova sacīja, — varbūt viņa iegājusi māsu istabā.

— Piedodiet, — Endrjū izsteidzās no palātas.

Gaitenī viņu gaidīja Sīlija de Greja. Viņa bija ģērbusies citās drānās, sejā rotaļājās viegls smaids.

Viņi lūkojās viens otrā, un Endrjū dziļi izjuta viņas pievilcības spēku.

— Ar sausiem matiem jūs izskatāties labāk.

— Un jūs neesat tik nikns kā vakar.

— Jūs jau dzirdējāt?

— Dzirdēju.

—       Tur iekšā, — viņš pamāja uz palātas pusi, — viņi tur iekšā pateicās man. Īstenībā tā esat jūs, kam pienākas pateicība.

— Bet ārsts taču esat jūs, — meitene smaidīja.

Un tad pēkšņi vienā acumirklī izgaisa visas barjeras un viņi smējās un raudāja kopā. Pēc brītiņa, sev pašam par lielu pārsteigumu, Endrjū Sīliju satvēra un noskūpstīja.

Slimnīcas kafetērijā, dzerot kafiju un kopīgi tiesājot uzkožamos, Sīlija de Greja noņēma acenes un sacīja: — Es piezvanīju mūsu firmas direktoram zinātniskajos jautājumos. Viņš savukārt runāja ar dažiem mūsu zinātniekiem. Viņi visi ir traki iaimīgi.

— Viņiem ir tiesības tādiem būt. Viņi ir radījuši labas zāles.

—       Un tagad man ir uzdots jums pavaicāt: vai jūs būtu ar mieru aprakstīt šīs slimības vēsturi nopublicēšanai medicīnas žurnālā?

— Ar lielāko prieku.

—  Dabiski, ka "Feldingam-Rosam" tā būs laba reklāma, — aģentes tonis atkal bija kļuvis lietišķs. — Mēs domājam, ka lotromicīns būs labs medikaments un ka to labi pirks. Taču arījums popularitāte nenāks par ļaunu.

— Droši vien, ka ne, — Endrjū pasmaidīja.

Kafiju malkojot, viņam ienāca prātā, ka gluži vienkārša gadījuma pēc pateicoties pretim sēdošajai firmas aģentei, kurā tagad viņš saskatīja neparastu, jaunu un jauku sievieti, viņš bija iekļuvis medicīnas vēsturē. Tāda izdevība bijusi tikai nedaudziem ārstiem.

— Paklausieties, Sīlij, vakar jūs man teicāt, ka man ir sliktas manieres, un jums bija taisnība. Biju pret jums rupjš. Atvainojiet.

—  Nav vajadzīgs, — viņa moži attrauca. — Man patika, kāds jūs bijāt. Jūs bijāt norūpējies par savu pacienti, un viss cits jums bija vienaldzīgs. Var taču skaidri redzēt, ka jums rūp jūsu pacienti. Bet jūs jau tāds esat vienmēr.

Šī piebilde Endrjū pārsteidza:

— Kā jūs to zināt?

—  Cilvēki man stāstīja pārjums, — viņa atkal lika uzplaiksnīt savam ātrajam, siltajam smaidam. Sīlija tagad bija uzlikusi acenes. Likās, ka viņai bija tāds paradums — bieži noņemt un uzlikt acenes. — Es pārjums zinu daudz, Endrjū Džordan. Daļēji tāpēc, ka tas ir mans darbs — iepazīt ārstus, — un daļēji tāpēc… nu, bet par to vēlāk.

Šai neparastajai meitenei, viņš domāja, ir daudz šķautņu. Viņš painteresējās:

— Ko tad jūs īsti zināt?

— Nu, vispirms to, ka jūs bijāt viens no labākajiem savā kursā Džona Hopkinsa medicīnas koledžā. Tālāk — jūs bijāt interns Masačūsetsas Galvenajā. Zinu, ka tur tiek iekšā tikai paši labākie. Un tad doktors Taunzends no piecdesmit kandidātiem izvēlējās tieši jūs. Vai turpināt?

— Vai tad jums būtu vēl ko teikt? — Endrjū smējās no sirds.

—  Vēl tikai tas, ka esat labs cilvēks, Endrjū. Tā visi saka. Protams, esmu atklājusi arī dažus jūsu trūkumus.

— Esmu satriekts! Tātad jūs liekat man saprast, ka galu galā tomēr neesmu pati pilnība?

— Dažreiz jūs domājat nepareizā virzienā, — Sīlija turpināja, — piemēram, attiecībā uz medikamentu firmām. Jums ir ļoti lieli aizspriedumi pret mums. Protams, piekrītu, ka šis tas…

— Stop! — Endrjū pacēla roku. — Atzīstos — man ir aizspriedumi. Taču šorīt esmu gatavs savus uzskatus mainīt.

— Tas ir labi, taču pilnībā tā nedariet, — Sīlija turējās pie sava lietišķā toņa. Mūsu industrijai ir daudz labu īpašību, un vienu no tām jūs tikko kā redzējāt. Bet šis tas būtu jāgroza, un es ceru to panākt.

— Jūs cerat panākt? — Viņš pacēla uz augšu uzacis. — Personiski?

— Saprotu, ko jūs domājat — es taču esmu sieviete.

— Nu, kad jūs tā sakāt — jā, biju to pamanījis.

—  Tuvojas laiks, — Sīlija nopietni skaidroja, — patiesībā tas jau ir piehācis, kad sievietes darīs daudz ko tādu, ko agrāk nav darījušas^

— Šobrīd esmu gatavs tam noticēt, it īpaši attiecībā uz jums, — Endrjū piekrita. — Jūs sacījāt, ka jums ir vēl kas sakāms un ka pateiksit to vēlāk.

Pirmo reizi Sīlija vilcinājās ar atbildi.

— Jā, ir gan. — Viņas pelēkzaļo acu skatiens sastapās ar Endrjū acīm. — Es gribēju pagaidīt līdz nākamajai mūsu tikšanās reizei, taču tikpat labi varu to jums pasacīt arī tagad. Esmu nolēmusi jūs apprecēt.

Meitene tik tiešām bija neparasta! Tik vitāla, ar tik spēcīgu raksturu! Nemaz nerunājot par pārsteigumiem, ko varēja no viņas sagaidīt. Vēl nekad agrāk viņš nebija sastapis nevienu viņai līdzīgu. Endrjū sāka smieties, bet tad aprāvās.

Pēc mēneša, pāris tuvākajiem draugiem un radiniekiem klātesot, doktors Endrjū Džordans un Sīlija de Greja klusībā salaulājās.

3. NODAĻA

Medusmēneša otrajā dienā Sīlija sacīja Endrjū: — Mūsu laulība būs laimīga. Tas taču atkarīgs no mums pašiem.

—   Man liekas, — Endrjū laiski apvēlās uz muguras savā peldpalaga pusē, vienlaikus pamanīdamies noskūpstīt sievas kaklu, — man liekas, ka mums tas jau izdodas.

Viņi atradās Bahamu salās — Iljūseras salā. Spīdēja dāsnā priekšpusdienas saule, un debesīs bija redzami tikai daži peldoši gubu mākonīši. Balto smilšu pludmale, kurā viņi bija vienīgās dzīvās dvēseles, šķita iestiepjamies bezgalībā. Vieglā vēja pūsma iežūžoja palmu lapas un lika ietrīsēties mierīgās, dzidrās jūras virsmai.

—  Un, kas attiecas uz seksu, — Sīlija turpināja, — tad man liekas, ka mums sanāk tā nekas, vai ne?

— Tā nekas? — Endrjū paslējās uz elkoņa. — Tu esi tik dinamiska, tik… Kur tu iemācījies… — Viņš apklusa. — Nē, labāk nesaki nekā.

— Es tev varētu uzdot tādu pašu jautājumu, — Sīlija ķircinājās, glāstot vīra gurnu un ar mēles galiņu velkot pār viņa lūpu kontūrām.

—  Nāc, — Endrjū čukstēja, pēc viņas sniegdamies. — Ejam atpakaļ uz mūsu bungalo!

— Bet kāpēc ne tepat? Vai arī tur — tajā garajā zālē?

— Un šokēt iedzimtos?

Viņa smējās, kad Endrjū viņu uzvilka kājās un abi skriešus devās pāri salas pludmalei: — Tu esi klīrīgs! Patiešām klīrfgs! Kas to būtu varējis iedomāties?

Endrjū viņu ieveda gleznainajā, ar salmiem apjumtajā bungalo, kur tie vakar bija apmetušies un kas vēl desmit dienas būs viņu mājoklis.

— Nevēlos tevi dalīt ar skudrām un zemes krabjiem, un — ja tāpēc esmu klīrīgs, okei — lai tā būtu, — viņš runādams atbrīvojās no pieticīgā apģērba.

Bet Sīlija jau bija pirmā. Bikini pa roku galam aizmetuši, viņa, vēl aizvien smiedamās, jau gulēja gultā.

Pēc stundas pludmalē Sīlija atkal atgriezās pie pārtrauktās sarunas: — Kā jau sacīju, mūsu laulības dzīve…

—   …būs izdevusies, — Endrjū pabeidza viņas vietā. — Es piekrītu.

— Un, lai tā tiešām būtu veiksmīga, visam jābūt, kā nākas.

Endrjū apmierināts gulēja uz muguras, rokas aiz pakauša salicis: — Joprojām piekrītu.

— Tātad mums vajag bērnus.

— Ja es kaut kādā veidā šajā lietā varu būt noderīgs, tu tikai…

— Endrjū! Es tevi lūdzu — esi taču nopietns!

— Nevaru. Esmu pārāk laimīgs.

— Tad divkārt nopietna būšu es.

— Labi. Cik bērnu? Un kad?

— Esmu par to domājusi — mums būs divi bērni: pirmais — cik drīz vien iespējams, otrais — pēc diviem gadiem. Tā līdz trīsdesmit gadu vecumam bērnu jautājums būs nokārtots.

— Lieliski, — viņš paslavēja, — un kārtīgi arī. Intereses pēc — vai tev ir arī kādi plāni vecumdienām — pēc trīsdesmit, es domāju?

—  Esmu nolēmusi taisīt karjeru. Vai to tev nekad neesmu teikusi?

— Neatceros. Bet, ja tu, dārgā, atceries, — ātrums, ar kādu mēs metāmies laulībā, nedeva daudz laika diskusijām un pārdomām.

— Es par savu plānu tiku ieminējusies Semam Hotornam. Viņš domā, ka man tas izdošoties lieliski.

— Lai tas Sems piesargās, lai ari kas viņš būtu! — Endrjū sarauca pieri. — Pag! Vai tas nebija tas pārstāvis no "Feldinga-Rosa" mūsu kāzās?

—  Tas pats. Sems Hotorns ir mans priekšnieks. Viņš bija kopā ar sievu Liliānu.

— Skaidrs. Atceros.

Endrjū tagad atcerējās Semu Hotornu — liela auguma miermīlīgi noskaņotu vīrieti ap gadiem trīsdesmit pieciem, asiem sejas vaibstiem un priekšlaicīgi dilstošu matu kuplumu. Hotorna sieva Liliāna bija uzkrītoši skaista brunete.

Pārcilājot prātā pirms trim dienām notikušo, Endijū aizbildinājās: — Ņem vērā, ka biju nedaudz apmulsis.

Viens no apmulsuma iemesliem bija pati Sīlija, viņas tēls — tas, kā viņa ar īsu līgavas plīvurīti uz galvas bija parādījusies vietējās viesnīcas salonā, kur viņi bija nolēmuši salaulāties. Ceremonijuizdarīja kāds pazīstams miertiesnesis — Sv.Bīda slimnīcas valdes loceklis. Doktors Taunzends bija līgavas vedējs.

Noa bija vienreizējs — īsts veco laiku ģimenes ārsta paraugs. Ar savu cienījamo ārieni un sirmojošajiem matiem viņš stipri atgādināja britu premjerministru Heroldu Vilsonu — personu, kura šobrīd bija visu uzmanības centrā sakarā ar ASV un britu attiecību normalizēšanos pēc iepriekšējā gada nesaskaņām Suecas kanāla konflikta dēļ.

Sīlijas māte, maza auguma atraitne no Filadelfijas, kāzās visu laiku turējās malā. Sīlijas tēvs bija kritis Otrajā pasaules karā, tāpēc Noa bija jāuzņemas līgavas vedēja pienākumi.

Endrjū aizvēra acis — pa daļai Bahamu spilgtās saules dēļ, taču galvenokārt tāpēc, lai atsauktu atmiņā brīdi, kad Taunzends ieveda Sīliju.

Pēc neaizmirstamā rīta slimnīcas kafetērijā, kad Sīlija bija atklājusi savu nodomu viņu apprecēt, Endrjū jo dienas, jo vairāk bija sapinies viņas burvības tīklos,-kā pats domās to apzīmēja. Viņš domāja, ka īstais vārds te laikam būtu "mīlestība", taču viss notiekošais likās kaut kas vairāk, kaut kas savādāks: divas dzīves un divas personības bija savijušās tādā veidā, kas viņu vienlaikus gan pārsteidza, gan sajūsmināja. Sīlijai nebija nevienas citas līdzīgas. Ne mirklis viņas sabiedrībā nebija garlaicīgs. Visu laiku viņa bija pārsteigumu, zināšanu, intelekta, ideju un plānu pārpilna; Sīlijā kā avots strāvoja viņas spēcīgā, spilgtā, neatkarīgā daba. Jau pašā sākumā Endrjū saprata, ka viņam laimējies. Viņam šķita, ka izvilcis lielo laimestu, balvu, ko iekāro arī daudzi citi. Iepazīstinot sievu ar saviem kolēģiem, viņš saprata, ka arī citi tīko pēc Sīlijas.

Endrjū dzīvē bija apgrozījušās sievietes, bet nebija nevienas, kuru viņš būtu domājis precēt. Un vēl neparastāk bija tas, ka kopš

brīža, kad Sīlija, vienkāršā valodā izsakoties, bija viņu bildinājusi, viņš nebija izjutis ne mazākās šaubas, ka piekrizdams rīkojas pareizi.

Un tomēr… tikai šajā neaizmirstamajā brīdī, kad viņš bija ieraudzījis Sīliju baltajā kāzu tērpā — starojošu, skaistu, jaunu, iekārojamu, ar visām tām īpašībām, ko vien vīrietis no sievietes var vēlēties, un vēl vairāk, daudz vairāk, — tikai tad līdz ar spēcīgu iekšēju pārdzīvojumu Endrjū iemīlējās pa īstam, gūdams ciešu pārliecību, kāda cilvēkam atplaiksnī tikai dažas reizes dzīvē, — ka viņam neticami laimējies un viņš no Sīlijas nekad nešķirsies.

Jā, tas bija vārds "šķiršanās", Endrjū sev teica, kas bija viņu atturējis no šī soļa tajā laikā, kad divdesmit gadu vecumā precējās daudzi viņa vienaudži. Piesardzības pamatā, protams, bija viņa paša vecāku dzīve. Māte — šķirtene — gluži kā papluinīts taurenītis uz kāzām bija atlidojusi no Losandželosas un visiem, kas vien vēlējās klausīties, stāstīja, ka viņa, lūk, atstājusi pusceļā ievadīto šķiršanos no ceturtā vīra, lai būtu klāt dēla pirmajās laulībās. Endrjū tēvs viņai bija otrais vīrs; kad Endņū reiz par vinu apvaicājās, māte bija pateikusi: "Ak, manu dārgo zēn, es tik tikko varu atcerēties, kāds viņš izskatījās! Neesmu viņu redzējusi gadus divdesmit. Kad pēdējo reizi par viņu ko dzirdēju, šis vecais draiskulis Parīzē dzīvoja kopā ar septiņpadsmitgadīgu ieleni."

Gadu ritumā Endrjū bija pūlējies māti izprast un rast viņas uzvedībai racionālu izskaidrojumu, taču allaž viņš — diemžēl — nonāca pie viena un tā paša secinājuma: māte ir tukšgalve, sekla un egoistiska daiļava, kas meklē sev līdzīgus vīriešus.

Endrjū bija ielūdzis māti kāzās — kaut ari vēlāk to nožēloja —, pienākuma apziņas mudināts. Viņš bija aizsūtījis vēstuli ar kāzu vēsti arī tēvam uz pēdējo viņam zināmo adresi, taču atbildes nebija, un Endrjū šaubījās, vai vispār tā kādreiz pienāks. Caurmērā ik pa trim gadiem viņi apmainījās ar Ziemsvētku apsveikuma kartītēm, un tas bija viss.

Endrjū bija savu īslaicīgi precēto vecāku vienīgais bērns. Vienīgais cilvēks, kuru Endijū būtu vēlējies iepazīstināt ar Sīliju, pirms diviem gadiem bija miris. Tā bija viņa neprecētā tante, kuras pajumtē Endrjū bija pavadījis lielāko daļu no saviem zēna gadiem. Nebūdama visai turīga, tante bez viņa vecāku palīdzības bija gādājusi līdzekļus, lai zēnu atbalstītu koledžas un medicīnas fakultātes gados. Tikai pēc viņas nāves, kad advokāta kantorī viņam priekšā uz galda bija noliktas aizgājējas mantības aizkustinošās atliekas pāris simtu dolāru vērtībā, Endijū bija sapratis, cik liels bijis tantes upuris.

Kāzās par Endrjū māti bija rūpējusies Sīlija. Novērtējusi situāciju, kaut. arī neviens viņai nebija bildis ne vārda, viņa pret vīramāti bija izturējusies sirsnīgi, taču ar zināmu atturību. Vēlāk, kad Endrjū izteica nožēlu par mātes ekscentrisko uzvedību, Sīlija bija atbildējusi: "Mēs, dārgais, taču precējām viens otru, nevis mūsu ģimenes." Un pēc tam piebildusi: "Tagad es esmu tava ģimene un tu no manis saņemsi vairāk mīlestības, nekā visā savā iepriekšējā dzīvē kopā ņemot."

Šodien pludmalē Endrjū sāka to saprast.

— Ja tev nekas nav pretī, — Sīlija atsāka sarunas pavedienu, tad lielāko daļu no savas pirmās grūtniecības es strādāšu, pēc tam uz gadu ņemšu atvaļinājumu, lai nekas mani netraucētu pildīt mātes pienākumus. Pēc tam atgriezīšos darbā līdz otrajai grūtniecībai un tā tālāk. v

— Protams, piekrītu, — Endrjū teica, — taču līdztekus visiem šiem svarīgajiem notikumiem man vajadzētu arī mazliet nodarboties ar savu praksi.

—  To tu darīsi daudz, un tev joprojām būs jābūt labam un rūpīgam dakterim.

Endijū laimīgi iesmējās un pēc pāris minūtēm bija iemidzis.

Nākamajās dienās viņi viens par otru uzzināja daudz ko tādu, kam agrāk nebija bijis laika.

Kādurīt, ēdot brokastis, ko uz bungalo atnesa melnādainā jautrule Remona, Sīlija ieminējās: — Man te ļoti patīk. Esmu paguvusi iemīlēt šo salu ar tās ļaudīm un mierīgo dzīvi. Priecājos, Endijū, ka tu izvēlējies tieši šo vietu. Es nekad to neaizmirsīšu.

— Es arī priecājos.

Endrjū pirmais priekšlikums bija pavadīt medusmēnesi Havaju salās. Taču, no Sīlijas puses sajutis zināmu pretestību, viņš izšķīrās par otro variantu.

Tagad Sīlija turpināja: — Es tev neko neteicu, bet brauciens uz Havaju man lielu prieku nebūtu sagādājis.

Kad Endrjū painteresējās, kāpēc, pagātnes mozaīkas rakstā iegaismojās vēl viena detaļa.

1941. gada decembri, kad Sīlijai bija desmit gadu un viņa ar māti dzīvoja Filadelfijā, tēvs Viliss de Grejs, ASV kara flotes apakšvirsnieks, dienēja uz ASV karakuģa "Arizona", Pīrlharborā, Havaju salās. Japāņu uzbrukuma laikā "Arizona" tika nogremdēta, un reizē ar to no dzīves aizgāja 1102 jūrnieki. Vairums no viņiem palika kuģī, vinu līķus tā arī neatrada. Viens no bojā gājušajiem bija Viliss de Orejs.

— Jā, — Sīlija atbildēja uz Endrjū jautājumu, — es vinu atceros gan. Protams, bieži viņš bija projām, jūrā. Bet, kad bija mājās, atvaļinājumā, māja vai plīsa no jautrības. Tas bija tik satraucoši — gaidīt viņu mājās. To bija izjutusi pat mana mazā masa Dženeta, kaut tēvu atceras visai miglaini.

— Kāds bija tavs tēvs?

Sīlija mirkli padomāja:

—  Liela auguma, ar vīrišķgu balsi, viņš bieži lika cilvēkiem smieties un ļoti mīlēja bērnus. Viņš bija stiprs, ne tikai fiziski, bet arī garā. Māte tāda nav. To tu laikam jau pamanīji. Viņa pilnīgi paļāvās uz tēvu. Pat tad, kad viņa nebija mājās. Savās vēstulēs viņš mātei pateica priekšā, ko darīt.

— Un tagad viņa paļaujas uz tevi?

—  Tā laikam ir iznācis. Patiesībā tas sākās tūlīt pēc tēva nāves, — Sīlija pasmaidīja. — Es biju pāragri attīstījusies. Laikam tāda esmu joprojām.

— Mazliet, taču esmu nolēmis ar to samierināties.

Vēlāk viņš sacīja:

— Es tagad saprotu, kāpēc tu negribēji braukt uz Havaju. Bet vai tu kādreiz esi bijusi Pīrlharborā?

Sīlija pakratīja galvu.

—  Māte negribēja uz turieni braukt, pat īsti nezinu, kāpēc. Arī es pagaidām neesmu gatava šim braucienam. Esmu dzirdējusi, ka "Arizonas" nogrimšanas vietā kuģi zem ūdens varot saskatīt, kaut to izcelt neesot bijis iespējams. Tev varbūt liksies dīvaini, Endrjū, taču kādreiz es uz turieni gribētu aizbraukt. Uz to vietu, kur aizgāja bojā mans tēvs. Es gribētu uz turieni aizvest savus bērnus.

—  Nē, man tas nemaz neliekas dīvaini, — pēc neilga klusuma brīža teica Endrjū. — Un tagad es tev kaut ko apsolīšu. Tad, kad mūsu bērni to visu spēs saprast, es jūs uz turieni aizvedīšu.

Citudien, sēdēdami vecā, caurā laivā, viņi runāja par Sīlijas darbu.

—  Es domāju, — viņš teica, — ka farmaceitisko firmu aģenti parasti ir vīrieši.

— Neairē tik tālu prom no krasta! Man ir tāda sajūta, ka šī vecā tupele nenoturēsies virs ūdens. Jā, tev taisnība — vairums ir vīriešu, taču ir arī dažas sievietes. Viena otra no viņām ir bijusī armijas medicīnas māsa. Taču "Feldinga-Rosa" firmā es esmu pirmā un pagaidām vienīgā aģente.

1952. gadā Sīlija bija beigusi Pensilvānijas štata koledžu un ieguvusi ķīmijas bakalaures grādu. Tā kā ar stipendiju vien bijis par maz, viņa studiju laikā šad tad pa naktīm un nedēļas nogalēs strādājusi aptiekas preču veikalā.

— Tur, ar vienu roku izsniedzot pēc receptes gatavotas zāles, bet ar otru — matu uztinamos rullīšus un dezodorantus, es daudz ko iemācījos. Jā, dažreiz nācās pārdot arī preces no letes apakšas.

Viņa paskaidroja.

Nereti vīrieši — lielākoties gados jauni, ienākot aptiekā, sākuši nemierīgi mīņāties, pūloties piesaistīt sev pārdevējas uzmanību. Uz

Sīlijas jautājumu "Ar ko varu jums palīdzēt?" vienmēr sekojusi atbilde: "Kad viņš atbrīvosies?" — "Ja jums vajadzīgi prezervatīvi," Sīlija melodiskā balsī skaidrojusi, "tad tie mums ir plašā izvēlē." Un vilkusi laukā no letes apakšas kārbu pēc kārbas, liekot tās citu uz citas. Pietvīkušais pircējs veikli izvēlējies vajadzīgo preci un pasteidzies nozust.

Reizumis kāds nekauņa uzdrošinājies Sīliju uzaicināt šo preci kopā ar viņu pārbaudīt. Tādiem gadījumiem Sīlijai bijusi gatava atbilde: "Labprāt. Kad vien vēlaties. Domāju, ka mans sifiliss jau ir apārstēts." Kaut arī dažs saprata, ka tas ir joks, gribētāju riskēt nebija, un otrreiz neviens no viņiem aptiekā nerādījās.

Endrjū smējās, pārstāja airēt un ļāva laivai brīvi slīdēt pa ūdens virsmu.

Sīlija turpināja: pēc bakalaura grāda saņemšanas viņa pieteikusies darbā "Feldinga-Rosa" farmaceitiskajā firmā, pretendējot uz jaunākās ķīmiķes vietu. Viņu pieņēmuši, un divus gadus Sīlija nostrādājusi laboratorijā.

—  Tur es secināju, ka darbs laboratorijā, ja neesi zinātnieks, ir garlaicīgs un monotons. Mani ieinteresēja zāļu pārdošana. Un interesē vēl tagad. — Tad piebilda: — Un vēl man patīk pieņemt svarīgus lēmumus.

Taču pāriet no darba laboratorijā uz tirdzniecību izrādījās sarežģīti. Sīlija pieteicās un tika noraidīta. — Man atbildēja, ka biznesa jomā sievietes varot strādāt tikai par sekretārēm.

Viņa sāka kaldināt turpmākās rīcības plānus.

—  Es secināju, ka cilvēks, kurš varētu kaut ko grozīt firmas politikā, ja vien tas vispār būtu iespējams, ir Sems Hotorns. Tas, kurš bija mūsu kāzās. Un tad es nolēmu, ka Hotornu var ietekmēt tikai ar viņa sievas palīdzību. Taču bija riskanti, mans nodoms varēja neizdoties.

Misis Liliāna Hotorna, kā Sīlija bija uzzinājusi, aktīvi darbojās vairākās sieviešu biedrībās, tāpēc likās, ka viņai vajadzētu saprast otras sievietes centienus taisīt karjeru. Un tā kādu dienu, kamēr Sems Hotorns bija darbā, Sīlija devās pie viņa sievas.

— Es nekad nebiju viņu redzējusi. Arī mans apmeklējums nebija pieteikts. Es gluži vienkārši nospiedu zvana pogu un gāzos iekšā.

Uzņemšana nebija no draudzīgajām. Misis Hotorna, sieviete pāri trīsdesmitiem un gadus septiņus vecāka par Sīliju, bija stipra rakstura, lietišķs cilvēks, gariem matiem kraukļa spārna melnumā, ko viņa lāgiem nepacietīgi atsvieda no sejas, kamēr Sīlija skaidroja sava apciemojuma iemeslu.

"Tas vienkārši ir smieklīgi," Liliāna Hotorna beigās bija teikusi. "Man nav nekā kopēja ar mana vīra darbu. Turklāt viņš būs nikns, kad uzzinās, ka jūs esat bijusi te."

"Es to zinu," Sīlija bija atbildējusi, "nav pat izslēgts, ka zaudēšu darbu."

"Par to jums vajadzēja padomāt, pirms nācāt šurp!"

"Es jau domāju par to, misis Hotorna. Taču riskēju, jo klusībā cerēju, ka varbūt jūs esat moderna sieviete un sapratīsit, ka sievietes nedrīkst nostādīt zemāk par vīriešiem."

Šķita, ka Liliāna Hotorna, to dzirdot, eksplodēs.

"Jums nu gan ir dūša!"

"Tieši tā," Sīlija bija cirtuši pretī, "tāpēc jau arī domāju, ka tirdzniecībā man veiksies!"

Liliāna Hotorna viņā brīdi skatījās, tad pēkšņi sāka smieties.

"Mans Dievs, es tiešām sāku ticēt, ka jums šī vieta pienākas!" Un pēc brīža: "Es nupat kā grasījos vārīt kafiju, mis de Greja. Ienāciet virtuvē, aprunāsimies!"

Tas bija sākums ilgai draudzībai.

—        Un pat vēl tad, — Sīlija teica Endrjū, — nācās Semu pārliecināt. Taču viņš tika ar mani runājis, un man likās, ka es viņam iepatikos. Turklāt Liliāna tui-pināja viņu apstrādāt. Pēc tam viņam vajadzēja dabūt priekšnieka piekrišanu. Galu galā viss nokārtojās.

Viņa paskatījās uz laivā ieplūdušo ūdeni — tas sniedzās pāri potītēm.

— Endijū, mēs grimstam!

Smiedamies viņi ielēca ūdenī un, velkot laivu līdzi, peldēja uz krastu.

—        Kad sāku strādāt par aģenti, — Sīlija pie vakariņu galda turpināja, — es sapratu, ka man jāstrādā labāk nekā vīriešiem.

—       Es atceros kādu gadījumu, — viņas vīrs piebilda, — kad tu pārspēji ne tikai vīrieti vispār, bet pat šo te dakteri.

Viņa starojoši pasmaidīja, noņēma brilles un pāri galdam pasniedzās pēc vīra rokas. — Man toreiz palaimējās un ne tikai lotromicīna lietā vien!

— Kāpēc tu tik bieži ņem nost brilles?

—       Esmu tuvredzīga. Taču bez brillēm izskatos labāk. Lūk, tāpēc es tās tik bieži ņemu nost!

—       Tu izskaties labi gan ar, gan bez brillēm. Bet, ja tās tevi traucē, tev vajadzētu padomāt par kontaktlēcām. Ļoti daudz cilvēku pārgājuši uz tām.

—       Kad atgriezīsimies, es par to painteresēšos, — Sīlija solījās. — Ja jau esam par šīm lietām sākuši runāt, tad — vai vajadzīgas vēl

kādas izmaiņas?

>

— Tu man patīc tāda, kāda esi.

Lai nokļūtu šeit, kur patlaban atradās, viņi roku rokā bija nostaigājuši veselu jūdzi pa slikti bruģētu ceļu, kur tikai retumis

varēja sastapt kādu braucēju. Siltās nakts klusumā bija dzirdama

tikai kukaiņu sisināšana un vilnīšu skalošanās pret klintīm jūrā. Tagad nelielā, pieticīgi mēbelētā kafejnīcā ar nosaukumu "Ceļinieka atpūta" viņi iebaudīja labāko no vietējiem ēdieniem — ceptu jūras asari ar zirņiem un rīsiem.

Kaut "Ceļinieka atpūta" nebija iekļauta lielo tūrisma firmu ceļvežos, izsalkušie tur varēja garšīgi paēst — zivis bija tikko zvejotas, un veclaicīgā pannā uz malkas uguns tās gatavoja pats saimnieks — sīksts un kaulains bahamietis, vārdā Kleofass Moss. Viņš bija nosēdinājis Sīliju un Endijū pie loga jūras pusē. Uz galda dega alus pudelē iesprausta svece. Virs jūras vīdēja izkliedēti mākoņi un pusmēness.

— Ņūdžersijā, — Sīlija ieminējās, — šobrīd laikam ir auksts un lietains.

— Drīz jau mēs būsim tur. Labāk pastāsti man vēl kaut ko par sevi un par zāļu pārdošanu.

Viņas pirmais darbalauks kā aģentei bijusi Nebraska, kur līdz tam" Feldinga-Rosa" firma nav bijusi pārstāvēta.

— Savā ziņā tas bija labi. Es sāku no nulles. Nebija organizācijas, ziņu bija maz, vispār nebija neviena, kas man būtu varējis pateikt, kurp un pie kā doties.

— Vai tavs draugs Sems to bija darījis ar nolūku — kā sava veida pārbaudi?

— Iespējams. Nekad neesmu viņam to jautājusi.

Un Sīlija ķērusies pie darba. Omahā viņa sameklējusi mazu dzīvoklīti un iekārtojusi to par savu bāzi, tad sākusi ceļot pa štatu — no pilsētas uz pilsētu. Katrā vietā no telefonu grāmatām izplēsusi lappuses "Ārsti", pārrakstījusi sarakstu ar mašīnu un sākusi apmeklējumus. Viņas teritorijā bijuši 1500 ārsti, no kuriem vēlāk viņa atlasījusi 200 — pēc viņas domām, tie bijuši labākie zāļu noņēmēji.

— Tu biji tik tālu prom no mājām, — Endrjū ieminējās. — Vai tu nejūties vientuļa?

— Man nebija laika par to domāt. Biju pārāk aizņemta. Viens no maniem pirmajiem atklājumiem bija tas, ka pie ārstiem grūti piekļūt. Nācās stundām ilgi kvernēt uzgaidāmajās telpās. Kad beigu beigās tiku iekšā, dakteri man veltīja ne vairāk par piecām minūtēm. Beidzot viens no viņiem mani izmeta laukā, taču reizē ar to viņš man izdarīja milzīgu pakalpojumu. Tas bija Nortplatā.

— Kā tas notika?

Sīlija nogaršoja ceptās zivs gabaliņu un konstatēja: — Vienos taukos! Man nevajadzētu to ēst, taču tā ir pārāk garšīga, lai no tās atteiktos. — Nolikusi dakšiņu, viņa atlaidās krēslā, lai atcerētos.

—Viņš bija interns, tāpat kā tu, Endrjū, tā ap gadiem četrdesmit, un man likās, ka viņš bija pārlaidis grūtu darbadienu. Šā vai tā, bet, tikko kā biju sākusi savu runājamo, viņš mani pārtrauca. "Jaunkundz," viņš teica, "jūs mēģināt ar mani profesionāli runāt par medicīnu, tāpēc atļaujiet man jums kaut ko pateikt. Četrus gadus esmu mācījies medicīnas koledžā un vēl piecus intematūrā. Praktizēju desmit gadus, kaut arī nezinu visu, tomēr zinu daudz vairāk par jums. To, ko jūs ar savām nabadzīgajām zināšanām varat man pateikt, varu divdesmit sekundēs izlasīt reklāmas prospektā vai jebkurā medicīnas žurnālā. Tātad — taisieties, ka tiekat!"

Endrjū savilka seju līdzjūtīgā grimasē.

— Cik nežēlīgi!

— Bet man tas derēja, kfftit arī jutos kā apspļaudīta. Tāpēc ka viņam bija taisnība.

— Vai tad firma tevi nemaz nebija apmācījusi?

— Nu, mazliet jau bija gan. Taču īsi un pavirši. Tas bija kaut kas no lietišķo spēļu sērijas. Nedaudz man palīdzēja zināšanas ķīmijā. Gluži vienkārši nebiju sagatavota runāt ar nevaļīgiem augsti kvalificētiem dakteriem.

— Ja esi sākusi par to runāt, varu tev pateikt, ka tas patiešām ir iemesls, kāpēc daži ārsti atsakās pieņemt farmaceitisko firmu pārstāvjus: nākas klausīties no galvas iekaltu aģitāciju, pirkt viņu firmas preces, turklāt nav izslēgta varbūtība saņemt aplamu informāciju, un tas jau ir bīstami. Dažs labs pārdevējs sastāstīs nezin ko, lai tikai dakteris pacientam parakstītu viņa firmas ražojumus.

— Endrjū, dārgais, es vēlos, lai tu šajā sakarībā kaut ko izdarītu manis labā. Bet par to vēlāk.

— Okei, ja vien tas būs manos spēkos. Tātad — kas notika pēc Nortplatas?

— Sāku apjēgt divas lietas. Vispirms man bija jābeidz domāt kā tirgotājai un par varēm uzbāzties varbūtējiem pircējiem. Otrkārt, neraugoties uz to, ka dakteri zināja vairāk par mani, man vajadzēja apgūt specifiskas zināšanas par zālēm, kuras viņi vēl nepazina un kuras varēja viņiem noderēt. Tā es kļūtu tiem noderīga. Un tad, strādājot pajaunam, es nejauši atklāju vēl kaut ko. Proti — ka ārsti savā darbā uzzina daudz ko jaunu par slimībām, bet ir slikti informēti par zālēm.

— Tiesa, — Endrjū piekrita, — tas, ko par zālēm māca koledžā, nav graša vērts, un praktizējot ir grūti izsekot jaunākajiem medicīnas sasniegumiem, kur nu vēl būt lietas kursā par jaunajām zālēm!

— Un vēl kas, — Sīlija turpināja, — sapratu, ka ārstiem jāsaka patiesība, ka nekad nevajag pārspīlēt, nekad neko nedrīkst noklusēt. Kad man jautā par konkurējošās firmas ražojumu, ja tas ir labāks par mūsējo, tad tā ari jāpasaka.

— Kā tu varēji visam pielāgoties?

— Kādu laiku gulēju tikai četras stundas diennaktī.

Sīlija pastāstīja, kā pēc dienas darba pa vakariem un nedēļas nogalēm studējusi rokasgrāmatas par zālēm, svarīgāko izrakstot un iegaumējot. Uz neskaidriem jautājumiem meklējusi atbildes bibliotēkās. Aizbraukusi uz "Feldinga-Rosa" firmas centru Ņūdžersijā un lūgusi savus agrākos kolēģus zinātniskajā darbā pastāstīt kaut ko vairāk, nekā varēja izlasīt rokasgrāmatās, informēt viņu par to, kas pašlaik tiek izstrādāts un drīz būs pārdošanā. Ļoti drīz viņas kontakti ar ārstiem uzlabojušies; dažs dakteris lūdzis pagādāt speciālu informāciju, un viņa centusies palīdzēt. Pēc kāda laika viņas pūliņi sākuši nest augļus. Pieprasījums pēc "Feldinga-Rosa" firmas medikamentiem viņas zonā palielinājies.

—  Sīlij, bet tu taču esi vienreizēja! — Endrjū bija patiesi pārsteigts.

— Un tu esi aizspriedumains, — viņa smējās, — kaut arī man tas patīk! Gada laikā firma savu biznesu Nebraskā trīskāršoja.

— Un tad viņi tevi pārcēla?

— Nebraskas zonu atdeva kādam no jaunākajiem, vīrietim, un man iedeva svarīgāku zonu Ņūdžersijā.

— Ja viņi būtu tevi aizsūtījuši uz kādu citu vietu, piemēram, Ilinoisu vai Kaliforniju, mēs nekad nebūtu satikušies!

— Nē, — viņa pārliecināti teica, — mēs būtu satikušies. Tas bija mūsu liktenis. "Laulības ir liktenis…"

— "…tāpat kā nāve karātavās," — viņš pabeidza citātu.

Abi iesmējās.

— Padomā, — Sīlija bija iepriecināta, — nikns, galvu grāmatās iebāzis dakteris, kas spēj citēt Džonu Heivudu!

—  To pašu Heivudu, sešpadsmitā gadsimta rakstnieku, kas dziedāja un muzicēja Henrijam Astotajam, — Endrjū tikpat iepriecināts lielījās.

Kad viņi piecēlās no galda, saimnieks no pavarda puses sauca: — Nu, vai laba zive bij', ei jūs, medusmēnešnieki? Viss okei?

— Viss ir ļoti okei, — Sīlija atbildēja. — Zivis un medusmēnesis ari.

— Uz tik mazas saliņas nav nekādu noslēpumu. — Endrjū bija uzjautrināts, samaksāja par maltīti desmit Bahamu šiliņus un atteicās no atlikuma.

Laukājau bija kļuvis vēsāks, pūta atspirdzinošs jūras vējiņš. Viņi laimīgi sadevās rokās un pa kluso, līkumaino ceļu devās atpakaļ uz savu bungalo.

Tā bija viņu pēdējā diena.

It kā sasaucoties ar aizbraukšanas nostalģiju, laiks Bahamu salās pasliktinājās. No biezajiem gubu mākoņiem lija lietus straumes, bet spēcīgs ziemeļaustrenis viļņus sakūla putās un spēcīgi trieca pret krastu. Endrjū un Sīlija bija nolēmuši aizbraukt no Bahamu salām pusdienlaikā ar vietējo lidmašīnu no Roksaundas, lai pēc tam no citas lidostas ar "Pan American " reisu vakarā nolaistos Ņujorkā. Nākamajā dienā viņi jau būtu Moristaunā, kur apmestos Endrjū dzīvoklī Dienvidu ielā, kamēr sameklētu sev piemērotāku māju. Sīlija, kas bija dzīvojusi Būntonā mēbelētās istabās, jau no turienes bija izvākusies, daļu savu mantu nodevusi glabāšanā.

Sīlija rosījās pa viņu medusmēneša bungalo, kuru pēc nepilnas stundas tie atstās. Viņa bija izklājusi savas drēbes uz divguļamās gultas. Endrjū vannasistabā skuvās.

— Endrjū, šeit bija tik skaisti! Un tas ir tikai sākums!

— Brīnišķīgs sākums, — viņš caur atvērtajām durvīm piekrītoši atbildēja. — Un tomēr esmu gatavs atgriezties darbā.

— Zini ko, Endrjū? Es domāju, ka tev un man, ka mums abiem darbs ir ļoti svarīga lieta. Tas mums abiem ir kopīgs, turklāt mēs esam arī mazliet godkārīgi. Un tādi būsim vienmēr. Vai ne?

Seju dvielī slaucīdams, Endrjū kails parādījās vannasistabas durvīs.

—  Taču šad un tad darbu var arī pārtraukt. It īpaši, ja ir pietiekami labs iemesls.

— Vai mums ir laiks… — Sīlija iesāka jautājumu, taču Endijū skūpsts tai neļāva to izteikt līdz galam.

Pēc brīža viņš ieteicās:

— Vai tu, lūdzama, nevarētu atbrīvot gultu?

Ar vienu roku apskāvusi Endrjū, ar otru sniegdamās atpakaļ, Sīlija sāka sviest izliktās drēbes uz grīdas.

—Nu redzi, tā ir daudz labāk, — viņš teica, kad viņi gulēja drēbju vietā, — gultas taču tam ir domātas.

— Mēs varam nokavēt reisu! — Sīlija iesmējās.

— Vai nav vienalga!

Drīz pēc tam viņa apmierināta piekrita:

—  Tev taisnība — vai tad nav vienalga. — Pēc tam maigi un laimīgi piebilda: — Man nav vis vienalga… — Un tad: — Ak, Endrjū, kā es tevi mīlu!

4. NODAĻA

"Pan American" lidmašīnā, kas veica 206. reisu uz Ņujorku, viņi ielūkbjās tās dienas laikrakstos.

—  Nekas jauns pa mūsu prombūtnes laiku nav noticis, — Sīlija, avīzes lapas šķirstot, secināja.

Endrjū, pavirši laikrakstus pārlapojis, nolika tos sānis.

Līdz Ņujorkai bija četru stundu lidojums, un pusdienas pasniedza tūlīt pēc pacelšanās gaisā. Pēc maltītes Endrjū atgādināja sievai: — Tu teici, ka man kaut kas būšot jāizdara tavā labā. Mēs runājām par farmaceitisko firmu aģentiem.

— Jā, — Sīlija Džordana ērti atlaidās sēdeklī, tad pasniedzās pēc Endrjū rokas. — Atceries to dienu, kad tu parakstīji savai pacientei lotromicīnu. Tu teici, ka grozi savas domas par farmaceitisko industriju; es ieteicu tev savus uzskatus radikāli nemainīt, tāpēc ka daudz kas tur nav kārtībā un ka es ceru šajā lietā kaut ko paveikt. Atceries?

—  Kā tad es varu to aizmirst! — Endrjū smējās. — Ikviens tās dienas sīkums kaltin iekalts manā dvēselē!

— Labi. Klausies tālāk!

No sāniem sievā lūkodamies, Endrjū vēlreiz nobrīnījās, cik daudz enerģijas un inteliģences mājo šajā mazajā, pievilcīgajā būtnē. Turpmāk, viņš nolēma, vajadzēs uzmanīties, lai garīgajā plāksnē neatpaliktu no Sīlijas. Tad sakoncentrējās uz klausīšanos.

—  Farmaceitiskā rūpniecība, — iesāka Sīlija, — 1957. gadā vēl aizvien atradās ļoti tuvu savām saknēm, saviem pirmsākumiem.

Tas nemaz nebija tik sen, kad mēs sākām, pārdodot čūsku eļļu lauku gadatirgos, auglības eliksīru, zāles, ar kurām varēja ārstēt visu — sākot no galvassāpēm un beidzot ar vēzi. Tirgotāji, kas to visu pārdeva, maz bēdāja par savas preces efektu. Viņus interesēja viens — pārdot. Lai pārdotu, viņi bija gatavi pircējam garantēt jebkuru efektu.

Bieži vien, — Sīlija turpināja, — ar šādām "universālām" zālēm un tautas ārstniecības līdzekļiem tirgojās atsevišķas ģimenes. Dažas no tām atvēra pirmās aptiekas preču tirgotavas. Vēlāk to pēcteči ģimenes tradīcijas turpināja un izveidoja zāļu ražošanas firmas, kuras ar laiku vērsās plašumā, gāja roku rokā ar zinātni, kļuva respektablas. Tā agrāko vienkāršo tirdzniecības metožu vietā nāca jaunas, nopietnas, progresīvas, cienījamas.

Taču dažreiz diemžēl arī ne visai cienījamas. Viens šīs parādības cēlonis bija tas, ka firmas vadība joprojām atradās vienas ģimenes rokās, ka pārāk dziļi bija iesakņojusies vecā čūsku eļļas pārdošanas devīze "pārdot par katru cenu". Dažas seno farmaceitu ģimenes tātad kontrolē lielu daļu no firmu akcijām. Pat algotiem darbiniekiem, vadot firmas, ir saglabājies paradums "pārdot par katru cenu". Tā nereti notiek, kad aģenti cenšas ārstiem ieteikt jaunas zāles.

Kā tu labi zini, — Sīlija turpināja, — daži aģenti, ne jau visi, bet vēl joprojām daudzi, gatavi apgalvot visu, pat melot, lai tikai panāktu, ka dakteri paraksta slimniekiem viņu firmas ražojumus. Kaut arī farmaceitiskās firmas tev oficiāli apgalvos, ka tā nenotiek, tās ļoti labi zina, ka notiek gan.

Viņu sarunu iztraucēja stjuarte: pēc četrdesmit minūtēm lidmašīna nolaidīšoties Ņujorkā, tāpēc bāru drīz slēgšot, varbūt viņi vēlētos ko iedzert? Sīlija izvēlējās savu iemīļoto ruma kokteili, Endrjū — viskiju ar sodu.

Kad dzērieni bija pasniegti, viņi atsāka sarunu.

— Protams, — Endrjū teica, — pats savām acīm esmu redzējis to, par ko tu runā. Arī no citiem dakteriem esmu dzirdējis, ka pacienti saslimuši un pat nomiruši tāpēc, ka lietojuši zāles, par kurām aģenti snieguši aplamu informāciju. — Iemalkojis viskiju, viņš turpināja: — Un tagad — par farmaceitisko firmu reklāmu. Ar tām ārsti tiek vai apbērti, taču liela šīs reklāmas dala neinformē par to, ko ārstam vajadzētu zināt, — par zā(u blakusiedarbību, it īpaši par bīstamajiem blakusefektiem. Ārstam, kas mūždien aizņemts ar saviem pacientiem un dažādām problēmām, grūti iedomāties, ka firmas pārstāvis viņu tīšuprāt varētu maldināt.

—  Taču tā tas tomēr gadās, — Sīlija teica. — Un vēlāk to paslauka zem paklāja, un neviens par to nerunā. Es to labi zinu, tāpēc ka mūsu firmā esmu mēģinājusi par to runāt.

— Tātad — kāds ir tavs plāns?

— Savākt zinas. Sakrāt tādu ziņu pierakstus, ko neviens nevar apstrīdēt. Un piemērotā brīdī es to visu celšu gaismā.

Viņa turpināja:

— Es pie tevis vairs neiešu, Endijū, tāda ir mūsu firmas politika, pie tevis un doktora Taunzenda ies kāds cits no mūsējiem. Un tad, kad tu jutīsi, ka kāds no mūsējiem vai no kādas citas firmas būs tevi aplam informējis vai kad tu nebūsi brīdināts par zāļu blakusiedarbību vai par kaut ko citu, ko tev vajadzētu zināt, es vēlētos, lai tu par to uzrakstītu ziņojumu un atdotu man. Es jau saņemu šādus ziņojumus no ārstiem, kas man uzticas, — no Nebraskas, Ņūdžersijas, un mana kartotēka aug.

Endrjū klusām iesvilpās: — Tu esi ķērusies pie lielas lietas. Bet tas taču ir arī zināms risks!

— Bet kādam taču jāriskē, ja vajag uzlabot kaut ko sliktu. Un es nebīstos.

— Nedomāju, ka tu vispār varētu no kaut kā baidīties.

— Es tev ko pateikšu, Endrjū. Ja lielās firmas neiztīrīs savu māju pašas, domāju, ka to viņu vietā izdarīs valdība. Kongresā jau ir sacēlies troksnis. Ja tās sagaidīs jautājuma apspriešanu kongresā un pēc tam arī jaunus likumus ar stingriem ierobežojumiem, tās nožēlos, ka agrāk to nav paveikušas pašas.

Endrjū klusēja, pārdomādams tikko dzirdēto un arī vēl ko citu. Beidzot viņš sacīja:

— Sīlij, neesmu tev to agrāk vaicājis, bet tagad varbūt ir īstais brīdis to noskaidrot.

Sievas nopietnais acu skatiens lika viņam rūpīgi izvēlēties vārdus.

—  Tu man teici, ka gribot taisīt karjeru, pret ko man nav iebildumu; esmu pārliecināts, ka tu bez tā nebūtu laimīga. Bet pēdējo nedēļu laikā, ko esam pavadījuši kopā, man radies iespaids, ka tu karjeras laukā vēlies sasniegt kaut ko vairāk, nekā dari pašreiz.

— Jā, — Sīlija mierīgi piekrita. — Es būšu pašā augšā.

— Pašā augšā? — Endrjū izbijās. — Tu gribi teikt, ka vadīsi visu lielo firmu?

—  Ja vien varēšu tikt. Pat ja es netikšu pašā augšā, būšu pietiekami augstu, lai manās rokās būtu ietekme un vara.

— Un tas ir tas, ko tu vēlies? — viņš šaubījās. — Vara?

— Es saprotu, ko tu domā, Endrjū, ka vara var būt apsēstība, ka tā var samaitāt cilvēku. Tā nebūs. Es vienkārši vēlos pilnvērtīgu dzīvi, ģimenes dzīvi ar bērniem, bet gribu arī vēl kaut ko vairāk, gribu kaut ko sasniegt.

—  Todien kafetērijā, — Endrjū apklusa, lai izlabotu paša teikto, — tajā neaizmirstamajā dienā, tu teici, ka pienācis laiks sievietēm darīt kaut ko tādu, ko viņas agrāk nav darījušas. Es tam piekrītu, un daudzās vietās tas jau notiek, medicīnu ieskaitot. Bet es domāju tieši par jūsu industriju, farmaceitisko. Tā visa ir konservatīva padarīšana un īsta vīriešu valstība, tu pati tā teici.

— Turklāt vēl šausmīgā mērā. — Sīlija smaidīja.

—  Vai tad šāda vieta ir piemērota tādai kā tu? Kāpēc es tā vaicāju? Sīlij, es vienkārši nevēlos noskatīties, ka tu cietīsi un būsi nelaimīga, ka ziedosi visus spēkus saviem plāniem un tie tomēr neizdosies.

—  Es nebūšu nelaimīga, Endrjū, es tev to apsolu, — viņa paspieda vīra roku. — Tas man ir kaut kas jauns, ka kāds par mani tik ļoti rūpējas, — nē, mūsu industrija nav gatava uzņemt ne mani, ne kādu citu sievieti ar spēcīgu godkāri. Taču man ir savs plāns.

— Man vajadzēja zināt, ka tev jau viss iepriekš izdomāts.

— Vispirms, — Sīlija ņēmās skaidrot, — esmu nolēmusi tik labi strādāt savā pašreizējā amatā, ka "Feldings-Ross" vienkārši nevarēs mani nepaaugstināt.

— Par to esmu gatavs derēt. Bet tu teici "vispirms". Vai tas nav pietiekami?

Sīlija pakratīja galvu.

—  Esmu pavērojusi darbu citās firmās, sabiedrībās, pētījusi to vēsturi, vadītāju rīcību un atklājusi kaut ko interesantu. Vairums to, kuri nokļūst virsotnē, tur nonāk, kāda cita svārku stērbelēs ieķērušies. Tikai nepārproti mani — viņiem ir grūti jāstrādā un jābūt augstā līmenī. Bet pirms tam viņi izraugās sev objektu — parasti mazliet vecāku, mazliet augstāk stāvošu, kurš — pēc viņu domām — ceļā uz augšu ir viņiem priekšā. Tad viņi pacenšas šim cilvēkam kļūt noderīgi un seko cieši pa pēdām. Ideja ir šāda: kad vadītājs tiek paaugstināts, viņam ir patīkami kādu no tiem cilvēkiem, pie kuriem pieradis, kurš ir spējīgs un kuram var uzticēties, redzēt sev blakus.

— Vai tu jau esi izraudzījusies, kam sekot?

— Pirms kāda laiciņa izlēmu. Tas ir Sems Hotorns.

>

—  Nu, nu! — Viņas vīrs sarauca uzacis. — Redzu, ka Semam, šķiet, mūsu dzīvē būs milzīga loma.

— Tikai biznesa lietās. Tev nav iemesla būt greizsirdīgam.

—  Labi. Bet vai Sems arī zina par tavu lēmumu — ka esi pieķērusies viņa zvaigznei?

— Protams, ne. Lai gan Liliāna Hotorna to zina. Mēs slepenībā šo lietu esam apspriedušas, un Liliāna piekrīt.

— Man liekas, ka te notikusi sieviešu intrigu vērpšana.

—  Un kāpēc gan ne? — Uz mirkli iemirdzējās Sīlijas iekšējais tērauds. — Kādudien tas viss varbūt nebūs vajadzīgs. Bet pašlaik korporatīvā biznesa pasaule ir gluži vai privāts vīriešu klubs. Tāpēc sievietei jāizmanto jebkurš līdzeklis, lai kļūtu par tās locekli un izvirzītos.

Endrjū brīdi domāja, tad sacīja: — Līdz šim par to daudz nebiju prātojis; esmu pārliecināts, ka vairums vīriešu par to nedomā. Bet tas, ko tu saki, ir saprātīgi. Tātad — okei, Sīlij, tu bruģē sev ceļu uz augšu, un es patiešām ticu, ka tu tur tiksi. Es vienmēr būšu kopā ar tevi!

Viņa sieva pārliecās pāri sēdeklim un viņu noskūpstīja.

—  Es to zināju. Tas ir viens no tiem iemesliem, kāpēc es tevi apprecēju.

Lidmašīnas dzinēji samazināja ātrumu, un iedegās uzraksts "Piesprādzējieties!". Apakšā agrīnajā vakara tumsā mirgoja Manhetenas ugunis.

—   Pēc dažām minūtēm, — paziņoja stjuarte, — mēs nolaidīsimies Aidvildas starptautiskajā lidostā.

Sīlija atkal pasniedzās pēc Endrjū rokas.

— Vai gan mums var neveikties?

5. NODAĻA

Pēc atgriešanās no kāzu ceļojuma Endrjū un Sīlija pārliecinājās, ka kļuvuši slavenības.

Kā tas jau bija gadījies ar daudziem nozīmīgiem notikumiem medicīnā, vajadzēja paiet zināmam laikam, lai vēsts par sekmīgi lietoto lotromicīnu pagūtu izplatīties, un tagad — sešas nedēļas pēc Mērijas Rovas apbrīnojamās izveseļošanās — šis notikums tika atspoguļots nacionālajā presē.

Moristaunas avīzīte "Daily Record" savās slejās bija ievietojusi rakstu "Brīnumzāles vietējā mediķa rokās". Ņuarkas "StarLedger" rakstu pārpublicēja, un šis materiāls savukārt saistīja "New York Times" un "Times" zinātnes nodaļu darbinieku uzmanību. Un tā pēc atgriešanās darbā Endrjū atrada viņam atstātās steidzamās telefonogrammas: vajadzēja piezvanīt uz abu laikrakstu redakcijām. Reklāma vērsās plašumā, turklāt "Times", izdevums ar noslieci uz romantismu, cēla gaismā arī faktu par Endrjū un Sīlijas laulībām.

Arī "New England Journal of Medicine" paziņoja Endrjū, ka vina raksts par lotromicīnu ar nelieliem labojumiem visdrīzākajā laikā tikšot publicēts. Ieteiktie labojumi bija nenozīmīgi, un Endrjū tos pieņēma.

— Atzīstos, ka manī mostas skaudības velniņš, — doktors Taunzends atzinās, kad Endrjū pastāstīja par gaidāmo publikāciju žurnālā. — Taču esmu gluži apžilbis no tā spožuma, — Endrjū vecākais kolēģis piebilda, — ko šis notikums jau tagad dod mūsu praksei.

Mazliet vēlāk Taunzenda sieva Hilda, pievilcīga sieviete ap gadiem piecdesmit, Endrjū pastāstīja: — Noa jau jums to neteiks, bet viņš lepojas ar jums kā ar dēlu.

Arī Sīlija, gan vīra slavas nedaudz aizēnota, manīja, ka viņas stāvoklis "Feldinga-Rosa" firmā mainījies.

Agrāk viņa dažam kolēģim bija pastāvīgas ziņkāres un savā ziņā pat uzjautrināšanās objekts, kam, neraugoties uz pirmajiem panākumiem Nebraska, vajadzēja savu reputāciju nostiprināt turpmākajā darbā, turpretim togad tā vairs nebija. Gadījums ar lotromicīnu un preses reklāma, kas tā iepriecināja "Feldinga-Rosa" firmu, neapšaubāmi pavēra ceļu uz panākumiem gan medikamentam, gan Sīlijai.

Viņas vārds tagad bija labi zināms firmas vadībai, prezidentu Eli Kemperdaunu ieskaitot, kurš Sīliju nākamajā dienā pēc atgriešanās darbā izsauca pie sevis.

Misters Kemperdauns, gara auguma bāls vīrietis ap gadiem sešdesmit pieciem, rūpniecības veterāns, vienmēr nevainojami ģērbies un allaž ar sarkanas rozes ziedu pie svārku atloka, pieņēma Sīliju Būntonā, firmas vadības telpās. Viņš iesāka ar vispārējām pieklājības frāzēm.

—   Apsveicu jūs sakarā ar iebraukšanu laulības ostā, misis Džordana. Ceru, ka būsit laimīga sieva. — Un piebilda: — Ceru arī, ka no šī brīža jūsu dzīvesbiedrs parakstīs tikai mūsu firmas ražojumus.

Sīlija pateicās par apsveikumu, nodomājusi, ka piezīme par Endrjū laikam ir tikai asprātība, nepateica, ka zāles vīrs izraudzīsies pēc sava prāta.

—  Jūs esat kļuvusi gandrīz vai leģendāra, lēdij, — prezidents turpināja, — dzīvs piemērs faktam, ka izcila sieviete dažreiz ir līdzvērtīga vīrietim.

— Ceru, ser, — Sīlija mīļi smaidīja, — ka kādudien jūs neizjutīsit vajadzību sacīt "dažreiz'V Domāju, ka redzēsit daudz vairāk sieviešu šajā darbalaukā un dažas varbūt būs pat labākas par vīriešiem.

Mirkli Kemperdauns šķita samulsis un sarauca pieri. Tad atguvās.

— Jā, jā, notiek jau vēl dīvainas lietas. Dzīvosim — redzēsim.

Saruna turpinājās. Kemperdauns iztaujāja Sīliju par viņas

darbu. Likās, ka viņas lietpratīgās, atklātās atbildes viņam patika. Tad ieskatījās no vestes kabatas izvilktajā pulkstenī: — Tūliņ te notiks sanāksme, misis Džordana. Mēs runāsim par jaunu medikamentu, ko gatavojamies laist pārdošanā drīz vien pēc lotromicīna. Varbūt jūs arī vēlaties piedalīties?

Pēc tam kad Sīlija bija uzaicinājumam piekritusi, Kemperdauns ieaicināja kabinetā pusduci darbinieku, kuri bija gaidījuši sekretāres kabinetā. Pēc iepazīstināšanas visi devās uz konferenču telpu un ieņēma vietas pie galda, kura galā nosēdās Kemperdauns.

Jaunais medikaments, Kemperdauns paskaidroja, lai Sīlija saprastu, neesot "Feldinga-Rosa" firmas ražojums, bet gan rietumvācu firmas "Cfiemie-Grūnenthal" produkts.

—  Tas ir sedatīvs, šobrīd viens no labākajiem, — prezidents turpināja, — un dod normālu, atspirdzinošu miegu bez nepatīkamās reibuma sajūtas nākamajā rītā.

Šīm zālēm neesot nekādas kaut cik nozīmīgas blakusiedarbības, viņš turpināja, un tās esot tik nekaitīgas, ka varot dot pat maziem bērniem. Šis sedatīvais līdzeklis esot pārdošanā un kļuvis populārs gandrīz ikvienā lielākā valstī, izņemot Savienotās Valstis. "Feldingam-Rosam" esot palaimējies iegūt tiesības to pārdot Amerikā.

Medikamenta nosaukums — talidomīds.

Neraugoties uz šo zāļu nekaitīgumu, Savienotajās Valstīs Pārtikas un zāļu administrācija pieprasījusi pirms medikamenta pārdošanas to izmēģināt. Šajos apstākļos, kad mūsu rīcībā ir tik daudz lielisku atsauksmju no ārzemju firmām, Kemperdauns kurnēja, tas vienkārši esot birokrātisms, kam diemžēl jāpakļaujas.

Tad sēdes dalībnieki pārrunāja, kur un kā ASV talidomīdu labāk izmēģināt. Zinātniskās pētniecības daļas direktors doktors Lords ieteica noslēgt līgumu ar apmēram piecdesmit privāti praktizējošiem ārstiem — viņi izmēģinās medikamentu saviem pacientiem; ārstu ziņojumus par rezultātiem "Feldings-Ross" iesniegs Pārtikas un zāļu administrācijai. Šajā darbā vajadzētu iesaistīt ne tikai ārstus, kas nodarbojas ar vispārējo praksi, bet arī internus, psihiatrus un akušierus.

—  Cik ilgi visa šī jezga varētu vilkties? — interesējās viceprezidents tirdzniecības jautājumos.

— Aptuveni mēnešus trīs.

— Vai ar diviem nepietiks? Mums šīs zāles jālaiž pārdošanā.

— Domāju, ka pietiks.

Kāds cits vēl izteica bažas par to, ka izmēģinājumi notikšot ļoti plašā vidē. Vai nebūtu vienkāršāk tos koncentrēt, piemēram, slimnīcā? Arī rezultātus būšot iespējams saņemt operatīvāk.

Pēc dažu minūšu debatēm Kemperdauns ar smaidu griezās pie Sīlijas: — Varbūt mūsu viešņai arī būtu kas sakāms?

— Jā, būtu gan, — Sīlija atbildēja.

Sēdētāju galvas pavērsās uz viņas pusi.

Sīlija runāja uzmanīgi, labi apzinādamās, ka viņas klātbūtne šeit ir neparasta parādība, tāpēc būtu muļķīgi šo izdevību sabojāt, izliekoties pārāk pašpārliecinātai vai nekaunīgai.

—  Šaubos, vai būs pareizi, ka zāles izmēģinās arī akušieri. Tās tātad lietos arī sievietes stāvoklī, bet grūtniecības laikā, kā labi zināms, nekādi eksperimenti nav pieļaujami.

—  Uz šo gadījumu tas neattiecas, — doktors Lords viņu kaprīzi pārtrauca. — Talidomīdu taču plaši lieto Eiropā un citur, arī sievietes stāvoklī.

—  Un tomēr misis Džordanai ir sava daļa taisnības, — mierīgi iebilda Sems Hotorns.

—  Un vēl viens jautājums, — Sīlija turpināja. — Kādiem cilvēkiem visbiežāk ir miega traucējumi un vajadzīgas miega zāles? Ņemot vērā slimnīcu un tamlīdzīgu iestāžu apmeklējumos gūto pieredzi, varu apgalvot, ka tie ir veci ļaudis, it īpaši veci cilvēki ar dažādām hroniskām kaitēm.

Tagad visi viņā uzmanīgi klausījās. Vairāki pie galda sēdošie piekrītoši māja ar galvu. Doktors Lords, seju nekustīgā grimasē savilcis, šķita sastindzis.

— Tāpēc iesaku, — Sīlija runāja tālāk, — talidomīdu pārbaudīt dažos veco ļaužu pansionātos. Ja vajadzīgs, varu ieteikt konkrētus pansionātus: viens Linkolnā, Nebraskā, otrs tepat mūsu štatā — Pleinfīldas apkaimē. Abas iestādes vada prasmīgi darbinieki, tur valda laba kārtība, turklāt visas ziņas tiks kārtīgi reģistrētas. Pazīstu abu šo iestāžu ārstus, un es labprāt ar viņiem par to varu parunāt.

Kad Sīlija bija beigusi, iestājās nedrošs klusums, ko pārtrauca Eli Kemperdauns, — "Feldinga-Rosa" firmas prezidents likās pārsteigts.

— Nezinu, kā domā pārējie, bet misis Džordanas ieteikums man šķiet ļoti prātīgs.

Tagad arī pārējie, uztvēruši, kādu virzienu iegūst apspriedes gaita, piekrītoši māja ar galvu, kaut doktors Lords turpināja klusēt. Sīlija acumirklī uztvēra viņas un zinātniskās pētniecības daļas direktora starpā radušos plaisu.

Un tā drīz vien tika nolemts, ka Sīlija nākamajā dienā piezvanīs saviem pazinām pansionātos, un, ja vini būs ar mieru, zinātniskās pētniecības daļas darbinieki sāks rīkoties.

Pēc sanāksmes Sīlija pirmā atstāja telpu, smaidu un draudzīgu rokasspiedienu pavadīta.

Apmēram pēc nedēļas, kad Sīlija ar savu uzdevumu sekmīgi bija tikusi galā, viņa no Sema Hotorna uzzināja, ka drīz sāksies talidomīda izmēģinājumi.

Toreiz likās, ka mazajām nesaskaņām apspriedes laikā seku nebūs.

Neraugoties uz aizņemtību darbā, Sīlija un Endrjū gatavojās pirkt māju. Sīlijas izraudzītais miteklis atradās Moristaunas piepilsētā Konventsteišenā — mājas tur bija celtas patālu cita no citas, koku un zālienu ieskautas. Kā viņa telefona sarunā Endijū teica, māja atrodoties tikai divu jūdžu attālumā no viņa pieņemšanas telpām un vēl tuvāk Sv.Bīda slimnīcai.

— Tas taču ir ļoti svarīgi, — Sīlija argumentēja, — es negribu, lai tev būtu tālu jābraukā, it īpaši tad, kad tev būs nakts izsaukumi vai varbūt tu būsi noguris.

Taču šī vieta nozīmēja desmit jūdžu braucienu uz darbu Sīlijai tajās dienās, kad viņai būtu jābrauc uz "Feldinga-Rosa" firmu Būntonā, bet, tā kā vairums viņus pārdošanas darījumu notika citās Ņūdžersijas daļās, — attālumam nebija nozīmes.

Kad Endrjū ieraudzīja lielo, balto, neapdzīvoto, nolaisto, koloniālajā stilā celto namu, viņš jutās satriekts un protestēja: — Sīlij, šis vecais sabrukušais šķūnis mums neder! Ja arī mēs to salāpīsim, kas šķiet neiespējami, — ko mēs iesāksim ar piecām guļamistabām?

— Viena būs mums, — sieva pacietīgi sāka skaidrot, — pa vienai katram bērnam. Pēc viņu piedzimšanas pie mums dzīvos kalpone, arī tai būs vajadzīga guļamtelpa. Bet piektā būs viesiem. Mana māte mūs šad tad apciemos, varbūt tavējā ari.

Pirmajā stāvā Sīlija bija nodomājusi iekārtot nelielu kabinetu, kur viņi abi varēs strādāt un būt kopā reizēs, kad nāksies strādāt mājās.

Endrjū, kaut nemaz nedomāja piekrist šai traki nepraktiskajai idejai, smējās:

— Tu tiešām domā par nākotni!

— Diez vai būs prātīgi ik pārgadus mainīt dzīvesvietu tikai tāpēc, ka mums būs vajadzīga lielāka platība un ka mēs par to laikus nebūsim padomājuši. — Tā viņi spriedelēja kādā janvāra svētdienas pēcpusdienā, staigājot pa zirnekļa tīkliem un netīrumiem piesārņotās mājas pirmo stāvu. — Te, protams, vajadzīga pamatīga tīrīšana, remonts, un māja būs pat skaista — tik skaista, ka mēs negribēsim no tās šķirties, ja vien tas nebūs nepieciešams.

—  Es šķiršos jau tūlīt, tagad, Endrjū teica, — tāpēc ka šai mājai ir vajadzīgs buldozers. — Tad nepacietīgi piebilda — tas ar viņu atgadījās ļoti reti: — Tev daudzās lietās ir bijusi taisnība, taču šoreiz ne.

Bet Sīlija neļāvās iebiedēties. Viņa apskāva Endrjū un pacēlās pirkstgalos, lai viņu noskūpstītu: — Taču es joprojām domāju, ka man ir taisnība. Iesim mājās un visu apsvērsim!

Tajā pašā vakarā Endrjū piekāpās; nākamajā dienā Sīlija noslēdza darījumu — māja bija lēta un nokārtoja hipotēkas jautājumu. Pirmais maksājums viņiem nekādas grūtības nesagādāja: iepriekšējos gados gan viens, gan otrs bija šo to iekrājuši, un viņu tagadējie ienākumi nebija ņo mazajiem.

Aprīļa beigās viņi pārcēlās uz jauno dzīvesvietu, un gandrīz tūdaļ Endrjū saprata, ka savos spriedumos par šo māju bija kļūdījies.

—  Man tā sāk jau patikt, — viņš teica pirmajā dienā. — Iespējams, ka es to pat iemīļošu.

Turklāt remontdarbi bija izmaksājuši lētāk, nekā bija domāts, bet rezultāti bija lieliski.

Tas viņiem bija laimīgs laiks. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Sīlija bija sestajā grūtniecības mēnesī.

6. NODAĻA

Sīlijas un Endrjū bērns piedzima, kā Endrjū to labprāt mēdza stāstīt kolēģiem, "saskaņā ar Sīlijas grafiku".

Tas notika 1958. gada augustā — deviņus mēnešus un vienu nedēļu pēc kāzām, un bērns bija veselīga meitenīte, septiņarpus mārciņas smaga. Tas bija mierīgs bērns, kurš gandrīz nemaz neraudāja. Meiteni nosauca par Lizu.

Grūtniecības laikā Sīlija bija stingri izplānojusi, kā noritēs dzemdības: jau grūtniecības sākumā tas bija iemesls sadursmei ar viņas akušieri doktoru Polu Kītingu, Endrjū kolēģi Sv.Bīda slimnīcā. Kītings, nervozs vīrietis vidējos gados, ar tieksmi uz ārišķīgumu, reiz Endrjū izteicās:

— Tava sieva patiešām ir neizturama!

— Es saprotu, ko tu gribi teikt, — Endrjū viņam juta līdzi, — bet tas padara dzīvi interesantu. Man liekas dīvaini, ka nereti tas, kas nav pa spēkam citiem, Sīlijai ir tīrais nieks.

Pirms pāris dienām Sīlija doktoram Kītingam bija paziņojusi:

— Esmu teorētiski iepazinusies ar bezsāpju dzemdību norisi un sākusi vingrot, lai sagatavotos. — Kad akušieris viņas vārdus bija uzņēmis ar iecietīgu smaidu, viņa bija piebildusi: — Es gribu aktīvi piedalīties dzemdībās un visā pilnībā apzināties dzimšanas brīdi. Tas nozīmē — nekādas anestēzijas! Un arī nekādu griezumu!

Kītinga iecietīgais smaids pārvērtās dusmu grimasē: — Mana dārgā misis Džordana, abus šos lēmumus pieņems jūsu akušieris dzemdību laikā!

—  Bet es tam nepiekrītu. — Sīlija nezaudēja savu mieru. — Ja es tam piekritīšu, tad tas — ļoti ticams — notiks brīdī, kad nebūšu savā labākajā formā.

— Bet ja stāvoklis būs kritisks?

—  Tad tā ir cita lieta. Tad jums acīmredzot vajadzēs izdarīt atbilstošus secinājumus un rīkoties tā, kā situācija prasīs. Bet pēc tam jums Endrjū un man būs jāpierāda, ka stāvoklis patiešām bija kritisks.

Doktors Kītings izvairīgi ieņurdējās, tad iebilda:

— Es jums gribēju teikt par griezumiem. Varbūt jūs nesaprotat, ka perineum pārgriešana ar ķirurģiskajām grieznēm tieši pirms dzemdībām aizkavē plīsumus, kad parādās bērna galviņa. Šie plīsumi taču ir ļoti sāpīgi un dzīst daudz lēnāk nekā tīrs ķirurģisks griezums!

— Es to ļoti labi zinu. Esmu pārliecināta, ka jūs tikpat labi zināt, ka aizvien vairāk ārstu un vecmāšu šim uzskatam vairs nepiekrīt.

Akušiera aizvien augošo nepatiku ignorēdama, Sīlija piebilda:

— Ir aprakstīti daudzi gadījumi, kad dabiskie plīsumi sadzīst labi un ātri, ko turpretim nevar teikt par griezumiem, kas var būt cēlonis infekcijai vai mēnešiem ilgām pēcdzemdību sāpēm, vai arī abām kopā.

—  Jums, šķiet, ir gatavas atbildes uz jebkuru jautājumu. — Doktora Kītinga acis meta zibeņus.

— Nemaz ar ne, tikai tas ir mans ķermenis un mans bērns.

—  Runājot par jūsu ķermeni, es gribētu aizrādīt vienu lietu, proti, lai arī tas nav griezumu mērķis, taču tie nodrošina vaginas elastību.

— Protams, — Sīlija piekrita. — Es labi apzinos, cik svarīgi tas ir manam seksa partnerim. Protams, dakter, ka šajā jautājumā nevēlos nekādas sūdzības no vīra puses, tādēļ pēc bērna piedzimšanas vingrošu, lai nostiprinātu iegurņa muskuļus.

Drīz pēc šīs sarunas abas puses vienojās, ka Sīlija izraudzīsies citu akušieri. Sīlija kļuva par ārstes Junises Nešmenes pacienti. Viņa bija vecāka par doktoru Kītingu, taču morāli pietiekami jauna, lai piekristu Sīlijas daudzajām idejām.

Pēc Lizas piedzimšanas Junise Nešmene Endrjū atzinās:

— Jūsu sieva ir apbrīnojama sieviete. Dzemdību laikā bija brīži, kad viņa cieta lielas sāpes un es vaicāju, vai viņa nevēlas grozīt savas domas par anestēziju.

Endrjū, kurš bija gribējis būt klāt dzemdībās, bet bija aizsaukts pie kāda sava slimnieka sakarā ar stāvokļa pasliktināšanos, ar lielu interesi vaicāja:

— Un ko viņa atbildēja?

— Viņa tikai lūdza, lai kāds to pieturot. Viena no māsām viņu apskāva un mierināja, un ar to viņai bija diezgan. Kad jūsu meita bija piedzimusi, mēs izņēmuma kārtā atstājām viņu pie Sīlijas, un viņas abas tik mierīgi gulēja blakus, ka bija prieks noskatīties.

Kā Sīlija bija teikusi, viņa uz gadu pārtrauca darbu un visu savu uzmanību un mīlestību ziedoja Lizai. Ari māju viņa iekārtoja tā, kā bija solījusies.

— Es patiešām jau esmu paguvis to iemīļot, — Endrjū kādudien dedzīgi apgalvoja.

Tajā pašā laikā Sīlija centās uzturēt sakarus ar "Feldinga-Rosa" firmu. Sems Hotorns bija pavirzījies uz augšu — kļuvis par firmas vadītāja vietnieku tirdzniecības jautājumos ASV teritorijā un apsolījis vietu Sīlijai, kad viņa atgriezīsies darbā.

Šis gads "Feldinga-Rosa" firmai bija labs gads. Dažus mēnešus pēc reklāmas, kuru bija radījusi doktora Endrjū Džordana dramatiskais lotromicīna lietošanas gadījums, ASV Pārtikas un zāļu administrācija atļāva medikamentu laist pārdošanā. Lotromicīns turpināja gūt panākumus visā pasaulē un bija viens no ienesīgākajiem ražojumiem firmas vēsturē. Sīlijas ieguldījums šo zāļu ieviešanā firmas vadītājiem lika iecietīgi izturēties pret Sema Hotorna vēlēšanos — dot Sīlijai vietu pēc atgriešanās darbā.

Visā visumā 1959. gads nebija no ievērības cienīgiem. Viens no notikumiem, kas piesaistīja Sīlijas uzmanību, bija vairākas sēdes ASV senāta apakškomitejā, ko vadīja senators Estess Kīfovers. Iepriekšējās sēdēs, kur tika izskatīti noziedzības jautājumi, šis senators — demokrāts no Tenesijas, kurš domāja kandidēt uz prezidenta amatu, — bija guvis plašu ievērību. Nākamajās sēdēs bija paredzēts apspriest jautājumu par farmaceitisko rūpniecību.

Vairums šīs industrijas vadošo darbinieku Kīfoveram nepievērsa lielu uzmanību, uzskatot viņu par apnicīgu un nenozīmīgu personu. Industrijas pīlāri Vašingtonā bija spēcīgi, tāpēc no šīm sēdēm neviens nekādas tālejošas sekas negaidīja. Sīlija, kura savas domas uzticēja tikai Endrjū, domāja citādi.

Gada beigās Sīlija atgriezās savā aģentes darbā Ņūdžersijā. Ar Sv.Bīda slimnīcas darbinieku palīdzību viņai bija izdevies sameklēt kādu pensionētu medicīnas māsu, kura ik dienas nāca pieskatīt Lizu. Lai aukli pārbaudītu, Sīlija reiz kopā ar Endrjū bija aizbraukusi ārpus pilsētas, visu atstājot viņas ziņā. Viss izrādījās vislabākajā kārtībā.

Reizēm pie viņiem ciemojās Sīlijas māte Mildreda no Filadelfijas — viņa labprāt aizstāja aukli tās prombūtnes laikā, lai labāk iepazītu savu mazmeitu.

Mildreda un Endrjū ļoti labi sapratās, un Sīlija savai mātei kļuva aizvien tuvāka — daudz tuvāka nekā iepriekšējos gados. Varbūt arī tāpēc, ka Sīlijas jaunākā māsa Dženete bija apprecējusies ar kādas naftas sabiedrības ģeologu un dzīvoja tālu prom.

Tā, no vairākām pusēm atbalstīti, Sīlija un Endrjū varēja ar prieku nodoties savam darbam.

Endrjū darbā pēdējā laikā bija atgadījušies vairāki nepatīkami un dīvaini notikumi. Viņš gan nebija īsti pārliecināts, cik tas ir nopietni. Tie bija saistīti ar Taunzendu.

Endijū vecākā kolēģa izdarības reizēm liecināja par emocionālu nestabilitāti. "Varbūt precīzāks šādas rīcības definējums būtu ekscentriska uzvedība?" Endrjū pats sev domās vaicāja. Taču visvairāk Endrjū satrauca fakts, ka Noa rīcība bija kaut kas pilnīgi svešs viņam tik labi pazīstamā, cienījamā ārsta būtībai.

Endrjū bija zināmi trīs šādi atgadījumi.

Pirmais notika Noa kabinetā sarunas laikā ar Endrjū. Noa zaudēja savaldīšanos tāpēc, ka viņu sarunu iztraucēja telefona zvans. Strupi atbildējis zvanītājam, viņš izrāva no kontaktligzdas telefona auklu un svieda aparātu pāri telpai — tas atsitās pret kartotēkas skapi un saplīsa. Bet Noa turpināja pārtraukto sarunu, it kā nekas nebūtu bijis.

Nākamajā dienā uz Noa galda stāvēja cits telefona aparāts, un par iepriekšējo neviens pat neieminējās.

Pēc nedēļām sešām Endrjū sēdēja Noa mašīnā. Pie stūres bija Noa. Pēkšņi, Endrjū par lielām šausmām, viņi ar milzīgu ātrumu sāka drāzties cauri Moristaunai ar grīdā iespiestu gāzes pedāli, pagriezienos slīdēdami un sarkano gaismu neievērodami. Endrjū brīdinājuma saucienu Noa izlikās nedzirdam. Viņiem neticami laimējās — riepām kaucot, mašīna iedrāzās Sv.Bīda slimnīcas stāvvietā un apstājās. Uz Endrjū protestiem Noa tikai paraustīja plecus. Nākamajā reizē, kad Endrjū redzēja Noa pie stūres, viņš brauca normāli un piesardzīgi.

Trešais atgadījums — atkal pēc ilgāka laika — bija ļoti nepatīkams un saistīts ar reģistratori misis Pāsoni, kura pie Noa bija nostrādājusi daudzus gadus. Tiesa gan, Violeta Pāsone bija gadus 65 veca un reizēm kļuva aizmāršīga, taču svarīgās lietās tas nenotika. Viņa labi satika ar Endrjū, un par viņas pieķeršanos Taunzendam — tā robežojās ar dievināšanu — jokoja visa slimnīca.

Līdz atgadījumam ar čeku.

Izrakstot čeku, ar kuru vajadzēja samaksāt par kabineta uzturēšanas vajadzībām, Violeta kļūdījās. Bija jāsamaksā četrdesmit pieci dolāri. Viņa samainīja ciparus vietām, izrakstīja čeku par piecdesmit četriem dolāriem un nolika to uz Noa galda parakstam. Praktiski kļūdai nebija nekādas nozīmes, jo pārpalikums būtu parādījies kā kredīts nākamā mēneša rēķinā.

Bet Noa ar čeku rokā iedrāzās reģistratūrā un pārskaities kliedza uz Violetu Pāsoni: "Tu stulbā kuņa! Vai tu gribi mani izputināt, šķiezdama manu naudu pa labi un kreisi?"

Endrjū, kuram tobrīd gadījās ienākt reģistratūrā, nespēja ticēt savām ausīm. Šķiet, to nespēja arī Violeta, jo viņa piecēlās un ar cieņu atbildēja: "Doktor Taunzend, ar mani neviens nekacf tā nav runājis, un es nevēlos, lai tas atkārtotos. Es nojums aizeju."

Kad Endijū mēģināja iejaukties, Noa nikni atcirta: "Nejaucies starpā!" Violeta piebilda: "Paldies, doktor Džordan, bet es te vairs nestrādāju!"

Kad nākamajā dienā sarunā ar Noa Endrjū mēģināja ierunāties par notikušo, viņš tikai norūca: "Viņa netika galā ar savu darbu. Es pieņēmu citu — viņa rīt sāks strādāt."

Ja šīs dīvainības būtu atgadījušās biežāk, Endrjū būtu norūpējies vairāk. Droši vien ar gadiem, Endrjū pie sevis sprieda, cilvēks ikdienas rūpēs dažreiz zaudē pašsavaldīšanos, raksturs mainās uz slikto pusi. Galu galā tas taču ir cilvēciski. Endņū pats palaikam izjuta zināmu spriedzi un tās radīto uzbudinājumu, tomēr savaldījās. Noa laikam to nespēja.

Taču šie atgadījumi Endijū satrauca.

Sīlijas kaijeras līkne strauji virzījās augšup.

1960. gada februārī, kad viņa pēc kārtējā izbraukuma bija iegriezusies "Feldinga-Rosa" galvenajā mītnē, Sems Hotorns viņu ieaicināja savā kabinetā. Sems bija priecīgā noskaņojumā un sirsnīgi apsveicinājās. Viņa jaunie pienākumi zāļu tirdzniecībā Savienoto Valstu teritorijā viņu pārāk nenomāc, Sīlija pie sevis nosprieda, — tā ir laba zīme. Ņemot vērā viņas pašas nākotnes plānus, tas bija vairāk nekā labi. Tiesa gan — Sema mati bija kļuvuši vēl plānāki, un savā četrdesmitajā dzimšanas dienā pēc gada viņš, iespējams, būs plikgalvis, kaut arī šobrīd izskatījās gandrīz vai nevainojami.

—  Es ar tevi gribēju runāt par mūsu sanāksmi, — viņš paziņoja.

Sīlija jau zināja, ka firmas kārtējai sanāksmei pārdošanas jautājumos, kas notika ik pēc diviem gadiem, aprīlī vajadzēja notikt Ņujorkā, Valdorfa viesnīcā "Astorija". Tās bija slēgtas sanāksmes, kurās piedalījās visi Savienoto Valstu aģenti un firmas ārzemju filiāļu vadošie darbinieki. Trīs dienas ilgajos pasākumos piedalījās arī priekšsēdētājs, prezidents un citi vadošie darbinieki.

— Es būšu, — Sīlija teica, — ceru, ka tu netaisies man paziņot, ka tā būs domāta tikai vīriešiem.

—  Tā ne tikai nebūs domāta vīriešiem vien, bet mūsu visaugstākā priekšniecība vēlas, lai tu būtu viena no runātājām.

— Labi, man nekas nav pretī.

— Par to es biju drošs, — Sems sausi noteica, — bet tagad par lietu. Es runāju ar Eli Kemperdaunu, un viņš, tāpat kā pārējie, grib, ; lai tu pastāstītu kādu epizodi no sava aģentes darba, no sievietes viedokļa. Viņi pat izdomājuši tematu — "Sievietes viedoklis par medikamentu tirdzniecību".

— Šobrīd nevaru iedomāties, ko sacīšu, bet es to izdarīšu.

— Tev vajagot runāt viegli, raiti, ieteicams, ar humoru, — Sems ļ turpināja. — Nekā smaga vai nopietna. Nekā pretrunīga. Un ne I ilgāk par desmit, piecpadsmit minūtēm.

— Saprotu, — Sīlija domīgi atbildēja.

— Ja vēlies, vari man parādīt uzmetumu. Es izlasīšu, un šo to | varēsim palabot.

— Es par to padomāšu, — Sīlija teica, un viņai jau bija radies priekšstats par savu runu, kuras uzmetumu viņa nevienam nedomāja rādīt.

— Pārdošana tavā zonā rit lieliski, — Sems uzlielīja, — tu tikai turpini tādā pašā garā!

— Tieši to es arī daru, kaut arī loti noderētu daži jauni ī-ažojumi. Starp citu — kas notika ar tām zālēm, par kurām misters Kemperdauns runāja pirms gada, — ar talidomīdu?

—  Mēs no tām atteicāmies. Atdevām "Chemie-Grūnenthal" atpakaļ. Pateicām — paldies, bet mums nevajag.

— Kāpēc?

—  Pēc mūsu zinātnieku domām, — Sems paskaidroja, — tās nebija labas zāles. Izmēģinājumi notika veco ļaužu pansionātos, kā tu ieteici. Liekas, ka tās neiedarbojās kā miega zāles.

— Un ar to viss beidzās?

—  Mūsu firmai jā. Es nupat dzirdēju, ka ar talidomīdu sākot nodarboties Merela firma. Viņi to nosaukuši par kevadonu un taisās plaši tirgot pie mums un Kanādā. — Tad piebilda: — Tas nav nekāds brīnums, ja ņem vērā tos panākumus, kas šīm zālēm bijuši Eiropā.

—  Tu runā ļoti žēlabaini. Vai tu domā, ka mūsu firma kļūdījusies?

— Var jau būt. — Sems paraustīja plecus. — Bet es varu pārdot tikai to, ko apstiprina, un šis te apstiprināts netika. — Brīdi vilcinājies, Sems turpināja: — Es tev, Sīlij, gribēju pateikt, ka viens otrs pie mums ņemas tevi kritizēt, tāpēc ka mūsu izmēģinājumi ar talidomīdu aprobežojās ar veciem cilvēkiem un nenotika plašāk, kā to sākumā vēlējās Vinsents Lords.

— Un tu esi viens no šiem kritiķiem?

— Nē. Toreiz, ja tu atceries, es tev piekritu.

—Atceros gan, — Sīlija brīdi padomāja, tad vaicāja: — Vai pārējo kritikai ir kāda nozīme?

— Priekš tevis? Nedomāju vis. — Sems pakratīja galvu.

Pa vakariem un nedēļas nogalēm Sīlija gatavojās savai runai. Klusajā, ērtajā kabinetā, kur viņiem abiem ar Endrjū tā patika kopā strādāt, viņa burtiski ierakās papīru un piezīmju kaudzēs.

Kādā svētdienā, sievu vērodams, Endijū painteresējās: — Tu laikam kaut kam gatavojies, vai ne?

— Jā, — viņa atzinās.

— Vai tu man izstāstīsi?

— Es tev izstāstīšu, bet vēlāk. Ja pastāstīšu tagad, tu mēģināsi mani atrunāt.

Endrjū pasmaidīja. Viņš bija pietiekami gudrs, lai par šo jautājumu vairs nerunātu.

7. NODAĻA

— Vairums nojums ir precēti ļaudis, — Sīlija pārlaida skatienu pār zālē sēdošo vīriešu sejām, — tātad jūs labi zināt, kā tas ar mums, sievietēm, mēdz būt. Bieži esam visai nenoteiktas, šo to reizēm sajaucam, bet dažreiz vispār kaut ko aizmirstam.

— Par tevi to gan nevar teikt, mazulīt, tev ir asums, — kaut kur zāles priekšējās rindās kāds klusītēm ieteicās, un Sīlija uzsmaidījusi turpināja:

— Un tā šoreiz es esmu aizmiruši, cik ilgi man atvēlēts runāt. Kāds laikam minēja piecpadsmit minūtes, bet tas jau nevar būt tiesa, vai ne? Jo kura sieviete tik īsā laiciņā varētu iepazīties ar pieciem simtiem vīriešu?

Atskanēja smiekli, un no zāles viņa gala balss Vidējo Rietumu izrunā atsaucās:

— Es tev došu sava laika, cik vien vēlies, bērnin! — Atkal smiekli, starpsaucieni, piekrišanas svilpieni: — Manu laiku arī! Manējo ar'! Ņem visu, ko vēlies, skaistulīti

Pieliekusies tuvāk mikrofonam, Sīlija atbildēja uz zālē sēdošo vīru reakciju:

— Paldies! Tieši to es nojums gaidīju!

Viņa izvairījās paskatīties uz Semu Hotornu, kurš no pāris krēslu atstatuma viņu visu laiku cieši vēroja.

Todien pirms sanāksmes Sems Sīlijai bija sacījis: "Sanāksmes sākumā visi grib dzirdēt uzslavu par saviem nopelniem. Tāpēc pirmajā dienā pārsvarā ir tikai slavas dziesmas. Mēs cenšamies zēnus uzmundrināt — stāstām par mūsu nozarē strādājošiem cilvēkiem, ar cildinājumiem neskopojoties, runājam par to, cik lielisks uzņēmums ir mūsu "Feldings-Ross" un cik laimīgi esam, ka viņi pie mums strādā. Bet nākamajās dienās mēs ķeramies pie nopietnām lietām."

"Tātad es ietilpstu uzmundrināšanas daļā?" Sīlija bija vaicājusi, izlasījusi programmā, ka viņai jārunā pirmās dienas pēcpusdienā.

"Un kāpēc gan ne? Tu taču esi vienīgā sieviete, kas nodarbojas ar aktīvo pārdošanu. Daudzi no puišiem ir par tevi dzirdējuši, un viņi visi vēlas noklausīties ko neparastu, neikdienišķu."

"Pacentīšos nepievilt viņu cerības."

Pēc kopīgi ieturētajām brokastīm Valdorfa viesnīcā viņa kopā ar Semu pastaigājās pa Parka avēniju. Līdz sanāksmes sākumam bija atlikusi stunda, un viņi steidza izbaudīt saulainā aprīļa rīta svaigumu. Pār Manhatanu lidinājās spirgts pavasara vējiņš, Parka avēnijas centrālajās alejās dāsni izplatīdams ziedošo tulpju' un narcišu smaržu. Avēnijas abās pusēs kā vienmēr mutuļoja trokšņainā, nebeidzamā daudzjoslu satiksmes plūsma. Sems un

Sīlija bija iekļuvuši kantoristu paisumā, kuri steidzās uz savām darba vietām.

Rīta agrumā Sīlija bija iebraukusi no Ņūdžersijas un apmetusies Valdorfā. Sanāksmei par godu viņa bija rūpīgi izvēlējusies savu apģērbu — jauno, tumšzilo kostīmu papildināja balta, mežģīņota blūzīte. Sīlija zināja, ka izskatās labi — lietišķais stils viņas tērpā lieliski bija apvienots ar sievišķīgumu. Viņa priecājās, ka bija tikusi vaļā no ienīstajām acenēm: kontaktlēcas, ko medusmēneša dienās bija ieteicis Endijū, tagad bija neaizstājama viņas dzīves sastāvdaļa.

"Tātad tu esi nolēmusi man savas runas uzmetumu nerādīt?" Sems negaidīti apvaicājās.

"Ak vai! Es biju to galīgi piemirsusi!"

"Tam varētu noticēt kāds cits," Sems pacēla balsi, lai to varētu sadzirdēt cauri nemitīgajam mašīnu troksnim, "nevis es, jo pārāk labi zinu, ka tu gandrīz nekad neko neaizmirsti. Tev nav jāatbild." Viņš ar žestu neļāva viņai iebilst, kad Sīlija grasījās atbildēt. "Es zinu, ka esi savādāka nekā pārējie mani darbinieki, tas nozīmē, ka tu rīkojies pa savai modei, un līdz šim viss no tavas puses ir bijis pareizi. Taču brīdinu tevi, Sīlij, nepārcērt pār strīpu! Nepazaudē galvu un nesabojā savu labo reputāciju, mēģinot izdarīt pārāk daudz vai ejot uz priekšu pārāk strauji. Tas ir viss."

Atpakaļceļā Sīlija bija klusa un domīga. Vai tas, ko viņa pēcpusdienā gatavojās darīt, būtu šaušana pār strīpu?

Tagad, kad sanāksme ritēja pilnā sparā un viņa Valdorfa viesnīcas Astora zālē stāvēja visa "Feldinga-Rosa" tirgotāju štata priekšā, Sīlija saprata, ka tūdaļ to uzzinās.

Klausītāju vairākums bija tirgotāji un rajonu nodaļu pārvaldnieki no visām sabiedrības filiālēm, kas bija izkaisītas tālu cita no citas — Aļaskā, Floridā, Havaju salās, Kalifornijā, Dakotā, Teksasā, Ņūmeksikā, Menā un daudzās citās vietās starp tām. Daudziem šī sanāksme ik pārgadus bija vienīgais tiešais kontakts ar firmas vadību tās galvenajā mītnē. Tā bija biedriskuma un entuziasma atdzīvināšanas, jaunu ideju un medikamentu ieteikšanas, dažam labam pat ideālu un uzticības atjaunošanas iespēja. Neiztika arī bez trakulīga noskaņojuma izpausmēm — savu piepildījumu meklēja arī vēlme iedzert, šī jebkuras industrijas pārstāvju sanākšanu sastāvdaļa.

— Kad mani uzaicināja runāt, — Sīlija skatījās savu klausītāju rindās, — man ieteica pastāstīt jums kādu piedzīvojumu manās tirgotājas gaitās no sievietes viedokļa, un to es arī gatavojos darīt. Turklāt tiku brīdināta nerunāt neko nopietnu, neko pretrunīgu. Taču, manuprāt, izpildīt šo prasību ir neiespējami. Mēs visi labi zinām, ka mūsu bizness ir nopietns bizness. Mēs esam daļa no lielas firmas, kas ražo cilvēka dzīvībai svarīgu produkciju — zāles. Tā kā mums ir jābūt nopietniem, un tāda arī esmu nolēmusi būt. Un vēl kaut kas. Esmu pārliecināta, ka mums, kas strādājam grūtā pārdošanas darba ugunslīnijā, jābūt atklātiem, godīgiem un vajadzības gadījumā jāprot citam citu kritizēt.

Runājot Sīlija apzinājās, ka bez plašās auditorijas ir vēl arī otra — daudz mazāka rezervētajās vietās pirmajās divās rindās: "Feldinga-Rosa" vadītāji — valdes priekšsēdētājs, prezidents, izpildvaras viceprezidents, pārdošanas darba viceprezidents un ducis citu mazāka ranga vadītāju. Arī Sems Hotorns, kura gandrīz vai kailais galvvidus spīdēja kā bāka.

Eli Kemperdauns, kā jau prezidentam pieklājas, sēdēja pašā priekšā — centrā. Viņam līdzās — valdes priekšsēdētājs Floīds van Hūtens, pavārgs vīrs jau gados, firmas veidotājs un vadītājs pirms gadiem desmit. Šobrīd van Hūtena galvenais uzdevums bija priekšsēdētāja pienākumi direktoru sanāksmēs, kaut viņa ietekme joprojām vēl bija visai nozīmīga.

— Es minēju vārdu "kritizēt", — Sīlija runāja mikrofonā, — un, lai arī dažam no jums šis vārds varbūt nepatiks, es tomēr grasos to darīt. Iemesls ir gaužām vienkāršs. Gribu dot savu ieguldījumu šīs sanāksmes darbā, nevis būt tikai tās izgreznojums. Turklāt viss, par ko runāšu, atbilst tematam, par kādu man vajadzēja runāt un kāds ir ierakstīts programmā.

Sīlija saprata, ka ir izdevies piesaistīt auditorijas uzmanību: visi uzmanīgi klausījās. Tātad bailes — vai viņai tas izdosies, izrādījās veltīgas. Šorīt pēc pastaigas pa Parka avēniju, ieejot ļaužu pilnajā un cigarešu piedūmotajā priekštelpā, Sīlija pirmo reizi kopš brīža, kad bija apsolījusi sanāksmē runāt, sāka nervozēt.

—  Tāpat kā jūs visi, — viņa turpināja, — arī es esmu ļoti iemīlējusi šo firmu, kurai strādājam, un arī visu farmaceitisko rūpniecību, kuras daļa esam. Daudz jau ir paveikts, un vēl vairāk tiks paveikts nākotnē. Taču netrūkst arī kļūdu, nopietnu kļūdu, it īpaši tirdzniecības jomā. Gribu jums pateikt, kādas, pēc manām domām, tās ir un kā mēs tās varētu novērst.

Uzmetusi acumirklīgu skatienu divām pirmajām krēslu rindām, Sīlija vairāku sēdētāju sejās manīja pavīdam nemieru, pāris cilvēku satraukti sakustējās: neapšaubāmi — tas, ko viņa bija pateikusi, bija negaidīts. Tad no jauna pievērsās zāles pārējai daļai.

—   Mēs visi labi redzējām lotromicīnam veltītos uzrakstus un stendu. Tas ir lielisks medikaments, viens no lielākajiem atklājumiem medicīnā, un es, teiksim, lepojos, ka to pārdodu.

Atskanēja aplausi un piekrišanas saucieni — Sīlija mirkli pieklusa. Izstādē priekštelpā bija reklamēts gandrīz ducis "Feldinga-

Rosa" ražojumu, taču tieši lotromicīnu viņa bija izraudzījusies personisku motīvu dēļ.

—  Reklāmas prospektā var izlasīt, ka lotromicīnu sekmīgi ārstēšanā izmantojis mans vīrs — terapeits, medicīnas doktors. Strādājot ar šo un vēl dažiem citiem medikamentiem, viņš uzkrājis lielisku pieredzi. Taču diemžēl ir uzkrāta arī slikta pieredze, strādājot ar citiem medikamentiem un to pārdevējiem, kuri šos medikamentus aplam raksturojuši. Viņš nav vienīgais ārsts ar negatīviem secinājumiem par mūsu ražojumiem. Spriežot pēc man iesniegtajiem ziņojumiem, negatīvā pieredze uzkrājusies vēl daudziem citiem ārstiem. Šī ir mūsu biznesa ēnas puse, ar kuru mums pašiem jātiek galā.

Sīlija apzinājās, ka sasniegusi slidenu vietu, tāpēc vērsās tieši pie klausītājiem un rūpīgi izvēlējās vārdus.

— Mans vīrs kā ārsts man pastāstīja, ka visus zāļu pārdevējus, kuri viņu apmeklē, iedalot trijās grupās. Pirmā grupa patiesi un godīgi izklāsta visu par savas firmas medikamentiem, nenoklusējot nelabvēlīgos efektus; otrie paši pilnībā nav informēti par zālēm, ko pārdod, tāpēc arī nespēj dot pareizu informāciju par preci, ko iesaka; trešās grupas tirgotāji ir gatavi apgalvot visu iespējamo un neiespējamo, lai tikai ārsts parakstītu to, kas viņiem jāpārdod.

Man ļoti gribētos apgalvot, ka pirmā grupa ir vislielākā, bet abas pārējās mazas un nenozīmīgas. Diemžēl tā nav taisnība. Otrā un trešā grupa ir daudz lielāka par pirmo. Ar to es gribu sacīt, ka pilnīgas un pareizas informācijas trūkums zāļu pārdošanas darbā ir vājā vieta visās farmaceitiskās rūpniecības firmās, mūsējo ieskaitot.

Tagad Sīlija saskatīja patiesu izbīli ne tikai divās pirmajās rindās, bet arī aizmugurē sēdošo klausītāju sejās. Kāds uz vispārējā saviļņojuma fona izsaucās:

— Hei, ko tas nozīmē?

Viņu nepārsteidza šāda reakcija, viņa to uzņēma kā paredzētā riska daļu. Kad viņa turpināja, balss skanēja spēcīgi un skaidri.

—   Esmu pārliecināta, ka jūs patlaban sev uzdodat divus jautājumus. Pirmais — kā viņa visu to zina un vai viņa var to pierādīt. Bet otrs — kāpēc par to jārunā tagad, kad mums nav ne mazākās vēlēšanās uzklausīt kaut ko nepatīkamu?

No zāles atskanēja saucieni:

— Nolādēts, tev ir taisnība! Atbildi!

— Jums ir tiesības uz atbildi, un es tūdaļ atbildēšu!

Sīlija bija riskējusi vēl ar kādu apstākli, proti — lai arī kāda būs zāles reakcija, viņai ļaus pabeigt. Šķita, ka tā arī būs. Kaut arī pieres bija nepatikā sarauktas, neviens necēlās kājās, lai izmantotu savu varu un viņu apklaušinātu.

— Viens no iemesliem, kāpēc to zinu, ir tas, ka pati reiz piederēju pie šīs te otras grupas — pie vāji informētajiem. Tas notika tāpēc, ka, darbu uzsākot, nebiju pietiekami labi apmācīta. Patiesībā nebiju apmācīta nemaz. Un šajā sakarībā atļaujiet man jums pastāstīt vienu atgadījumu.

Un Sīlija aprakstīja to pašu tikšanos ar ārstu Nortplatā, par kuru bija stāstījusi Endrjū viņu medusmēnesī. Kā ārsts viņai pārmetis "nepietiekamas zināšanas" un strupi izraidījis no sava kabineta. Sīlija stāstīja tēlaini, izteiksmīgi, zālē sēdošie klausījās, elpu aizturējuši. Vietumis zālē viņa pamanīja vīru piekrītošos mājienus ar galvu, šur tur atskanēja piekrītoša murmināšana. Sīlijai radās aizdomas, ka daudziem no viņiem atgadījies tāpat.

— Tam ārstam bija taisnība, man tiešām nebija vajadzīgo zināšanu, lai runātu par zālēm ar augsti kvalificētiem ārstiem, kaut gan man vajadzēja būt apbruņotai ar šādām zināšanām, pirms man atļāva pārdot. — Viņa pastiepa roku un paņēma aktu vākus. — Es te pieminēju ārstu ziņojumus par tiem gadījumiem, kad firmu aģenti viņiem snieguši nepareizu informāciju par zāļu iedarbību. Esmu vākuši šādus ziņojumus gandrīz četrus gadus — kopš strādāju "Feldinga-Rosa" firmā, un te tie ir. Atļaujiet minēt dažus piemērus. — Sīlija izņēma no vākiem kādu lapu. — Kā labi zināt, pret receptēm pārdod mūsu medikamentu pernaltonu. Tās ir labas zāles augsta asinsspiediena ārstēšanai, viens no iecienītākajiem mūsu firmas ražojumiem. Bet — tās nedrīkst lietot cilvēki, kuri sirgst ar reimatismu vai cukurslimību. Šiem cilvēkiem tas ir bīstami. Speciālajā literatūrā varat par to izlasīt. Un tomēr… Četriem ārstiem Ņūdžersijā un diviem ārstiem Nebraskā firmas pārstāvji apgalvoja, ka pernaltons ir nekaitīgas zāles visiem pacientiem, arī tiem, kuri slimo ar minētajām kaitēm. Ja vēlaties, varu nosaukt šo ārstu vārdus. Dabiski, man zināmi tikai šie ārsti. Domāju, ka pie līdzīgiem secinājumiem nonākuši daudz vairāk ārstu.

Divi no minētajiem ārstiem zāles pārbaudīja un atklāja, ka aģentu sniegtā informācija neatbilst patiesībai. Divi citi ārsti tai noticēja un parakstīja šīs zāles hipertoniķiem, kuri turklāt vēl slimoja ar diabētu. Daži no pacientiem smagi saslima, viens bija tuvu nāvei, taču galu galā izveseļojās. — Ar strauju kustību Sīlija izvilka nākamo lapu. — Mūsu konkurentam ir antibiotika hloromicetīns, arī pirmklasīgs medikaments, kas domāts tikai nopietna rakstura injekcijām, jo šo zāļu blakusiedarbība izraisa kaitīgas pārmaiņas asinīs. Ari par to manā rīcībā ir zinas, konkrēti vārdi un vietas. Firmas aģenti ārstiem apgalvojuši, ka zāles esot nekaitīgas.

Beigusi par hloromicetīnu, Sīlija turpināja:

— Bet tagad atkal pievērsīsimies mūsu firmai… — Cits aiz cita virknējās līdzīga rakstura piemēri. — Es varētu šo uzskaitījumu turpināt, taču domāju, ka tas nav vajadzīgs — mani pierādījumi ir te — šajos vākos, un jebkurš no mūsu firmas, kas vien to vēlas, var ar tiem iepazīties. Bet tagad atbildēšu uz otro jautājumu: kāpēc par to runāju šodien. Runāju tāpēc, ka citādā veidā man nebija iespējams pievērst šim jautājumam uzmanību. Jau kopš pērnā gada lūdzu firmas štābu mani uzklausīt un iepazīties ar manis savāktajām ziņām. Bet neviens nevēlējās to darīt. Man radās iespaids, ka esmu savākusi vienkārši tikai sliktas ziņas, kuras nevienam nav vajadzīgas. — Tagad Sīlija skatījās tieši lejup uz vīriem divās pirmajās rindās. — Iespējams, ka tas, ko šodien izdarīju, ir ietiepība, varbūt pat muļķība. Varbūt tas tā ir. Taču esmu to darījusi savas pārliecības un dziļas cilvēkmīlestības vārdā, mūsu firmas, mūsu industrijas labā, mūsu reputācijas dēļ. Šī reputācija tiek aptraipīta, taču mēs tās labā darām pārāk maz vai ari nedarām neko. Lielākā dala no mums zina, ka ASV kongresā pašlaik notiek sēdes, kurās izskata farmaceitiskās rūpniecības jautājumus. Kaut ari šīs sēdes vēršas pret mums, maz ir to mūsu rūpniecības darbinieku, kuri izprot, cik tas ir nopietni. Presē jau parādījušies kritiski raksti, un drīz vien atskanēs visas sabiedrības kliedziens pēc reformas. Es domāju tā: ja mēs paši nedarīsim neko, lai uzlabotu mūsu pārdošanas darbu un savu reputāciju, tad to mūsu vietā izdarīs valdība, turklāt tādā veidā, ka tas nepatiks nevienam no mums un kaitēs mums visiem.

Tāpēc uzaicinu mūsu firmu iet avangardā — pirmkārt, konkretizēt pārdošanas darba ētiskās puses kodu un, otrkārt, izstrādāt apmācību un kvalifikācijas celšanas darba programmu mums, pārdošanas aģentiem. Esmu izdomājusi, kādai šai programmai vajadzētu būt. — Sīlija apklusa un pasmaidīja. — Ja kādu tas interesē, arī tā ir šajos vākos. Pateicos par uzmanību.

Kad Šīlija vāca kopā savus papīrus un atstāja runātāju vietu, atskanēja un tūdaļ arī aprāvās skopi aplausi: acīmredzot pārāk maz klausītāju bija noskaņoti tiem pievienoties. Varēja skaidri manīt, ka klausītāju vairākums ņēma priekšzīmi no priekšā sēdošās vadītāju grupas, no kurienes aplausi neatskanēja un kuras locekļu sejas pauda klaju neapmierinātību. Valdes priekšsēdētājs likās apskaities un klusītēm satraukti runājās ar Eli Kemperdaunu; "Feldinga-Rosa" prezidents klusītēm piekrītoši māja ar galvu. Un tad viņai tuvojās pārdošanas nodaļas viceprezidents ņujorkietis Ērvings Gregsons — spēcīgs vīrs ar atlētisku miesasbūvi, allaž draudzīgi noskaņots, ar ko bija ieguvis visu simpātijas. Bet tagad viņš bija nikns, par ko liecināja piesārtusī seja.

— Lēdij, — viņš paziņoja, — jūsu pašpaļāvīgā rīcība nav nekas cits kā ļaunprātība! Jūsu informācija ir aplama, un jūsu tā dēvētie fakti neatbilst patiesībai! Jūs to nožēlosit! Ar jums mēs parunāsim vēlāk, bet tagad pavēlu jums atstāt šīs telpas un aizliedzu piedalīties sanāksmes tālākajā gaitā!

—  Ser, — Sīlija mēģināja iebilst, — vai jūs vismaz neielūkotos materiālos, kas ir manā rī…

—  Es nekur neskatīšos! — Gregsona paceltā balss pārskanēja visu zāli. — Laukā no šejienes!

— Sveiki, mister Gregson! — Sīlija pagriezās un stingriem soļiem un augsti paceltu galvu devās uz izeju. Vēl būs laiks nožēlot un pārdomāt notikušo, bet šobrīd viņa neierādīs šai vīriešu sanāksmei, ka jūtas sakauta! Taču — Sīlija pati sev atzinās — viņa bija sakauta; protams, viņa bija zinājusi, ka tā varētu notikt, taču bija cerējusi, ka nenotiks. Viņai sanāksmē izklāstītie un aprakstītie trūkumi likās tik acīm redzami un uzkrītoši, prasības pēc reformām tik nepieciešamas, ka bija grūti saprast, kā citi var nepiekrist, ja jau par to liecina fakti.

Taču viņi nebija sapratuši. Un viņas darbs "Feldingā-Rosā" bija beidzies vai arī beigsies visdrīzākajā laikā. Žēl. Sems Hotorns droši vien pārmetīs, ka viņa nebija paklausījusi brīdinājumam un pāršāvusi pār strīpu, vēlēdamās panākt pārāk daudz. Arī Endrjū viņu bija brīdinājis — toreiz, kad viņi atgriezās no medusmēneša atvaļinājuma un viņa bija pastāstījusi par ārstu iesūtīto ziņojumu kartotēku. Sīlija atcerējās Endrjū teiktos vārdus: "Tu esi ķērusies pie kaut kā liela. Bet tas taču ir arī zināms risks!" Viņam bijusi taisnība. Taču galvenā loma te bija viņas principiem un godīgumam. Sīlija nevēlējās godīgumu pakļaut apstākļiem. Kā tur skanēja tā rinda no "Hamleta"? Tas pāri visam: esi patiess pats pret sevi… Laikam tā… Bet par to bija jāmaksā. Reizēm pat visai dārgi.

Cauri zālei iedama, viņa juta — dažs acu pāris raudzījās ar dziļu līdzjūtību. Tas bija kaut kas negaidīts pēc nule izteiktās kritikas. Bet tam taču vairs nebija nekādas nozīmes!

— Vienu acumirkli, lūdzu!

Sīlija izbijās, kad pastiprinātāju sistēmā ieskanējās spēcīga, it kā no Visuma nākoša balss.

— Misis Džordana, pagaidiet, lūdzu!

Sīlija vilcinājās, taču apstājās, kad balss atkārtoja vēlreiz:

— Misis Džordana, uzgaidiet!

Pagriezusies vina pārsteigta ieraudzīja, ka balss pieder Semam Hotornam: viņš bija ieņēmis vietu uz paaugstinājuma un patlaban liecās tuvāk mikrofonam. Arī citi bija ne mazāk pārsteigti. Varēja dzirdēt Ērvingu Gregsonu iesaucamies:

— Seni… Velns ar ārā, ko tu?!

Sems pārlaida plaukstu starmešu spilgtās gaismas apspīdētajai galvai — tas bija neapzināts paradums, kad viņu nodarbināja kāda svarīga problēma. Nopietnā seja pauda stingru apņemšanos.

— Ja jums nekas nav pretim, Ērving, es vēlētos kaut ko pateikt, lai visi dzird, pirms misis Džordana aizgājusi.

Vai tiešām Sems atbalstīs viņas aizdzīšanu un pastāstīs par šā rīta sarunu un savu brīdinājumu? To nu viņa gan nevarēja gaidīt! Taču godkārības dēļ cilvēku rīcība reizēm nav izprotama. Vai Semam liekas, ka šis komentārs viņam darīs godu un cels viņa prestižu priekšniecības acīs?

Skatīdamies augšup uz Semu, pārdošanas nodaļas viceprezidents kaprīzi noprasīja:

— Nu kas tad ir?

— Domāju, Ērving, — mikrofons Sema balsi aiznesa līdz katram tagad tik klusās zāles nostūrim, — ka varat pieskaitīt arī mani.

— Kam pieskaitīt? — Eli Kemperdauns arī bija piecēlies kājās.

—  Varat izdzīt mani kopā ar misis Džordanu, Eli, — Sems Hotorns pievērsās "Feldinga-Rosa" prezidentam. — Atzīstu, kaut arī neviens cits neizrāda vēlēšanos to darīt, ka viss viņas teiktais ir patiesība. Mēs visi taču to labi zinām, pat ja arī izliekamies, ka nezinām.

Zālē iestājās nāves klusums. Varēja sadzirdēt pat tālumā dārdošo satiksmes troksni, glāžu šķindoņu kaut kur virtuves pusē un klusinātas balsis gaitenī. Visi bija kā sastinguši, lai tikai nepalaistu garām ne vārda. Un šajā klusumā Sems turpināja:

— Es vēlos, kaut man arī būtu bijusi tāda gudrība un drosme pasacīt to, ko nupat teica misis Džordana. Jā, un vēl…

—      Vai jums neliekas, — Ērvings Gregsons iejaucās, — ka esat pateicis jau pifetiekami daudz?

— Ļaujiet viņam pabeigt, — Eli Kemperdauns pavēlēja. — Lai viņš pasaka visu!

Pārdošanas nodaļas viceprezidents aprima.

—  Jo īpaši, — Sems Hotorns turpināja, — pievienojos viņas uzskatam: ja mūsu industrijai neizdosies uzlabot sava darba metodes pašai, tiks izdoti likumi, kas mūs piespiedīs to darīt. Turklāt šie jaunie likumi mūs ierobežos daudz vairāk nekā tad, ja mēs pieņemtu nupat dzirdēto labo padomu un savu māju iztīrītu paši. Un visbeidzot — par misis Džordanu. Jau vairākkārt viņa pierādījusi, cik noderīga ir mūsu firmai. Manuprāt, viņa nupat to pierādīja vēlreiz. Ja ļausim viņai tā arī aiziet — mēs būsim tuvredzīgi muļķi!

Sīlija nespēja ticēt savām ausīm. Pārņēma kauns, ka viņa par Semu bija šaubījusies. Viņas dēļ viņš bija licis uz vienas kārts savu darbu, centienus, daudzsološo nākotni!

Baigais klusums ieilga. Visi saprata — brīdis ir ļoti dramatisks, un šķita, ka neviens nevar iedomāties, kas notiks tālāk.

Pirmais sakustējās Eli Kemperdauns — viņš atgriezās savā vietā blakus valdes priekšsēdētājam, un abi augstākā ranga vadītāji klusā balsī atsāka steidzīgo sarunu. Šoreiz vairāk runāja Kemperdauns — likās, ka viņš savu sarunbiedru par kaut ko cenšas pārliecināt, kamēr vecīgais van Hūtens tikai klausījās. Sākumā priekšsēdētājs stūrgalvīgi purināja galvu, tad, likās, mazliet nomierinājās un beigu beigās tikai paraustīja plecus. Kemperdauns ar mājienu uzaicināja viņiem pievienoties Ervingu Gregsonu.

Tā kā lēmumi acīmredzot tika pieņemti visaugstākajā līmenī, pārējie gaidīja, toties tagad pa visu zāli šalkoja sarunu dūkoņa.

Tā pierima, kad pārdošanas nodaļas viceprezidents atstāja abus sarunbiedrus sēdam un uzkāpa runātāju vietā. Viņš paņēma mikrofonu no Sema Hotorna, kurš atgriezās savā vietā zālē. Gregsons pārlaida skatienu daudzajām ziņkāres pilnajām sejām, mazliet pagaidīja, lai efekts būtu lielāks, tad ļāva sejā ievilkties platam smīnam.

—   Lai arī ko jūs teiktu par mūsu pārdošanas darbinieku konferencēm, — viņš iesāka, — mēs garantējam, ka tās nekad nebūs garlaicīgas!

Tas bija pateikts īstajā vietā — zālē atskanēja atzinīgu smieklu rēkoņa, kurai pievienojās pat drūmais van Hūtens.

—  Mūsu priekšsēdētājs un prezidents, — Gregsons turpināja, — man deva rīkojumu — un es tam personiski pievienojos — paziņot, ka mēs visi esam rīkojušies pārsteidzīgi. — Atkal smīns, atkal pauze. — Kad es vēl biju mazs un reizēm iekļuvu nepatikšanās, kā tas mēdz atgadīties ar visiem zēniem, mana māte man kaut ko iemācīja: " Erving," viņa teica, "kad tu esi nostādījis sevi muļķīgā situācijā un ir jāatvainojas, esi vīrietis, celies un izdari to skaisti." Mana mīļā māte — miers viņas pīšļiem — ir mirusi, taču šobrīd it kā skaidri dzirdu viņu sakām: "Ērving, manu zēn, tagad ir pienākusi tieši tāda reize."

Vērojot un klausoties notiekošo, Sīlija nodomāja: Gregsonam gan ir mugurkauls! Acīmredzot ne jau gadījuma pēc viņš iekļuvis vadošo darbinieku virsotnē. Tad atskārta, ka Gregsons uzrunā tieši

vinu: *

> *

— Misis Džordana, nāciet, lūdzu, šurp! Jūs ari, Sem!

Kad viņi visi trīs stāvēja uz paaugstinājuma — Sīlija bija gluži apmulsusi un nespēja notiekošajam ticēt —, Gregsons teica:

— Es sacīju, ka atvainošos, misis Džordana, un es to daru. Mēs rūpīgi apspriedīsim jūsu ierosinājumus. Un tagad, ja atļaujat, es paņemu jūsu savāktos materiālus. — Tad pievērsās auditorijai:

—  Domāju, ka nupat jūs bijāt liecinieki piemēram, kas pierāda, kāpēc mūsu firma ir tik stipra un būs…

Viņa vārdi noslīka aplausos un piekrišanas saucienos. Pēc brīža firmas vadība un pārējie ielenca Sīliju, lai paspiestu viņai roku.

— Kāpēc tu riskēji? — Sems Hotorns jautāja.

— Un kāpēc riskēji tu? — Sīlija atbildēja ar pretjautājumu.

Pēc nedēļas viņa un Endijū pavadīja vakaru Hotornu mājā.

Maltītes laikā (slava un gods Liliānas Hotornas kulināres prasmei!) viņi bija izvairījušies pieminēt sanāksmes notikumus. Pirms dažām dienām krievi bija notriekuši amerikāņu lidmašīnu U-2 un saņēmuši gūstā tās pilotu Pauersu. Maskava apgalvoja, ka tā esot bijusi spiegošana. Savienotās Valstis apsūdzību vispirms noraidīja, bet drīz vien pēc tam prezidents Eizenhauers nosarcis atzinās, ka tā esot taisnība.

Pēc maltītes viņi noklausījās Elvisa Preslija jaunāko ierakstu — popbalādi "Slava un laime". Pēc armijā pavadītā gada Preslijs bija atsācis karjeru — dienesta laikā viņa slava nebija mazinājusies. Sievietēm "Slava un laime" patika, vīriešiem — ne.

Beidzot, sēdot Hotornu mākslinieciski iekārtotajā ēdamistabā pie brendija glāzēm, Sems aizsāka tematu, kas nodarbināja visu klātesošo prātus.

—   Kad nostājos tavā vietā uz paaugstinājuma, — Sems sacīja, — es varbūt gluži vienkārši nevarēju pretoties kārdinājumam piedalīties tajā dramatiskajā notikumā.

— Tu pats labi zini, — viņa protestēja, — ka tas bija daudz kas vairāk.

— To mēs visi zinām, — Endrjū piebilda. Viņš bija atlaidies ērtā atpūtas krēslā un ar baudu sūca brendiju; bija aizvadīta spraiga darba pilna diena, prakse vērsās plašumā, un viņš jutās noguris.

— Tu riskēji ar visu, Sem, daudz vairāk nekā Sīlija.

— Protams, es esmu pateicīga… — Sīlija iesāka, bet Sems viņu pārtrauca.

—  Tev nav jābūt pateicīgai. Ja vēlies dzirdēt patiesību — klausies. Es jutu, ka tieku pārbaudīts. — Tad pievērsās Endrjū:

—  Tava sieva jau bija pierādījusi, ka ir drosmīgāka par jebkuru no viņiem. Un es negribēju atpalikt, — Sems uzsmaidīja Sīlijai. — Vēl jo vairāk tāpēc, ka tu taču mēģini man sekot augšup pa dienesta kāpnēm.

— Tu to zini ?

— Es viņam pateicu, — Liliāna Hotorna atzinās. — Piedod man, ka izpaudu to, ko biji man uzticējusi, bet mūsu starpā noslēpumu nav.

— Toties man gan ir viens noslēpums, — Sems paziņoja,

—   attiecībā uz Sīliju. — Un, atbildot uz visu zinātkārajiem skatieniem, viņš turpināja: — Viņa vairs nestrādās pārdošanā.

— Tātad galu galā jūs viņu tomēr atlaižat? — Endijū iesprauslojās.

— Nē. Paaugstinām. Mūsu firmā būs jauna nodaļa, kas apmācīs pārdošanas aģentus, kā Sīlija ierosināja. Viņa palīdzēs šo nodaļu organizēt un būs vadītāja vietniece.

— Urā! — Liliāna pacēla kausu. — Beidzot vīrieši pierādījuši, ka mazliet saprāta viņiem tomēr ir!

— Godīgi runājot, — Sems atzinās, — Sīlija ir pelnījusi vadītājas vietu. Taču viens otrs mūsu firmā to visu tā uzreiz nespēj sagremot. Vismaz pagaidām vēl ne. Jā, starp citu — rīt tas tiks paziņots.

Endrjū piecēlās, lai šķērsotu istabu un noskūpstītu sievu: — Es priecājos par tevi, dārgumiņ. Tu to esi pelnījusi.

— Nevarētu teikt, — Sīlija ierunājās, — ka tas mani apbēdina. Paldies, Sem, man pietiks arī ar vietnieci, — un ar smaidu pabeidza:

— Pagaidām.

Ēdamistabā smiedamies un draiskodamies iedrāzās divi mazi pidžamās ietērpti augumiņi. Pa priekšu skrēja Liza, kura tobrīd bija divdesmit mēnešus veca, dzīvs un zinātkārs bērns; Endrjū un Sīlija viņu bija paņēmuši līdzi viesos un domāja, ka bērni jau guļ. Viņai pa pēdām sekoja Džuljeta, vienīgā Hotornu atvase, četrus gadus veca. Liliāna bija pastāstījusi Sīlijai, ka ārsti viņai neiesaka laist pasaulē otru bērnu, un tāpēc abi vecāki visu savu mīlestību veltīja Džuljetai. Tā bija jautra, gudra un — kā varēja manīt — neizlutināta meitene. Abas mazās neierastajos apstākļos acīmredzot jutās satrauktas. Liza lidot ielidoja tēva rokās: — Dzuli mani dzen!

— Nu gan es jūs abas tūlīt aizdzīšu! — Liliāna piecēlās. — Un tieši gultās! — Smiekliem un saucieniem skanot, visas trīs nozuda Džuljetas guļamistabas virzienā.

Kad Liliāna bija atgriezusies, Sīlija sacīja: — Bērni man atgādināja, ka pēc kāda laika man jauno darbu nāksies pārtraukt, Sem. Liekas, ka atkal esmu stāvoklī.

— Šis nu gan ir jaunumu vakars! — Liliāna secināja. — Labi, ka mums vēl atlicis nedaudz dzeramā, tā ka varam uzdzert ari par šo vēsti!

Sīlija nodomāja, ka sievietes balsij bija tikko pamanāma skaudības pieskaņa.

8. NODAĻA

1960. gada nogalē un 1961. gada sākumā Sllija sparīgi noņēmās ar "Feldinga-Rosa" firmas pārdevēju apmācīšanu.

Viņas jaunais priekšnieks, pārdevēju apmācīšanas nodaļas vadītājs Tedijs Apšovs, bija agrākais rajona pārzinis no Kanzassitijas. Kad viņus iepazīstināja, Sīlija viņu tūdaļ atcerējās: tā bija viena no līdzjūtīgajām sejām sanāksmē Valdorfa viesnīcā, kad Sīlijai tika parādītas durvis.

Apšovs — neliela auguma, kustīgs darbarūķis ar veiklu valodu, ap gadiem piecdesmit — visu savu darba dzīvi bija pārdevis medikamentus. Viņš bija enerģijas un steigas iemiesojums, un viņa mazā, apaļā galva, ar kuras kustībām viņš runājot mēdza apstiprināt vai noliegt sacīto un dzirdēto, atgādināja lēkājošu bumbu. Pirms ienākšanas firmas vadītāju aprindās Apšovs bija bijis labākais pārdevējs: viņš Sīlijai atzinās, ka joprojām ilgojoties pēc sava iepriekšējā darba, kur esot varējis "brīvi elpot", un piebilda: "Lai būtu labs pārdevējs, nemaz nav jānodarbojas ar netīru tirdzniecību. Ja tu, cilvēks, esi godīgs un viņi sāk tev uzticēties, tad vari savas biznesa lietas virzīt, kā gribi. Tikai nedrīkst aizmirst, ka dakteri gaida, lai pret viņiem izturas kā pret dieviem."

Kad Sīlija kādu vakaru Endrjū pastāstīja par šiem "dieviem", viņš pasmējās:

— Tev ir gudrs priekšnieks. Tikai neaizmirsti pret šo te dakteri tā izturēties arī mājās.

Sīlija svieda vīram ar spilvenu — sākās rotaļīga cīkstēšanās, kas beidzās apskāvienos.

— Sargā labi mūsu dēliņu. — Endrjū roka glāstā pārslīdēja sievas tikko manāmi piebriedušajam viduklim. — Un atceries: kamēr viņš ir tavā klēpī — nekādas zāles!

To pašu viņš bija piekodinājis, kad viņi gaidīja Lizu, tāpēc Sīlija secināja:

— Tātad tev arī šajā ziņā ir stingri uzskati.

—  Protams. — Endrjū nožāvājās. — Bet tagad ļauj savam dievīgajam dakterim mazliet nosnausties.

Citreiz sarunā ar Sīliju Tedijs Apšovs "netīro pārdošanu" nosauca par nolādēti muļķīgu un nevienam nevajadzīgu darbu. Viņš atzina, ka farmaceitiskajā biznesā tā nebija nekāds retums. "Neiedomājies," viņš brīdināja, "ka mēs abi tagad panāksim, ka zāļu pārdevēji stāstīs tikai patiesību! Pat mūsu firmā tā nebūs. Tas mums gluži vienkārši nebūs pa spēkam. Mēs tikai varēsim pierādīt, ka otrais ceļš ir pareizākais."

Apšovs piekrita Silijai, ka aģenti ir jāmāca pārdot zāles. Viņš nebija ticis apmācīts gandrīz nemaz un darbam nepieciešamās zināšanas — Sīlija secināja, ka tās ir pārsteidoši bagātīgas, — gadu ritumā bija ieguvis pašmācības ceļā.

Viņi sapratās labi un ātri vienojās par pienākumu sadali. Sīlija rakstīja mācību programmas — tas bija darbs, kas nebija pa prātam Apšovam, un viņš tās savukārt realizēja dzīvē — šis uzdevums viņam ļoti patika.

Viens no Sīlijas jaunievedumiem bija inscenēta pārdošanas aina, kas norisinājās starp firmas pārdošanas aģentu un "ārstu": pirmais ieteica "Feldinga-Rosa" medikamentus, un "ārsts" uzdeva grūtus, dažreiz pat provokatoriskus jautājumus. Ārsta lomu parasti tēloja Tedijs, Sīlija vai kāds cits firmas darbinieks; dažreiz ar Endijū palīdzību aģentus eksaminēja īsti ārsti, lai maksimāli tuvinātu inscenējumu reālajiem apstākļiem. Šie pasākumi kļuva ļoti populāri kā dalībnieku, tā skatītāju vidū.

Tagad visi jaunie firmas zāļu pārdošanas aģenti mācījās piecu nedēļu kursos, bet jau strādājošie — nelielās grupiņās firmas centrā desmit dienu kvalifikācijas celšanas kursos. Visiem par pārsteigumu, vecie darbinieki kursus apmeklēja ļoti labprāt un izrādīja vēlēšanos uzzināt pēc iespējas vairāk jaunumu. Sīlija, kas regulāri lasīja arī lekcijas, bija ieguvusi visu klausītāju simpātijas. Viņa uzzināja, ka aģenti kopš slavenās sanāksmes laikiem Valdorfa viesnīcā savā starpā viņu dēvē par Zannu d'Arku; kāds no viņiem paskaidroja: "Kaut arī Džordana par ķecerību netika sadedzināta, — daudz netrūka."

Sīlija saprata, cik ļoti viņai toreiz laimējies un cik tuvu bijusi savas karjeras kraham. Vai viņa būtu nožēlojusi savu soli, ja Sems viņas viedokli nebūtu aizstāvējis un viņa būtu zaudējusi darbu? Laikam jau ne. Un arī nākotnē, lai arī kādi pārbaudījumi būs jāiztur, viņai spēku netrūks. Taču šobrīd Sīlija bija laimīga un ar iznākumu apmierināta.

Jaunā darba apstākļos Sīlijai bieži nācās tikties ar Semu Hotornu: kaut arī oficiāli viņam darba jautājumos pārskatus sniedza Tedijs Apšovs, Sems bija informēts par to, ko darīja Sīlija, jo personiski interesējās par apmācību darba norisi.

Mazāk harmoniskas bija Sīlijas attiecības ar firmas direktora vietnieku zinātniskajā darbā — zinātniskās pētniecības nodaļas vadītāju doktoru Vinsentu Lordu. Tā kā pārdevēju apmācīšanas centram bija nepieciešama zinātniskā informācija, zinātniskās pētniecības nodaļas konsultācijas bija nepieciešamas. Tas — kā lika noprast doktors Lords — bija viņa laika nelietderīga izšķiešana. Kaut arī atklāti no šī pienākuma viņš neatteicās, kādā visai asā sarunā viņš Sīlijai pateica skaidri un gaiši: " Jums ar saviem trikiem izdevās apmānīt misteru Kemperdaunu un pārējos, lai jums atļauj nodibināt jūsu mazo impēriju, bet mani piemuļķot jums neizdosies."

"Tā nav mana impērija." Sīlija ar pūlēm savaldījās. "Esmu vietniece, nevis vadītāja. Un vai jums patiktu labāk, ka ārsti — tāpat kā agrāk — saņemtu aplamu informāciju?"

Kad Sīlija par šo sarunu pastāstīja Apšovam, viņš paraustīja plecus un sacīja: "Vinss Lords ir pirmklasīgs draņķis. 'faču draņķis, kurš lieliski pārzina savu darbu. Vai vēlies, lai pasūdzos Semam un Vinss dabū spērienu pa pēcpusi?"

"Nē," viņa stingri atteica, "es pati ar viņu tikšu galā!"

Jauni apvainojumi neizpalika, taču Sīlija tajā pašā laikā iepazina un galu galā sāka cienīt Vinsenta Lorda kompetenci. Kaut arī tikai septiņus gadus vecāks par Sīliju — viņam bija tikai trīsdesmit seši —, Lords bija iespaidīgu zinātnisko grādu īpašnieks; viņš ar izcilību bija beidzis Viskonsinas universitāti kā zinātņu bakalaurs; Ilinoisas universitāte viņam bija piešķīrusi ķīmijas zinātņu doktora grādu; Lords bija goda biedrs vairākās zinātniskajās biedrībās. Būdams docents Ilinoisas universitātē, viņš bija publicējis zinātniskus darbus par saviem atklājumiem: viens no tiem — pretapaugļošanās līdzekļu jomā — bija palīdzējis uzlabot slavenu pretapaugļošanās pilulu sastāvu. Sīlija zināja: visi gaidīja, ka doktors Lords galu galā ar kādu jaunu, nozīmīgu medikamentu izdarīs lielu apvērsumu medicīnā.

Taču Vinsents Lords bija ļoti nesimpātisks cilvēks. Varbūt tieši tāpēc, Sīlija domāja, viņš bija vecpuisis, lai gan fiziski ar savu askētismu un skarbumu bija pietiekami pievilcīgs.

Attiecību uzlabošanas nolūkā Sīlija bija ierosinājusi saukties priekšvārdos, kā tas firmā bija pieņemts. Taču Lords viņai bija auksti paziņojis: "Misis Džordana, mums abiem būs labāk, ja mēs allaž atcerēsimies, cik atšķirīgus stāvokļus ieņemam."

Sīlija saprata, ka plaisa, kas pirms pusotra gada bija radusies viņu starpā, neizzudīs. Neraugoties uz visu to un pateicoties Sīlijas neatlaidībai, zinātniskās pētniecības nodaļa deva lielu ieguldījumu firmas pārdevēju apmācīšanā.

Taču jaunajā darbā Sīlijai nācās iepazīt ari neveiksmju rūgtumu. Viņa bija iecerējusi ieviest un izsūtīt ārstiem, kurus apmeklē firmas aģenti, speciālas aptauju lapas; pēc tām varētu spriest par zāļu pārdevēju darbu. Priekšlikums tika izskatīts visaugstākajā līmenī un — noraidīts.

Tad Sīlija lūdza, lai ārstu iesūtītās sūdzības par aģentiem tiktu novirzītas uz viņas nodaļu, kur tās ieprotokolētu un izskatītu. No saviem avotiem viņa bija uzzinājusi, ka šādas vēstules pienāk, taču neviens visā firmā neatzinās, ka ir tās redzējis; iespējams, ka sūdzības glabājās kādā arhīvā un šajā sakarībā veiktie uzlabojumi, ja par tiem vispār kāds rūpējās, tika turēti slepenībā. Ari šo Sīlijas lūgumu firmas vadība noraidīja.

Tedijs Apšovs Sīlijai pacietīgi skaidroja:

— Par vienu otru lietu lielie vīri neko nevēlas zināt. Tev mazliet izdevās kaut ko izdarīt — toreiz, kad tu nosauci lietas īstajā vārdā un kad kungiem nācās apēst to, kas bija uzlikts uz šķīvja. Taču negrūd viņus uz priekšu tik pārāk strauji!

Tas skanēja bīstami līdzīgi Sema teiktajam brīdinājumam pirms viņas runas Valdorfa viesnīcā, un viņa atbildēja:

— Reiz valdība rīkosies un mums pateiks priekšā, ko darīt.

—  To tu jau teici agrāk, — Apšovs atgādināja, — un tev varbūt ir taisnība. Un varbūt tā arī ir vienīgā izeja.

Ar to viņu saruna beidzās.

Jautājumus par medikamentiem un farmaceitisko industriju risināja citi prāti citā vietā.

Gandrīz visu 1960. gadu medikamentu bizness dienas jaunumos tika atspoguļots galvenokārt sliktā gaismā. Sēdes senatora Kīfovera vadībā ASV senātā turpināja būt "zelta raktuves" reportieriem un negaidītas mokas tādām firmām kā "Feldings-Ross". Daļēji par to bija jāpateicas senatora un viņa darbinieku inscenēšanas prasmei.

Šajās kongresa sēdēs parasti akcents tika likts uz iepriekš izstrādātu taktiku. Vašingtonas reportieris Duglass Keiters rakstīja: "Viņi… no iepriekš pieņemtas idejas pāriet uz iepriekš pieņemtu lēmumu." Estess Kīfovers un viņa adjutanti neatlaidīgi centās iekļūt avīžu materiālu virsrakstos, un tā viņu apgaismotie temati parasti bija visai vienpusīgi. Senators izrādījās īsts maestro sensacionālu paziņojumu pavēstīšanā tieši tad, kad reportierim, lai nenokavētu materiāla nodošanu laikā, vajadzēja atstāt sēžu zāli (vakara avīzēm pīkst. 11.30, rīta izdevumiem pīkst. 16.30). Tādējādi reportieris nekad nedzirdēja atspēkojumus.

Neraugoties uz šo negodīgo rīcību, daļa neglīto patiesību tomēr nāca dienas gaismā. Atklājās medikamentu pārmērīgi augsto cenu cēlonis; nelikumīgās vienošanās cenu noteikšanā; nelikumīga tirgošanās ar valsts pasūtījumiem; zāļu aplama reklamēšana ārstiem, samazinot vai pat noklusējot zāļu blakusiedarbību; farmaceitisko firmu slepena iespiešanās Pārtikas un zāļu administrācijā, kā arī fakts par kāda šīs organizācijas augstu stāvoša darbinieka neglīto rīcību: viņš no vienas farmaceitiskās firmas bija saņēmis "honorārus" kopsummā par 287 000 dolāru.

Avīžu virsraksti — kaut arī nereti visai vienpusīgi — šīm nebūšanām devās straujā uzbrukumā.

SENĀTA SĒDĒ IZSKATA JAUTĀJUMU PAR ZĀĻU PADĀRDZINĀŠANU

("New York Times)

ZIŅOJUMS PAR ZĀĻU IZRAISĪTAJĀM BRIESMĀM

("Miami Herald")

TRANKVTLIZATORI DOD LIELU PEĻŅU

Amerikas Savienotajās Valstīs hlorpromazīns sešas reizes dārgāks nekā Parīzē

("New York Times")

Liecībās atklājās, ka ārzemēs izstrādātās zāles pašu mājās bija daudz lētākas nekā ASV. Tas ir absurds, bija norādīts laikrakstu slejās, jo amerikāņu firmas pēc zāļu nopirkšanas nekā nebija darījušas to uzlabošanai.

Francijā aptiekas preču veikalos, piemēram, piecdesmit hlorpromazīna tabletes maksāja 51 centu, bet Savienotajās Valstīs — 3 dolārus 3 centus. Arī rezerpīnam ASV cena bija trīs reizes augstāka nekā Eiropā, no kurienes šis medikaments bija atceļojis.

Dīvaini bija arī tas, ka Amerikā izgatavoto penicilīnu Meksikā pārdeva par divām trešdaļām no tā mazumtirdzniecības cenas ASV. Laikrakstos bija rakstīts, ka zāļu dārdzība Amerikā ir ražotāju nelikumīgo nolīgumu auglis.

MĀJDZĪVNIEKU BARĪBA TIEK PĀRBAUDĪTA RŪPĪGĀK NEKĀ ZĀLES

("Los Angeles Times ")

PĀRTIKAS UN ZĀĻU ADMINISTRĀCIJAS DARBINIEKA RUNU REDIĢĒ REKLĀMAS DARBINIEKS

("New York Times")

Liecībā atklājās, ka PZA nodaļas vadītāja starptautiskajā simpozijā par antibiotikām nolasītā runa iepriekš bija nosūtīta apstiprināšanai farmaceitiskajai firmai "Pfizer". Firmas reklāmas tekstu sacerētājs to bija sagrozījis, un šīs firmas ražojumam sigmamicīnam tika nodziedāta slavas dziesma. Vēlāk firma "Pfizer" nopirka iespiestās runas lapiņas 200 000 eksemplāros un izmantoja šo zāļu ieteikšanas nolūkos.

Nepatīkamie virsraksti laikrakstos turpinājās — dažreiz vairākas dienas pēc kārtas lielās un mazās pilsētās, no piekrastes līdz piekrastei, un tiem pievienojās televīzija un radio.

Gada beigās, decembrī, Sīlija vīram teica:

— Šis nebija tāds gads, kurā man būtu gribējies palielīties ar darbavietu, kurā es strādāju.

Šaj ā laikā Sīlija nestrādāja, jo oktobra beigās — atkal saskaņa ar Sīlijas "grafiku" — bija piedzimis viņu otrais bērns. Endrjū pārliecība bija piepildījusies — tas bija zēns. Viņi to nosauca par Brūšu.

Pirms dažiem mēnešiem viņu dzīvi ar savu ierašanos bija atvieglinājusi jauna angliete Vinnija Ogasta, kura tagad dzīvoja viņu mājā un rūpējās par bērniem vecāku prombūtnes laikā. Endrjū meiteni bija sameklējis ar kādas aģentūras starpniecību, kas ievietoja sludinājumus medicīnas žurnālos. Deviņpadsmit gadus vecā Vinnija bija strādājusi Londonā par pārdevēju un, kā pati izteicās: "Gribēj' te pastrādāt, lai zināt', kād'jūs jeņķ' ir. Tad vēlāk es varbūt laidīs' uz pār's gadiem leja pie austrāliešiem." Viņa bija dzīvespriecīga un veikla meitene un — Endrjū par lielu prieku — rītos zibens ātrumā prāta pagatavot brokastis. "Tas man tāds paradums. Mājas es katr' rīt' taisīj' mammai," viņa paskaidroja, atbildot uz Endrjū komplimentiem. Vinnijai patika bērni, un Liza viņu taisni vai dievināja. Endrjū un Sīlija cerēja, ka viņas ceļojums uz Austrāliju tiks atlikts uz nenoteiktu laiku.

1960. gada beigās Sīlijas uzmanību piesaistīja kāds notikums. Vācu medikaments talidomīds (ASV un Kanādā pazīstams ar nosaukumu "kevadons") tika iesniegts apstiprināšanai Pārtikas un zāļu administrācijā, lai to varētu laist tirgū. Kā informēja farmaceitiskās rūpniecības speciālizdevums, "Merella" firmai, kura bija ieguvusi tiesības ar to tirgoties Ziemeļamerikā, ar šo medikamentu saistījās lieli plāni; firma cerēja, ka pēc šīm zālēm būs milzīgs pieprasījums tāpat kā Eiropā. Atļauju tirgot firma centās dabūt pēc iespējas ātrāk. Un tā, atļauju gaidot, medikamenta paraugus (oficiāli — izmēģinājuma nolūkos, taču patiesībā — bez kādiem ierobežojumiem) entuziasma pārņemtie firmas aģenti izdalīja vairāk nekā tūkstoš ārstiem.

Šajā sakarībā viņai atausa atmiņā kāda saruna ar Semu Hotornu pirms astoņiem mēnešiem: viņi bija runājuši par toreizējo Sīlijas priekšlikumu talidomīda pārbaudēs iesaistīt tikai vecus cilvēkus un par to, kas bija sekojis šo zāļu pārbaudei: atļauju ražot zāles firma nesaņēma, un tas izraisīja nepatiku "Feldinga-Rosa" firmas vadītāju aprindās. Mazliet paprātojusi, vai šo atgadījumu vēl kāds atceras, viņa to kā nesvarīgu izmeta no galvas.

Viņai bija citas rūpes.

Pēc Brūsa piedzimšanas Sīlija atgriezās darbā ātrāk nekā pirmoreiz. Decembra vidū viņa atkal bija savā vietā. Viens no šīs rīcības iemesliem bija tas, ka gada nogalē apmācību centram bija spraigs darba laiks. Firma paplašinājās, un darbā bija pieņemts simt ceļojošo pārdošanas aģentu. Pēc Sīlijas ieteikuma viņu vidū bija ari pusducis sieviešu. Lēmumu atgriezties darbā agrāk bija veicinājis arī vispārējais nacionālā pacēluma vilnis — novembrī par prezidentu bija ievēlēts Džons Kenedijs, un likās — vismaz skaistā retorika to apgalvoja —, ka sākusies jauna, saviļņojoša ēra.

—  Un es negribu palikt malā, — Sīlija atzinās Endijū. — Visi runā par "jaunu sākumu" un "topošu vēsturi", un ikvienam esot jābūt par kaut ko atbildīgam.

— Mhm, — Endrjū bija gandrīz vai vienaldzīgi novilcis, un tas bija kas neparasts, tad, it kā pats to atskārtis, viņš pasteidzās pasacīt: — Protams, piekrītu. — Taču Endrjū prāts nebija tik daudz nodarbināts ar sievas nodomiem kā ar kādu savu paša problēmu.

Šī problēma bija saistīta ar doktoru Noa Taunzendu — Endrjū kolēģi un galveno ārstu Sv.Bīda slimnīcā. Endrjū bija atklājis kaut ko tik negaidītu un nepatīkamu, kas lika apšaubīt viņa profesionālo kompetenci.

Doktors Taunzends bija narkomāns.

9. NODAĻA

Piecdesmit astoņus gadus vecais Noa Taunzends likās esam īsts rūdīta un zinoša ārsta paraugs. Viņš bija apzinīgs mediķis, ārstēja visus, kuri vien griezās pie viņa pēc palīdzības, vienādi rūpīgi — kā bagātos, tā nabagos. Viņa āriene bija izcila, uzvedība — nevainojama un galanta. Tāpēc doktoram Taunzendam bija solīda prakse, viņš baudīja savu pacientu cieņu un uzticību, jo bija labs ārsts. Noa prasme nekļūdīgi noteikt diagnozi bija gluži vai teiksmaina. Taunzenda sieva Hilda reiz Endrjū stāstīja, ka Noa, piemēram, kādās viesībās paskatījies uz pilnīgi svešu cilvēku un sacījis, ka tas nemaz nezinot, ka esot smagi slims. Kādā citā reizē, uzmetis skatienu sievietei, kurai nezinājis pat vārdu, sacījis, ka pēc sešiem mēnešiem viņas vairs nebūšot starp dzīvajiem. Un vienmēr Noam esot bijusi taisnība, vienmēr.

Tāpat domāja arī Taunzenda pacienti. Stāstīdami cits citam anekdotiskus atgadījumus par sava daktera precīzajām diagnozēm, viņi Noa bija iesaukuši par pūšļotāju. Kāds pacients viņam bija atvedis no Āfrikas burvja masku, un Taunzends to turēja savā kabinetā pie sienas.

Arī Endrjū cienīja sava vecākā kolēģa spējas. Viņu starpā valdīja lieliska saskaņa, sevišķi lielu pieķeršanos savam vecākajam biedram izrādīja Endrjū.

Jo dziļāku cieņu Endrjū izjuta pret Taunzendu tāpēc, ka Noa regulāri lasīja jaunāko medicīnas literatūru un bija informēts par medicīnas attīstību, ko nevarēja teikt par daudziem citiem Noa vecuma ārstiem. Taču pēdējo mēnešu laikā Endrjū Taunzenda rīcībā reizumis bija pamanījis zināmu nenoteiktību, neskaidru dikciju. Gada sākumā Endrjū bija pārsteiguši jau pieminētie Noa ekscentriskie uzvedības gadījumi. Visu šo simptomu komplekss darīja Endrjū nemierīgu, kaut ari viņš joprojām visu izskaidroja ar stresu un nogurumu: abi ārsti grūti strādāja, jo viņiem bija daudz pacientu.

Pirms mēneša — kādā novembra pēcpusdienā — Endrjū neskaidrās nojautas apstiprināja fakti.

Endrjū vajadzēja ar kolēģi apspriesties par kopīgo brīvdienu grafiku. Pārliecinājies, ka Noa kabinetā tobrīd pacientu nav, viņš — kā jau parasti abi mēdza darīt — pieklauvēja pie durvīm un gāja iekšā.

Noa bija stāvējis ar muguru pret durvīm; Endrjū ienākot, izbijies strauji pagriezās un steigā aizmirsa paslēpt to, ko turēja saujā, — veselu kaudzīti tablešu un kapsulu. Endrjū varbūt neko ļaunu nebūtu iedomājies, ja Taunzends, apjukumā piesarcis, nebūtu ar tēlotu bravūru iemetis zāles mutē un uzdzēris virsū glāzi ūdens. Pēc tam viņš mēģināja notušēt savas rīcības nozīmi:

— Nu redzi nu! Tu pārsteidzi mani uzpildām krāsni! Šad tad tas palīdz — pats zini, cik pēdējā laikā mums grūti gājis… Taču es nekad nezaudēju pār sevi kontroli… Esmu veca līdaka, manu zēn. — Taunzends iesmējās, taču smiekli skanēja neīsti. — Vari neuztraukties par mani, Endijū, es labi zinu, kur un kad apstāties.

Noa mierinošie vārdi Endrjū nepārliecināja. Neskaidrā izruna pierādīja, ka nupat norīto tablešu kaudzīte todien nebija pirmā deva.

—  Ko tu dzer? — Endrjū asi noprasīja un tūdaļ nožēloja savu nesavaldību.

— Ko nu, tikai dažus deksedrīnus, dažus perkodānus un pavisam nedaudz darvona garšas uzlabošanai. — Atkal ieskanējās neīstais smiekliņš. — Bet velns lai parauj, Endrjū, kāda tam visam nozīme, ko es dzeru? — Tad turpināja jau ar kaujiniecisku pieskaņu: — Es taču tev skaidri un gaiši teicu, ka spēju to kontrolēt! Un ko tev vispār no manis vajag?

Domām pa galvu jaucoties, Endrjū steigšus pārrunāja brīvdienu grafiku, kas tagad likās pavisam nesvarīgs, un steigšus atstāja

Taunzenda kabinetu. Viņam vajadzēja pabūt vienam. Vajadzēja padomāt.

Endrjū šausmināja redzēto zāļu daudzums — tur vajadzēja būt kādām 12 —15 tabletēm un kapsulām, ko viņa vecākais kolēģis ar tādu nevērību norija. Kā Noa pats bija sacījis — tie bija stimulanti un sedatīvi: zāles, kas savā starpā reaģēja un ko neviens kompetents ārsts lietošanai šādā kombinācijā neizrakstītu. Nemaz nevajadzēja būt ekspertam narkomānijas jautājumos, lai saprastu, ka tik daudz tablešu un ar tādu nevērību var iedzert tikai jau dziļi narkomānijā iestidzis cilvēks. Tik milzīgās devās lietotas zāles, ko varēja iegādāties pret receptēm, bija tikpat bīstamas kā uz ielu stūriem slepeni iegādātās narkotiskās vielas.

Ko darīt? Un Endrjū nolēma nekavējoties uzzināt kaut ko vairāk.

Divas nākamās nedēļas, cik vien darba apstākļi ļāva, viņš pavadīja medicīnas literatūras un izziņu bibliotēkās. Slimnīcas bibliotēka bija ļoti pieticīga; Endrjū zināja, ka Ņuarkā ir vēl viena. Abās pēc katalogiem varēja uzzināt, kuri ārsti sirga ar narkomānijas kaiti; Endrjū secināja, ka tā ir parasta un plaši izplatīta problēma. Pēc Amerikas Medicīnas asociācijas datiem, apmēram pieci procenti ārstu ir narkomānijas, alkoholisma un tamlīdzīgu netikumu piekopēji. Ja jau reiz AMA šo skaitli bija publicējusi, Endrjū prātoja, ka patiesajam skaitlim jābūt daudz lielākam. To apstiprināja arī pārējie ziņu avoti — pēc dažiem narkomānu un alkoholiķu bija desmit procenti, pēc citiem — piecpadsmit procenti.

Visi novērotāji bija nonākuši pie kopīga secinājuma: ārstus līdz nelaimei bija novedusi pārlieku lielā pašpārliecinātība. Viņi bija droši, ka speciālās zināšanas neļaus medikamentu lietošanai pāraugt bīstamā ieradumā, taču gandrīz visi viņi kļūdījās. Noa Taunzenda aizbildināšanās — "Es nekad nezaudēju pār sevi kontroli", "Labi zinu, kur un kā apstāties" — Endijū šķita izlasītās informācijas aizkustinoša atbalss.

Patiesībā ārsti par "sekmīgiem narkomāniem un toksikomāniem" kļuva tāpēc, ka viņu netikums ilgi palika slepenībā, jo medikamenti bija viegli pieejami. Endrjū to labi zināja. Viņš ar Sīliju bija par to runājis: ārsti brīvi varēja dabūt jebkuras zāles gandrīz vai neierobežotos daudzumos, gluži vienkārši palūdzot tās attiecīgās firmas aģentam.

Nokaunējies, taču morāli sevi attaisnojot, Endrjū izdevās pārbaudīt Noa medikamentu skapīti viņa kabinetā. Taunzends tobrīd atradās slimnīcas lielajā apgaitā.

Skapītis, kam vajadzēja būt aizslēgtam, izrādījās vaļā. Tas bija pilns ar daudziem medikamentiem ražotājuzņēmuma fasējumā, ieskaitot narkotiskās vielas, kuru krājumi arī nebija no mazajiem. Dažas no tām bija Noa pieminētās.

Ari Endrjū savā kabinetā turēja dažus medikamentus, ko mēdza dažreiz izsniegt nabadzīgiem pacientiem. Taču salīdzinājumā ar redzēto viņa krājumi bija niecīgi. Turklāt drošības labad viņš kabinetā nekad neturēja daudz narkotisko zāļu. Endrjū pārsteigumā iesvilpās. Kā Noa varēja būt tik bezrūpīgs? Kā viņam izdevies tik ilgi saglabāt savu noslēpumu? Kā viņš varēja lietot narkotikas un nezaudēt kontroli? Tie bija sarežģīti jautājumi.

Endrjū šokēja vēl kāds apstāklis. Savos pētījumos viņš bija atklājis, ka neeksistē tāda programma, kas dotu iespēju palīdzēt ārstiem, kuri bija aizrāvušies ar zāļu pārmērīgu lietošanu, vai šo ārstu pacientiem. Pati mediķa profesija šo problēmu ignorēja, palīdzēja turēt noslēpumā. Likās, ka nekad neviens ārsts nav ziņojis par savu kolēģi narkomānu. Tāpat arī Endrjū nevarēja atrast ziņas, ka ārsts narkomāns būtu zaudējis tiesības praktizēt.

Un tomēr šis jautājums viņam nedeva mieru: kā tad ir ar Noa Taunzenda pacientiem, kuri savā ziņā bija ari Endrjū pacienti, jo abi ārsti reizēm viens otru aizstāja? Vai viņiem nedraudēja briesmas? Kaut gan Taunzenda izturēšanās bija normāla un darbs, cik Endrjū zināja, nevainojams — vai šāds stāvoklis varēja turpināties? Vai uz viņu varēja paļauties? Vai kādā dienā Noa narkotiku iespaidā nekļūdīsies, nosakot diagnozi, vai nepalaidīs garām nepamanītu kādu svarīgu simptomu? Un kā ar viņa milzīgo atbildību Sv.Bīda slimnīcas galvenā ārsta amatā?

Jo vairāk Endrjū domāja un jo vairāk jautājumu radās, jo grūtāk bija rast uz tiem atbildes.

Beidzot viņš savas bēdas atklāja Sīlijai.

Bija novakare, dažas dienas pirms Ziemassvētkiem. Sīlija un Endrjū, Lizai priecīgā satraukumā piepalīdzot, greznoja svētku eglīti. Liza pirmo reizi mūžā apzinājās "diemsētkus", kā viņa tos dēvēja; visi trīs par šo pārdzīvojumu bija lielā sajūsmā. Beigu beigās, kad Liza no satraukuma un pārguruma jau bija gluži samiegojusies, Endrjū vinu saudzīgi aiznesa uz gultiņu. Pēc tam brīdi pakavējās blakus guļamistabā, kur savā gultiņā saldi gulēja mazulis Brūss.

Kad Endrjū atgriezās dzīvojamā istabā, Sīlija bija atšķaidījusi viskiju ar sodu.

— Tas ir diezgan stiprs. — Viņa sniedza glāzi vīram. — Domāju, ka tas tev lieti noderēs. — Un atbildēja uz Endijū vaicājošo skatienu: — Lizas sabiedrība tev šovakar nāca par labu — tu it kā mazliet atguvies. Redzu, ka nedēļām ilgi tevi kaut kas nomoka. Vai tā nav?

— Vai tad to var tik ļoti redzēt? — Endrjū bija pārsteigts.

— Dārgais, mēs esam precējušies jau četrus gadus. Tie ir bijuši četri labākie manas dzīves gadi, — viņa sirsnīgi piebilda.

Endrjū, viskiju sūkdams, vēroja košo eglīti. Brīdi valdīja klusums. Sīlija gaidīja.

—       Ja jau tu to redzēji, — viņš beidzot ierunājās, — tad kāpēc tu man nepavaicāji, kas par lietut

—       Es zināju, ka tu man pastāstīsi, kad būsi tam gatavs. Varbūt tagad būtu īstais brīdis?

— Jā, — viņš lēni atbildēja. — Jā. Domāju, ka būtu.

—  Mans Dievs, — Sīlija čukstēja, kad viņš bija beidzis. — Ak

Dievs!

—       Tagad pati redzi: ja visu šo laiku neesmu smējies un priecājies — tam ir bijis iemesls.

—        Manu nabaga vīriņ! — Sīlija piespieda savu vaigu pie viņa vaiga. — Kādu nastu tu visu laiku esi nesis! Man par to nebija ne jausmas! Man tik ļoti žēl…

— Tuvāk pie lietas! Žēlo Taunzendu!

—       Nu es jau žēloju! Tici man! Bet esmu sieviete, Endijū, un tu taču man esi tuvāks! Es nevaru! Es vienkārši negribu, ka tas vēl turpinātos!

— Tad iesaki man, ko darīt!

—        Es zinu, ko darīt. — Sīlija palaida Endrjū vaļā un cieši ieskatījās vīram acīs. — Tev jāpasaka tas vēl kādam, ne tikai man.

— Piemēram, kam?

—       Vai tad tu nesaproti? Kādam slimnīcā, kādam ar varu, kurš var kaut ko iesākt un palīdzēt arī Noa.

—       Sīlij, to nu es nespēju\ Ja es to izdarīšu, tas nonāks atklātībā, visi par to runās… Noa būs apkaunots. Viņš pazaudēs galvenā ārsta vietu! Dievs vien zina, kas notiks ar viņa ārsta patentu, un katrā zinā tas viņu salauzīs. To es nevaru, es gluži vienkārši to nespēju izdarīt!

— Kur tad meklēt izeju?

— Es arī to gribu zināt, — Endijū drūmi atbildēja.

— Es gribu tev palīdzēt. Tik tiešām, un man ir ideja!

— Ceru, ka tā būs labāka par iepriekšējo.

—       Neesmu pārliecināta, ka iepriekšējā ideja bija peļama. Bet, ja tu nevēlies runāt tieši par Taunzendu, kāpēc neaprunāties ar kādu vispār par šo tematu? Izzondē viņus! Uzzini, ko par to domā citi jūsu slimnīcā!

— Vai tu domā kādu noteiktu cilvēku?

— Nu, kāpēc tev neaprunāties ar jūsu administratoru?

—        Lenu Svītingu? Diez vai. — Endrjū pagājās pa istabu un apstājās pie svētku eglītes. — Bet tā vismaz ir ideja. Paldies. Es par to padomāšu.

Ceru, ka Ziemassvētkus aizvadījāt lieliski? — Leonards Svītings apvaicājās.

— Jā, paldies, — Endijū atbildēja, — ļoti labi.

Saruna notika slimnīcas administratora kabinetā. Svītings sēdēja pie sava rakstāmgalda, Endrjū viņam pretī.

Administrators — gara auguma, izstīdzējis vīrs, izbijis advokāts, savā trešajā gadu desmitā bija pārnācis strādāt uz slimnīcu, un tagad, kad tuvojās piecdesmit, likās, ka viņš par medicīnu zina ne mazāk par dažu labu ārstu. Endijū Lenu Svītingu bija labi iepazinis pirms četriem gadiem lotromicīna triumfa laikā un visumā juta pret šo cilvēku cieņu.

Administratoram bija biezas, kuplas uzacis, kas runājot kustējās augšup lejup kā vibrējošas sukas. Šobrīd tās bija nekustīgas, kad Svītings moži apvaicājās:

— Tu teici, ka tev esot vajadzīgs padoms, Endrjū? Kas tā ir par problēmu?

—  Runa ir par kādu manu draugu, arī ārstu, no Floridas, — Endrjū meloja. — Viņš turienes slimnīcā ir kaut ko atklājis un nezina, kā rīkoties. Mans draugs lūdza uzzināt, kā rīkotos mēs līdzīgā situācijā. Te, pie mums.

— Kādā situācijā?

— Redzi, tas saistīts ar narkotikām. — Un Endrjū īsos vilcienos atainoja situāciju, analogu patiesajai, tomēr uzmanīdamies, lai neatklātos viņa blēdība.

Stāstot viņš pamanīja, ka Svītinga acīs parādījās piesardzība, draudzīgā noskaņa izgaisa. Administratora kuplās uzacis drūmi saraucās. Tad viņš strauji piecēlās kājās.

— Endrjū, man tepat ir pietiekami daudz visādu problēmu, kur nu vēl nodarboties ar svešām likstām! Mans padoms — pasaki savam draugam, lai viņš ir ļoti, loti piesardzīgs. Viņš iekļuvis bīstamā zonā, it īpaši ja viņš cels apsūdzību pret citu ārstu… Bet tagad — atvaino…

Viņš zināja. Endrjū pēkšņi gluži intuitīvi aptvēra, ka Lens Svītings zina, par ko un par kuru cilvēku viņš stāstījis. Floridas drauga variācija S vītingam bija skaidra. Dievs vien zina, kā, bet viņš to ir zinājis jau pirms manisl Un administrators nevēlējās tikt iejaukts šajā lietā. Bija skaidrs, ka vienīgais, ko viņš šajā brīdī vēlējās, — dabūt Endrjū laukā no sava kabineta.

Un vēl kaut kas. Ja Svītings zināja, tad citi slimnīcā arī zināja. Un tas gandrīz noteikti nozīmēja, ka to zina ari pārējie ārsti, no kuriem daži ieņēma augstākus amatus par Endrjū. Un neviens neko nedarīja.

Endrjū piecēlās, lai ietu projām, un jutās bezgala naivs un muļķīgs. Agrākā draudzīgā noskaņa atkal bija atgriezusies:

Svītings viņu pavadīja līdz durvīm, roku ap jaunā vīrieša pleciem aplicis^

—  Žēl gan, ka man tik maz laika, bet tūlīt man nāks svarīgi apmeklētāji — mūsu slimnīcas labvēļi, kuri — kā mēs ceram — mums ziedos vairākus miljonus dolāru. Pats zini, ka mums šī nauda vajadzīga kā ēst. Starp citu — tavs boss arī būs. Noa mums palīdz sagādāt līdzekļus. Liekas, ka viņš visus pazīst un visiem patīk. Reizēm domāju — kā gan mūsu slimnīca spētu eksistēt bez mūsu doktora Taunzenda!

Te nu bij! Tas nu bija pasacīts skaidri un nepārprotami. Liec mieru Noa Taunzendam\ Savu sakaru un bagāto paziņu dēļ Sv.Bīda slimnīcai Noa bija pārāk vērtīga persona, lai atļautos skandālu. Slēpsim to, zēni! Varbūt, ja izliksimies, ka nekādas problēmas nav, tā izzudīs pati no sevis!

Dabiski — ja Endrjū mēģinātu runāt par to, ko Svītings viņam nupat bija licis saprast, administrators noliegtu, ka šāda saruna vispār notikusi, vai apgalvotu, ka viņš saprasts nepareizi.

Vēlāk, tajā pašā dienā, Endrjū nāca pie secinājuma, ka viņš var darīt tikai to pašu, ko citi, — neko. Taču apņēmās vienu: no šī brīža sākot, cik vien būs viņa spēkos, uzmanīgi vērot savu kolēģi un mēģināt panākt, lai Noa prakse un pacienti no visa tā neciestu.

Kad Endrjū par šiem notikumiem un savu apņemšanos izstāstīja Sīlijai, viņa paskatījās vīrā savādu skatienu:

—  Tas ir tavs lēmums, un es varu saprast, kāpēc tu to pieņēmi. Taču kādreiz tev varbūt nāksies to nožēlot.

10. NODAĻA

Zinātniskās pētniecības nodaļas vadītājs doktors Vinsents Lords bija dīvains tips. Ja viņa dzīvē nebūtu atgadījušās neveiksmes, viņš tās būtu izdomājis. Un dažu no tām patiešām varēja uzskatīt par viņa izdomas augli. Tā, piemēram, Lords uzskatīja, ka nesaņem cieņas apliecinājumus, kādi, viņaprāt, tam pienācās no akadēmisko zinātnieku puses. Tie savā uzpūtībā farmaceitisko firmu līdzstrādniekus uzskatīja par otršķirīgiem zinātniekiem.

Taču pirms trim gadiem Vinsents Lords pats labprātīgi bija atstājis docenta vietu Ilinoisas universitātē un atnācis strādāt uz "FeldingaRosa" firmu. Dusmas, kas toreiz stipri vien ietekmēja šo izvēli un vērsās pret universitāti, nebija izzudušas līdz pat šai dienai, bet gan pāraugušas pastāvīgi kremtošā neapmierinātībā.

Tas sākās pirms sešiem gadiem — 1954. gadā.

Vinsents Lords, Ilinoisas universitātes absolvents, kļuva par doktoru Lordu ar specializāciju organiskajā ķīmijā. Šīs universitātes ķīmijas nodaļa bija viena no labākajām pasaulē, un Lords bija iemantojis teicama studenta slavu.

Viņam bija zinātniekam raksturīga āriene: šaura, nervoza seja ar smalkiem vaibstiem, savā ziņā pat patīkama. Taču viņš reti smaidīja un bieži izskatījās norūpējies un drūms. Sliktās redzes dēļ, kas, iespējams, bija intensīvo studiju gadu sekas, Lords nēsāja tumšas bezietvaru acenes, caur kuru stikliem vērīgas un aizdomu pilnas raudzījās tumšzaļās acis — Lorda lielākais skaistums. Viņam bija garš un kalsns augums; ēšanu viņš uzskatīja par laika tērēšanu un ēda tikai tāpēc, ka viņa organisms to prasīja. Sievietes, kurām patika nervozi, jūtīgi vīrieši, uzskatīja Vinsentu Lordu par pievilcīgu. Vīrieši šajā jautājumā, šķiet, dalījās divās daļās — vieniem Lords patika, otri viņu nevarēja ciest.

Vinsenta Lorda pētnieciskā darba lauks bija steroīdi un ar tiem saistītie auglības, seksuālās potences un dzimstības kontroles jautājumi. Piecdesmito gadu vidū, kad sākās slaveno pretapaugļošanās līdzekļu uzvaras gājiens, steroīdi bija izraisījuši plašu zinātnisku un komerciālu interesi.

Tā kā steroīdu sintēzes darbs sekmīgi virzījās uz priekšu, šķita loģiski, ka papildināt zināšanas Lordam piedāvāja tieši Ilinoisas universitātē. Šie divi gadi bija zinātnisku panākumu gadi, kuros personiskajām problēmām atlika pavisam niecīga vietiņa. Lordam bija izveidojies paradums un jau kļuvis par apsēstību allaž par visu šaubīties: "Vai tikai esmu rīkojies pareizi?" Lordu nomocīja doma — vai tikai viņš rīkojies pareizi, palikdams Ilinoisas universitātē. Vai nevajadzēja ar to saraut visas saites un doties uz Eiropu? Vai Eiropa viņam būtu devusi labāku izglītību? Šādu un tamlīdzīgu jautājumu saradās aizvien vairāk un darīja viņu untumainu un nelaipnu. Šo īpašību dēļ viņš zaudēja draugus. Turklāt viņš bija augstās domās par sevi un savu darbu, un šis uzskats bija pamatots. Tāpēc, kad zināšanu papildināšanas gadi bija apritējuši, viņu nepārsteidza piedāvājums ieņemt šajā universitātē docenta vietu. Lords piekrita un — atkal mocījās ar šaubām par sava lēmuma pareizību.

Strādājot par docentu, Lorda lietpratēja reputācija steroīdu jautājumos izplatījās tālu ārpus universitātes robežām. Nepilnos piecos gados viņš publicēja piecpadsmit zinātniskus darbus, turklāt dažus no tiem tādos prestiža izdevumos kā "Journal of the American Chemical Society" un "Journal of Biological Chemistry". Tas bija lielisks sasniegums, jo vairāk tāpēc, ka viņš universitātē ieņēma ne visai augstu posteni.

Un tas doktorā Lordā izraisīja aizvien jaunus niknuma viļņus. Zinātnes pasaulē paaugstināšana amatā gandrīz vienmēr nāk sāpīgi lēni. Nākamais solis uz augšu Vinsentam Lordam bija profesora amats, kas nozīmēja lauru vainagu un finansiālu nodrošinājumu uz visu mūžu. Profesora amats vēstīja: "Tu esi to sasniedzis. Tu esi viens no akadēmiskās elites. Tev pieder kaut kas tāds, ko tev nevar atņemt, tev pieder brīvība strādāt pēc savas izvēles. Tu esi sasniedzis mērķi."

Vinsents Lords ļoti kāroja iegūt šo paaugstinājumu. Turklāt viņš to gribēja tūlīt. Nevis vēl pēc diviem gadiem, kā to prasīja akadēmiskie noteikumi.

Un tā, pats brīnīdamies, kāpēc šī ideja jau agrāk nav ienākusi prātā, viņš nolēma rīkoties. "Ar maniem nopelniem," viņš prātoja, "tā ir vienkārša formalitāte." Paļāvības pilns sastādīja savu publikāciju sarakstu, telefoniski pieteicās pie dekāna uz pieņemšanu nākamajā nedēļā un izsūtīja publikāciju sarakstu dekānam pa pastu, lai līdz apmeklējumam viņš to saņemtu.

Dekāns Roberts Heriss, neliela auguma gudrs vīrs ar vecīgu seju, pats palaikam apšaubīja savas spējas pieņemt sokrātiskus lēmumus, ko viņam nereti nācās darīt. Tā kā savā būtībā dekāns bija zinātnieks, kvalifikācijas uzturēšanas nolūkā viņš joprojām strādāja savā nelielajā laboratorijā un vairākas reizes gadā piedalījās zinātniskajās sanāksmēs. Taču lielāko daļu darba stundu viņam aizņēma ķīmijas fakultātes vadīšana.

Un tā kādā 1957. gada marta rītā dekāns Heriss savā kabinetā šķirstīja doktora Vinsenta Lorda publikāciju sarakstu un brīnījās, kāpēc tas viņam atsūtīts. Tik straujam un neaprēķināmam cilvēkam, kāds bija Lords, varēja būt desmitiem iemeslu. Nu — drīz viņš to uzzinās. Publikāciju autoram pēc piecpadsmit minūtēm vajadzēja būt te.

Aizvēris apjomīgos vākus, kuru saturu nupat bija izlasījis — dekāns pēc dabas bija apzinīgs cilvēks —, viņš atlaidās atzveltnes krēslā pie rakstāmgalda.

Tas vīrs bija potenciāls ģēnijs. Par to nebija šaubu. Ja dekāns to nebūtu jau zinājis, viņš to būtu uzzinājis pēc Lorda publikāciju saraksta izlasīšanas. Savā darbā Vinsents Lords varēja sasniegt un — iespējams — sasniegs Parnasa augstumus. Ja laimēsies, kas zinātniekiem bija tikpat nepieciešami kā citiem mirstīgajiem, nākotnē viņš var izdarīt kādu svarīgu atklājumu, kas atnesīs atzinību gan viņam pašam, gan Ilinoisas universitātei. Viss šķita pozitīvs, visas signālugunis zaļas. Un tomēr…

Dekāns Heriss doktora Vinsenta Lorda dēļ reizumis bija nobažījies.

Cēlonis nebija Lorda īpatnējais raksturs — tas bieži vien bija spoža prāta pavadonis un šādā tandēmā pieņemams. Katrā universitātē — par to domājot, dekāns smagi nopūtās — vārījās naida un skaudības raganu katls, tur pat sīkumi bija karstu ķīviņu iemesls.

Jā, un tad bija vēl kaut kas nopietnāks. Tas bija jautājums, kas reiz jau bija cilāts un pie kā bija nācies atgriezties visai nesen atkal no jauna: vai Vinsentā Lordā nedīga intelektuāla negodīguma un ar to saistīto zinātnisko blēdību sēkla?

Pirms gadiem četriem, kad doktors Lords strādāja par docentu, viņš bija paveicis eksperimentu sēriju, kas — kā pats autors rakstīja — bija devusi izcilus rezultātus. Darbs jau bija sagatavots publicēšanai, kad kāds vecāks kolēģis ķīmiķis bija paziņojis, ka viņš esot mēģinājis atkārtot Lorda aprakstītos eksperimentus, bet ieguvis gluži citus rezultātus.

, Lietu izpētot, atklājās, ka Vinsents Lords kļūdījies. Tās likās godīgas, nepareizas interpretācijas radītas kļūdas; Lorda darbs tika izlabots un vēlāk publicēts. Taču šī publikācija neizraisīja to sensāciju, ko būtu radījuši pirmoreiz iegūtie rezultāti, ja tie būtu bijuši pareizi.

Pašam par sevi šim atgadījumam nebija nekādas nozīmes. Tā varēja atgadīties pat vislabākajam zinātniekam. Kļūdījās visi. Bet, ja zinātnieks pats atklāja savā darbā kļūdu, ētika prasīja, lai viņš to publiski paziņo un izdara vajadzīgos labojumus jebkurā jau publicētā darbā.

Taču Lorda reakcija, kad viņu nostādīja fakta priekšā, radīja aizdomas, ka viņš par kļūdām bija zinājis, ka pēc darba pabeigšanas viņš pats tās bija atklājis, taču noklusējis cerībā, ka kļūdas neviens nepamanīs.

Kādu laiciņu universitātes pilsētiņā runāja par morāli un ētiku. Tad pēc vairākiem citiem neapšaubāmiem un izslavētiem Vinsenta Lorda atklājumiem runas pieklusa un starpgadījums acīmredzot tika aizmirsts.

Arī dekāns Heriss to gandrīz bija aizmirsis. Līdz kādai sarunai pirms divām nedēļām zinātniskajā konferencē Sanfrancisko.

"Paklau, Bobij," viņa sens draugs, Stenfordas universitātes profesors, brīvākā brīdī bija sacījis, "es tavā vietā to Lordu uzmanītu. Daži pie mums ir atklājuši, ka viņa pēdējos darbus nav iespējams atkārtot. Viņa sintēzes ir okei, bet mēs nevarējām iegūt tos efektīgos rezultātus, kādus viņš, kā pats apgalvo, ieguvis. Es nesaku, ka Lords ir negodīgs. Mēs zinām, ka viņš ir labs zinātnieks. Bet visi domā, ka viņš steidzas, varbūt pat pārlieku steidzas. Un mēs abi zinām, ko tas var nozīmēt, Bobij. Šad tad tā var būt iešana pa īsāko ceļu, iegūtu datu izskaidrošana pēc sava prāta — tā, kā gribētos. Iesaku tev Ilinoisas universitātes un tevis paša labā būt uzmanīgam!"

Norūpējies un domīgs dekāns Heriss pateicās par padomu.

Pēc atgriešanās no konferences viņš izsauca pie sevis tās katedras vadītāju, kurā strādāja doktors Lords, pastāstīja par Sanfrancisko notikušo sarunu un apvaicājās: "Ko jūs varat teikt par diviem pēdējiem Vinsa darbiem?"

Nākamajā dienā katedras vadītājs ienāca dekāna kabinetā ar atbildi. Jā, doktors Lords atzīstot, ka par viņa pēdējo publicēto darbu rezultātiem izcēlušies disputi, tāpēc esot nolēmis eksperimentus atkārtot un, ja būšot vajadzīgs, publicēšot labojumus.

Pirmajā acu uzmetienā tas šķita pietiekami godīgi. Bet vai Lords būtu tā rīkojies arī tad, ja šim jautājumam nebūtu pievērsis uzmanību kāds cits?

Tagad — pēc divām nedēļām — Heriss atkal pārdomāja šo jautājumu, kad sekretāre pieteica: — Ieradies doktors Lords.

—   Tā nu tas ir, — Vinsents Lords beidza savu desmit minūšu ilgo runāšanu. Viņi sēdēja viens otram pretim pie rakstāmgalda.

— Jūs redzējāt manu publikāciju sarakstu, dekān Heris. Domāju, ka tas ir iespaidīgāks nekā jebkuram citam mūsu universitātes docentam. Pareizāk sakot — nesalīdzināmi iespaidīgāks. Jūs dzirdējāt arī, ko plānoju darīt nākotnē. Visu rezumējot, uzskatu, ka mana paaugstināšana amatā pirms laika ir attaisnojama un pelnīta.

Pār kopā salikto roku pirkstgaliem dekāns uzjautrināts lūkojās doktorā Lordā.

— Liekas, ka nepilnvērtības komplekss jums nepiemīt.

—  Kāpēc lai man būtu nepilnvērtības komplekss? — Asajā un ātrajā atbildē nebija saklausāma humora pieskaņa. — Es apzinos savus sasniegumus. — Lorda tumšzaļās acis stingri vērās dekānā.

— Zinu arī to, ka daudzi citi te strādā daudz mazāk par mani.

—  Ja jums nebūtu nekas pretim, — dekāna Herisa balsī ieskanējās asāki toņi, — tad šoreiz nerunāsim par citiem. Patlaban mēs apspriežam jūsu jautājumu.

—  Nesaprotu, — Lorda šaurā seja pietvīka, — kāda te vispār vajadzīga apspriešana? Viss taču ir pilnīgi skaidrs. Domāju, ka tikko jums to izskaidroju.

— Jā, izskaidrojāt gan. Turklāt vēl visai daiļrunīgi. — Dekāns Heriss nolēma nezaudēt pacietību. Galu galā Lordam attiecībā uz viņa sasniegumiem ir taisnība. Kāpēc gan viņam vajadzētu būt nepamatoti pieticīgam? Daudziem zinātniekiem — pats būdams viens no viņiem, dekāns to saprata — vienkārši nebija laika apgūt diplomātiskās fineses.

Tātad — vai viņam vajadzētu atbalstīt Lorda lūgumu un pirms termiņa viņu paaugstināt amatā? Nē. Dekāns Heriss jau zināja, ka to nedarīs.

— Jums jāsaprot, doktor Lord, — viņš sacīja, — ka viens pats nevaru izlemt jautājumu par paaugstināšanu. Kā dekāns esmu atkarīgs no fakultātes padomes.

— Tā ir… — Lords izgrūda un apklusa.

"Žēl," dekāns nodomāja. "Ja viņš būtu pateicis "stulba, tukša formalitāte" vai kaut ko tamlīdzīgu, man būtu iemesls viņu izraidīt no kabineta. Bet šī ir oficiāla saruna, un viņš laikā attapās."

— Bet jūsu ieteikumus taču vienmēr ņem vērā, — Vinsents Lords drūmi pabeidza. Viņš nevarēja ciest, ka ir pakļauts šim dekānam, kuru uzskatīja par izbijušu zinātnieku un tagad nožēlojamu papīru žurku. Diemžēl šī papīru žurka pārstāvēja universitātes varu.

Dekāns Heriss neatbildēja. Lordam bija taisnība, taču viņš, Heriss, nekad neatbalstīja nevienu ieteikumu, ja nebija pārliecināts, ka fakultātei tas nāks par labu. Kaut arī dekāns bija fakultātes galva, fakultātes padomei kopumā bija lielāka vara nekā dekānam. Tāpēc viņš zināja, ka nepanāks Lorda paaugstināšanu, pat ja mēģinātu šo priekšlikumu atbalstīt.

Turklāt runas par Vinsenta Lorda nesen publicētajiem darbiem atkal no jauna bija sākušas klīst pa universitātes pilsētiņu. Baumas, ētikas jautājumi un četrus gadus vecais, gandrīz jau piemirstais incidents, kas neapšaubāmi tiktu no jauna celts dienas gaismā.

Dekāns nodomāja, ka nav jēgas vilcināties ar sava lēmuma paziņošanu.

— Doktor Lord, — viņš mierīgi teica, — pašreizējā momentā es neieteikšu jūs pirms termiņa paaugstināt amatā.

— Kāpēc?

— Neuzskatu, ka jūsu izvirzītie argumenti ir neatspēkojami.

— Izskaidrojiet vārdu "neatspēkojami"!

Šie vārdi tika izgrūsti kā pavēle, un dekāna pacietībai galu galā arī bija robeža. Tāpēc viņš vēsi atbildēja:

— Domāju, ka mums abiem šo sarunu labāk beigt. Sveiki!

Bet Lords nekustējās un nikni raudzījās dekānā.

— Es lūdzu jūs šo lietu pārdomāt! Ja to nedarīsit, jums varbūt nāksies savu rīcību nožēlot!

— Kādā veidā es to varētu nožēlot?

— Es varu nojums aiziet.

Dekāns Heriss teica tieši to, ko domāja:

—  Man būtu žēl, ja tā notiktu, doktor Lord, un jūsu aiziešana patiesi būtu zaudējums. Jūs esat mūsu universitātei darījis godu, un domāju, ka jūs arī uz priekšu to darītu. Taču, — dekāns atļāvās sāji pasmaidīt, — esmu pārliecināts, ka mūsu universitāte pārdzīvotu pat jūsu aiziešanu.

Dusmās pietvīcis, Lords piecēlās. Ne vārda neteicis, viņš cēli izgāja no kabineta un aizcirta aiz sevis durvis.

Kārtējo reizi sev atgādinājis, ka viens no viņa pienākumiem ir mierīgi un taisnīgi izturēties pret nervoziem un talantīgiem cilvēkiem, kuri nereti uzvedas nesaprātīgi, dekāns ķērās pie nākamā darba.

Taču doktors Lords atkal un atkal domās atgriezās pie sarunas ar dekānu, kļūdams aizvien niknāks, līdz sāka ienīst ne tikai Herisu, bet arī visu universitāti.

Vinsentam Lordam bija aizdomas, kaut arī šis jautājums sarunas laikā netika pieminēts, ka lūguma noraidīšanai ir sakars ar tiem nelielajiem labojumiem, ko vajadzēja izdarīt viņa divos pēdējos publicētajos darbos. Tieši tāpēc viņa dusmas auga augumā, jo tas taču bija tīrais sīkums salīdzinājumā ar viņa vispārējo ieguldījumu zinātnē. Ak jā, viņš sev atzinās, ka zināja, kā šīs kļūdas bija radušās. Viņš bijis nepacietīgs, pārāk steidzīgs. Viņš tikai pavisam īsu brītiņu vēlmei iegūt vajadzīgos rezultātus bija ļāvis ņemt virsroku pār zinātnieka piesardzību. Taču tūlīt pēc tam bija nosolījies kaut ko tādu vairs nekad neatkārtot. Un tas viss taču piederēja pagātnei, drīz viņš publicēs labojumus. Tad kāpēc gan vajadzētu to visu cilāt vēlreiz? Kāda sīkmanība!

Vinsentam Lordam ne bridi neienāca prātā, ka viņa kritizētāji bija norūpējušies ne jau par pašiem incidentiem, pirms četriem gadiem notikušo ieskaitot, bet gan par tiem simptomiem un signāliem, kas ļāva spriest par viņa raksturu. Tā kā Lords to nesaprata, viņa niknums turpināja pūžņot.

Kad pēc trim mēnešiem zinātniskās sanāksmes laikā Sanantonio pilsētā "Feldinga-Rosa" pārstāvis viņam piedāvāja darbu firmā, Lords sāka par to nopietni domāt.

Šāds uzaicinājums nebija nekas neparasts. Lielās farmaceitiskās firmas pastāvīgi vēroja, vai kaut kur neparādās kāds jauns un talantīgs zinātnieks, un uzmanīgi sekoja visiem publicētajiem zinātniskajiem darbiem universitātēs. Ja gadījās kas interesants, firma sevi pieteica, nosūtot apsveikuma vēstuli. Pēc tam zinātnieks palika firmas redzeslokā, un zinātniskās sanāksmes, kur farmaceitisko firmu pārstāvji tikās ar akadēmiskajiem zinātniekiem, bija lieliskas kontaktēšanās vietas. Tā jau labu laiku pirms sanāksmes Sanantonio Vinsenta Lorda kandidatūra bija apspriesta un izraudzīta.

Uzaicinājumam sekoja tālākas sarunas. "Feldingam-Rosam" bija vajadzīgs visaugstākā ranga zinātnieks, kas spētu vadīt jauno steroīdu nodaļu. Jau no paša sākuma firmas pārstāvji izturējās pret doktoru Lordu ar cienu un godbijību — tas Lordu iepriecināja, jo šajā apstāklī viņš saskatīja patīkamu pretstatu tam, ko uzskatīja par nelietīgu izturēšanos pret viņu no universitātes puses.

No zinātnieka viedokļa, tā bija lieliska izdevība. Ne mazāk lielisks bija atalgojums — četrpadsmit tūkstoši dolāru gadā. Tas bija gandrīz divreiz vairāk nekā universitātē.

Nauda Vinsentam Lordam nozīmēja tikpat maz kā ēdiens, viņam nebija grūti iztikt ar universitātes algu. Taču atalgojumu farmaceitiskajā firmā viņš uztvēra kā vēl vienu komplimentu — tā bija viņa vērtības atzīšana.

Pēc divām pārdomu nedēļām Lords piekrita. Viņš aizgāja no universitātes pēkšņi, atvadījies tikai no dažiem kolēģiem, un 1957. gada septembrī sāka strādāt "Feldinga-Rosa" firmā.

Drīz pēc tam notika kas ārkārtējs: novembra sākumā firmas direktors zinātniskajā darbā nomira ar insultu. Vinsents Lords bija pie rokas un dabūjams. Viņam bija vajadzīgā kvalifikācija. Viņu norīkoja brīvajā vietā.

Tagad, pēc trim gadiem, doktors Lords jaunajā amatā jau bija pamatīgi nostabilizējies un turpināja baudīt visu cieņu. Vina kompetence nekad netika apstrīdēta. Lords vadīja savu nodaļu prasmīgi un, uz rakstura dīvainībām neraugoties, labi sapratās ar nodaļas darbiniekiem. Ne mazāk svarīgi bija tas, ka labi ritēja uz priekšu paša zinātniskais darbs.

Vairums cilvēku šajos apstākļos būtu apmierināti. Taču Vinsentam Lordam piemita pastāvīgas atpakaļskatīšanās sindroms. Viņš pārcieta lielas dvēseles mokas un šaubas par sen izlemtām lietām. Lords joprojām dusmojās — un šīs dusmas pieņēmās spēkā — par to, ka Ilinoisas universitātē viņam bija liegts paaugstinājums amatā pirms oficiālā termiņa. Arī tagad viņu nodarbināja kāda, viņaprāt, svarīga problēma, proti — vai tikai pārējie firmas darbinieki, kuri nestrādāja viņa nodaļā, neraka tam bedri? Bija vairāki tādi cilvēki, kuri viņam nepatika un kuriem viņš neuzticējās, — viens no šādiem cilvēkiem bija tā karjeriste. Pēc viņa domām, Sīlijai Džordanai tika veltīta pārāk liela uzmanība. Viņam nebija patikusi arī viņas paaugstināšana amatā. Savā tieksmē pēc prestiža un varas viņš Sīlijā saskatīja konkurenti.

Lords neatlaidīgi cerēja, ka tā kuce Džordana pārcentīsies, tiks nomesta un pazudīs no viņa redzesloka. Doktors Lords to nevarēja vien sagaidīt.

Protams, tas viss būtu mazsvarīgi, arī apvainojums no universitātes puses, un neviens nespētu līdzināties Vinsentam Lordam spēka un cieņas ziņā, ja nebūtu noticis kāds atgadījums.

Kā jau zinātnieku vairākumu, ari Lordu iedvesmoja nezināmā izaicinājums. Tāpat kā citiem, viņa sapnis bija iekarot vēl neiekaroto, izdarīt lielu atklājumu, kas ierakstītu viņa vārdu vēsturē.

Tāds sapnis šķita kļūstam īstenība. Pēc trim neatlaidīga un centīga darba gadiem "Feldinga-Rosa" firmā viņš beidzot bija nonācis līdz ķīmiskam savienojumam, kas varēja kļūt par medikamentu un izraisīt veselu revolūciju zinātnes pasaulē. Bet vēl bija vajadzīgi vismaz divi gadi — izmēģinājumi laboratorijā, eksperimenti ar dzīvniekiem, taču sagatavošanās darbi risinājās sekmīgi. Ar savām zināšanām, pieredzi un zinātnieka intuīciju Vinsents Lords bija ceļā uz mērķi.

Protams, kad jaunās zāles nonāks pārdošanā, tās dos neiedomājamu peļņu firmai. Taču tas nebija svarīgi. Svarīgi bija tikai tas, ko tas dotu visā pasaulē pazīstamā doktora Lorda reputācijai.

Vēl tikai nedaudz laika — tas bija viss, ko viņam vajadzēja. Tad viņš viņiem parādīs! Dieva vārds, viņš viņiem parādīs!

11. NODAĻA

Talidomīds sacēla skandālu.

Sīlija daudz vēlāk šajā sakarībā teica: "Kaut neviens no mums toreiz to nezināja, farmaceitiskajā rūpniecībā nekad vairs neatgriezīsies tie laiki, kādi bija pirms tam, kad atklājās fakti par talidomīdu."

Notikumi sāka attīstīties lēnām. Izpausmes parādījās atsevišķās vietās, un nevienam tajās iejauktajam neienāca prātā tās saistīt ar zālēm.

1961. gada aprīlī Rietumvācijā ārstus pārbiedēja phocomelia uzliesmojums. Tā bija reta parādība, kad bērni nāca pasaulē ar šausmīgiem defektiem: roku un kāju vietā tiem bija nelielas peldplēves kā roņiem. Pirms gada bija piedzimuši divi tādi bērni — arī tas jau bija satriecoši. Bet tad pēkšņi sāka dzimt desmitiem kroplu bērnu.

Dažas nelaimīgās mātes, kad viņām parādīja pašu dzemdētos bērnus, pretīgumā un izmisumā sāka kliegt. Citas klusu raudāja, apzinādamās, kā viena no viņām izteicās, ka dēls nekad bez palīdzības nespēs ne paēst, ne nomazgāties, ne aiziet uz tualeti, ne atvērt durvis, ne apskaut sievieti, pat ne uzrakstīt savu vārdu. Citas izdarīja pašnāvību, daudzām bija nepieciešama psihiatra palīdzība.

Nelaimes cēlonis palika neizdibināts. (Presē parādījās paskaidrojums, ka vārds phocomelia cēlies no grieķu valodas vārdiem phoke — ronis, melos — loceklis.) Daži pētnieki izteicās, ka cēlonis meklējams radioaktīvajos izstarojumos no atombumbu izmēģinājumiem, citi apgalvoja, ka visa cēlonis varētu būt vīruss.

Daudziem bērniem bija vēl arī citi defekti. Nebija ausu vai arī tās bija deformētas; normāli nedarbojās sirds, zarnas un citi orgāni. Daži bērni nomira, "laimīgie" — tā par viņiem rakstīja kāds žurnālists.

Un tad 1961. gada novembrī divi ārsti — pediatrs Vācijā un akušieris Austrālijā —, strādājot neatkarīgi viens no otra un nebūdami personiski pazīstami, nokļuva uz pēdām talidomīdam. Drīz vien pēc tam tika konstatēts, ka šis medikaments patiešām bijis iemesls defektīvo bērnu dzimšanai.

Austrālijas varas iestādes izņēma talidomīdu no apgrozības tajā pašā mēnesī, kad šī sakarība tika atklāta. Rietumvācijā un Anglijā — pēc mēneša, decembrī. Bet Savienotajās Valstīs Pārtikas un zāļu administrācija talidomīdu-kevadonu aizliedza tikai 1962. gada februārī. Kanādā neizprotamu iemeslu dēļ medikamentu varēja iegādāties līdz pat martam.

Sīlija un Endrjū informāciju par šo drūmo notikumu smēlās no zinātniskajām publikācijām un bieži savā starpā to pārrunāja.

Kādā vakarā maltītes laikā Sīlija vīram teica:

— Tu nevari iedomāties, Endrjū, cik es esmu laimīga, ka tu man grūtniecības laikā aizliedzi dzert jebkuras zāles! — Pirms brīža viņa ar lielu mīlestību bija lūkojusies savos veselīgajos bērnos. — Tikpat labi ari es taču būtu varējusi iedzert talidomīdu… Dzirdēju, ka dažas dakteru sievas esot to darījušas…

—  Man pašam arī bija nedaudz šī kevadona, — Endrjū klusi atbildēja.

— Tev ari bija?

— Jā, man firmas aģents iedeva paraugus.

— Un vai tu tos kādam iedevi? — Sīlija bija izbijusies.

—   Gribētos sacīt, ka man bija aizdomas attiecībā uz šo medikamentu, bet tā nebūtu taisnība. Es gluži vienkārši biju piemirsis, ka man tas ir.

— Kur tie paraugi ir tagad?

—  Šodien es par tiem atcerējos un sameklēju. Tur bija vairāk nekā simt tablešu. Kaut kur tiku lasījis, ka amerikāņu ārstiem izdalīts vairāk nekā divarpus miljoni šo tablešu. Savējās iemetu tualetē.

— Paldies Dievam!

Nākamie mēneši atnesa jaunas ziņas par kevadonu. Bija aprēķināts, ka divdesmit valstīs piedzimuši apmēram divdesmit tūkstoši kroplu bērnu, taču patiesais skaits paliks neuzzināts.

Savienotajās Valstīs bija maz tādu bērnu — tikai kādi astoņpadsmit vai deviņpadsmit, jo šis medikaments nebija ticis apstiprināts un apgrozībā nebija laists. Ja zāles būtu apstiprinātas, amerikāņu bezrokaino un bezkājaino bērnu skaits, iespējams, būtu desmit tūkstoši.

— Domāju, ka mēs visi esam lielu pateicību parādā Kelsijai, — Endrjū kādā 1962. gada jūnija svētdienā teica sievai, kad abi savā mājīgajā kabinetā atpūtās un lasīja avīzes.

Doktore Frensisa Kelsija bija Pārtikas un zāļu administrācijas darbiniece, ārste, kas, par spīti farmaceitisko firmu intensīvajam spiedienam, gluži vienkārši bija birokrātiski novilcinājusi atļaujas izsniegšanu. Tagad ar savu paziņojumu, ka viņai esot bijuši zinātniska rakstura iemesli apšaubīt šī medikamenta nekaitīgumu, doktore Kelsija bija kļuvusi par nacionālu varoni. Prezidents Kenedijs viņu apbalvoja ar "Prezidenta medaļu par izcilu darbu" — valsts augstāko apbalvojumu, ko piešķir privātpersonām.

—  Galu galā izrādījās, — Sīlija stāstīja, — ka viņa rīkojusies pareizi, un es piekrītu, ka mums par to jābūt pateicīgiem. Taču runā arī, ka viņa medaļu saņēmusi vienkārši par savu laiskumu, viņa lēmumu novilcinājusi, kas birokrātam allaž ir visdrošāk, un tagad apgalvo, ka bijusi tālredzīga. Turklāt tagad jābaidās no tā, ka Kenedija rīcība nākotnē var patiešām aizkavēt labu zāļu apstiprināšanu, — tāpat vilcināsies citi Pārtikas un zāļu administrācijas darbinieki, kuri arī labprāt saņemtu medaļu.

—  Tev jāsaprot, — Endrjū skaidroja, — ka ikviens politiķis cenšas izmantot jebkuru gadījumu, un Kenedijs nav nekāds izņēmums, tāpat arī Kīfovers. Abi talidomīda sacelto troksni izmanto saviem mērķiem. Bet vienalga — mums nepieciešams jauns likums, jo tas, kas notika ar talidomīdu, liecina: jūsu industrija, Sīlij, nespēj sevi regulēt, šis tas tajā ir sapuvis.

Sī piezīme bija secinājums sakarā ar atklājumiem, ko deva izmeklēšana firmās, kas ražoja talidomīdu: izmeklēšanas gaitā atklājās divkosība, bezjūtība, alkatība, faktu un nekompetences slēpšana — gandrīz katru dienu atklājās kaut kas jauns.

— Man gribētos, lai es varētu ar tevi strīdēties, — Sīlija skumji atzinās, — taču cilvēks pie pilna prāta saprot, ka tas nav iespējams.

Un tad pēkšņi dienas gaismu ieraudzīja vairāki labi likumprojekti, par spīti dažādiem politiskiem manevriem pirms tam, un prezidents Kenedijs 1962. gada oktobrī ar savu parakstu tos padarīja par likumiem. Kaut arī jaunais likums nebūt nebija pati pilnība un daži tā apakšpunkti, kā vēlāk izrādījās, liedza vērtīgas zāles tiem, kuriem tās līdz izmisumam bija vajadzīgas, tas radīja drošības sajūtu zāļu lietotājiem.

Oktobrī Sīlija uzzināja, ka savas pēdējās dienas dzīvo "Feldinga-Rosa" prezidents Eli Kemperdauns, kas jau vairākus mēnešus slimoja. Izrādījās, ka viņam ir vēzis.

Dažas dienas vēlāk Sems Hotorns ieaicināja Sīliju savā kabinetā.

— Eli izteicis vēlēšanos tevi redzēt. Viņu no slimnīcas aizveduši uz mājām. Šoferis tevi rоt aizvedīs.

Māja atradās piecas jūdzes uz dienvidrietumiem no Moristaunas pie Mauntkembla ezera. Garā piebraucamā ceļa galā, koku un biezu dzīvžogu ieskauta, ēka izskatījās liela un veca, laika gaitā laukakmens fasāde bija ieguvusi zaļganu nokrāsu. Jau no ārpuses varēja pateikt, ka telpās valda nokrēsla.

Sīliju ielaida pavecs, sakumpis virssulainis, ieveda krāšņā viesistabā ar smagām antīkām mēbelēm un lūdza uzgaidīt. Mājā valdīja klusums, nekur nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes.

Tas varbūt tāpēc, Sīlija pie sevis nosprieda, ka Eli Kemperdauns dzīvo viens; viņa zināja, ka Eli jau daudzus gadus ir atraitnis. Pēc brīža parādījās medmāsa, kuras jaunība un daiļums krasi kontrastēja ar apkārtni:

—  Lūdzu, nāciet man līdzi, misis Džordana. Misters Kemperdauns jūs gaida.

— Kā viņam klājas? — Sīlija apvaicājās, kad viņas kāpa augšup pa platajām, ar biezu paklāju nosegtajām kāpnēm.

—  Viņš ir ļoti novājējis, — medmāsa lietišķi atbildēja, — un cieš stipras sāpes, kaut an ciešanu atvieglināšanai mēs lietojam pretsāpju līdzekļus. Taču šodien viņš no tiem atteicās, jo vēloties būt pie skaidras saprašanas. — Viņa ziņkārīgi paskatījās uz Sīliju. — Viņš jūs loti gaida. — Kāpņu galā vina atvēra durvis un ielaida pa tām Sīliju.

Sākumā Sīlijai bija grūti pazīt novājējušo cilvēku, kas, spilvenos atbalstīts, gulēja lielajā gultā. Eli Kemperdauns, kas vēl nesen šķita spēka un varas iemiesojums, tagad bija novārdzis, bāls un novājējis slimnieks tā bija kādreiz varenā cilvēka karikatūra. No dziļajiem acu dobumiem Sīlijā raudzījās Eli acis, kamēr sejā mēģināja ievilkties smaida atblāzma. Balss bija klusa un vāja:

— Bīstos, ka vēzis nav visai patīkama lieta, misis Džordana. Es ilgi šaubījos, vai jums vajadzētu šādā stāvoklī mani redzēt, taču ir kaut kas tāds, ko gribēju pateikt tieši jums. Paldies, ka atbraucāt.

Sīlija apsēdās krēslā pie gultas.

—  Es braucu ar prieku, mister Kemperdaun. Man tikai žēl, ka jūs esat slims.

— Daudzi no maniem tuvākajiem līdzstrādniekiem mani sauc par Eli. Būšu priecīgs, ja to darīsit arī jūs.

— Un es esmu Sīlija. — Viņa pasmaidīja.

— Jā, es to zinu. Un zinu arī to, ka jums manā dzīvē bijusi svarīga loma, Sīlij. — Viņš pacēla savu izdēdējušo roku un norādīja uz galdu istabas pretējā malā. — Tur ir žurnāls "Life" un daži papīri. Vai jūs man tos nepasniegtu?

Viņa atnesa prasīto. Ar lielu piepūli Eli sāka lapot žurnālu, līdz atrada to, ko bija meklējis.

— Varbūt jūs šo te esat jau redzējusi?

— Rakstu par talidomīdu ar kroplo bērnu fotogrāfijām? Jā, esmu redzējusi.

—  Šeit, — viņš pieskārās pārējiem papīriem, — ir vēl citi ziņojumi un fotouzņēmumi, daži no tiem vēl nav nodoti atklātībai. Es visu laiku uzmanīgi esmu sekojis šai lietai. Tas ir šausmīgi, vai ne?

— Jā.

Viņi brīdi klusēja, tad Eli atkal ierunājās:

— Sīlij, jūs taču zināt, ka es mirstu.

— Jā, — viņa maigi atbildēja, — es to zinu.

— Es piespiedu tos nolādētos ārstus man to pateikt. Labākajā gadījumā man vēl atlikušas pāris nedēļas, bet varbūt tikai dažas dienas. Tāpēc es gribēju, lai mani atved mājās. Gribu sagaidīt beigas šeit. — Kad viņa taisījās ko iebilst, Eli ar žestu lika viņai klusēt. — Nē, uzklausiet mani.

Viņš apklusa, jo vajadzēja atpūsties. Runāšana acīm redzami viņam sagādāja grūtības. Tad turpināja:

—   Tas no manas puses ir savtīgi, Sīlij. Šiem nabaga nevainīgajiem bērniņiem no tā nekāda labuma nebūs. — Viņa pirksti pieskārās fotouzņēmumiem žurnālā. — Taču priecājos, ka mirstot man tas nepaliek uz sirdsapziņas, un par to man jāpateicas jums…

— Eli, — viņa protestēja, — es ticu, ka jūs tagad tā domājat, bet, kad es ierosināju…

It kā nedzirdējis, viņš turpināja:

— Kad mēs firmā saņēmām šīs zāles, mums prātā bija lieli plāni. Mēs ticējām, ka tās ir lieliskas zāles, un gatavojāmies tās plaši izmēģināt, pēc tam ietekmēt Pārtikas un zāļu administrāciju, lai tās tiktu apstiprinātas. Varbūt šīs zāles būtu apstiprinātas, ja pārbaude būtu notikusi citā laikā, ja būtu bijuši citi pārbaudītāji. Šajās lietās ne vienmēr valda loģika.

Viņš atkal uz brīdi apklusa, lai sakopotu spēkus un domas.

— Tā bijāt jūs, kas pārliecināja, lai izmēģinājumus izdarām ar veciem cilvēkiem, tāpēc neviens jaunāks par sešdesmit gadiem tās netika lietojis. Zāles izrādījās neefektīvas, un mēs no tām atteicāmies. Zinu, ka vēlāk jūs par to tikāt kritizēta… Bet, ja viss būtu noticis tā, kā mēs sākumā bijām plānojuši… tad es būtu atbildīgs… — Viņa pirksti atkal pieskārās attēliem žurnālā. — Man būtu jāmirst ar slm šausmām uz sirdsapziņas. Tagad…

Sīlijai aizmiglojās skatiens. Viņa saņēma Eli roku.

—  Eli, nomierinieties! Viņš pamāja, un viņa lūpas atkal sāka kustēties. Sllija pieliecās tuvāk, lai sadzirdētu, ko Eli saka:

— Sīlij, es ticu, ka jūsos ir kaut kas neparasts — spēja, instinkts novērtēt, kas ir pareizi… Mūsu industrijā gaidāmas lielas pārmaiņas, ko es neredzēšu… Daži no mūsu firmas domā, ka jūs tiksit tālu. Tas ir labi… Es jums došu padomu, savu pēdējo padomu… Liec lietā savas spējas, Sīlij… Uzticies saviem labajiem instinktiem. Kad tavās rokās būs vara, esi stipra un dari to, kam tu tici… Neļauj sīkākiem cilvēkiem sevi atrunāt…

Eli apklusa. Sāpju spazma savilka seju ciešanu grimasē.

Sīlija pagriezās, sajutusi sev aiz muguras kustību. Istabā klusi bija ienākusi medmāsa ar injekciju šļirci uz paplātes. Nolikusi to uz galdiņa pie gultas, viņa prasmīgām un veiklām kustībām sāka rīkoties.

— Atkal sāpes, mister Kemperdaun?

Viņš vārgi pamāja, un vina noliecās pār slimnieku, uzlocīja pidžamas piedurkni un izdarīja injekciju. Gandrīz tūdaļ sāpju grimase Eli sejā izzuda, acis aizvērās.

—  Viņš tagad gulēs, misis Džordana, — māsa teica. — Bīstos, ka jums nav lielas jēgas palikt. — Jaunās sievietes acis atkal ziņkāri uzlūkoja Sīliju. — Vai jūs savu sarunu pabeidzāt? Viņam tā likās ļoti svarīga.

Sīlija aizvēra žurnālu un kopā ar papīriem nolika atpakaļ uz galda, no kurienes bija tos paņēmusi.

— Jā, — viņa atbildēja, — pabeidzām.

Kaut arī Sīlija par savu apciemojumu nevienam neko nebija stāstījusi, ziņa par viņas tikšanos ar Eli Kemperdaunu izplatījās pa visu firmu. Viņa juta, ka uz viņu noraugās ar ziņkāri, cieņu un godbijību. Pašu Sīliju ieskaitot, nevienam citam nebija nekādu ilūziju par to, ka pirms pieciem gadiem īpaša nojauta Sīlijai būtu likusi nākt ar priekšlikumu par talidomīda izmēģinājumiem, kas izrādījās nesekmīgi. Taču fakts, ka firma novērsusi iespējamo nelaimi, bija neapstrīdams, un Sīlijas ieguldījums tajā bija pietiekams iemesls pateicībai.

Tikai viens vienīgs cilvēks no firmas vadības neatzina Sīlijas nopelnus. Zinātniskās pētniecības nodaļas vadītājs, kaut arī viņš bija viens no tiem, kuri ieteica plaši organizēt talidomīda izmēģināšanu, dodot zāles arī akušieriem, kam Sīlija īpaši pretojās, par savu aktīvo līdzdalību medikamenta izmēģināšanas sākotnējā variantā klusēja. Toties viņš visiem atgādināja, ka tas esot bijis viņš, kas izlēmis zāles neapstiprināt, kad tās izmēģinājumos ar veciem cilvēkiem izrādījušās neefektīvas. Un tā bija taisnība, bet tikai daļēja taisnība.

Taču ilgām diskusijām nebija daudz laika. Eli Kemperdauns nomira divas nedēļas pēc Sīlijas apciemojuma. Nākamajā dienā pēc vma nāves — 1962. gada 8. novembrī — avīzēs parādījās pieklājīgi garš Kemperdaunam veltīts nekrologs.

Firmas prezidenta nāve bija par iemeslu pārmainām — direktoru padome iecēla jaunu prezidentu, bet pārējie pavirzījās pakāpienu augstāk. Arī Sems Hotorns, kurš kļuva par viceprezidentu un iekšējās tirdzniecības nodaļas priekšnieku, bet Tedijs Apšovs sev par lielu prieku tika iecelts par bezrecepšu medikamentu tirdzniecības nodaļas vadītāju "Feldinga-Rosa" firmas filiālē "Brejs un kompanjoni". "Tā ir satriecoša izdevība tur noorganizēt īstu "rauj-viņus-iekšā-triec-viņus-lejā" pārdošanu!" Tā Tedijs, priecīgi satraukts, raksturoja savu jauno darbu Sīlijai un piebilda: "Esmu ieteicis tevi norīkot manā vietā, kaut arī man tev jāsaka: pie mums vēl joprojām dažiem nepatīk, ka sieviete ir kādas nozares vadītāja. Godīgi runājot, tā kādreiz domāju arī es, bet tu man liki savas domas mainīt."

Veselas astoņas nedēļas Sīlija pildīja apmācību centra vadītājas pienākumus, taču oficiāli viņai šis tituls nebija piešķirts. Dienu no dienas auga viņas dusmas un izmisums par šo netaisnību. Un tad kādā janvāra rītā Sems Hotorns ienāca viņas kabinetā, priekā starodams un bez iepriekšēja pieteikuma.

— Beidzot mēs to panācām! Man vajadzēja iegrūst šķēpu daža laba āmurgalvas iekšās, asinis plūda un šķīda, taču beidzot tas ir panākts! Tu esi vadītāja, Sīlij! Un vēl svarīgāk ir tas, ka tu tagad oficiāli esi nokļuvusi uz mūsu firmas skrejceļa!

II DAĻA

1963 -1975

1. NODAĻA

Atrasties uz skrejceļa "Feldinga-Rosa" firmā nozīmēja, ka tu esi ticis izraudzīts par kandidātu uz firmas vadošo darbinieku amatu un tev tiek dota laba izdevība apgūt šo darbu un parādīt savas spējas. Protams, ne jau visi uz skrejceļa nokļuvušie tika līdz finišam. Uz skrejceļa atradās arī citi. Konkurence bija liela.

Sīlija to visu saprata un zināja, ka viņai kā sievietei nāksies pārvarēt vēl arī papildu barjeru — aizspriedumu barjeru, kura nestāvēja ceļā vīriešiem. Taču šīs divkāršās grūtības viņas vēlēšanos noturēties uz karjeras skrejceļa padarīja vēl stiprāku.

Nelaimīgā kārtā 60. gadi ritēja bez jauniem sasniegumiem farmaceitiskajā rūpniecībā.

— Agrāk jau arī tā bijis, — Sems Hotorns mierināja, kad Sīlija uzsāka runāt par šo tematu. — Paskaties: mums tikko kā beidzās divdesmit gadu ilgais brīnumzāļu laika posms — tur bija antibiotikas, jaunas sirdszāles, pretapaugļošanās līdzekļi, nomierinošie līdzekļi un viss pārējais. Tagad iestājusies klusā sezona līdz nākamam jaunam zinātniskam atklājumam.

— Cik ilgi tā klusā sezona var ieilgt?

— Kas to lai zina. — Sems domīgi paberzv ēja kailo galvvidu. — Varbūt gadus divus, varbūt visus desmit. Šobrīd tīri labi pērk mūsu lotromicīnu, mēs strādājam pie medikamentu uzlabotajiem variantiem…

— Vai pareizāk nebūtu teikt, — Sīlija dzēlīgi iestarpināja, — ka kopējam mūsu konkurentu ražojumus? Mēs taču spēlējam ruleti ar molekulām — izdarām nelielu pārveidojumu tikai tāpēc, lai mūs nevarētu iesūdzēt par sveša patenta piesavināšanos.

— Ja jau tev tīk tā izteikties, — Sems paraustīja plecus, — lai tā būtu.

—  Vai tad viņiem nav taisnība, ka mēs šiem nolūkiem velti šķiežam savus zinātniskos spēkus, kurus mums vajadzētu izmantot daudz produktīvākiem mērķiem?

— Un vai tev nebūtu laiks saprast, ka mūsu rūpniecību kritizē par visu iespējamo? — Sema balss ieskanējās asāk. — īpaši tie, kuri nezina vai kuriem ir vienaldzīgi, ka šīs zāles mums līdzīgas firmas notur virs ūdens tajā laikā, kad zinātnē nekas ievērojams nenotiek. Tukši laiki bijuši vienmēr. Vai tu zini, ka pēc tam, kad veiksmīgi sāka izmantot potes pret bakām, zinātniekiem vajadzēja vēl veselus simt gadus, lai saprastu, kāpēc tās palīdz?

Kaut arī šī saruna atstāja uz Sīliju nomācošu iespaidu, viņa vēlāk atklāja, ka arī citas farmaceitiskās firmas pārdzīvo tādu pašu kluso sezonu, kad jaunas un interesantas zāles ir retums. Tā bija raksturīga parādība visā farmaceitiskajā rūpniecībā, kas — kaut ari toreiz neviens to nezināja — ilgs līdz 70. gadiem, un Sems galu galā izrādīsies ļoti precīzs pravietis.

1963. gada lielāko daļu Sīlija turpināja veiksmīgi darboties kā apmācību centra vadītāja. Līdz novembrim.

—  Es liku tevi pasaukt, — Sems teica Sīlijai kādā pēcpusdienā novembra beigās, abiem sēdot ozolkoka paneļiem klātajā Sema kabinetā, — lai tev paziņotu, ka esi norīkota jaunā darbā. Jā, tas, protams, ir uzskatāms arī par paaugstinājumu.

Sīlija gaidīja. Kad Sems vairāk neko neteica, viņa nopūtās un pasmaidīja.

— Tu taču labi zini, ka vai mirstu no ziņkārības, bet vēl liec man jautāt. Okei, Sem, — kāds ir mans jaunais darbs?

—Tu būsi filiāles "Brejs un kompanjoni" vadītāja. Tedijs Apšovs, tavs kādreizējais boss, tagad būs tavs padotais, — Sems teica un pasmaidīja. — Sīlij, ceru, ka tev tas sagādā prieku?

— Ak jā, Sem, protams. Paldies!

— Cik noprotu, — Sems vērīgi pavērās Sīlijā, — tad kaut kas tev tomēr traucē tā īsti priecāties par jauno vietu?

—  Nu, kā lai tev to pasaku… — Sīlija iesāka, tad apņēmīgi pacirta galvu, — lieta tā, ka man nav ne mazākās jēgas par mūsu firmas bezrecepšu medikamentu tirgošanu.

— Ne tu pirmā, ne pēdējā. Ar mani bija tas pats. Savā ziņā tas ir tāpat kā doties uz ārzemēm. — Un, brīdi vilcinājies, precizēja: — Vai arī uz pilsētas otru malu.

— Uz pilsētas nomali, vai ne?

— Varbūt arī tā.

Viņi abi zināja, ka "Feldinga-Rosa" firmā, tāpat kā citās lielajās farmaceitiskajās firmās, starp biznesu ar medikamentiem, ko pārdod pret receptēm un kas ir firmas prestiža lieta, un bezrecepšu medikamentu biznesu, kas nav prestiža lieta, it kā bija uzcelta siena. Abās sienas pusēs ritēja dažādas dzīves. Katrā pusē bija sava administrācija, savi zinātniskās pētniecības un pārdošanas darba štati. Sakaru starp abām pusēm nebija.

Šīs atdalīšanas politikas dēļ "Feldinga-Rosa" firma bezrecepšu medikamentu ražotnei bija atstājusi tās sākotnējo nosaukumu "Brejs un kompanjoni". Pirms daudziem gadiem "Feldings-Ross" šo nelielo firmu bija nopircis, un tās darbalauks joprojām bija tikai bezrecepšu medikamenti. Sabiedrības acīs "Brejam un kompanjoniem" nebija nekāda sakara ar "Feldinga-Rosa" firmu, un "Feldings-Ross" tieši to arī vēlējās.

— "Brejā un kompanjonos" tu iegūsi pieredzi, — Sems teica. — Tu iemācīsies rūpēties par zālēm pret klepu, hemoroīdu ziedēm un šampūniem. Turklāt bezrecepšu medikamenti ienes krietnu žūksnīti naudas. Un vēl: filiāle "Brejs un kompanjoni" ir "sākusi trūdēt". Mūsu bezrecepšu biznesam ir vajadzīgas svaigas idejas. — Viņš pasmaidīja. — Varbūt tieši tādas — garā stipras, ar bagātīgu iztēli apveltītas, bet reizumis visai asas sievietes idejas… jā, kas ir?

Pēdējos vārdus viņš veltīja savai sekretārei — pievilcīgai, jaunai nēģerietei, kas stāvēja atvērtajās durvīs.

Tā kā meitene nevarēja nekavējoties atbildēt, Sems turpināja:

— Megij, es tev teicu, ka nevēlos, lai mani…

— Pagaidi! — Sīlija bija pamanījusi to, ko nebija redzējis Sems: pa sekretāres seju aumaļām plūda asaras. — Megij, kas noticis?

Meitene runāja caur asarām, vārdi spiedās cauri šņukstiem:

— Prezidents… nošauts prezidents Kenedijs… Dalasā… nupat pa radio… raida pa radio…

Steigšus, skatienam paužot šausmas un neticību, Sems Hotorns ieslēdza radiouztvērēju.

Tāpat kā citi viņas paaudzes cilvēki, uz visiem laikiem Sīlija precīzi atcerēsies, kur bija un ko darīja tajā šausmīgajā brīdī. Tas bija satriecošs, stindzinošs ievads sekojošajam zudušu cerību un dziļas nomāktības pilnajam laika posmam. Šķita, ka kaut kas zaudēts uz neatgriešanos, kaut kas pēkšņi iesācies izgaisis bez pēdām, ka nekas nav pastāvīgs un ka visas citas rūpes — Sīlijas karjera un jaunais darbs — ir mazsvarīgas.

Taču dzīve turpinājās. Arī Sīlijai filiāles "Brejs un kompanjoni" centrālajā kantorī, kas atradās vienkāršā četrstāvu ēkā pusotras jūdzes attāliknā no "Feldinga-Rosa" firmas galvenā štāba. Savā vienkāršajā, taču ērtajā kabinetā divas nedēļas vēlāk viņa tikās ar Tediju Apšovu, lai apspriestos par turpmāko darbu.

Veselu nedēļu Sīlija bija rakājusies pa papīriem — finansu pārskatiem, ziņām par pārdošanas darba gaitu, zinātnisko pētījumu pārskatiem, personāla kartotēku — viņa bija izpētījusi visu, kas attiecās uz viņas jauno darbu. Pamazām viņa nāca pie secinājuma, ka Sems Hotorns bija teicis patiesību. Filiāle patiešām bija "sākusi trūdēt" — tai bija vajadzīga jauna iniciatīva un svaigas idejas.

— Tedij, es tev uzdošu vienkāršu un tiešu jautājumu: vai tev ir kādi iebildumi, ka es te sēžu un ka tu tagad esi man pakļauts? Vai tev ir nepatīkami, ka mūsu lomas mainījušās? — Sīlija uzsāka sarunu ar Tediju Apšovu.

—  Nepatīkami? Man? — Tedijs, kurā Sīlija bija saskatījusi zināmu līdzību ar dzinējsuni, likās no sirds pārsteigts. — Mans Dievs, Sīlij, es nudien esmu laimīgs! Šai filiālei vajag tieši tevi! Kad izdzirdēju, ka tu nāksi uz šejieni, man aiz prieka gribējās gavilēt. Tovakar, kad to uzzinājām, mēs uzdzērām uz tavu veselību. — Tedija vārdus izteiksmīgi akcentēja enerģiskās galvas kustības. — Nepatīkami, nē, dārgā, es esmu tikai tirgotājs, ļoti labs tirgotājs, un vairāk nekas arī nebūšu. Bet tev ir smadzenes, un tu man sagādāsi labākus tirgošanās apstākļus, nekā mums patlaban ir.

— Paldies, Tedij! — Sīlija bija aizkustināta. — Man tu arī patīc. Mēs varam viens otram dot daudz laba.

— Velns ar ārā, Sīlij, tev ir taisnība!

— Tu esi bijis sienas abās pusēs. Strādājis ar recepšu un bezrecepšu medikamentiem. Pasaki man, lūdzu, kādu atšķirību tu te saskati!

—  Atšķirība ir diezgan pamatīga. Bezrecepšu medikamenti lielākoties ir izreklamēti nieki. — Tedijs pārlaida skatienu uz galda izliktajiem papīriem. — Laikam jau pati par to esi pārliecinājusies, izmaksas pētot.

— Es vēlos dzirdēt tavu versiju.

—  Konfidenciāli? — Viņš jautājoši pavērās Sīlijā. — Visu līdz galam?

— Tieši tas man ir vajadzīgs.

—   Kā mēs abi zinām, jaunu, pret receptēm pārdodamu medikamentu atklāšana izmaksā miljonus, un ir vajadzīgi pieci seši gadi, kamēr tie ir gatavi pārdošanai. Bet jaunu bezrecepšu medikamentu izstrādāšanai vajadzīgi mēneši seši vai vēl mazāk, turklāt izmaksas ir niecīgas. Pēc tam liela nauda tiek ieguldīta iesaiņojuma noformēšanā, pārdošanas reklāmā.

— Tedij, tev ir talants saskatīt lietas būtību.

— Es nekad nemēdzu sevi mānīt. — Viņš paraustīja plecus. — Tam, ko mēs te pārdodam, nav nekāda sakara ar Luiju Pastēru.

—  Taču visā visumā mūsu industrijas bezrecepšu pārdošanas darbs iet uz augšu.

—  Kā sasodīta raķete! Tāpēc ka amerikāņu publikai to vajag. Cilvēki, kuriem kaut kas kaiš — kaut kas nenozīmīgs, kas ar laiku pārietu pats no sevis, ja vien viņiem pietiktu prāta neiejaukties, — grib paši sevi dakterēt. Viņiem traki patīk tēlot ārstus, un te nu mēs izrādāmies noderīgi. Tātad — ja jau reiz tā raķete ceļas augšup tik un tā, kāpēc lai mēs visi — "Feldings-Ross", tu, es — neceltos līdzi, tās astē ieķērušies? — Un pēc brīža turpināja: — Vienīgā nelaime šobrīd ir tā, ka mēs tajā astē neesam ieķērušies pietiekami cieši — mēs neietirgojam to, ko patiesībā varētu ieņemt.

—  Es tam piekritu un domāju, ka te mēs kaut ko lietas labā varētu darīt. Bet, runājot par pašām bezrecepšu zālēm, jāsaka, tās noteikti ir mazlietiņ labākas, nekā tu domā.

—  Nu drusciņ varbūt, taču daudz ne. Šis tas jau ir gluži labs, piemēram, aspirīns. Bet, runājot par pārējo, galvenais ir tas apstāklis, ka zāles liek cilvēkiem iedomāties, ka vini pēc to lietošanas jūtas labi.

— Bet vai tev nešķiet, — viņa turējās pie sava uzskata, — ka daži no vecajiem ārstniecības līdzekļiem tomēr dod kaut ko vairāk, ne tikai atvieglo prātu?

— Nē. — Tedijs noliedzoši purināja galvu. — Pavaicā jebkuram daudzmaz prātīgam dakterim. Ja tu esi saaukstējies — ko darīt vislabāk? Es tev pateikšu! Vislabāk ir tūlīt doties uz mājām, atgulties, pacelt mazliet augstāk kājas un atpūsties. Un tad vēl labi daudz šķidruma un, protams, mazliet aspirīna. Un viss, kamēr vēl zinātne nav atradusi zāles pret parastu saaukstēšanos. Bet līdz tam vēl ejams tāls ceļš, spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis.

—  Vai tu nekad nedzer nekādas zāles pret saaukstēšanos? — Sīlija iesmējās.

— Nekad! Taču, mums par laimi, ir pietiekami daudz to, kuri to dara. Tā ir cerību spārnota cilvēku armija, kas ik gadus nežēlo pusmiljardu dolāru un paši mēģina ārstēt savas neārstējamās slimības. Un mēs abi, Sīlij, būsim viņu rīcībā un pārdosim visu, ko vien viņi vēlēsies. Taču jaukākais tas, ka viņiem netiks nodarīts ne mazākais ļaunums. — Tedija balsī iezagās piesardzība. — Protams, tu taču saproti, ka ne ar vienu citu cilvēku "no malas" es tā nerunātu. Es to daru tikai tāpēc, ka tu man to lūdzi. Mēs esam divatā un viens otram uzticamies.

— Es augstu vērtēju tavu godīgumu, Tedij, — Sīlija teica. — Bet, ja tā ir tava pārliecība, saki — vai dažreiz tev nav nepatīkami, ka tu dari šo darbu?

— Es tev atbildu ar "nē" divu iemeslu dēļ. — Viņš pielieca vienu pirkstu. — Pirmkārt. Neesmu nekāds tiesnesis. Uzņemu pasauli tādu, kāda tā ir, neesmu sapņotājs, kurš vēlas to pārveidot. Otrkārt. Kāds tās blēņas pārdos tik un tā, tad kāpēc lai tas nebūtu Tedijs Apšovs? — Viņš vaicājoši paskatījās Sīlijā. — Bet tev tas laikam sagādā rūpes, vai ne?

— Jā, — viņa atzinās, — reizēm sagādā gan.

— Vai lielie priekšnieki teica, cik ilgi tev vajadzēs sēdēt "Brejā un kompanjonos"?

— Man nekas netika teikts. Domāju, ka tas varētu būt arī uz visiem laikiem.

— Nē. — Tedijs domāja citādi. — Viņi tevi te neatstās. Varbūt kādu gadu tu te nosēdēsi, tad atkal iesi uz augšu. Nu tad izturi to, bēbij! Galu galā tas ir tā vērts.

— Paldies, Tedij, es paklausīšu tavam padomam, kaut gan ceru izdarīt daudz vairāk nekā vienkārši izturēt.

Kaut arī Sīlija strādāja, viņa bija cieši apņēmusies nekad nepamest novārtā ģimeni un jo vairāk — nezaudēt saiknes ar Lizu, kurai tagad bija pieci gadi, un trīsgadīgo Brūšu. Darbdienu vakaros pēc atgriešanās no darba līdz maltītes laikam viņa divas stundas pavadīja kopā ar bērniem — Sīlija cieši turējās pie šī grafika, lai cik svarīgi bija līdzpaņemtie darba dokumenti.

Tās dienas vakarā pēc sarunas ar Tediju Apšovu Sīlija turpināja lasīt bērniem pirms pāris dienām aizsāktos "Alises piedzīvojumus Brīnumzemē".

Brūss tovakar bija rāmāks nekā parasti — bēms jutās saguris, jo viņam sākās iesnas. Liza, kā vienmēr, aizgrābta klausījās par Alisi pie pasakainā dārza durtiņām, pa kurām nevarēja ieiet, jo bija par lielu. Vina cer, ka atradīs "…grāmatu ar norādījumiem, kas jādara cilvēkam, lai tas kļūtu sabīdāms kā teleskops. Šoreiz uz galdiņa viņa ieraudzīja mazu pudelīti ("Agrāk tās šeit noteikti nebija, "Alise sacīja.), un ap kaklu tai bija aplikta papīra strēmele ar uzrakstu IZDZER MANI. Tas bija nodrukāts lieliem, skaistiem burtiem. Viegli teikt — "Izdzer mani", bet mazajai, saprātīgajai Alisei prātā nenāca darīt to steigā."

Sīlija nolika grāmatu malā, lai noslaucītu Brūsam degunu, tad turpināja:

—  "— Nē, — viņa teica, — vispirms paskatīšos, vai tur ir uzrakstīts "inde" vai nav… — Alise nekad neaizmirsa — ja pārāk daudz iedzer no pudeles, uz kuras uzrakstīts "inde", tad noteikti agri vai vēlu sabojājas vēders.

Taču u-z šīs pudeles nebija uzrakstīts "inde", tāpēc Alise iedrošinājās pagaršot šķidrumu un, pārliecinājusies, ka tas ir ļoti lahs (tas garšoja it kā pēc ķiršu tortes, olu krēma, ananasa, cepta tītara, sviesta cepumiem un karstām grauzdētām maizītēm), drīz vien iztukšoja visu pudeli.

—  Kāda dīvaina sajūta! — Alise sacīja. — Es laikam kļūšu sabīdāma kā teleskops…

Un patiešām tā arī notika: Alise bija vairs tikai desmit collas gara…"

— Viņai nevajadzēja to darīt, māmiņ, vai ne? — Liza pārtrauca.

—  īstajā dzīvē nevajadzētu, — Sīlija atbildēja, — bet šī te ir pasaka.

—   Bet es tomēr domāju, ka viņai nevajadzēja vis to dzert, — Liza neatlaidās.

Sīlija jau agrāk bija pamanījusi, ka meitai jau bija savi stingri uzskati.

—     Tev noteikti ir taisnība, mīļumiņ. — Viņiem aiz muguras atskanēja uzjautrinātā Endrjū balss: klusiņām un nemanīts viņš bija ienācis istabā. — Nekad neko nedzer, ja neesi droša, ka tas jādzer, ja vien tavs ārsts tev nav licis dzert.

Visi sāka smieties, bērni sajūsmināti metās pie Endrjū, un viņš noskūpstīja Sīliju.

—     Un tagad, — Endrjū teica, — es parakstu divus nedēļas nogales martīni. Vai tu man pievienosies? — viņš uzrunāja sievu.

— Protams!

—    Tēt, — Liza teica, Brūss ir saaukstējies. Vai tu vari izdarīt tā, lai slimība aiziet projām?

— Nē.

— Kāpēc ne?

—    Tāpēc, ka neesmu saaukstēšanās ārsts. — Endrjū pacēla meitu gaisā. — Paraugi mani, es esmu sasildīšanās ārsts! Esmu silts!

— Papucīt… — Liza ievidžinājās.

—    Kaut kas traks, — Sīlija secināja. — Tieši tāda saruna man šodien jau bija.

Endrjū nolaida Lizu uz grīdas un sāka jaukt dzērienu.

— Kas tā bija par sarunu?

— Es tev pie galda pastāstīšu.

Sīlija nolika grāmatu uz galda līdz nākamajam vakaram un gatavojās apguldīt bērnus. No virtuves puses plūda sautētas jērgaļas aromāts, bet Vinnija ēdamistabā Sīlijai un Endrjū klāja pusdienu galdu. "Ar ko gan esmu izpelnījusies tādu laimi, ka man ir tik brīnišķīga dzīve?"

—     Tedijam ir pilnīga taisnība, ka saaukstēšanos ir veltīgi ārstēt ar kaut ko citu, izņemot šķidrumu, mieru un aspirīnu, — Endtjū teica pēc tam, kad Sīlija bija pastāstījusi par rīta sarunu viņas kabinetā.

Viņi pēc maltītes dzīvojamā istabā dzēra kafiju.

—    Es saviem pacientiem mēdzu sacīt: ja esat saaukstējušies un pienācīgi ārstēsities, pēc septiņām dienām slimība būs galā. Ja neārstēsities, tā var vilkties veselu nedēļu.

Sīlija iesmējās, un Endrjū sabikstīja kamīnā pagales, lai uzšautos liesma.

—     Bet Tedijs maldās, — viņš turpināja, — domādams, ka tā dē-vētie vecie ārstniecības līdzekļi nenodara nekādu ļaunumu. Daudzi no tiem ir kaitīgi, daži — pat bīstami.

— Liekas, ka, sakot "bīstami", tu pārspīlē.

—  Nē, nepārspīlēju vis, — viņš uzsvērti iebilda. — Ārstējot saaukstēšanos, cilvēkam var pasliktināties daudz nopietnākas kaites, kas viņam ir. — Endrjū piegāja pie grāmatplaukta un paņēma vairākas grāmatas, kurās starp lapām bija ieliktas papīra strēmelītes.

— Pēdējā laikā esmu sācis par to interesēties. — Un viņš sāka šķirstīt grāmatas.

—  Lielākajā daļā zāļu, ko lieto pret saaukstēšanos, ir daudz sastāvdaļu. Viena sastāvdaļa — phenylephedrine — atvieglo iesnu norisi. Visbiežāk šī sastāvdaļa nav efektīva, jo tās doza ir pārāk maza, taču tā paaugstina asinsspiedienu — un tas ir kaitīgi visiem un bīstami tiem, kuriem ir augsts asinsspiediens.

Tad atšķīra jaunu lappusi:

—  Parastais un vienkāršais aspirīns ir vislabākās zāles pret saaukstēšanos. Bet plaši reklamētie un tirgotie aspirīna aizstājēji satur fenacetīnu. Un tas var izraisīt nieru darbības traucējumus, varbūt pat neatgriezeniskus bojājumus, ja to lieto pārāk bieži un pārāk ilgi. Tad vēl tabletēs, ko lieto pret saaukstēšanos, ir antihistamīni — tiem tur nevajadzētu būt, jo tie vairo plaušās gļotas. Ir deguna pilieni un aerosoli, kas nodara vairāk ļaunuma nekā labuma. — Endrjū apklusa. — Vai vēlies, lai turpinu?

— Nē, saprotu.

—  Un tā mēs nonākam pie secinājuma: spēcīga reklāma var piespiest cilvēku noticēt daudz kam un pirkt visu ko.

— Bet cilvēki apgalvo, ka zāles pret saaukstēšanos palīdzot.

—  Viņi tikai domā, ka palīdz. Tas viss ir blefs. Varbūt saaukstēšanās pāriet pati no sevis. Varbūt tas ir psiholoģisks efekts.

Kamēr Endrjū lika grāmatas atpakaļ plauktā, Sīlija atcerējās, ko reiz viņas pārdošanas aģentes gaitās bija sacījis kāds praktizējošs ārsts, jau veterāns: "Kad mani pacienti sūdzas par saaukstēšanos, es viņiem iedodu mazas nekaitīgas cukura tabletītes. Pēc dažām dienām viņi ir klāt atkal un saka: "Jūsu zāles izdarīja brīnumu — saaukstēšanās ir kā ar roku atņemta!" Vecais dakteris bija paskatījies Sīlijā un iesmējies: "Saaukstēšanās būtu pārgājusi tik un tā."

Sīlija iegrima pārdomās. Jaunie pienākumi atvēra viņai acis par lietām, kuras labprātāk nebūtu gribējusi uzzināt. Tagad Sīlija saprata, ko bija domājis Sems, sacīdams: "Uz kādu laiku tev nāksies atteikties no saviem kritiskajiem spriedumiem." Vai tiešām tas būs vajadzīgs? Un vai viņa to spēs?

Joprojām par to domādama, viņa izņēma no "diplomāta" un izklāja sev priekšā līdzi atnestos dokumentus. "Diplomātā" bija vēl kaut kas, ko Sīlija bija piemirsusi, — tur "Breja un kompanjonu" vienkāršajā iesaiņojumā atradās "Veselības siltums": šis bezrecepšu ražojums bija parādījies pirms gadiem divdesmit, tās bija krūšu ieberzējamās zāles bērniem saaukstēšanās gadījumā un tika reklamētas kā "nomierinošs līdzeklis". Zinādama, ka Brūss ir saaukstējies, Sīlija bija to atnesusi mājās. Taču tagad viņa Endrjū vaicāja:

— Vai man vajadzētu tās lietot?

Endrjū paņēma rokās zāļu kārbiņu, izlasīja zāļu sastāvdaļas un iesmējās.

—   Kāpēc gan ne, dārgumiņ? Šī vecā, taukainā ziede Brūsam nenodarīs ne mazāko ļaunumu. Taču labumu arī ne, toties tu pati jutīsies labāk. Jo būsi kaut ko darījusi.

Viņš atvēra kārbiņu, apskatīja ziedes tūbiņu un, joprojām uzjautrināts, piebilda:

—  Var būt, ka tai piemīt arī tas veselības siltums. Taču tas nav domāts bērniem, bet gan viņu māmiņām.

Sīlijai gribējās smieties, taču viņa domīgi aprāvās un paskatījās vīrā ar savu reizēm tik dīvaino skatienu. Viņai bija ienākušas prātā divējas domas. Pirmā — jā, viņai nāksies gan mazliet pavilcināties ar saviem kritiskajiem spriedumiem, par to nebija nekādu šaubu. Un otrā doma: Endrjū nupat viņai bija "piespēlējis" labu, nē, teicamu, spīdošu ideju.

2. NODAĻA

Kādā janvāra otrdienā Sīlija un vēl četri "Breja un kompanjonu" darbinieki bija iebraukuši Ņujorkā, lai tiktos ar reklāmas aģentūras "Quadrille-Brown" vīriem. Sems Hotorns Ņujorkā bija ieradies jau iepriekšējās dienas vakarā.

Ap garu sarkankoka galdu bija sasēdušies trīs aģentūras darbinieki pusmūža gados — Fioks, Orrs un Vilsons; ceturtais — Bleidens, vēl gluži jauneklis, palīdzēja demonstrēt reklāmas vairogus un plakātus. Pašreiz vini apskatīja "Veselības siltuma" reklāmu, ko "Brejs un kompanjoni" bija pasūtījuši jau pirms Sīlijas pārnākšanas uz filiāli.

Kopā ar Sīliju no Ņūdžersijas bija atbraukuši Grānts Karvils, realizācijas nodaļas vadītājs, Tedijs Apšovs, kas pārstāvēja pārdošanas nodaļu, un Bills Ingrems — jaunais ražošanas darba vadītājs. Karvils, flegmātisks vīrs pāri četrdesmit, firmas ilggadējs darbinieks, bija kompetents speciālists, taču bez izdomas spējām. Sīlija bija nolēmusi viņu pārcelt citā darbā. Zēniskais Ingrems ar sarkanīgo, allaž nekārtīgo matu ērkuli tikai pirms gada bija beidzis Harvardas tirdzniecības koledžu un šķita lietaskoks, taču Sīlija vēl nebija iepazinusies ar viņa spējām.

—  Nē, — Sīlija sacīja galda otrā pusē sēdošajiem reklāmas aģentūras darbiniekiem. — Nē, man nekas no tā nepatīk.

Efekts iestājās acumirkli. Ja aģentūras konferenču telpā būtu termometrs, Sīlija nodomāja, tad tā rādījums būtu noslīdējis zem nulles. Viņa nojauta: reklāmas vīru kvartets steigšus prāto, kā reaģēt uz viņas vārdiem.

—  Mister Orr, — Sīlija moži uzrunāja aģentūras pasūtījumu nodaļas vadītāju, — nepūlieties izdomāt, kā reaģēt un ko ar mani darīt. Labāk aprunāsimies atklāti, kāpēc man jūsu reklāma nepatīk. Zinu, ka jūsu aģentūrai ir pa spēkam strādāt daudz labāk.

Un viņa sajuta, ka reklāmas aģentūras pārstāvjos mostas interese un vienlaikus viņus pārņem zināms atvieglojums. Visu klātesošo skatieni bija pievērsti viņai.

— Mēs visi ar prieku jūs uzklausīsim, misis Džordana, — Kenets Orrs mierīgi teica. — Jums jau nav jāizvēlas tieši tas, ko nupat piedāvājām. Bet attiecībā uz jaunām idejām — ar prieku ķersimies pie darba no jauna vai arī izstrādāsim jūsējās.

— Prieks dzirdēt. — Sīlija smaidīja. — Tas, ko nupat redzējām, būtu bijis labs pirms gadiem desmit, taču pašlaik tas ir novecojis. Godīgi runājot, es arī domāju, ka daļēji te vainojamas mūsu firmas instrukcijas un ierobežojumi.

Sīlija redzēja, ka Orrs un viņa vietnieks Vilsons viņā raugās ar cieņu. Bet Bleidens nenoturējās:

— Velns ar ārā! Tā jau tas bij! Kad te pie mums kāds nāca klajā ar jaunu ideju vai gribēja izskaistināt jūsu veco produkciju…

— Pietiks! — Pasūtījumu nodaļas vadītājs apveltīja savu padoto ar niknu skatienu. — Mūsu klienti nav vainīgi, ka mēs slikti strādājam. Mēs esam profesionāļi un atbildam par to, ko mūsu aģentūra izlaiž ārpus mūsu iestādes sienām. Turpmāk jūs vairs nekad neteiksit "vecā produkcija", turklāt vēl tādā tonī! Misis Džordana, atvainojiet!

—  Tīrās blēņas! — Šī piezīme atskanēja no galda puses, kurā sēdēja Sīlija, pirms viņa bija paguvusi atbildēt Orram.

Tas bija jauniņais Bills Ingrems: pēkšņo dusmu uzplūdā pietvīkusi seja lieliski harmonēja ar puiša cekulu. Viņš turpināja:

—  Tā patiešām ir veca produkcija, un mēs visi to labi zinām. Kāpēc tad to nedrīkst teikt? Neviens jau nesaka, ka tā nekam neder, taču skaidrs, ka tā jāuzskaistina. Tātad — ja gribam runāt atklāti, kā teica misis Džordana, tad ķersimies pie lietas!

Neveiklo klusumu, kas sekoja šiem vārdiem, pārtrauca Kenets Orrs:

—   Nu, nu… — Paceltā uzacs liecināja, ka viņš ir reizē gan pārsteigts, gan uzjautrināts. — Kā rādās, jaunība aizstāv jaunību. — Tad pievērsās Sīlijai: — Vai jums ir kādi iebildumi?

— Nē. Tas mums var nākt tikai par labu.

Pētot "Breja un kompanjonu" darba stilu, Sīlija bija secinājusi, ka līdzšinējo reklāmu bija bremzējusi filiāles vadītāju pārāk lielā piesardzība. Viņa bija izlēmusi no šī piesardzīguma atbrīvoties.

— Vispirms parunāsim par "Veselības siltumu", — viņa iesāka.

—  Domāju, ka jūsu piedāvātā jaunā reklāma, tāpat kā vecā, nav tas, kas mums vajadzīgs.

Domās pieminot Endrjū, Sīlija turpināja:

—  Jau gadiem ilgi visa mūsu reklāma — esmu par to pārliecinājusies — rāda smaidošus bērnus, kuri jūtas labāk un ir gandrīz vai laimīgi pēc tam, kad viņu krūtis ieberzētas ar "Veselības siltumu".

Vilsons nedroši ievaicājās:

—  Bet vai tad mēs neuzskatām, ka patiesībā tā arī ir? — Bet Kenets Orrs, cieši vērdamies Sīlijai sejā, pamāja kolēģim, lai klusē.

— Jā, tā tas ir, — Sīlija attrauca, — taču tie nebūt nav bērni, kuri veikalos un aptiekās pērk "Veselības siltumu". Tās ir viņu māmiņas. Māmiņas, kuras grib būt patiešām labas mātes, kuras vēlas kaut ko darīt, lai viņu sasirgušie mazuļi justos labāk. Bet mūsu reklāmā māmiņa vai nu nav redzama nemaz, vai arī skatāma tikai fonā. Bet es vēlētos redzēt raugāmies man pretim laimīgu māmiņu, māmiņu ar atvieglotu sirdi, māti, kura savam saslimušajam bērnam mēģinājusi palīdzēt un tagad ir laimīga. Šādu pieeju mums vajadzētu izmantot arī presē un televīzijā.

Un visi ap galdu sēdošie ar galvas mājieniem rādīja, ka piekrīt nule dzirdētajam. Sīlija prātoja, vai nederētu atkārtot Endijū domu, ka te tad arī meklējama visa "Veselības siltuma" būtība: ka tas vispār nav domāts bērniem, bet gan viņu mātēm. Taču nolēma to nedarīt un stingri apņēmās nedomāt arī par vīra izteikto apzīmējumu — "vecā, taukainā smēre", kas "nedara bērnam ne labu, ne sliktu".

—  Tas ir interesanti, — Kenets Orrs lēni sacīja. — Ļoti interesanti.

— Tas ir vairāk nekā interesanti, — piebilda Bills Ingrems, — tas ir traki labi!. Vai jūs tā nedomājat, Houard? — Jautājums bija adresēts Bleidenam.

— Noteikti. — Reklāmas aģentūras jaunais darbinieks pamāja.

—   Mēs bērnu dosim fonā. Domāju, ka kaut kur viņš tomēr ir jāparāda. Bet mammu pašā priekšā, turklāt viņa nedrīkst būt pārāk uzposusies. Varbūt ar nedaudz paspūrušiem matiem, varbūt ar mazliet nesakārtotu apģērbu. It kā vina visu laiku būtu strādājusi un uztraukusies mazā slimnieciņa dēļ.

— Jā, — Ingrems pārtvēra ideju, — viņai jābūt reālai!

—  Bet laimīgai, — savukārt atkal papildināja Bleidens, — viņai jāizskatās atvieglotai, jo viņa zina, ka, pateicoties "Veselības siltumam", ar bērnu viss būs okei. Jā, tam jābūt tieši tā! Misis Džordana ir trāpījusi mērķī.

—  Mēs izstrādāsim detaļas, — Orrs piebilda un uzsmaidīja Sīlijai. — Misis Džordana, šķiet, ka te neviens nešaubās par jūsu lielisko ideju.

— Jā, un vēl kas, — sacīja Bills Ingrems, — šoreiz tas attiecas uz mums: šo ražojumu mums vajadzētu nedaudz pārveidot. Tad mēs to varētu nosaukt par "Jauno veselības siltumu".

— Tas nekad nenāk par ļaunu, — savas domas izteica Deksters Vilsons, reklāmas aģentūras pasūtījumu nodaļas vadītāja vietnieks.

— "Jaunais veselības siltums", — vārdus lēni, it kā izgaršodams izrunāja Tedijs Apšovs. — Jā! Ar to mūsu zēni varēs lieliski tirgoties! Viņiem būs kaut kas svaigs, par ko runāt.

Grānts Karvils, "Breja un kompanjonu" produkcijas klajālaidējs, paliecās uz priekšu. Sīlijai likās — sajutis, ka jautājums tiek izlemts bez viņa līdzdalības, savu vārdu vēlas teikt arī Grānts.

—  Šo to pārveidot nebūs grūti, — Karvils ieteicās. — Ķīmiķi tādos gadījumos kādu maznozīmīgu sastāvdaļu mēdz aizstāt ar kaut ko citu, piemēram, dodot medikamentam citu aromātu.

— Lieliski! — Bleidens bija sajūsmā. — Aiziet!

Savas apziņas dziļumos Sīlija brīnījās, vai viss notiekošais tiešām ir īstenība, un iedomājās, kā visu to būtu uztvērusi vēl pirms neilga laika. Lai nu būtu kā būdams, bet Sema Hotorna padomam viņa bija paklausījusi un savus uzskatus uz laiku paturējusi pie sevis. Cik ilgi vēl tā nāksies pielāgoties? Ja Tedijam Apšovam izrādīsies taisnība, tad agrāk par gadu nekādas pārmaiņas nav gaidāmas. Sīlija pamanīja, ka Sems smaida un, liekas, par kaut ko brīnās.

Tad viņa atkal pievērsās notiekošajam. Vērojot abus jaunos vīriešus — Houardu Bleidenu un Billu Ingremu —, viņai radās nojauta, ar ko nāksies strādāt kopā gan "Brejā un kompanjonos", gan "Quadrille-Brown " aģentūrā.

Pat visoptimistikākā noskaņojuma brīžos Sīlijai nebija ienācis prātā, ka viņas izlolotā "Jaunā veselības siltuma" pārdošanas kampaņa jeb "laimīgās māmiņas" plāns, kā to dēvēja filiāles darbinieki, gūs tik pārsteidzošus panākumus. Tedijs Apšovs priecīgs skandēja:

— Sīlij, bēbij, tas jau ir dinamīts! Es zināju, ka esi gudra, bet izrādās, ka tu esi ģeniāla!

Mēnesi pēc aģentūras "Quadrille-Brown" izstrādātās reklāmas kampaņas televīzijā, presē un radioraidījumos "Jaunā veselības siltuma" pārdošana bija seškāršojusies. Vēl vairāk — ceturtajā nedēļā vairumtirdzniecības pasūtījumu plūdi nepārprotami rādīja, ka tas ir tikai sākums. Un tiešām: vēl pēc mēneša iepriekšējais milzīgais skaitlis bija dubultojies un tika prognozēta vēl lielāka peļņa.

Sīlijas un "Jaunā veselības siltuma" panākumi tika pienācīgi novērtēti "Feldinga-Rosa" galvenajā štābā. Tā 1964. gada atlikušajā daļā, kad izstrādāja filiāles "Brejs un kompanjoni" citu ražojumu atjaunināšanas plānus, visi nepieciešamie izdevumi tika apstiprināti automātiski. Ķā izteicās Sems Hotorns, Sīlijai atļāva strādāt pēc pašas ieskatiem.

Un Sīlija radīja jaunus priekšstatus par jau paveciem ražojumiem.

Viens no tiem bija šampūns "B and C". Pēc Sīlijas ieteikuma vecais nosaukums tika paturēts, sīkā šriftā uzrakstīts, bet ļoti uzkrītoši burti rādīja jaunu nosaukumu — "APSKĀVIENS". Zem tā, gandrīz vai tikpat lieliem burtiem, bija lasāms nosaukuma papildinājums "TIK MAIGS KĀ JŪSU SAPŅU PRINCIS".

Šie vārdi pielipa ne tikai tiem, kuri redzēja "Apskāviena" reklāmu un iegādājās pašu šampūnu: frāze kļuva populāra visas nācijas mutē. To izmantoja televīzijas raidījumu komiķi; laikrakstos parādījās parodijas; žurnālā "The Wall Street Journal" bija publicēts ievadraksts ar virsrakstu "Jūsu sapņu prezidenta apskāviens nav no maigajiem", kurā tika kritizēta Baltā nama nodokļu programma.

Tā šampūns "Apskāviens" izpelnījās bezprecedenta ievērību — tai sekoja šampūna pirkšanas bums.

Reklāmas programmu "Apskāvienam" bija izstrādājusi reklāmas aģentūra "Quadrille-Brown", šoreiz Houarda Bleidena vadībā, kurš tagad jau bija pasūtījumu nodaļas vadītājs. Jaunais Bleidens bija piedalījies arī "Jaunā veselības siltuma" reklāmas veidošanā, tā pamazām aizēnojot rūpju nomākto Deksteru Vilsonu — viņš gluži vienkārši pazuda no redzesloka. Sīlija tā arī neuzzināja, vai viņš no darba reklāmas aģentūrā bija aizgājis vai pārcelts mazāk svarīgā darbā.

Līdzīgā kārtā "Brejā un kompanjonos" veterāna Grānta Karvila vietā bija izvirzīts Bills Ingrems. Grāntam Karvilam atrada citu vietu, kur — kā viens no darbabiedriem bija nesaudzīgi izteicies — Grānts tagad "skaitīs papīra saspraudes līdz aiziešanai pensijā".

Ingrems, Sllijas atbalstīts, nekavējās ķerties pie jauninājumiem. Ingrems bija ari tas, kurš Sīlijai atnesa vēsti, ka Mičiganā varot nopirkt nelielu farmaceitisku firmu.

—  Viņi tur šo to ražo, misis Džordana, bet vienīgais ievērības cienīgais ražojums ir "Sistēma-5": šķidrās zāles pret saaukstēšanos un ar to saistītiem iekaisumiem. Kā labi zinām, musu ražojumu rindā šajā vietā ir tukšums — mums tieši tā trūkst. Ja mēs šo Mičiganas firmu nopirktu, likvidētu visus pārējos ražojumus un pārņemtu savās rokās "Sistēmu-5", mēs no tās varētu kaut ko iztaisīt.

Atcerējusies Endrjū ieskatus par visām zālēm, ko ražo pret saaukstēšanos, Sīlija painteresējās:

— Vai no tās "Sistēmas-5" kāds labums arī ir?

— Es liku mūsu ķīmiķiem to pārbaudīt. Viņi saka — tā esot okei. Nekas pasauli satricinošs un nekas tāds, kas nebūtu pa spēkam mums pašiem, ja nāktos sākt no pašiem sākumiem. — Ingrems izlaida visus piecus pirkstus cauri allaž paspūrušo matu cekulam un piebilda: — Bet "Sistēma-5" dara to, ko ļaudis no tās gaida, turklāt tā jau tiek tirgota un diezgan labi pirkta, tā ka mums nevajadzēs sākt no nulles.

—  Iesniedz man rakstisku ziņojumu ar visu detaļu izklāstu, Bili, — vina izlēma. — Es to izskatīšu. Ja ideja būs pieņemama, runāšu ar Šemu.

Pēc dažām dienām Sīlijai bija skaidrs, ka ideja tiešām nav peļama, un viņa ieteica nopirkt Mičiganas firmu. Un tā ar advokātu kantora starpniecību mazā firma pavisam klusi tika nopirkta; pārdevēji tā arī neuzzināja, ko advokāti īsti pārstāv. Šāda metode bija parasta lieta: gadījumā, ja pārdevēji uzzināja, ka firmas iegūšanā ieinteresēta liela un slavena firma, cenas tika paceltas vai līdz debesīm.

Drīz pēc tam tiesības ražot nopirktās firmas pārējos ražojumus tika iztirgotas citām firmām un Mičiganas fabrika — slēgta. "Sistēmas-5" ražošanu kopā ar dažiem šo zāļu ražošanā iesaistītiem cilvēkiem pārņēma filiāles "Brejs un kompanjoni" fabrika Ņūdžersijā.

Bills Ingrems saņēma rīkojumu uzlabot un izvērst "Sistēmas-5" pārdošanu.

Viņš sāka ar to, ka pasūtīja uzkrītošu un modernu iesaiņojumu oranžā un zelta krāsā; līdzšinējo zaļā stikla pudelīti aizstāja pievilcīgs, iesaiņojumam atbilstošs plastmasas trauks. Zāles pārdēvēja par "Sistēmu-500".

— Šis jaunais skaitlis, — viņš savā ziņojumā Sīlijai argumentēja zāļu nosaukuma maiņu, — netieši rādīs, ka zāles esam uzlabojuši. Un īstenībā mūsu ķīmiķi pašlaik tiešām strādā, lai uzlabotu zāļu efektivitāti.

Sīlija pētīja iesniegto materiālu, tad sacīja:

— Iesaku vēl vienu papildu rindiņu tūlīt zem nosaukuma. — Un uz papīra lapas uzmeta:" "Sistēma-500". Sistemātiski lietojams līdzeklis pret saaukstēšanos."

— Lieliski! — Bills ar apbrīnas pilnu skatienu pavērās Sīlijā. — Tas cilvēkiem liks saprast, ka viņiem ir iespēja organizēti tikt vaļā no savām saaukstēšanās kaitēm. Viņiem tas patiks!

"Piedod man, Endrjū," Sīlija domās atvainojās vīram un vēlreiz sev atgādināja, ka tas viss taču ilgs tikai vienu gadu. Tad atcerējās, ka pusgads jau apritējis, kopš viņas pārcelšanas uz "Breju un kompanjoniem". Jā, laiks skrēja ātri. "Esmu tā aizrāvusies, ka dažreiz pat aizmirstu par atgriešanos pie recepšu medikamentiem. Turklāt darbs te ir interesants un aizraujošs."

— Un pēc sešiem mēnešiem, — Bills Ingrems entuziasma pilns turpināja, — kad jaunais iesaiņojums jau būs iesakņojies, mēs varēsim ražot tabletes.

— Kādas tabletes?

— Vai jūs manu ziņojumu neesat izlasījusi? — Bills izskatījās patiesi sāpināts.

— Tepat jau kaut kur tas ir. — Sīlija pašķirstīja papīru kaudzi uz sava rakstāmgalda. — Bet labāk pastāsti man tāpat, kā tur īsti bija.

— Okei. Tabletes — tas ir vēl viens "Sistēmas-500" pārdošanas veids. Sastāvdaļas būs tās pašas, arī efekts tāds pats. Bet tabletes mēs reklamēsim atsevišķi un tādējādi iegūsim dubultu ievērību. Protams, izlaidīsim ari bērnu variantu. To nosauksim par "Sistēmu-50", mazākais skaitlis norādīs…

— Jā, jā! — Sīlija viņu pārtrauca. — Jā, ideja man ir skaidra:

mazāks skaitlis, mazāks cilvēks. — Vina sāka smieties.

7m i

—  Bet nākamziem, — Ingrems turpināja, nepiegriezdams uzmanību viņas smiekliem, — kad veselas ģimenes slimos ar saaukstēšanās slimībām, es iesaku ieviest lielāka tilpuma pudeles, kas būtu domātas visai ģimenei. Ja tām būs panākumi, mēs varētu izlaist vēl lielāka tilpuma traukus, ko mūsu rūpniecībā sauc par "akmansdievs" lielumu.

— Bili, — Sīlija vēl aizvien smējās, — vai tu nešauj pār strīpu? Bet man tas patīk! Un ko tu domā par "Sistēmu-500" želejā?

—  Bagātajai publikai? — Tagad arī Bills sāka smieties. Es pastrādāšu pie šīs idejas.

Kamēr Sīlijas darbība bezrecepšu medikamentu ražošanas jomā nesa bagātīgus augļus, uz priekšu — kā jau vienmēr — virzījās arī citi notikumi: ar savām traģēdijām, komēdijām, konfliktiem, grūtsirdību, smiekliem un cilvēku muļķību; tie noritēja gan strauji, gan lēni.

Briti un franči konfidenciāli paziņoja, kā pēdējo simt piecdesmit

gadu laikā to jau vairākkārt bija darījuši, ka gatavojoties uzsākt

tuneļa būvi zem Lamanša. > . . •

Džeks Rubijs, prezidenta Kenedija slepkavas Osvalda slepkava,

tika atzīts par vainīgu un notiesāts uz nāvi. Prezidentam Džonsonam izdevās tas, kas nebija izdevies Kenedijam: panākt, lai kongress pieņemtu stingru likumu par pilsoņtiesībām. Četru stilīgu, apburošu liverpūliešu grupa ar absurdu nosaukumu lika savai mūzikai un kultam — bītlomānijai — traukties pāri visai pasaulei.

—  Šovakar es gribētu noskatīties televīzijas ziņas, — Endrjū teica Sīlijai kādā 1965. gada augusta vakarā. — Vienā no Losandželosas rajoniem, ko sauc par Votsu, notiekot rasu nemieri un dedzināšana.

Tovakar viņi abi bija nolēmuši pabūt kopā ar bērniem. Šie vakari viņiem bija gaidīti un dārgi, kaut pēdējā laikā kļuva aizvien retāki, jo Sīlijai jaunajā amatā nācās daudz braukāt, un dažreiz viņas nebija mājās veselām dienām. Lai to kompensētu, kad vien bija iespējams, bērni vakara maltītes ieturēja kopā ar vecākiem.

Sīlija vēlējās, lai bērni pēc iespējas biežāk tiktos ar vecmāmiņu, kaut arī Mildredas apciemojumi visiem par lielu nožēlošanu bija kļuvuši retāki. Sīlijas māte jau sen sirga ar astmu, un pēdējā laikā kaite bija saasinājusies. Endrjū bija ierosinājis, lai Mildreda pārceļas uz dzīvi pie viņiem, tad ari viņas ārstēšana būtu ērtāk realizējama, taču Mildreda atteicās, dodot priekšroku savai neatkarībai un vienkāršajai Filadelfijas mājai.

Endrjū māte bija aizbraukusi uz Eiropu un tikai retumis atsūtīja par sevi kādu ziņu. Kaut arī bija saņēmusi ielūgumus, viņa nebija atbraukusi ciemos, nebija redzējusi savus mazbērnus, un acīmredzot viņai nebija nekādas vēlēšanās tos redzēt.

— Ar savām vēstulēm mēs viņai atgādinām, ka viņa ir veca, — Endrjū teica. — Viņai tas nav patīkami, tāpēc labāk atstāsim viņu mierā.

Endrjū vārdos Sīlija saklausīja skumjas. Endrjū tēva, kurš jau sen bija atsvešinājies no dēla, vairs nebija; viņi par to uzzināja nejauši, vairākus mēnešus pēc tam, kad tas jau bija noticis.

Liza tagad bija jau septiņus gadus veca un mācījās otrajā klasē. Meitenē izpaudās spēcīgas personības iezīmes. Pret mācībām viņa izturējās ļoti nopietni un it īpaši lepojās ar savu aizvien pieaugošo vārdu krājumu, kaut arī reizēm pārcentās. Reiz, stāstot par Amerikas vēstures stundu, Liza teica: "Mēs mācījāmies par amerikāņu konstipāciju, māmiņ." Kādā citā reizē viņa stāstīja par riņķa līniju: "Ārējā līnija ir aploks."

Gandrīz piecus gadus vecais Brūss pretstatā māsai bija maigas dabas un jūtīgs, apveltīts ar humora izjūtu. Sīlija reiz vīram izteicās:

—  Brūsiju var viegli ievainot. Viņu vajadzēs vairāk pasargāt nekā Lizu.

—  Tad viņam vajadzēs darīt to pašu, ko darīju es, — Endrjū atbildēja, — apprecēt labu, stipras gribas sievieti.

— Jā, Brūss ir ļoti līdzīgs tev.

Protams, dažreiz viņi ķildojās, un astoņos laulības gados viņiem tikai reizi vai divas bija atgadījušies nopietni strīdi; mazie pārinodarījumi, ar kuriem viņi viens otru šad tad apveltīja, ātri aizmirsās. Abi zināja, ka viņu laulība ir izdevusies, un darīja visu iespējamo, lai to nosargātu un saglabātu.

Rasu nemierus Votsā viņi skatījās kopā ar bērniem.

— Mans Dievs, — izdvesa Endrjū, skatoties šausmīgās, citu citai sekojošās ainas — dedzināšanu, laupīšanu, iznīcināšanu, brutalitāti, ievainojumus un nāvi, nežēlīgo cīniņu starp sakaitinātajiem nēģeriem un policistiem nožēlojamajos, izolētajos geto graustos. Tas bija dzīvs nabadzības un posta murgs, ko pasaule ignorēja, izņemot tādos brīžos kā patlaban, kad Votsas drāmu pārraidīja pa televizoru. — Mans Dievs, — Endrjū atkārtoja, — vai tas tiešām notiek mūsu zemē?

Viņu skatieni bija kā piekalti ekrānam, un tikai īsi pirms pārraides beigām Sīlija pamanīja, ka Brūss dreb un mirkst vienās asarās. Viņa tūlīt steidzās pie zēna un to apskāva, likdama vīram izslēgt televizoru.

— Nē, tēt, — Brūss sauca. — Nē, nē, tēt! Lai paliek!

Un viņi noskatījās pārraidi līdz galam.

—  Māmiņ, viņi taču darīja cilvēkiem pāri! — Brūss pēc tam uztraucās.

— Jā, Brūs. — Sīlija turpināja mierināt dēlu. — Jā, Brūs. Tas ir bēdīgi un nepareizi, bet tā tas dažreiz notiek. — Un, brīdi vilcinājusies, piebilda: Gan tu uzzināsi, ka tādas lietas, ko tu nupat redzēji, notiek bieži.

Vēlāk, kad bērni bija apguldīti, Endrjū teica:

— Tas viss bija nomācoši, bet tu Brūsam atbildēji pareizi. Pārāk daudzi no mums dzīvo kūniņās. Agrāk vai vēlāk viņiem nākas uzzināt, ka ārpusē ir cita pasaule.

— Jā, — Sīlija domīgi atbildēja un tad turpināja: — Es gribēju ar tevi parunāt par šīm kūniņām. Domāju, ka arī es atrodos vienā no tādām kūniņām.

—  Vai tā gadījumā nav bezrecepšu kūniņa? — Ātrs smaids iezagās un izdzisa Endijū sejā.

—  Kaut kas tamlīdzīgs. Zinu, ka daļu no tā, ko es daru, tu neatzīsti, Endrjū. Kaut vai to pašu "Veselības siltumu" un "Sistēma-500". Tu par to neko neesi sacījis. Vai tu tam esi ļoti pretī?

—  Varbūt nedaudz. — Un pēc īsas vilcināšanās viņš piebilda: — Es lepojos ar tevi, Sīlij, un ar to, ko tu dari, un tāpēc priecāšos, ja tu kādudien atgriezīsies "Feldinga-Rosa" recepšu medikamentu daļā. Tas, kā abi zinām, ir daudz svarīgāks darba iecirknis. Tāpēc pagaidām man ar to visu ir jāsamierinās. Cilvēki turpinās pirkt čūsku eļļu neatkarīgi no tā, vai to ražo tu vai citi, tā ka nav nekādas atšķirības, kas to dara. Turklāt: ja ļaudis nepirks bezrecepšu zāles, bet ies pie dakteriem, tad mums būs beigas ->mēs nespēsim viņus visus pieņemt.

—  Vai tu nemeklē attaisnojumus? — Sīlija šaubījās. — Tikai tāpēc vien, ka tā esmu es?

— Un ja tā arī būtu? Tu esi mana sieva, un es tevi mīlu.

— Un es tevi arī. — Sīlija noskūpstīja vīru. — Un tagad, dārgais, beidz savus prātojumus, jo esmu nolēmusi, ka ar bezrecepšu medikamentiem esmu strādājusi pietiekami ilgi. Rīt lūgšu, lai mani pārceļ citā darbā.

— Ja tu to tiešām gribi, ceru, ka tu to arī panāksi.

Taču Endrjū atbildēja automātiski. Viņš joprojām atradās garīgas depresijas varā, ko bija izraisījušas televīzijas pārraidē redzētās ainas. Turklāt viņu nomāca arī kritiskā personiskā problēma, kas nebija saistīta ar Sīliju un ģimeni: tā bija problēma, kas viņam jau bija sagādājusi ciešanas un kas pastāvēja joprojām, — tā nevarēja izzust pati no sevis.

— Lieta tā, — Sems nākamajā dienā teica Sīlijai, — ka tev bijuši pārāk lieli panākumi; izsakoties precīzāk, neviens tik lielus panākumus nebija gaidījis. Tu esi zoss, kas dēj zelta olas, un tāpēc tev jāpaliek "Brejā un kompanjonos".

Viņi atradās Sema kabinetā "Feldinga-Rosa" galvenajā mītnē: tikšanās notika pēc Sīlijas ierosinājuma, un viņa tikko bija lūgusi to pārcelt citā darbā.

—  Man te ir kaut kas tāds, kas tevi varētu interesēt. — Sems pārcilāja vairākus aktu vākus un beidzot vienus uzlika uz galda. No savas galda puses Sīlija redzēja, ka vākos ir finansu pārskati.

—  Tas vēl nav nodots atklātībai, bet direktoru padome to drīz vien redzēs. — Sems pielika pirkstu pie kāda skaitļa. — Kad tu aizgāji uz "Breju un kompanjoniem", šī filiāle deva desmit procentus no visiem "Feldinga-Rosa" ienākumiem. Šogad šīs filiāles devums būs piecpadsmit procenti. — Sems smaidīdams aizvēra vākus. — Protams, mazliet tev palīdzēja kritums recepšu medikamentu pārdošanā. Taču tas ir milzīgs sasniegums, Sīlij! Apsveicu!

—  Paldies! — Sīlija bija iepriecināta. Viņa bija gaidījusi, ka filiāles ieguldījums nebūs no sliktajiem, taču tik izcilus skaitļus, kādus Sems nupat nosauca, viņa nebija cerējusi dzirdēt. — Domāju, ka bezrecepšu medikamentu ražotne savu sparu nezaudēs, un Bills Ingrems ir savā vietā. Tā kā tu teici, ka tirdzniecība ar recepšu medikamentiem visai labi nesokas, varbūt es šajā lietā kaut ko varētu palīdzēt?

— Droši vien varēsi, — Sems piekrita. — Es tev to apsolu. Un varbūt mums atradīsies tev kaut kas pavisam speciāls un interesants. Bet pacieties vien vēl dažus mēnešus.

3. NODAĻA

Drūmā noskaņojumā Endrjū stāvēja slimnīcas administratora Leonarda Svītinga kabinetā. Telpā bija jūtama smaga saspīlējuma gaisotne.

Bija piektdiena, tuvojās pusdienu laiks.

— Doktor Džordan, — administratora balss skanēja oficiāli,

—  pirms jūs turpināt, gribu brīdināt: jums jābūt pilnīgi pārliecinātam par to, ko stāstāt, un jāapzinās iespējamās sekas.

— Nolādēts! — Endrjū bija nelāgā omā un bezmiegā pavadītās nakts ietekmē gatavs eksplodēt. — Vai jūs tiešām domājat, ka neapzinos, ko runāju?

— Domāju, ka apzināties gan. Taču es gribēju būt par to pilnīgi pārliecināts. — Svītinga biezās uzacis runājot kā parasti lēkāja augšup un lejup.

—  Labi, Leonard, es varu to atkārtot vēlreiz un šoreiz jau kā oficiālu ziņojumu. — Kaut Endrjū rūpīgi izvēlējās vārdus, teikumi it kā plūstin plūda tieši no pašas sirds.

— Mans kolēģis doktors Noa Taunzends, — Endrjū runāja,

—  šobrīd atrodas apgaitā un apskata slimniekus. Man ir zināms, ka doktors Taunzends ir lietojis narkotiskās vielas un atrodas to ietekmē. Uzskatu, ka viņš nav spējīgs pildīt savus pienākumus un apdraud pacientu dzīvību. Tālāk — man zināms arī tas, ka šonedēļ šajā slimnīcā Noa Taunzenda kļūdas dēļ miris slimnieks: doktors Taunzends šo kļūdu bija pieļāvis narkotiku ietekmē.

— Jēzus! — Dzirdot pēdējo teikumu, administrators nobālēja. — Endrjū, — tagad viņš gandrīz vai lūdzās, — vai tu vismaz to nevari izlaist?

— Nevaru un nemaz netaisos to darīt! Turklāt pieprasu, lai jūs nekavējoties kaut ko pasāktu! — Un nikni piebilda: — Kaut ko jums vajadzēja darīt pirms četriem gadiem, kad mēs abi jau zinājām, kas notiek, bet jūs un pārējie uzskatījāt par labāku turēt muti un acis ciet!

— Protams, man tagad ir kaut kas jādara, — Leonards Svītings norūca. — Juridiski pēc visa tā, ko tu man pateici, man nav izvēles. Bet par pagātni es nekā nezinu.

—  Jūs melojat, — Endrjū iebilda, — un mēs abi to labi zinām. Taču lai tas tā arī paliek, tāpēc ka toreiz es biju tāds pats gļēvulis kā jūs. Bet tagad man rūp šodiena.

Administrators nopūtās un it kā pie sevis noteica:

—  Laikam jau tam tik un tā reiz vajadzēja nākt gaismā. — Un, piegājis pie rakstāmgalda, pacēla telefona klausuli.

Kad klausulē atskanēja sekretāres balss, Svītings deva rīkojumu:

—  Dabūjiet man rokā padomes priekšsēdētāju! Viņš ir kaut kur pilsētā. Lai arī kur viņš būtu un ko darītu, lai brauc šurp. Ir kāda ļoti steidzama lieta. Kad esat ar to galā, apziņojiet visus medicīniskās padomes rīcības komitejas locekļus uz sanāksmi. Tā nekavējoties notiks padomes istabā. — Svītings ielūkojās pulksteni. — Vairumam nodaļas vadītāju pašlaik vajadzētu būt slimnīcā.

Administrators nolika klausuli, viņa seja bija it kā atmaigusi.

— Šī ir melnā diena, Endrjū. Mums visiem un slimnīcai arī. Taču tu, Endrjū, esi izdarījis to, ko esi uzskatījis par vajadzīgu.

Endrjū truli pamāja.

— Kas notiks tālāk?

—  Pēc brīža sapulcēsies rīcības komitejas locekļi. Tevi izsauks. Pagaidām sēdi tepat.

Kaut kur ārpusē sirēna vēstīja pusdienlaika iestāšanos.

Vajadzēja gaidīt.

Endrjū jutās nomākts. Viņš jau tā pārāk ilgi bija gaidījis. Gaidījis, līdz bija nomiris pacients — jauns cilvēks, kurš būtu varējis dzīvot vēl daudzus gadus.

Kad Endrjū pirms četriem gadiem un astoņiem mēnešiem bija atklājis, ka Noa Taunzends ir narkomāns, viņš bija sācis savu kolēģi rūpīgi novērot, lai netiktu pieļauta kritiska kļūme. Kaut Endrjū nebija iespējams sekot Noa darbam nepārtraukti, viņš bija pārliecinājies, ka nopietnas briesmas nedraud.

It kā atzīstot un pieņemot sava jaunākā kolēģa rūpes, Noa nereti apspriedās ar Endrjū par smagākajiem gadījumiem, un bija acīm redzams, ka padzīvojušā ārsta prasme noteikt diagnozi nav gājuši mazumā.

Bet — no otras puses — doktors Taunzends bija kļuvis manāmi bezrūpīgāks un vairs nepūlējās slēpt no Endrjū, kā to bija darījis agrāk, ka lieto medikamentus; zāļu iedarbība izpaudās aizvien spēcīgāk: gan pieņemšanas stundās, gan darba laikā slimnīcā Noa acis bija stiklainas, valoda neskaidra, rokas trīcēja. Viņa kabinetā uz galda stāvēja dučiem spēcīgu medikamentu pudelīšu — paraugi, un viņš pat nepapūlējās tos novākt; dažreiz arī Endrjū klātbūtnē viņš mēdza no tām paņemt zāles un iemest mutē kā konfektes.

Reizēm Endrjū brīnījās, kā Taunzends, narkomāns būdams, spēja tik labi strādāt, un izprātoja tā: ieradumiem, tāpat kā instinktiem, laikam ir liels spēks; Noa tik daudz gadu bija strādājis, ka daudz no tā, kas citiem — ieskaitot diagnozes noteikšanu — sagādāja grūtības, viņam padevās bez pūlēm. Laikam jau Noa darbojās impulsīvi, it kā uz inerces pamata. Bet cik ilgam laikam šīs inerces pietiks?

Taču nelikās, ka slimnīcā, izņemot Endrjū, kāds par šo lietu būtu nobažījies. Un tad, 1961. gadā, gadu pēc Endtjū atklājuma par Noa kaiti un pirmās nesekmīgās sarunas ar Leonardu Svītingu, Noa pats atteicās no galvenā ārsta posteņa un izstājās no medicīniskās padomes. Endrjū tā arī netika skaidrībā, vai tā tiešām bija paša Noa vēlēšanās, vai ari kāds viņam to paklusām bija ieteicis. Kopš tā laika Noa mazāk piedalījās sabiedriskajā dzīvē, retāk izgāja no mājas. Viņš bija ierobežojis arī savu pacientu skaitu, jaunos pacientus sūtīdams pie Endrjū un jaunā ārsta Oskara Aronsa, kurš bija pievienojies viņu tandēmam.

Šad tad Endrjū vēl aizvien uztraucās par Noa un viņa pacientiem, taču, tā kā nekādas nopietnas problēmas neradās, turpināja peldēt pa straumi un lolot cerību, ka nekas ļauns neatgadīsies.

Tā tas bija risinājies līdz šai nedēļai.

Un tad tas atgadījās, turklāt satriecoši pēkšņi.

Sākumā Endrjū rīcībā bija tikai saraustīta, savā starpā nesaistīta informācija. Bet drīz, aizdomu mudināts un savu novērojumu rezultātu vadīts, viņš visas epizodes salika pareizā secībā.

Tas sākās otrdien pēc pusdienām.

Divdesmit deviņus gadus vecais Kurts Viraziks bija atnācis pie doktora Taunzenda un sūdzējies par sāpēm kaklā, nelabu dūšu, nemitīgu klepu un drudzi. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka kakls patiešām iekaisis, temperatūra stipri paaugstināta, elpa — strauja. Noa noteica diagnozi — pneimonija — un norīkoja Viraziku uz Sv.Bīda slimnīcu, solīdamies tajā pašā dienā Viraziku apmeklēt.

Viraziks doktoram Taunzendam nebija jauns pacients. Viņš jau vairākas reizes bija ārstējies pie Taunzenda un Endrjū, pirmo reizi pirms trim gadiem. Arī tajā pirmajā reizē viņam bija iekaisis kakls, un Taunzends viņam bija injicējis penicilīnu.

Pēc dažām dienām iekaisums pārgāja, bet uz pacienta miesas parādījās niezoši izsitumi: izrādījās, ka Virazikam ir alerģija pret penicilīnu un ka vēlreiz šo medikamentu viņam dot nedrīkst — bija iespējamas pat katastrofālas sekas. Un doktors Taunzends pacienta kartītē lieliem burtiem ierakstīja atbilstošu atzīmi, papildinot to ar sarkanas krāsas zvaigznīti.

Līdz tam Viraziks par savu alerģiju pret penicilīnu nebija zinājis.

Otro reizi, kad Viraziks ieradās ārstēt kādu citu mazāk nozīmīgu kaiti, Taunzenda nebija, un viņu pieņēma Endrjū. Viņš ievēroja brīdinošo atzīmi par penicilīnu, taču tajā reizē tam nebija nekādas nozīmes, jo Endrjū pacientam nekādas zāles netika izrakstījis. Tas bija noticis apmēram pirms pusotra gada. Tā bija pēdējā reize, kad Endrjū redzēja Viraziku dzīvu.

Sv.Bīda slimnīcā Viraziku ievietoja palātā, kurā atradās vēl trīs slimnieki. Tūlīt, pēc ienākšanas slimnīcā viņu apskatīja interns un pierakstīja slimības vēsturi. Tā bija parastā kārtība. Viens no interna uzdotajiem jautājumiem bija: "Vai jums pret kaut ko ir alerģija?" Viraziks atbildēja: "Jā, pret penicilīnu." Jautājums un atbilde tika ierakstīta pacienta slimnīcas kartītē.

Doktors Taunzends savu solījumu apmeklēt Viraziku slimnīcā turēja, taču pirms tam piezvanīja uz slimnīcu un lika pacientam iedot eritromicīnu. Interns to izdarīja. Tā kā lielākajai daļai slimnieku pneimoniju ārstēja ar penicilīnu, tad likās, ka Taunzends vai nu brīdinājumu par alerģiju izlasījis pacienta kartītē, vai atcerējies tāpat.

Pēcpusdienā apmeklējot Viraziku slimnīcā, viņam vajadzēja redzēt arī interna izdarītos ierakstus, tādējādi saņemot vēl vienu brīdinājumu par alerģiju pret penicilīnu.

Pacienta ģimenes stāvoklim zināmā mērā bija liela nozīme attiecībā uz to, kas notika vai nenotika vēlāk.

Kurts Viraziks bija maiga rakstura, vienkāršs cilvēks, neprecējies un bez tuviem draugiem. Viņš strādāja par ierēdni kuģniecības kantorī un dzīvoja viens. Viņš bija vientuļnieks. Viraziks bija dzimis Amerikā, viņa vecāki bija poļu imigranti. Māte bija mirusi, bet tēvs Kanzasā dzīvoja kopā ar Kurta māsu, ari neprecējušos. Šie divi bija vienīgie cilvēki pasaulē, ar kuriem Kurtam Virazikam bija cieši sakari. Taču pat viņiem Kurts nebija paziņojis, ka saslimis un atrodas Sv.Bīda slimnīcā.

Tāda bija situācija līdz Virazika otrajai dienai slimnīcā.

Otrās dienas vakarā — ap pulksten astoņiem — doktors Taunzends viņu apskatīja vēlreiz. Un Endrjū nejauši bija liecinieks notiekošajam.

Noa Taunzends pēdējā laikā bija sācis apmeklēt savus slimniekus visai neparastā laikā. Kā Endrjū kopā ar pārējiem vēlāk sprieda, varbūt viņš tā darīja tāpēc, lai izvairītos no satikšanās ar kolēģiem dienā, vai arī tas notika narkotisko vielu izraisītās vispārējās dezorganizācijas dēļ. Un tā sagadījās, ka tovakar slimnīcā bija arī Endrjū — viņš bija izsaukts kāda pacienta kritiskā stāvokļa dēļ. Endrjū jau grasījās doties mājup, kad ieradās Taunzends, un viņi pārmija dažus teikumus.

No Taunzenda uzvedības un valodas Endrjū noprata, ka vecākais kolēģis iebaudījis krietnu narkotisko vielu devu. Brīdi Endrjū svārstījās, ko darīt; tā kā situācija nebija nekāds jaunums, viņš nodomāja, ka gan jau nekas ļauns neatgadīsies, un tā arī neko nedarīja. Vēlāk Endrjū to ļoti pārdzīvoja.

Kad Endrjū aizbrauca, Taunzends devās pie saviem slimniekiem. Viraziku viņš apmeklēja pēdējo.

Var tikai minēt, kas Taunzendam tobrīd bija prātā. Virazika stāvoklis bija nedaudz pasliktinājies, taču kritisks nebija; slimniekam bija cēlusies temperatūra, elpa kļuvusi asāka. Iespējams, ka savā apmiglotajā prātā Taunzends nodomāja, ka līdzšinējās zāles nav līdzējušas un jādod kaut kas cits. Tāpēc viņš izrakstīja jaunu norīkojumu, ko pats aiznesa uz māsu istabu.

Jaunais rīkojums bija — pa sešsimt tūkstošiem vienību penicilīna ik pēc sešām stundām muskulī; pirmā injekcija izdarāma nekavējoties.

Tā kā vecākā māsa bija saslimusi, tonakt dežurēja jaunākā māsa, kura tikai nesen bija sākusi strādāt slimnīcā. Darba bija daudz. Nesaskatījusi doktora Taunzenda norīkojumā neko neparastu, viņa nekavējās to izpildīt. Agrākos ierakstus pacienta kartītē viņa nebija ne redzējusi, ne lasījusi, tā ka viņa neko nezināja par Virazika alerģiju pret penicilīnu.

Pats Viraziks, kad ienāca māsa, augstās temperatūras dēļ nebija pie skaidras apziņas un nepainteresējās, ko māsa viņam injicē, arī māsa viņam to neteica. Tūlīt pēc injekcijas māsa izgāja no palātas.

Kas notika tālāk — arī to var tikai minēt un daļēji spriest pēc otra palātas iemītnieka stāstījuma.

Zinot penicilīna efektu šādos apstākļos. Virazikam pēc dažiem mirkļiem droši vien radās spēcīga baiļu sajūta, niezēšana, āda kļuva ugunssarkana. Iestājās anafilaktiskais šoks, strauji pietūka un pārvērtās seja, no krūtīm lauzās gārdzoši trokšņi. Balsenes pietūkums neļāva gaisam ieplūst plaušās, tad kā žēlastības dāvana šīm mokām sekoja nesamaņa, savukārt tai — nāve. Tas viss varēja notikt piecu vai vairāk minūšu laikā.

Viraziku varēja glābt tikai tūlītēja intensīvā terapija, spēcīga adrenalīna injekcija un ķirurģiska palīdzība, izdarot griezumu kaklā, lai plaušām pievadītu gaisu. Taču šīs palīdzības nebija, un pēc tam jau bija par vēlu.

Blakusgultā gulošais slimnieks pamanīja sava kaimiņa izmisīgo svaidīšanos un gārgšanu un nospieda zvana pogu. Kad palātā iesteidzās māsa, Kurts Viraziks jau bija miris.

Māsa nekavējoties izsauca vecāko dežūrārstu. Arī doktoru Taunzendu, domādama, ka viņš vēl nav aizgājis. Viņš bija slimnīcā un atsteidzās pirmais.

Droši vien, redzot notikušo, viņa apmiglotajā prātā iešķīlās sajēga par to, ko bija izdarījis; sakoncentrējis visu savu gribasspēku, viņš piespieda sevi atgūt skaidru apziņu un sāka rīkoties. Ja vēlāk nebūtu iejaucies Endrjū, viņam būtu izdevies sekmīgi noslēpt pacienta nāves cēloni. Acīmredzot viņam bija skaidrs, ka māsa par alerģiju pret penicilīnu neko nezināja. Diezin vai kādam būtu ienācis prātā abus inkriminējošos punktus — ierakstu pacienta kartītē par alerģiju pret penicilīnu un penicilīna injekciju — saistīt savā starpā. Ja viņš "dabūs cauri" nāvi dabisku iemeslu dēl, īstais iemesls paliks ēnā. Laikam jau Taunzends bija zinājis, ka Kurtam Virazikam nav tuvinieku, kas varētu interesēties par nāves cēloni.

—  Nabaga puisis, — Taunzends teica māsai. — Sirsniņa neizturēja. Es jau baidījos, ka tā varētu notikt. Viņam, ziniet, bija vāja sirds.

— Jā, dakter. — Māsa jutās atvieglota, ka viņai neviens neuzveļ vainu. Turklāt Noa Taunzends joprojām bija iespaidīgs, pieredzējis speciālists ar autoritāti, māsai nebija iemesla apšaubīt viņa spriedumu. Tāpat kā dežurējošajam vecākajam ārstam, kurš bija ticis izsaukts; redzēdams, ka ieradies ārstējošais ārste, tas bija atgriezies pie savu pienākumu pildīšanas.

Taunzends nopūtās un sacīja māsai:

—  Un tagad nokārtosim visu to, kas šādos gadījumos jādara, lēdij. Ķersimies pie darba!

Viens no šiem darbiem bija izrakstīt miršanas apliecību, kurā Noa Taunzends ierakstīja, ka nāves cēlonis ir "akūta sirds mazspēja pneimonijas rezultātā".

Endrjū par Kurta Virazika nāvi uzzināja gluži nejauši ceturtdienas rītā.

Iedams cauri reģistratūras telpai, kas bija kopēja viņam, Taunzendam un doktoram Aronsam, Endrjū izdzirdēja reģistratori Pegiju, kas strādāja Vaioletas Pārsonas vietā, telefona sarunā runājam par "doktora Taunzenda pacientu, kurš vakar vakarā nomira". Drīz pēc tam Endrjū satika Taunzendu un līdzjūtīgi ierunājās:

— Es dzirdēju, ka tu esot zaudējis vienu savu pacientu.

— Jā, — Taunzends atsaucās, — bēdīgs gadījums. Tas bija gluži jauns puisis, tu viņu reiz pieņēmi manā vietā. Viņam bija smagā formā pneimonija un vāja sirds arī. Sirds neizturēja. Es jau no tā baidījos.

Endrjū tā arī vairāk par šo gadījumu nebūtu domājis, jo pacienta nāve, kaut arī bēdīgs fakts, nebija nekas ārkārtējs. Bet Taunzenda uzvedībā bija jaušama kaut kāda neveiklība, kas izraisīja aizdomas un nemieru. Tāpēc Endrjū pēc stundas, kad Taunzends bija izgājis no kabineta, ieskatījās Virazika kartītē. Jā, tagad viņš šo pacientu atcerējās! Kartīti šķirstīdams, viņš ievēroja divas lietas: pirmkārt, kartītē bija atzīme par pacienta alerģiju pret penicilīnu un, otrkārt, tur nekas nebija minēts par sirds vājumu. Un tas likās dīvaini.

Ziņkārības pēc Endrjū nolēma neuzkrītoši painteresēties par Kurta Virazika nāvi.

Tajā pašā pēcpusdienā viņš aizgāja uz Sv.Bīda slimnīcas arhīvu, uz kurieni pēc Virazika nāves bija nosūtīta viņa slimības vēsture un pārējie dokumenti.

Vispirms Endrjū izlasīja pēdējo ierakstu — doktora Taunzenda minēto nāves cēloni, tad atpakaļejošā kārtībā lasīja pēdējos ierakstus. Kā zibens spēriens viņu pārsteidza Taunzenda rokrakstā ierakstītais norīkojums par penicilīna injekcijām. Tikpat satriecoša bija māsas atzīme, ka penicilīns ievadīts, turklāt norādītais laiks liecināja, ka tas noticis neilgi pirms pacienta nāves.

Endrjū apmulsis izlasīja visu slimības vēsturi — interna atzīmi par alerģiju pret penicilīnu un iepriekšējo norīkojumu ārstēt pacientu ar eitromicīnu. Kad viņš atdeva kartīti arhīva darbiniekiem, viņa rokas drebēja, sirds dauzījās.

Ko darīt? Kā rīkoties tālāk?

Endrjū aizgāja uz morgu apskatīt Virazika līķi.

Nelaiķa acis bija ciet, sejas vaibsti pauda mieru. Izņemot viegli iezilgano ādas nokrāsu, ko varēja izraisīt arī citi iemesli, nekas neliecināja par anafilaktisko šoku, kas — Endijū tagad to zināja — bija nogalinājis šo jauno vīrieti.

—  Vai sekcija būs? — viņš apvaicājās morga darbiniekam, kurš viņu pavadīja.

— Nē, ser. No Kanzasas gaidām ierodamies viņa māsu. Kad viņa ieradīsies, nelaiki kremēs.

' j

Endrjū galvā griezās domu virpulis. Viņš atcerējās savu kādreizējo sarunu ar slimnīcas administratoru un nezināja, ko darīt tālāk. Taču skaidrs bija viens — kaut kas bija jādara. Bet kas? Varbūt vajadzētu pieprasīt sekciju? Tā pierādītu, ka nekādas sirds mazspējas nav bijis. Taču arī bez sekcijas ieraksti pacienta kartītē nepārprotami pierādīja ārsta vainu.

Tuvojās vakars. Vairums slimnīcas vadošo darbinieku jau bija aizgājuši mājās. Vajadzēja gaidīt līdz rītam.

Visu nakti, guļot līdzās aizmigušajai Sīlijai, Endrjū neaizdarīja ne acu. Vai viņam bija jādara kolēģiem zināms tas, ko zināja viņš? Vai pareizāk nebūtu griezties pie varas orgāniem ārpus slimnīcas? Bet vai vispirms nevajadzētu aprunāties ar pašu Noa Taunzendu un uzklausīt viņa paskaidrojumus? Bet tad Endrjū saprata, ka tas būtu veltīgi: Noa personība ilgajos narkomānijas gados bija acīm redzami degradējusies, laikam pat dziļāk, nekā ārēji varēja manīt.

tas Noa, kuru Endrjū bija pazinis un cienījis, brīžiem pat mīlējis, bija godīgs cilvēks ar stingriem uzskatiem par ētiku un medicīnu; tas Noa nekad nebūtu piedevis ne sev, ne citiem šo šausmīgo profesionālo nevīžību, nebūtu izvairījies no tās sekām. Kādreizējais Noa Taunzends būtu atzinies un atbildējis par sekām, lai cik bargs būtu sods. Nē, personiskai sarunai nebija nozīmes.

Endrjū bija pārņēmusi dziļa skumju un zaudējuma sajūta. Beidzot viņš noguris nolēma, ka visu, ko zina pats, atstās slimnīcas sienās. Lai citi izlemj, vai nepieciešama iejaukšanās no ārienes. Nākamajā rītā viņš savā kabinetā uzrakstīja sīku visu faktu izklāstu. Tad īsi pirms pusdienām devās uz Sv.Bīda slimnīcu pie administratora.

4. NODAĻA

"Ja aizvērtu acis," Endrjū domāja, "varētu likties, ka atrodos kādas uzgriežņu un bultskrūvju sabiedrības valdes sēdē, kur izlemj visparastākos un ikdienišķākos dienaskārtības jautājumus." Vārdi plūda kā upēs straume.

— Vai man atļauts?

— Mister priekšsēdētāj, ierosinu…

— Vai kāds atbalsta šo priekšlikumu?

— …atbalstu, ka…

—  …ir ierosināts un atbalstīts… Lūdzu tos, kuri atbalsta šo lēmumu…

Balsu koris:

— Jā!

— Atturas?

Klusums.

—  …paziņoju, ka lēmums ir pieņemts. Vienbalsīgi nolemts, ka doktors Noa Taunzends uz laiku tiek atbrīvots no darba slimnīcā…

Vai tiešām tas viss ir īstenība? Šis prozaiskais, formālais minorās toņkārtas pavadījums cilvēka vislielākajai traģēdijai. Vai šīs neizteiksmīgās frāzes bija viss, ar kurām varējām raksturot cilvēka darba dzīves bēdīgo kredo?

Endrjū nekaunējās, kad sajuta, ka pa seju plūst asaras. Viņš zināja, ka visi ap galdu sēdošie viņu vēro, taču nemēģināja savas asaras slēpt.

— Doktor Džordan, — medicīniskās padomes rīcības komitejas priekšsēdētājs taktiski sacīja, — lūdzu, ticiet man, ka mēs dalāmies ar jums lielajās bēdās. Noa bija un arī ir mūsu kolēģis. Mēs jūs cienām par to, ko esat izdarījis, mēs saprotam, ka tas bija ļoti grūti. Arī tas bija grūti, ko izdarījām mēs, taču tas bija nepieciešami.

Endrjū pamāja — viņš nespēja runāt.

Priekšsēdētājs Ezra Gūlds bija neirologs un slimnīcas galvenais ārsts; pirms trim gadiem viņš šajā amatā bija stājies Noa Taunzenda vietā. Gūlds bija neliela auguma vīrs, viņš nemēdza lietot asus vārdus; šis garīgi stiprais cilvēks Sv.Bīda slimnīcā bija visu cienīts un godāts.

Lielāko daļu pārējo komitejas locekļu Endrjū labi pazina — tie bija nodaļu vadītāji: ķirurģiskās, dzemdniecības un ginekoloģijas, patoloģijas, pediatrijas, radioloģijas un citu nodaļu vadītāji. Tie bija godīgi, iejūtīgi cilvēki, kuri darīja to, kas viņiem bija jādara, kaut gan Endrjū domāja, ka viņi bija pārāk ilgi vilcinājušies.

— Mister priekšsēdētāj, — teica Leonards Svītings, — es gribētu komitejas locekļus informēt, ka, tās lēmumu paredzot, esmu sagatavojis paziņojumu — to nekavējoties izsūtīsim uz visām slimnīcas nodaļām, aptieku un tā tālāk. Es atļāvos uzrakstīt, ka doktors Taunzends pagaidām pārtrauc savu pienākumu pildīšanu veselības stāvokļa dēļ. Uzskatu, ka tā būs diskrētāk, nekā minēt kaut ko konkrēti. Vai komiteja piekrīt?

Gūlds jautājoši uzlūkoja pārējos. Atskanēja piekrītoša murdoņa.

— Piekrītat, — Gūlds secināja.

— Es ļoti lūdzu, — administrators turpināja, — lai sanāksmes detaļas ārpus šīs telpas sienām tiktu apspriestas pēc iespējas mazāk.

Leonards Svītings bija pārņēmis rīcības komitejas sēdes vadīšanu kopš brīža, kad kļuva zināms sēdes sasaukšanas iemesls, kas vadošajos ārstos izraisīja šausmas un apjukumu. Pirms sanāksmes Svītings Endrjū klātbūtnē pa telefonu bija runājis ar slimnīcas priekšsēdētāju — advokātu, veterānu Fergusu Maknēru, kuram bija prakse Moristaunā. Endrjū bija uztvēris klausulē skali, ar uzsvaru sacītos Maknēra vārdus: "Aizstāvi slimnīcas godu!" — "Darīšu visu, kas vien būs manos spēkos!" Svītings bija atbildējis.

Pēc tam Svītings bija iegājis slimnīcas valdes sanāksmju telpā, kas atradās blakus viņa kabinetam, durvis aiz sevis cieši aizvērdams un Endrjū vienu atstādams. Pēc dažām minūtēm durvis atvērās un Endrjū tika aicināts ienākt.

Visu ap galdu sēdošo sejas bija ļoti nopietnas.

"Doktor Džordan," bija teicis priekšsēdētājs doktors Gūlds, "mēs esam informēti par jūsu ziņojumu. Lūdzu, izstāstiet mums, kas jums ir zināms."

Un Endrjū bija atkārtojis to, ko bija teicis administratoram, reizi pa reizei ielūkodamies savās piezīmēs. Pēc tam viņam uzdeva dažus jautājumus, tad komitejas locekļi mazliet apspriedās. Leonards Svītings parādīja klātesošajiem mirušā Kurta Virazika slimības vēsturi — to laida no rokas rokā.

Endrjū saprata: kaut arī komitejas locekļi šīsdienas bēdīgos notikumus nebija gaidījuši, pati lietas būtība viņiem nebija nekāds pārsteigums.

Un tad bija sekojis formālais lēmums — atbrīvot Noa Taunzendu no darba Sv.Bīda slimnīcā.

Pediatrijas nodaļas vadītājs, kalsns vīrs ar lēnu valodu, teica:

— Mēs neesam apspriedušies par mirušo jauno cilvēku.

—  Zinot to, kas mums nav noslēpums, — atbildēja administrators, — ir svarīgi, lai tiktu izdarīta sekcija. Pirms šīs sanāksmes es pa telefonu runāju ar mirušā tēvu Kanzasā — māsa ir ceļā uz šejieni —, un tēvs deva vajadzīgo atļauju. Tā ka sekcija notiks šodien. — Un Svītings paskatījās uz patoloģijas nodaļas vadītāju, kurš piekrītoši pamāja.

— Labi, — pediatrijas nodaļas vadītājs turpināja, — bet ko mēs teiksim ģimenei?

—   Runāšu ar jums atklāti, — Svītings sacīja. — Tā kā šajā gadījumā tiks skarti arī juridiska rakstura jautājumi, tad ierosinu jautājuma izlemšanu atstāt doktora Gūlda, manā un Maknēra ziņā. Maknērs drīz vien būs te un sniegs mums juridiskus padomus. — Tad piebilda: — Vēlāk varbūt mēs komitejas locekļus par to informēsim.

— Vai visi piekrīt? — Gūlds jautāja.

Visi piekrītoši māja ar galvu, un likās, ka komitejas locekļi atviegloti uzelpo.

Varbūt. Endrjū domāja: tas ir ļoti ietilpīgs vārds. Varbūt mēs komitejas locekļus par to informēsim. Bet varbūt arī neinformēsim.

Slimnīcai Leonarda Svītinga un viņa priekšnieka Fergusa Maknēra personā neapšaubāmi vislabāk patiktu, ja viss tiktu noklusēts un nevainīgais upuris Kurts Viraziks sadedzināts un aizmirsts. Endrjū sprieda, ka zināmā mērā Svītingu un Maknēru nevarēja nosodīt. Ja notikums nonāktu tiesā, tā varētu piespiest izmaksāt nelaiķa radiniekiem milzīgu summu. Endrjū nezināja, vai to maksātu apdrošināšanas iestādes, un viņam tas bija vienalga. Vienīgais, ko viņš zināja pavisam droši, bija tas, ka nekādos pēdu slēpšanas pasākumos nepiedalīsies.

—  Un tagad, — doktors Gūlds teica, — esam nonākuši pie visgrūtākā. Mums būs jāiet pie Noa Taunzenda un jāpasaka viņam, ko mēs te nolēmām. Cik saprotu, tad viņš vēl atrodas slimnīcā. Vai kāds nojums vēlas man nākt līdzi?

— Es iešu jums līdzi, — Endrjū teica. "Tas," viņš nodomāja, "ir vismazākais, ko es varu izdarīt." To viņš Noa bija parādā.

— Paldies. — Gūlds atzinīgi pamāja.

Vēlāk, visu mierīgi pārdomājot un neraugoties uz visai aso sekojošās scēnas risinājumu, Endrjū instinktīvi sajuta, ka Taunzends bija viņus gaidījis un jutās atvieglots, nācējus ieraugot.

Kad doktors Ezra Gūlds izkāpa viņu nodaļā no lifta, gaitenī bija cilvēki un tā galā stāvēja Taunzends. Gluži vienkārši stāvēja, neko nedarot, un šķita lūkojamies kaut kur izplatījumā.

Viņiem tuvojoties, Noa pakustināja galvu, tad, ieraudzījis nācējus, it kā ierāvās sevī. Noa pagriezās uz iešanu, bet tad pārdomāja: strauji pagriezās atpakaļ, pastiepa uz priekšu cieši kopā saliktās rokas, sejā ievilkās kaut kas līdzīgs smaida parodijai.

— Vai roku dzelži jums ir līdzi? — Taunzends pavaicāja.

Gūlds, likās, apmulsa, bet tad sacīja:

— Noa, man ar tevi jārunā. Paiesim kaut kur maliņā…

—  Kāpēc tāda slepenība? — Atbilde robežojās ar kliedzienu; šķita, ka Taunzends pacēlis balsi ar nodomu, — māsa un vairāki pacienti ziņkāri sāka raudzīties šurp. — Vai tad līdz dienas beigām to tik un tā nezinās jau visa slimnīca?

— Labi, — Gūlds mierīgi teica, — ja tu tā vēlies, runāsim tepat. Tas ir mans pienākums, Noa, tev pateikt, ka medicīniskās padomes rīcības komitejas sēdes sanāksmē tika nolemts tevi atbrīvot no darba slimnīcā.

— Vai jūs sajēdzat, — Taunzenda balss joprojām bija dzirdama pa visu gaiteni, — cik ilgi esmu bijis daļa no šīs slimnīcas un cik daudz esmu izdarījis tās labā?

— Mēs visi to labi zinām. — Gūlds jutās neērti, jo apzinājās, ka sarunā noklausās aizvien vairāk cilvēku. — Lūdzu, Noa, vai mēs nevaram…

— Vai tam visam nav nekādas nozīmes?

— Šajā gadījumā diemžēl nav.

— Pajautā Endrjū, cik daudz esmu izdarījis! Pajautā viņam!

— Noa, — Endrjū teica, — es viņiem pateicu par Viraziku. Man ļoti žēl, bet man tas bija jādara.

— Ak jā… Viraziks. — Taunzends saraustītām galvas kustībām vairākas reizes pamāja. Tagad viņš runāja klusāk. — Nabaga puisis! Viņš nebija to pelnījis. Man arī žēl Virazika. Patiešām žēl.

Tad pēkšņi Noa sabruka un sāka raudāt. Spēcīgas elsas kratīja visu ķermeni. Palaikam tās pārtrauca nesakarīgas frāzes:

—        …pirmo reizi… kļūdījos… neievēroju… vairs nenotiks… apsolu jums…

Endrjū sniedzās pēc Noa rokas, bet Gūlds pasteidzās pirmais, satvēra Taunzenda roku un stingri sacīja:

— Noa, ejam! Tu neesi vesels. Es tevi aizvedīšu mājās.

Vēl aizvien elsodams, Noa ļāvās sevi vest uz liftu. Viņus pavadīja ziņkāri skatieni.

Gūlds pagriezās pret Endrjū. Pabīdījis Noa mazliet sev pa priekšu, galvenais ārsts klusi teica:

—        Endrjū, paliec te! Noskaidro, kurus pacientus Noa šodien apskatījis, un pārbaudi visus norīkojumus, ko viņš var būt uzrakstījis. Bet labi veikli! Nekas tamlīdzīgs nedrīkst atkārtoties… Tu saproti?

— Jā. — Endrjū pamāja.

Viņš negribīgi noskatījās, kā abi aiziet.

Kad viņi bija sasnieguši liftu, Taunzends sāka histēriski kliegt un mēģināja pretoties. Viņā pēkšņi kaut kas bija salūzis, padarot viņu par cilvēku bez cieņas un stājas. Kad lifta durvis atvērās, Gūlds viņu steigšus rupji iegrūda liftā. Taunzenda kliegšana bija sadzirdama pat vēl aiz aizvērtajām lifta durvīm un pieklusa, tikai liftam slīdot lejup. Endrjū palika stāvam pilnīgā klusumā.

Tovakar Ezra Gūlds piezvanīja Endrjū uz mājām.

—       Man tevi jāsatiek, — galvenais ārsts sacīja, — šovakar. Kur tev būtu ērtāk? Ja vēlies, varu aizbraukt pie tevis uz mājām.

—        Nē, — Endrjū atbildēja, — labāk tiksimies slimnīcā. — Viņš vēl nebija paguvis Sīlijai izstāstīt par Noa. Kaut arī Sīlija, kā vienmēr, nojauta, ka kaut kas nav kārtībā, viņa nekā nebija vaicājusi.

Kad Endrjū ieradās Sv.Bīda slimnīcā, doktors Gūlds jau atradās savā kabinetā.

— Nāc iekšā, — viņš aicināja, — un aizver durvis!

Atvēris augšējo atvilktni, Gūlds izņēma pudeli skotu viskija un divas glāzes.

—       Tas ir pret noteikumiem, un es to daru reti. Bet šovakar jūtu, ka man tas ir vajadzīgs. Vai tu man piebiedrosies?

— Jā, lūdzu. — Endrjū ar pateicību pieņēma piedāvājumu.

Gūlds ielēja un atšķaidīja viskiju, pievienoja ledu, un viņi klusējot

izdzēra.

Tad Gūlds iesāka:

—        Biju kopā ar Noa visu šo laiku, kopš mēs ar tevi šķīrāmies slimnīcā. Tev šis tas būtu jāzina. Vispirms — tas attiecas uz tavu

praksi un Noa pacientiem: Noa Taunzends vairs kā ārsts nekad nestrādās.

— Kā viņam ir?

—  Labāk pavaicā, kur viņš ir, un es tev atbildēšu. — Gūlds virpināja rokā glāzi ar atlikušo dzērienu. — Viņš atrodas Ņūarkā privātā psihiatriskajā slimnīcā. Kā domā kompetenti cilvēki, nav

ticams, ka viņš no turienes kādreiz iznāks.

7 >

Un Gūlds aprakstīja pēcpusdienas un novakares notikumus.

— Ceru, ka man nekas tāds vairs nekad nebūs jāpiedzīvo, — viņš drūmi piebilda.

Atstājuši Endrjū nodaļā, Gūlds un Taunzends nobrauca līdz Sv.Bīda centrālajam stāvam. Tur Gūldam izdevās joprojām kliedzošo Taunzendu iegrūst tukšā, apskatēm domātā istabā un aizslēgt durvis. Tad galvenais ārsts pa telefonu steidzīgi izsauca štata psihiatru. Kad tas ieradās, viņiem pa abiem izdevās Noa pievārēt un ievadīt viņam nomierinošus līdzekļus. Bija skaidri redzams, ka šādā stāvoklī Noa uz māju vest nevar, tāpēc psihiatrs izsauca ātrās palīdzības mašīnu; Noa tika aizvests uz slimnīcu Ņūarkā. Gūlds un psihiatrs brauca līdzi.

Kad viņi ieradās psihiatriskajā slimnīcā, zāļu nomierinošais efekts bija pazudis. Taunzends sāka trakot, un viņam vajadzēja uzvilkt trakokreklu.

— Ak Dievs, tas bija briesmīgi! — Gūlds izņēma kabatlakatu un noslaucīja norasojušo pieri.

Bija skaidrs, ka Noa Taunzends zaudējis prātu.

— Narkomānijas iespaidā, — Ezra Gūlds stāstīja, — Noa jau labu laiku bija dzīvojis it kā tukšā čaulā. Dievs vien zina, kā viņš bija varējis dzīvot un strādāt, bet kaut kā tas viņam bija izdevies. Un tad pēkšņi tas, kas notika šodien, šo čaulu sagrāva… un tur iekšā vairs nekā nebija, un izskatās, ka vairs nekas nav glābjams.

Pirms stundas, Gūlds turpināja savu stāstījumu, viņš bijis pie Noa Taunzenda sievas.

.Endrjū izbijās. Visu beidzamo dienu notikumu jūklī1 viņš par Hildu nebija iedomājies.

— Kā viņa to uzņēma? — Endrjū vaicāja.

Gūlds mazliet padomāja.

— Grūti pateikt. Viņa daudz nerunāja, taču arī nesabruka. Man palika tāds iespaids, it kā viņa būtu gaidījusi, ka kaut kas tāds varētu notikt. Man liekas, ka rīt tev vajadzētu pie viņas aiziet.

— Jā, es aiziešu.

Gūlds vilcinājās. Tad, cieši vērdamies Endrjū sejā, teica:

— Man ar tevi jāpārrunā vēl viena lieta. Tas attiecas uz mirušo Viraziku.

— Varu tūlīt pateikt, ka pēdu slēpšanā piedalīties netaisos!

—  Labi. — Gūlda balss kļuva asāka. — Tad atļauj man tev pajautāt: ko tu iesaki darīt? Varbūt tu gatavojies uzstāties ar publisku paziņojumu, varbūt nodosi to preses rīcībā? Varbūt tu taisies uzstāties kā apsūdzības liecinieks prāvā sakarā ar nepareizo ārstēšanu? Varbūt palīdzēsi kādam advokātam par bagātīgu atlīdzību atņemt Taunzenda sievai to, ko Noa iekrājis viņu vecumdienām? Vai tu gribi apkraut šo slimnīcu ar atlīdzības maksājumiem, kas tālu pārsniegs mūsu apdrošināšanas līdzekļus, tā ka mums nāksies slimnīcu sašaurināt vai vispār slēgt?

— Iespējams, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks, — Endrjū mēģināja iebilst.

— Bet var notikt. Tu esi pietiekami daudz dzirdējis par veikliem advokātiem un labi zini, ko viņi spēj izdarīt tiesā.

— Tā nav mana darīšana. — Endi-jū palika pie sava. — Svarīga ir tikai patiesība!

—  Patiesība ir svarīga mums visiem, tev uz to nav monopoltiesību. Bet dažreiz sevišķos apstākļos patiesību var neizgaisinot, ja ir svarīgi iemesli. — Viņa balss kļuva pārliecinoša. — Klausies uzmanīgi, Endrjū! Uzklausi mani līdz galam!

Galvenais ārsts apklusa, domas sakoncentrēdams, tad atkal turpināja:

—  Šodien pēc pusdienas no Kanzasas ieradās mirušā māsa — mis Virazika. Lens Svītings ar viņu tikās. Viņa ir jauka, vienkārša sieviete, viņš teica, stipri vecāka par brāli un, protams, ļoti nobēdājusies par tā nāvi. Taču gadiem ilgi viņi dzīvojuši šķirti, tā ka viņai tas nav satriecošs zaudējums. Kanzasā dzīvo tēvs, un viņam ir Parkinsona slimība. Tā stipri progresējusi — daudz laika

viņam vairs nav atlicis.

»

— Es nesaprotu, — Endrjū iejaucās, — ko tas viss…

— Sapratīsi. Klausies tālāk!

Gūlds atkal brītiņu paklusēja, tad turpināja:

— Virazika māsa nav atbraukusi, lai taisītu nepatikšanas. Viņa neko daudz nav jautājusi un pati izteicās, ka brāļa veselība nekad neesot bijusi no stiprajām. Mis Virazika vēlas, lai Kurta mirstīgās atliekas sadedzina, pelnus viņa vedīšot sev līdzi uz Kanzasu. Bet viņai ir grūtības ar naudu. Lens to sarunā ar viņu atklāja.

— Tad viņai ir tiesības uz palīdzību. Tas ir mazākais, ko…

—  Tieši tā! Mēs visi tam piekrītam, Endrjū. Vēl vairāk — viņai jāorganizē finansiāla palīdzība.

— Bet kādā veidā?

—  Lens un Ferguss Maknērs ir izstrādājuši plānu. Viņi šopēcpusdien ir krietni darbojušies. Detaļas nav svarīgas, tev un man tās nav jāzina. Bet fakts paliek fakts, ka mūsu apdrošinātāji — ar tiem ir konfidenciāli runāts — ir ieinteresēti, lai šī lieta beigtos miera ceļā. Izrādās, ka Viraziks ir sūtījis naudu uz Kanzasu tēva ārstēšanai. Šīs summas mes turpināsim sūtīt, tās varētu pat palielināt. Virazika apbedīšanas izdevumus segsim mēs. Un vēl varētu būt runa par nelielu pensiju, tādu, ar kuru māsai pietiktu visu viņas atlikušās dzīves laiku.

— Bet kā jūs viņai to izskaidrosit, savu vainu neatklājot? Un ja nu viņai rodas aizdomas?

— Es arī domāju, ka tas ir risks, — Gūlds piekrita. — Bet Lens un Maknērs, šķiet, tā nedomā, un galu galā viņi ir juristi. Liela nozīme, pēc manām domām, ir tam, kas par cilvēku ir mis Virazika. Pats svarīgākais ir tas, ka šāda veida maksājumi nesniegsies miljonos. Padomā pats: mirušajam nav ne sievas, ne bērnu, par kuru skološanu un nākotni būtu jādomā. Ir tikai vecs, mirstošs tēvs un pusmūža māsa, par kuriem tiks saprātīgi gādāts. — Gūlds pēkšņi apklusa, tad apvaicājās: — Par ko tu domā? — Pie pēdējiem Gūlda vārdiem Endijū bija pasmaidījis.

— Man ienāca prātā kāda ciniska doma. Ja Noa būtu vajadzējis nogalināt kādu pacientu, tad piemērotāku viņš nebūtu varējis atrast.

— Dzīve ir nejaušību pilna. — Gūlds paraustīja plecus. — Šī nejaušība atgadījās mums par labu. Nu?

— Kas par "nu"?

—  Nu, vai tu sniegsi publisku paziņojumu? Vai tu darīsi to zināmu presei?

— Protams, ne, — Endrjū uzbudināts attrauca. — Nekad neesmu to domājis darīt! Tu to ļoti labi zini.

— Kas tad vēl? Jā, tu rīkojies pareizi, ka ziņoji slimnīcai par to, ko zināji. Lietas tālākajā gaitā tu vairs neesi iejaukts. Tev nebūs jāmelo, un, ja kaut kāda iemesla dēļ tas viss nāks gaismā un tevi oficiāli izjautās, tu, dabiski, teiksi patiesību.

—  Ja tāds ir mans stāvoklis, — Endrjū šaubījās, — tad kāds ir jūsējais? Vaijūs mis Virazikai teiksit, kāds ir īstais viņas brāļa nāves cēlonis?

— Nē, — Gūlds strupi atbildēja, tad piebilda: — Tāpēc, ka dažs labs no mums šajā lietā iejaukts vairāk nekā tu. Un varbūt mēs to arī esam pelnījuši.

Viņš apklusa, un šajā klusuma brīdī Endrjū nodomāja: tas, ko Ezra nupat pateica, bija veikli formulēta, taču skaidra atzīšanās, ka Endrjū bijusi taisnība, bet pārējiem ne. Pirms četriem gadiem, kad Endrjū bija mēģinājis runāt par Taunzenda kaiti, viņš bija ticis noraidīts. Tagad viņš bija pārliecināts, ka Leonards Svītings pārējiem bija pastāstijis par viņu toreizējo sarunu.

Neapšaubāmi, ka šī bija un būs vienīgā atzīšanās — citas nebūs: šādas lietas uz papīra netika rakstītas. Taču mēs visi, Endijū domāja, esam vismaz kaut ko mācījušies — viņš pats, Gūlds, Svītings un citi. Tikai — diemžēl — šī mācība nākusi par vēlu un nespēja palīdzēt ne Taunzendam, ne Virazikam.

Tas, ko Gūlds bija teicis, visā visumā bija diezgan prātīgi. Endrjū netika lūgts melot, taču viņu lūdza klusēt; tātad zināmā mērā viņš piedalījās notikušā slēpšanā. No otras puses — lai arī kas notiktu, Kurtu Viraziku no miroņiem nevar uzcelt, un Noa Taunzends vairs nevienu apdraudēt nevarēja.

—  Labi, — Endijū teica galvenajam ārstam, — es vairs neko nedarīšu.

—  Paldies, — Gūlds pateicās un ielūkojās pulkstenī. — Šī bija traki gara diena. Es dodos mājup.

Nākamajā dienā Endrjū aizgāja pie Hildas Taunzendas.

Taunzendam bija sešdesmit trīs gadi, Hilda bija četrus gadus jaunāka par vīru. Savos piecdesmit deviņos gados viņa izskatījās lieliski. Viņai bija labi saglabāta figūra, sejas āda — maiga un gluda. Baltie mati sakārtoti modernā griezumā. Šodien viņa bija tērpusies balta audekla biksēs un zila zīda blūzē. Ap kaklu Hilda nēsāja smalku zelta ķēdīti.

Endrjū bija sagatavojies viņas sejā redzēt pārdzīvojuma, varbūt pat asaru pēdas. Tādu nebija.

Taunzendi dzīvoja nelielā, bet mājīgā divstāvu namā Hillstrītā Moristaunā, netālu no Taunzenda pieņemšanas telpām, kurp jaukā laikā Noa mēdza doties kājām. Kalpotāju mājās nebija, un Hilda pati Endrjū ielaida un ieveda dzīvojamā istabā — tā bija telpa ar logiem uz dārzu, ieturēta maigos brūnos un smilšu krāsas toņos.

Kad viņi bija apsēdušies, Hilda lietišķi apvaicājās: .

— Vai tu kaut ko stiprāku nevēlies, Endrjū? Varbūt tēju?

— Nē, paldies. — Endrjū pakratīja galvu, tad sacīja: — Hilda, es patiešām nezinu, ko lai tev saku. Varu apgalvot tikai vienu — man ir šausmīgi žēl.

Vina pamāja, it kā būtu gaidījusi šos vārdus, tad jautāja:

— Vai tev nācās grūti atnākt uz šejieni? Atnākt un redzēt mani?

— Mazliet, — viņš atzinās.

— Tā jau es domāju. Bet nevajag. Tu esi pārsteigts vai pat šokēts, ka es neraudu un izmisumā nelauzu rokas.

Nezinādams, ko atbildēt, viņš tikai noteica:

— Nu, nu…

It kā to nedzirdējusi, Hilda turpināja:

— Es to esmu darījusi tik bieži un tik ilgi, ka tagad notikušais mani vairs nesatriec. Gadiem ilgi esmu lējusi tik daudz asaru, ka man to krājums gluži vienkārši ir izsīcis. Man likās, ka man no sirds atlūza gabaliņš pēc gabaliņa, vērojot, kā Noa sevi iznīcina. Un, kad nespēju panākt, lai viņš to saprot vai vismaz mani uzklausa, es sāku domāt, ka man vispār vairs nav sirds un tās vietā ir akmens. Vai tu to vari saprast?

— Domāju, ka varu gan, — Endijū atbildēja un nodomāja: "Cik maz gan mēs zinām par cilvēku ciešanām!" Gadiem ilgi Hilda Taunzenda bija dzīvojusi aiz lojālās klusēšanas sienas, par kuras esamību Endrjū nebija zinājis. Endrjū tas pat nebija ienācis prātā. Viņš atcerējās Ezras Gūlda vakar vakarā sacītos vārdus: "Viņa daudz nerunāja… Man palika tāds iespaids, it kā viņa būtu gaidījusi, ka kaut kas tāds varētu notikt."

— Tu zināji par Noa un narkotikām, vai ne? — Hilda vaicāja.

— Jā.

—  Tu esi ārsts. — Viņa it kā apsūdzēja. — Kāpēc tu nekā nedarīji?

— Es mēģināju. Slimnīcā. Pirms četriem gadiem.

— Un neviens negribēja tevi uzklausīt?

— Apmēram tā.

— Vai tu nevarēji pacensties vairāk?

—  Jā, — viņš atbildēja, — tagad, visu pārdomājot, laikam jau būtu varējis gan.

— Bet tu jau droši vien neko nebūtu panācis. — Viņa nopūtās, tad mainīja sarunas virzienu. — Es šorīt biju aizgājusi pie Noa. Viņš trakoja un mani nepazina. Viņš nepazīst nevienu.

— Hilda, — Endrjū iejūtīgi uzsāka, — vai es kaut ko nevarētu darīt tevis labā?

Viņa neatbildēja un jautāja:

— Vai Sīlija nejūtas vainīga par notikušo?

Jautājums viņu pārsteidza.

— Neesmu viņai vēl paguvis izstāstīt. Bet šovakar es to izdarīšu. Attiecībā uz vainu…

— Viņai vajadzētu justies vainīgai\ — Šie vārdi tika izrunāti ar mežonīgu niknumu. Tajā pašā tonī viņa turpināja: — Sīlija taču strādā tajā alkatīgajā, nežēlīgajā, uzmācīgajā zāļu biznesā! Viņi ir spējīgi uz visu, lai tikai varētu pārdot savas zāles, fai tikai piedabūtu ārstus un citus cilvēkus tās lietot, pat ja šīs zāles nevienam nav vajadzīgas!

—  Neviena farmaceitiskā firma nepiespieda Noa lietot narkotiskās vielas, — Endrjū mierīgi aizrādīja.

— Piespiest jau nepiespieda. — Hildas balss pieņēmās skaļumā. — Bet Noa tās lietoja, un arī citi to dara tāpēc, ka firmas taisni vai apber ārstus ar tām vārda vistiešākajā nozīmē. Firmas viņus apmāna! Ar vilinošām un bezgala gudrām reklāmām, veselām lappusēm medicīnas žurnālos, kas ārstiem jālasa, ar reklāmu lavīnām pa pastu, ar bezmaksas ceļojumiem un viesmīlību, un banketiem — tas viss ieplānots tā, lai liktu ārstiem domāt par zālēm, vienmēr tikai par zālēm, aizvien vairāk par zālēm. Ikviena no firmām apgādā ārstus ar bezmaksas paraugiem un iestāsta, ka viņiem tikai jāpaprasa un tie saņems jebkuras zāles jebkurā daudzumā! Nekādu ierobežojumu, nekad nekādu jautājumu! Tu taču to zini, Endrjū. — Viņa apklusa. — Es gribu tev kaut ko pavaicāt.

— Ja varēšu, es tev atbildēšu.

— Pie viņa nāca daudzu firmu aģenti. Daži no viņiem, varbūt pat visi taču zināja, cik daudz medikamentu viņš lieto, ka viņš ir narkomāns?

Endrjū iedomājās par nekārtīgi samesto zāļu kaudzīti ražotājuzņēmumu iesaiņojumā Noa kabinetā.

—  Jā, — viņš atbildēja, — Jā, domāju — ļoti iespējams, ka zināja.

—  Taču tas viņus neapturēja, vai ne? Izdzimteņil Un viņi turpināja. Deva Noa visu, ko viņš gribēja. Palīdzēja viņam sevi iznīcināt. Un šajā riebīgajā, netīrajā darbā strādā tava sieva, Endrjū, es viņu ienīstu\

— Tavos vārdos ir daļa taisnības, Hilda, — viņš atzina. — Varbūt pat daudz taisnības. Kaut arī visā pilnībā tā nav, es gribu, lai tu zini, ka es tavas izjūtas saprotu.

— Ak tu saproti? — Hildas Taunzendas balsī jaucās nicinājums ar rūgtumu. — Tad ieskaidro to kādreiz Sīlijai. Varbūt viņa sāks domāt par citu darbu.

Tad, it kā viņā būtu sagruvis kāds aizsprosts, Hilda saņēma galvu rokās un sāka raudāt.

5. NODAĻA

Sešdesmito gadu otrajā pusē sieviešu līdztiesīguma problēma bija viena no visbiežāk apspriestajām aktualitātēm. 1963. gadā Betija Frīdena savā grāmatā "Sievišķīgā mistika" bija pieteikusi karu "sievietes otrās šķiras tiesībām". Viņai pievienojās citas autores.

Sīlija bija šīs sieviešu kustības piekritēja. Viņa iegādājās vairākus "Sievišķīgās mistikas" eksemplārus un izdāļāja dažiem "FeldingaRosa" vadošajiem darbiniekiem vīriešiem. Taču Sīlija šajā kustībā nepiedalījās, jo, kā pati sev atzinās, tā viņai personiski nebija vajadzīga, turklāt šiem pasākumiem trūka laika.

Sīlija joprojām strādāja ar bezrecepšu medikamentiem. Kaut gan Sems bija lūdzis pagaidīt, nekādas pārmaiņas tuvākajā laikā nebija paredzamas; Sema uzmundrinājums "pāris mēnešus paciesties" izrādījās nepamatots.

Sīlija saprata vīra raizes par Noa Taunzenda nelaimi. Laikam ritot, rādījās, ka doktora Gūlda liktenīgais pareģojums piepildīsies, — Noa stāvoklis neuzlabojās.

Endrjū bija pastāstījis Sīlijai par sarunu ar Hildu Taunzendu sakarā ar farmaceitisko firmu lielo bezmaksas paraugu daudzumu un jutās pārsteigts, ka sieva ar Hildu bija vienisprātis.

— Hildai ir taisnība, — viņa teica, — bezrecepšu medikamentu patiešām ir pārlieku daudz, un, manuprāt, mēs to labi zinām. Taču tas viss notiek konkurences dēļ: neviena firma tos neuzdrošināsies samazināt, ja nevēlēsies ciest zaudējumus.

— Bet vai tad farmaceitisko firmu pārstāvji nevarētu vienoties par zāļu daudzuma samazināšanu vispārības labad?

— Nē, — Sīlija atbildēja, — pat ja pašas firmas to gribētu, nekas tur neiznāktu, jo tā būtu slepena vienošanās un tāpēc pretlikumīga.

— Bet kā tad ar Noa gadījumu un citiem tamlīdzīgiem? Firmu aģenti taču noteikti zināja vai vismaz nojauta, ka Noa ir narkomāns. Vai tad viņiem patiešām vajadzēja to darīt?

—  Noa bija narkomāns, taču joprojām arī ārsts, — Sīlija aizrādīja. — Un tu, Endrjū, ļoti labi zini, ka ārsti var dabūt visas zāles, kādas vien vajadzīgas. Ja Noa tās nebūtu dabūjis no aģentiem, viņš gluži vienkārši būtu ķēries pie recepšu izrakstīšanas, ko varbūt arī darīja, ja zāļu paraugu bija par maz. — Tad, nedaudz iekarsusi, piebilda: — Ja jau paši mediķi neuztraucas par saviem kolēģiem, kāpēc tas būtu jādara zāļu firmām?

— Jā, tas ir loģisks jautājums, — Endrjū piekāpās, — un man tev nav ko atbildēt.

Un tad 1967. gada augustā Sīliju pārcēla jaunā darbā.

Pirms tam — apmēram 1966. gada beigās — Semu Hotornu iecēla par "Feldinga-Rosa" viceprezidenta vecāko palīgu; bija skaidrs, ka kādudien, ja vien neatgadīsies kaut kas neparedzēts, Sems iekļūs "Feldinga-Rosa" vadībā. Tātad pirms desmit gadiem Sīlija bija izraudzījusies īsto aizbildni.

Sems tagad strādāja greznās telpās ar konferenču zāli, un jaunajā postenī viņam bija divas sekretāres.

— Es tev piedāvāju Latīņamerikas nodaļas vadītājas vietu, tev būs jāatbild par mūsu zāļu pārdošanu Latīņamerikā. Tu varēsi strādāt tepat, taču diezgan bieži nāksies braukt komandējumos. Kā uz to skatīsies Endrjū? Un kā būs ar bērniem? — Viņš vērās Sīlijā ar vaicājošu skatienu.

— Gan jau mēs visu izdomāsim, — Sīlija ne mirkli nevilcinājās.

— Es jau gaidīju tādu atbildi. — Sems atzinīgi pamāja.

Šis jaunums Sīliju gan sajūsmināja, gan satrauca. Viņa labi zināja, ka starptautiskā medikamentu tirdzniecība vēršas plašumā. Un šī bija laba izdevība, daudz labāka, nekā viņa bija cerējusi.

It kā nolasījis viņas domas, Sems sacīja:

— Pārdošanas darba nākotne jāmeklē starptautiskajā tirdzniecībā. Līdz šim mēs tikai iztaustījām iespējas, it īpaši Latīņamerikā. Un tagad ej mājās. — Viņš ar galvas mājienu atlaida Sīliju. — Pastāsti savus jaunumus Endrjū. Bet rīt par visu parunāsim sīkāk.

Tā sākās pieci gadi, kas Sīlijas karjerā bija pārejas laiks. Turklāt tie nevis sarežģīja, bet gan bagātināja Džordanu ģimenes dzīvi. Sīlija vēlāk māsai Dženetei rakstīja: "Mēs nekad nebijām gaidījuši, ka šīs pārmaiņas mums būs tāds ieguvums! Ceļojumos mēs pavadījām daudz vairāk laika kopā un jutāmies tuvāki viens otram nekā mājās, kur abi bijām aizņemti savā darbā. Un bērni ceļojumos tik daudz ko iemācījās!"

Kad Sīlija mājās pastāstīja par savu jauno vietu, Endrjū jutās atvieglots, ka viņas darbs ar bezrecepšu medikamentiem beidzies. Kaut arī Endrjū nebija apmierināts ar sievas gaidāmajiem komandējumiem, viņš to paturēja pie sevis un domāja tāpat kā Sīlija: "Mēs to izdarīsim tā, lai viss izdotos labi."

Un tad Endrjū nolēma izmantot iespēju nedaudz atslābināt sava darba spriedzi un, kad vien būs iespējams, paceļot kopā ar Sīliju. Endijū, kuram līdz četrdesmit bija atlicis vairs tikai gads, bija stingri nolēmis mācīties no Noa Taunzenda nelaimes: viņš ticēja, ka Noa sabrukuma pamatā bija pārstrādāšanās un pārlieku liels stress. Turklāt Endrjū bija novērojis, ka viens otrs no kolēģiem kļūst it kā savas profesijas apmāts un, aizvien vairāk norobežodamies no apkārtējās dzīves, kaitē gan sev, gan savai ģimenei.

Endijū tagad bija vecākais kompanjons. Otrs ārsts Oskars Āronss, plecīgs, mundrs un rosīgs kanādietis ar labu humora izjūtu, izrādījās īsts ieguvums: tas bija cilvēks, uz kuru varēja paļauties, un viņi kļuva aizvien labāki draugi. Trešais bija interns Bentons Fokss, divdesmit astoņus gadus vecs puisis ar lielisku raksturojumu; viņš pie saviem vecākajiem kolēģiem bija nostrādājis tikai vienu mēnesi, taču šķita, ka no viņa izveidosies labs ārsts.

Sīlija par vīra nodomu bija sajūsmā. Un tā vairākas reizes gadā viņš pavadīja Sīliju braucienos pa Dienvidameriku. Dažreiz ar skolas atļauju viņiem brauca līdzi arī viens vai abi bērni.

Šo iespēju viņiem sagādāja lieliski nokārtotais mājkalpotāju jautājums. Viņu jaukā saimniecības vadītāja un pavāre Vinnija Augusta jau sen bija atmetusi nodomu doties uz Austrāliju un pa septiņiem Džordanu ģimenē pavadītajiem gadiem kļuvusi par tās pilntiesīgu locekli. 1967. gada pavasarī viņa apprecējās.

Kad Endrjū uzzināja, ka Vinnijas vīrs Henks Māčs, patīkams, enerģisks vīrietis, dažādu darbu pratējs, meklē pastāvīgu darbu, viņš tam piedāvāja šofera, dārznieka un dažādu citu mājas darbu darītāja vietu. Darba līgumā ietilpa arī dzīvoklis Džordanu mājā — Vinnija un Henks to prata novērtēt. Savukārt Endrjū jutās pateicīgs Sīlijai par viņas tālredzību, kad viņa pēc kāzām bija ieteikusi pirkt lielu māju.

Pavisam drīz Henks kļuva tikpat neaizstājams kā viņa sieva, tagad Vinnija Māča.

Tā Endrjū un Sīlija bez raizēm varēja atstāt māju vai nu vieni, vai kopā ar bērniem; viņi bija droši: tur viss būs kārtībā.

Šajā laikā sešdesmit viena gada vecumā pēc smagas astmas lēkmes nomira Sīlijas māte.

Mātes nāve Sīliju satrieca. Kaut gan Endrjū un bērni tagad par viņu ļoti rūpējās, Šīlija jutās vientuļa; šī sajūta ilgi neatstāja Sīliju. Endrjū sievu mierināja, ka šādos apstākļos tā esot dabiska parādība.

— Esmu to bieži novērojis saviem pacientiem, — viņš teica. — Kad nomirst pēdējais no vecākiem, mēs to izjūtam tā, it kā būtu pārgriezta nabas saite ar pagātni. Lai arī cik mums gadu, tikmēr, kamēr vismaz viens no mūsu vecākiem ir dzīvs, liekas, ka ir uz ko paļauties. Kad abu vecāku vairs nav, mēs apzināmies, ka tagad nu varam paļauties vienīgi uz sevi.

Sīlijas jaunākā māsa Dženete, atstājusi savu mūždien aizņemto naftas speciālistu ar abiem mazajiem bērniem Vidējos Austrumos, ieradās uz bērēm, kas notika Filadelfijā. Pēc tam Dženete pāris dienu pavadīja Moristaunā un abas māsas apņēmās turpmāk satikties biežāk.

6. NODAĻA

Endrjū gluži vai apbūra tālo zemju ainavas un skaņas. Kamēr Sīlija kārtoja savus darījumus ar firmu pārstāvjiem "Feldinga-Rosa" "robežposteņos", viņš iepazinās ar svešo pilsētu labirintiem vai arī baudīja lauku dzīves ainavas šo pilsētu apkaimē. Viņš apskatīja Buenosairesas jaukākās vietiņas, vēroja lielos ganāmpulkus Argentīnas pampās. Apbrīnoja vareno kalnu ieskauto Kolumbijas galvaspilsētu Bogotu, kur pa slīpajām ielām plūda lejup ledaina ūdens straumes no Andiem un senlaicīgi, mūļu vilkti pajūgi cīnījās par vietu ielās līdzās modernām automašīnām. Tur bija Montevideo ar šaurajām, pārblīvētajām vecpilsētas ieliņām, Urugvajas ielejas, kur gaisā virmoja aromātisku augu smaržu buķete. Un kur tad vēl Brazīlijas dinamiskā lielpilsēta Sanpaulu, ko ieskāva plašie, zālainie sarkanzemes līdzenumi!

Kad viņi brauca kopā ar bērniem, Endrjū viņus ņēma līdzi savos klejojumos, bet citreiz devās viens: kad darbs atļāva, viņiem pievienojās Sīlija.

Viena no Endrjū izpriecām bija kaulēšanās un iepirkšanās vietējos veikaliņos. Viņu neizsakāmi valdzināja aptiekas, kur nereti preces bija izliktas neiedomājami niecīgā platībā. Viņš aprunājās ar farmaceitiem un reizēm arī ar vietējiem ārstiem. Endijū jau mazliet bija ielauzījies spāniski un portugāliski un runājot apguva šīs valodas aizvien labāk. Arī Sīlija mācījās šīs valodas, dažreiz viņi viens otram palīdzēja.

Ne jau katrs brauciens bija veiksmīgs. Sīlija daudz strādāja. Dažreiz nemaz nebija tik vienkārši atrisināt vietējās problēmas svešajā vidē. Spriegais darbs izraisīja nogurumu, ari domstarpības, kas reiz noveda pie visniknākās sadursmes Endrjū un Sīlijas laulības dzīves laikā. Šo savas gribas un uzskatu sadursmi viņi atcerējās visu mūžu.

Tas notika Ekvadorā un — kā vairums strīdu vīru un sievu starpā — sākās ar sīkumu.

Viņi kopā ar Brūšu un Lizu dzīvoja galvaspilsētā Kito — augstu kalnos, Andu "pastieptajā, puspievērtajā plaukstā", vietā, kur spilgti izpaudās nejauki kontrasti, galvenokārt starp reliģiju un reālo dzīvi. Vienā pusē te bija milzum daudz greznu baznīcu un klosteru ar zeltītiem altāriem, kokgriezumiem greznotām kora vietām altāra telpā, sudraba un ziloņkaula krucifiksiem un dārgakmeņos vizošiem ziedojumu traukiem. Otrā pusē bija netīra, baskājaina nabadzība, zemnieki, neapšaubāmi vistrūcīgākie visā kontinentā, kuru atalgojums, ja vien palaimējās atrast darbu, nepārsniedza desmit centu dienā.

Ar šo nabadzību kontrastēja arī lieliskā Kito viesnīca, kurā Džordanu ģimene bija apmetusies luksusnumurā. Kādudien pēc visumā neveiksmīgas dienas, kas bija pavadīta kopā ar "FeldingaRosa" vietējo pārstāvi senjoru Antonio Hosē Moreno, Sīlija pārradās mājās ne visai labā noskaņojumā.

Resnais un pašapmierinātais Moreno skaidri bija licis saprast, ka ikviens firmas galvenā štāba pārstāvja apmeklējums ir ne tikai nevēlama ielaušanās viņa teritorijā, bet arī apvainojums viņa personiskajai kompetencei.

Vēl vairāk — kad vien Sllija ieteica kaut ko grozīt līdzšinējā darba gaitā, viņš allaž to atspēkoja ar latīņamerikāņiem raksturīgo standartatbildi: "Tā pie mums pieņemts." Kad Sīlija mēģināja uzvedināt uz domām, ka ar šādu atbildi runātājs mēģina attaisnot nolaidību un reizēm arī neētisku rīcību, viņa saņēma to pašu laipno atbildi, kam sekoja plecu paraustīšana.

Sīlija bija noraizējusies, ka Ekvadoras ārsti saņem pārāk maz informācijas par "Feldinga-Rosa" zālēm, it īpaši par to blakusiedarbību. Kad Sīlija par to ieminējās, Moreno centās aizbildināties: "Citas sabiedrības tā dara. Mēs arī. Mums var nākt tikai par sliktu, ja pārāk daudz runāsim par lietām, kuras varbūt nemaz nenotiks."

Kaut arī Sīlijai bija tiesības izdot pavēles, vina zināja: Moreno, kurš tika uzskatīts par vietējo apstākļu pazinēju un sekmīgu pārdošanas darba organizētāju, galu galā tik un tā, izmantodams valodu atšķirības, visu iztulkos pēc sava prāta.

Atrazdamās nule piedzīvotās neveiksmes iespaidā, Sīlija viesnīcas dzīvojamā istabā uzrunāja vīru:

— Kur bērni?

—  Jau gultās un aizmiguši. Mums šī bija nogurdinoša diena, tāpēc viņi aizgāja gulēt agrāk.

Fakts, ka šovakar neredzēs Lizu un Brūšu, pēc kuriem visu dienu bija ilgojusies, un šķietamais vēsums Endrjū balsī viņu saniknoja, un Sīlija uzkliedza:

— Tu neesi vienīgais, kam šī bijusi pretīga diena!

—  Es neteicu, ka diena bija pretīga, es teicu, ka tā bija nogurdinoša, — viņš aizrādīja, — kaut gan nācās piedzīvot arī šo to nepatīkamu.

Viņi nezināja, ka Kito atrašanās tik augstu virs jūras līmeņa (vairāk nekā deviņtūkstoš pēdu) darīja savu. Sīlijā tas izraisīja fizisku nogurumu, pasliktinot jau tā saspringto noskanojumu. Endrjū bija paaugstināts uztveres asums, viņš bija kļuvis viegli aizkaitināms — tas bija krasā kontrastā ar viņa parasto bezrūpīgo noskaņojumu mājās.

— Nepatīkamu? Nesaprotu, par ko tu runā!

— Es runāju par šo te! — Endrjū pirksts bija pavērsts zāļu pudeļu un paciņu kaudzītes virzienā.

— Man šodien pietiek. — Sīlijas sejā bija riebuma izteiksme. — Tā ka vāc to visu prom no manām acīm!

— Vai tu gribi teikt, ka tas tevi neinteresē? — Endrjū neslēpa savu sarkastisko toni.

— Nolādēts! Nē!

— Godīgi runājot, es nemaz arī negaidīju, ka tas tevi interesēs. Tāpēc ka tam, kas man te stāv uz galda, ir vistiešākais sakars ar zāļu firmām, turklāt gadījums ir visai nepatīkams. — Endrjū paņēma rokā mazu plastmasas kārbiņu. — Šīsdienas pastaigas laikā es mazliet iepirkos un šo to noskaidroju.

Atvēris kārbiņu, viņš izbēra saujā tabletes un pastiepa roku uz Sīlijas pusi. — Vai tu zini, kas tas ir?

— Protams, nezinu. — Krēslā atkritusi, viņa noāva un nometa pa roku galam kurpes. — Turklāt tas man ir pilnīgi vienalga!

—  Tev nedrīkstētu būt vienalga! Tas ir talidomīds, un man to šodien pārdeva vietējā aptiekas preču veikalā bez receptes!

Sīlija izbijās; iespējams, ka aso vārdu pārmaiņa ar to būtu beigusies, taču Endijū turpināja:

— Fakts, ka es tās varēju nopirkt piecus gadus pēc tam, kad tās bija jāizņem no apgrozības, ka es varēju brīvi nopirkt arī citas bīstamas zāles, ko te tirgo bez brīdinājuma, tāpēc ka attiecīgās valdības organizācijas te nav savu uzdevumu augstumos, — šis fakts liecina par amerikāņu farmaceitisko firmu — arī tava dārgā "Feldinga-Rosa" — milzīgo bezrūpību un bezatbildību!

Šis apvainojums bija netaisnīgs, jo Sīlija lielāko dienas daļu bija pūlējusies novērst tieši to, par ko Endrjū nupat bija runājis. Viņu pārņēma spējas dusmas, laupot skaidru spriestspēju. Sīlija nevis pastāstīja Endrjū (to viņa šovakar bija nolēmusi) par savu nespēju ietekmēt Antonio Hosē Moreno, bet atbildēja vīram Moreno garā:

— Ko tu, velns lai parauj, vari zināt par vietējām problēmām un apstākļiem? Kas tev devis tiesības noteikt, kas šai zemei vajadzīgs?

—  Man ir ārsta tiesības! — Endrjū satraukumā bija nobālis. — Es zinu, ka sievietēm stāvoklī pēc šo tablešu lietošanas dzims bērni ar peldplēvēm roku vietā! Un vai tu vari iedomāties, ko man pateica aptieķnieks? Viņš teica: jā, viņš esot dzirdējis par talidomīdu, taču neesot zinājis, ka šīs te tabletes esot tās pašas, jo te pie viņiem tās saucot par odensilu. Un ja tu, Sīlij, to nezini vai negribi zināt, tad klausies: zāļu firmas talidomīdu pārdevušas ar piecdesmit trim dažādiem nosaukumiem! — Atbildi negaidot, viņš turpināja: — Kāpēc gan būtu vajadzīgs tik daudz nosaukumu vienām zālēm? Ne jau nu pacientu un ārstu labad! Vienīgais iespējamais iemesls ir — radīt sajukumu un palīdzēt firmām nepatikšanu gadījumā! Ja jau runājam par nepatikšanām, tad palūk šo te!

Endijū pastiepa uz sievas pusi citu zāļu pudelīti. Sīlija uz etiķetes izlasīja "Chloromycetin".

— Ja tu to pirktu Štatos, — Endrjū nerimās, — uz tās noteikti būtu brīdinājums par iespējamo blakusiedarbību. Bet šeit tā nav! Neviena paša vārda! Arī šo te es šodien nopirku. — Viņš turēja rokās kādas citas zāles. — Tas ir "Feldinga-Rosa" lotromicīns, ko mēs abi tik labi pazīstam. Un zinām, ka to nedrīkst lietot cilvēki ar traucētu nieru funkciju, sievietes stāvoklī un sievietes, kuras zīda bērnu! Bet

— Jā, — Sīlija atzinās, — tev taisnība, ka esmu kļuvusi pret šo to daudz iecietīgāka, nekā biju agrāk. Ne jau gluži pret visu, protams. Un ir bijušas tādas reizes, kad savu sirdsapziņu tiku iebāzusi kabatā. Ar to nav ko lepoties, un man gribētos teikt, ka centīšos rīkoties atkal tāpat kā kādreiz, taču man jābūt godīgai — vismaz šeit — un jāsaka, ka neesmu pārliecināta, vai es to varēšu.

— Es domāju, — Endrjū sacīja, — ka, gadiem ritot, tas tā mēdz notikt. Cilvēks domā, ka kļuvis gudrāks, rūdītāks, un tā jau ari ir. Bet tostarp esi arī pārliecinājies, ka dažus šķēršļus un praktiskas lietas ideālisms nevar pārvarēt, un tu, cilvēks, no saviem ideāliem esi spiests atkāpties.

— Es mēģināšu rīkoties savādāk. — Sīlija bija apņēmusies. — Lai tas, kas ar mums šeit notika, nebūtu bijis veltīgi.

— To tu pateici mūsu abu vārdā, — Endrjū atzina.

Pirms tam viņš Sīlijai bija teicis: "Tu man aizskāri vārīgu vietu, vaicādama, vai es dažreiz nenomokos ar domām par Virazika nāvi un varbūt vēl par šo to. Vai es būtu varējis glābt Viraziku, iejaukdamies Noa lietā jau agrāk? Jā, būtu varējis, nav taču nekādas jēgas apgalvot pretējo un dzīvot maldos. Vienīgais, ko es varu apgalvot: diez vai ir kāds mediķis, kuram nav gadījies pieļaut kādu liktenīgu kļūdu. Protams, tam tā nevajadzētu būt, bet dažreiz tā notiek, un labākais, ko tādos gadījumos var darīt, ir — cerēt, ka visu, ko esi mācījies, vēlāk varēsi izmantot kāda cita labā.

Šī atgadījuma noslēgums bija tas, ka nākamajā dienā vietējais medico Endrjū brūcei uzlika trīs šuves un ar smaidu piebilda, pacientam projām ejot: "Iespējams, ka paliks rēta, dakter. Kā mūžīgs atgādinājums jūsu sievai." Tā kā Endrjū brūci bija teicies ieguvis kritienā, kalnā kāpjot, tas tikai pierādīja, ka Kito ir maza pilsētiņa, kur tenkas izplatās zibens ātrumā.

— Tu nevari iedomāties, kā es tās dēļ jūtos, — pēc pāris stundām, otrās brokastis kopā ar bērniem ēdot, Sīlija, vīra brūci uzskatot, atzinās.

— Nieki, — Endrjū viņu mierināja. — Vienubrīd man gribējās izdarīt to pašu. Bet kurpe gadījās pa rokai tev. Turklāt es jau tik labi arī nebūtu trāpījis.

— Par to nevajag jokot. — Sīlija pakratīja galvu.

Tad ierunājās Brūss, kas visu maltītes laiku bija klusējis:

—  Vai tagad jūs šķirsities? — Viņa mazajā, nopietnajā sejiņā atspoguļojās raizes, un bija skaidrs, ka šis jautājums viņu moka jau labu laiku.

Endrjū jau grasījās atbildēt kaut ko vieglprātīgu, bet sīlija viņu ar žestu aizkavēja.

— Brūsij, — viņa maigi teica, — es tev apsolu un zvēru: kamēr vien tavs tēvs un es dzīvosim, tas nekad neatkārtosies.

— Mamma to pateica manā vietā arī, — Endrjū piebilda, un viņu dēla un meitas sejas atplauka starojošā smaidā.

—  Es priecājos, — Brūss vienkārši noteica, un tas likās īsti piemērots nobeigums tik nepatīkamajam un mokošajam gadījumam.

To piecu gadu laikā, ko Sīlija nostrādāja starptautiskās tirdzniecības darbā, ģimenei bija daudz laimīgu ceļojumu. Runājot par Sīlijas karjeru, šie gadi visumā bija veiksmīgs laika posms — cēlās viņas reputācija "Feldinga-Rosa" centrā. Viņai pat izdevās, par spīti opozīcijai, panākt zināmu progresu, proti — "FeldingaRosa" medikamentus Latīņamerikā sāka tirgot ar etiķetēm, kā tas Savienotajās Valstīs bija noteikts ar likumu. Taču Sīlija vīram godīgi atzinās, ka šis progress "neesot nekāds lielais".

—  Pienāks diena, — Sīlija pareģoja, — kad kāds visu šo lietu nems un izvilks gaismā. Tad vai nu jauni likumi, vai sabiedriskā doma liks mums darīt to, ko mums vajadzēja darīt jau visu laiku. Bet šis brīdis vēl nav pienācis.

Taču bija pienācis laiks kaut kam citam, ar ko Sīlija nāca saskarē Peru. Tur liela daļa "Feldinga-Rosa" pārdošanas aģentu bija sievietes. Cēlonis, kā Sīlija atklāja, nebija vis sievietēm piešķirtais līdztiesīgums, bet gan tas bija izdevīgi pārdošanas darbam. Peru sievietei likt gaidīt tiek uzskatīts par rupjību, tādēļ sievietes no ārstu uzgaidāmajām telpām kabinetos tika ieaicinātas drīz, turpretim konkurentiem vīriešiem nācās gaidīt stundām.

Šī atklājuma iespaidā Sīlija uzrakstīja garu ziņojumu Semam Hotornam un ieteica šī iemesla dēļ pieņemt vairāk sieviešu pārdošanas aģentu darbā "Feldingā-Rosā". ''No savām pārdevējas gaitām atceros," Sīlija rakstīja, "ka dažreiz ārsti nelika ilgi gaidīt; es domāju, ka tas bija tāpēc, ka esmu sieviete. Kāpēc to neizmantot lietas labā?"

Nākamajā apspriedē Sems jautāja:

— Vai tas ir pareizi, ka tu iesaki izvirzīt sievietes šī iemesla dēļ? Tā nav vienlīdzības piešķiršana sievietēm. Tā vienkārši ir sievišķā valdzinājuma izmantošana.

—  Un kāpēc to neizmantot? — Sīlija pacirta galvu. — Vīrieši gadsimtiem ilgi izmantojuši savu vīrišķību bieži vien sievietēm par sliktu, tā ka tagad nu ir pienākusi mūsu kārta. Vienalga — vīrietis vai sieviete, mums visiem ir tiesības pēc iespējas labāk izmantot to, kas ir mūsu rīcībā.

Galu galā Sīlijas ieteikums tika uzņemts nopietni un "FeldingāRosā" sākās process, ko turpmākajos gados cītīgi atdarināja citas farmaceitiskās firmas.

Un tad 1972. gada februārī Sems Hotorns piecdesmit viena gada vecumā kļuva "Feldinga-Rosa" prezidents. Tas notika laikā, kas firmas vēsturē bija smags un kritisks.

7. NODAĻA

Semam Hotornam laikam vispiemērotākais būtu bijis renesanses laikmets. Viņš bija cilvēks ar vispusīgām interesēm.

Savā būtībā viņš bija arī ļoti izglītots cilvēks: neraugoties uz milzīgo aizņemtību ar biznesa lietām, Semam bija izdevies visu mūžu saglabāt mīlestību uz literatūru, mākslu un mūziku. Uzturēdamies svešās pilsētās, Sems aizvien atrada laiku aiziet uz grāmatu veikaliem, gleznu galerijām un apmeklēt koncertus. No gleznotājiem viņš mīlēja Monē un Pisaro. No skulptoriem viņa lielā mīlestība bija Rodēns. Liliāna Hotorna kādai savai draudzenei reiz stāstīja, ka Parīzē — Rodēna muzeja dārzā — vina redzējusi vīru veselas piecpadsmit minūtes dziļās pārdomās klusējot stāvam slavenās skulptūras "Kalē pilsoņi" priekšā. Vīra acīs esot bijušas asaras.

Mūzikā Sema kaislība bija Mocarts. Būdams kaut arī ne izcils, taču prasmīgs pianists, viņš vēlējās, lai ceļojumos viesnīcas apartamentos būtu klavieres, un tad vakaros Sems mēdza spēlēt kādu no Mocarta darbiem.

Par klavierēm luksusapartamentos viņš maksāja pats — to Sems varēja atļauties. Viņš bija pietiekami bagāts, un viņam piederēja ievērojams daudzums "Feldinga-Rosa" akciju, kuras bija mantojis no mātes — viņa bija mirusi, kad Sems vēl bija zēna gados.

Māte meitas uzvārdā saucās Rosa, un Sems bija pēdējais Rosu klana pārstāvis firmas vadībā. Taču ģimeniskajām saitēm viņa karjerā nebija lielas nozīmes, īpaši tad, kad Sems tuvojās pašai augšai. Visu, kas bija sasniegts, viņš bija sasniedzis ar savām spējām un godīgumu. To zināja daudzi.

Sema un Liliānas Hotornu laulības dzīve ritēja mierīgā un stabilā gultnē, viņi abi dievināja savu Džuljetu, kurai tagad bija piecpadsmit; kaut arī Džuljeta tika dievināta, viņa bija krietna, neizlutināta meitene.

Koledžā Sems bija bijis garo distanču skrējējs un vēl aizvien vairākus rītus nedēļā baudīja rīta skrējiena izjūtas. Viņš bija aizrautīgs un diezgan prasmīgs tenisa spēlētājs, tiesa gan — entuaziasms bija krietni lielāks nekā spēlētprasme.

Taču pāri visām viņa ārpusdarba interesēm, sportiskām vai garīgām, dominēja fakts, ka Sems Hotorns bija anglofils.

Jā, cik vien pats spēja atcerēties, viņam allaž bija paticis apmeklēt Angliju, viņš izjuta radniecību ar šīs zemes tradīcijām, valodu, izglītības sistēmu, humoru, stilu, monarhiju, Londonu, laukiem, klasiskā stila automobiļiem. Tāpēc jau viņam piederēja lielisks sudrabpelēks rolls-bentlijs.

Un vēl Sems augstu vērtēja britu — ne tikai angļu vien — zinātni; laikam tāpēc šī pārliecība bija pamatā oriģinālajam un pārdrošajam priekšlikumam viņa pirmajos "Feldinga-Rosa" prezidenta darba mēnešos.

Konfidenciālā rakstiskā ziņojumā direktoru padomei viņš atklāja dažus visai nepatīkamus faktus:

"Medikamentu pētniecībā un ražošanā — tātad galvenajā darbā — mūsu firmā iestājies ieildzis stagnācijas posms, kas ilguma ziņā krasi pārsniedz klusās sezonas, ko šī rūpniecība vispār kādreiz piedzīvojusi. Mūsu pēdējais spožais sasniegums gandrīz pirms piecpadsmit gadiem bija lotromicīns. Kopš tā laika mums bijušas tikai nenozīmīgas veiksmes, kamēr konkurenti ieviesuši jaunas, svarīgas un labas zāles. Turklāt šobrīd mums nav arī nekā nozīmīga padomā.

Tas viss negatīvi ietekmējis mūsu sabiedrības reputāciju un morālo noskaņojumu. Protams — arī finansiālo stāvokli. Tāpēc pagājušajā gadā samazinājām mūsu dividendi un mūsu akciju vērtība, par lielu nepatiku mūsu akcionāriem, kļuva svārstīga.

Mēs esam sākuši pievilkt grožus pašā sabiedrībā, bet ar to vien ir par maz. Pēc diviem trim gadiem, ja.mums neizdosies radīt spēcīgu pozitīvu nākotnes programmu, mēs nonāksim vissmagākās finansiālās krīzes priekšā."

Sems nepasacīja, ka viņa priekštecis prezidenta amatā, kurš bija atbrīvots no darba pēc tam, kad bija izsaukts uz padomes sēdi, lai sniegtu pārskatu, bija pieturējies pie augšējā līmeņa politikas "peldēt pa straumi"; lielā mērā šis apstāklis uzskatāms par galveno iemeslu, kāpēc "Feldinga-Rosa" firma bija noslīdējusi līdz pašreizējam bēdīgajam stāvoklim.

Tā vietā Sems sāka izklāstīt savu priekšlikumu.

"Tāpēc iesaku," Sems rakstīja, "izveidot "Feldinga-Rosa" zinātniskās pētniecības institūtu Britānijā, kas strādātu neatkarīgi no mūsu zinātniskās pētniecības darba Savienotajās Valstīs. Institūtu vadītu augstākā ranga britu zinātnieks."

Tad, aprakstījis sava priekšlikuma detaļas, Sems turpināja: "Esmu dziļi pārliecināts, ka šī jaunā pētniecības darba filiāle būs glābiņš mūsu darba viskritiskākajā posmā un paātrinās to svarīgo jauno medikamentu atklāšanu, kas tik ļoti nepieciešami mūsu firmai."

Sapratis, ka no jautājuma — kāpēc izraudzīta tieši Britānijā — neizdosies izbēgt, Sems rakstīja tālāk: "Gadsimtiem ilgi zinātnes pasaulē Britānijai bijusi vadošā loma. Penicilīns, televīzija, modernais radars, lidmašīnu turbodzinējs — tie ir tikai četri britu izcelsmes lielie atklājumi, kas dramatiski pārmainījuši mūsu dzīvesveidu.

Protams, tās bija amerikāņu firmas, kas šos izgudrojumus pilnveidoja un guva no tiem komerciālus labumus — tās ir amerikāņu unikālās iespējas pilnveidot un laist tirgū, spējas, kuru britiem tik bieži pietrūkst.

Ja jūs man jautātu, kāds tam ir cēlonis," viņš rakstīja, "es teiktu, ka pastāv fundamentālas atšķirības starp britu un amerikāņu augstākās izglītības sistēmām. Protams, katrai no •šīm sistēmām ir savas stiprās puses. Bet Britānijā šīs atšķirības izraisa akadēmisku un zinātnisku zinātkāri, kurai līdzīga citur nav atrodama. Un šo zinātkāri mēs varam un mums vajag iepludināt mūsu interešu lokā."

Sems gari un pamatīgi ņēmās izsvērt izmaksu jautājumu, tad pielika punktu: "Man var iebilst, ka uzsākt plaša un dārga projekta realizēšanu šajā mūsu sabiedrības eksistencei tik kritiskajā laikā ir pārgalvīgs un nepārdomāts solis. Turklāt jauns zinātniskās pētniecības institūts būs smaga finansiāla nasta. Bet es ticu, ka vēl pārgalvīgāk un nepārdomātāk būtu turpināt peldēt pa straumi un neuzsākt enerģiski un drosmīgi rīkoties mūsu nākotnes vārdā, neuzsākt darbu, kas ir tik nepieciešams jau tagad."

Sema Hotorna plānam pārsteidzoši ātri radās spēcīga opozīcija.

Kā firmā runāja, priekšlikuma teksts tik tikko bija iznācis no pavairošanas mašīnas un tika izsniegts firmas direktoriem un vadošajiem darbiniekiem, kad sāka zvanīt Sema telefons.

"Protams, britiem ir lieli zinātniski sasniegumi," viens no direktoriem iebilda, "taču amerikāņu sasniegumi šodien ir par tiem galvas tiesu pārāki, tā ka tavs ieteikums ir vienkārši smieklīgs."

Kāds padomes loceklis dedzīgi iebilda pret, viņaprāt, absurda ideju izveidot zinātniskās pētniecības centru kādreiz varenā, bet tagad panīkušā valstī.

— Varētu iedomāties, — pēc dažām dienām pie pusdienu galda Sems sūdzējās Liliānai, — ka esmu ieteicis atcelt Neatkarības deklarāciju, lai mēs atkal kļūtu par Anglijas koloniju.

Drīz vien Sems apjauta, ka firmas visaugstākais postenis viņam nedod iespēju rīkoties pēc saviem ieskatiem un neatbrīvo no korporatīvās politikas plūstošajām smiltīm.

Sīs politikas eksperts bija zinātniskās pētniecības nodaļas direktors Vinsents Lords — arī tūlītējs un konsekvents Sema priekšlikuma pretinieks. Doktors Lords atzina, ka pētījumiem piešķiramas lielākas summas, taču ideju realizēt to Britānijā raksturoja kā naivu un Sema Hotorna viedokli par britu zinātnes priekšrocībām nosauca par "bērnudārza līmeņa domāšanu, kas balstās uz propagandistisku mītu".

Šie spēcīgie, pat apvainojošie vārdi Semam tika adresēti ziņojumā ar piebildi, ka kopija nosūtīta Vinsenta Lorda draugam un sabiedrotajam direktoru padomē. Izlasījis ziņojumu, Sems iesvilās dusmās un devās meklēt Vinsentu Lordu zinātniskās pētniecības nodaļas direktora valstībā.

Ejot pa pētniecības nodaļas nevaihojami uzkoptajiem gaiteņiem ar stikla sienām un attīrītu gaisu, Semam ienāca prātā daudzie miljoni dolāru — patiesībā tās bija neierobežotas summas, ko"Feldings-Ross" izdeva par modernām, skaitļotāju vadītām, mirdzošām, dažreiz noslēpumainām zinātniskās pētniecības iekārtām, kas atradās mājīgās, plašās laboratorijās un ko apkalpoja baltos virsvalkos tērpušies zinātnieki un tehniķi. Viss te redzamais bija akadēmiska zinātnieka sapnis, taču vienlaikus arī katras lielas farmaceitiskas firmas norma. Farmaceitiskajā rūpniecībā nauda pētījumiem reti kad tika taupīta, ja tas vispār notika. Tikai izdevumu specifika bija tā, kas — tāpat kā patlaban — dažreiz kļuva par "strīda ābolu".

Vinsents Lords atradās savā spoži apgaismotajā kabinetā, kur gar ozolkoka paneļiem noklātajām sienām slējās grāmatu plaukti. Durvis bija atvērtas, un Sems Hotorns ienāca, viegli pamājis priekštelpā sekretārei, kura grasījās nācēju aizkavēt; tad, redzēdama, kas ir šis nācējs, savu nodomu atmeta. Doktors Lords baltā virsvalkā sēdēja pie galda un sev raksturīgā manierē — pieri saraucis — lasīja kādu rakstu. Viņš pārsteigts pacēla skatienu, acis cauri bezrāmju acenēm pētoši lūkojās ienācējā: askētiskajā sejā nepārprotami jaudās sapīkums par negaidīto traucējumu.

Sems turēja rokā Lorda ziņojumu. Nolicis to uz galda, Sems paziņoja:

— Esmu atnācis parunāt par šo te.

Zinātniskās pētniecības nodaļas direktors mēģināja izlikties, ka celsies kājās, taču Sems pamāja, lai Lords paliek sēžam.

— Neoficiāli, Vins, — viņš teica, — parunāsim atklāti, aci pret aci.

Lords paskatījās uz ziņojumu un paliecās uz priekšu, lai ar tuvredzīga cilvēka manieri ieskatītos dokumenta saturā.

— Kas tev tur nepatīk?

— Saturs un tonis.

— Vai tad tur vēl kas cits arī ir?

Sems pasniedzās pēc ziņojuma un apgrieza to otrādi.

— Tas ir gluži labi nodrukāts.

— Es domāju, — Vinss ar sardonisku smaidu sacīja, — ka tagad, kad esi kļuvis galvenais bonza, tu varbūt gribi, lai tev apkārt būtu tikai "jā" teicēji?

Sems Ilotorns nopūtās. Viņš Vinsu Lordu pazina piecpadsmit gadus un bija pieradis pie zinātniskās pētniecības nodaļas direktora smagā rakstura. Un bija gatavs tam dot atlaides. Tāpēc viņš mierīgi sacīja:

— Tu labi zini, ka tā nav taisnība. Es vēlos visu prātīgi apspriest, gribu uzzināt kaut ko sakarīgāku par šiem te argumentiem, gribu zināt, kāpēc tu man nepiekriti.

—  Ja mēs runājam par prātīgumu, — Lords atvēra galda atvilktni un izņēma aktu vākus, — tad es esmu kategoriski pret vienu tavu apgalvojumu.

— Kuru?

—  Runāšu par mūsu pašu zinātniskās pētniecības darbu. — Skatīdamies vākos, Lords lasīja vietu no Sema priekšlikuma par britu zinātniskās pētniecības institūta izveidošanu: — "Mūsu pēdējais spožais sasniegums gandrīz pirms piecpadsmit gadiem bija lotromicīns. Kopš tā laika mums bijušas tikai nenozīmīgas veiksmes, kamēr konkurenti ieviesuši jaunas, svarīgas un labas zāles. Turklāt šobrīd mums nav arī nekā nozīmīga padomā."

— Tad pierādi, ka man nav taisnība!

—  Mums padomā ir vairāki perspektīvi pasākumi, — Lords apgalvoja. — Vairāki jaunie zinātnieki, kurus esmu pieņēmis, strādā…

— Vins, — Sems viņu pārtrauca, — es to zinu, es par to lasīju tavos ziņojumos. Un es arī aplaudēju tiem talantiem, kurus tu esi savervējis.

Tā ir patiesība, Sems nodomāja. Viena no Vinsenta Lorda stiprajām pusēm visus šos gadus ir bijusi prasme iesaistīt darbā izcilākos no jaunajiem zinātniekiem. Lords joprojām bija personība ar labu reputāciju, kaut arī nespēja izdarīt atklājumu, ko no viņa jau tik ilgi gaidīja. Tāpat arī nebija iemesla būt neapmierinātam ar Lordu kā zinātniskās pētniecības nodaļas vadītāju, jo klusie periodi bija viena no nelaimēm, kas piemeklē farmaceitiskās firmas pat tad, ja zinātnisko darbu vada vislabākie cilvēki.

— Mani ziņojumi par progresu, kurus es tev sūtu, — Lords teica, — vienmēr, kā būsi pamanījis, rakstīti piesardzīgi. Man jābūt piesardzīgam, lai nedotu iemeslu jums visiem un pārdevēju baram veltīgi uztraukties par kaut ko vēl pagaidām eksperimentālu.

— Es to zinu, — Sems teica, — un atzīstu par pareizu.

Viņš apzinājās, ka jebkurā farmaceitiskajā firmā pastāv "virves vilkšana" starp pārdošanu un ražošanu, no vienas puses, un zinātniskās pētniecības nodaļu, no otras. Pārdevēji par to mēdz mēļot: "Mūsu zinātnieki vienmēr grib būt par simt desmit procentiem droši par katru nolādētu sīkumu, pirms saka — okei!" Ražošanas nodaļa savukārt dedzīgi vēlas pēc iespējas ātrāk uzsākt ražošanu, lai viņus nepārsteigtu pēkšņs pasūtījums, kad jaunais medikaments tiks pieprasīts lielos daudzumos. Bet — no otras puses — zinātnieki sūdzējās par tirgotājiem: tie "kā traki gribot tirgot tikai par divdesmit procentiem pārbaudītu medikamentu, lai tikai apdzītu konkurentus un tiktu pie pārdošanas pirmie".

—  Un tagad es tev pateikšu to, ko neesmu minējis savos ziņojumos, — Vinsents Lords sacīja Semam. — Mums ir pārsteidzoši labi rezultāti diviem savienojumiem: viens no tiem ir diurētiķis, otrs — pret reimatiskā artrīta iekaisumiem.

— Tie ir lieliski jaunumi!

— Esam iesnieguši pieteikumu Pārtikas un zāļu administrācijai par derogilu.

Sems zināja, ka derogils, kas bija domāts augsta asinsspiediena regulēšanai, nebija nekāds revolucionārs medikaments, taču varēja ienest diezgan labu peļņu. Tāpēc viņš apvaicājās:

— Vai mūsu iesniegums ir pavirzījies uz priekšu?

— Pagaidām nekas nav manāms, — Lords īgni atbildēja, — tie uzpūtīgie, Dieva dotie cilvēciņi Vašingtonā… — Tad apklusa. — Nākamajā nedēļā es atkal braukšu turp.

—  Es vēl aizvien nedomāju, ka mans priekšlikums būtu aplams. — Sems teica. — Bet, tā kā tu tik stipri to ņem pie sirds, tad nākamajā padomes sēdē es to likšu priekšā citā formulējumā.

Vinsents Lords pamāja, it kā šī piekāpšanās viņam būtu pati par sevi saprotama lieta, tad turpināja:

—  Tad vēl ir arī manis paša pētījumi par brīvo radikāļu piesaistīšanu. Es zinu, ka tu vairs netici, ka no tā kaut kas varētu iznākt…

—  Es nekad to neesmu teicis! — Sems protestēja. — Nevienu pašu reizi! Vins, daži no mums tev patiešām tic. Un mēs zinām, ka svarīgi atklājumi nenāk viegli vai ātri!

Semam bija tikai aptuvens priekšstats par brīvo radikālu piesaistīšanu. Viņš zināja, ka šī darba mērķis ir likvidēt medikamentu toksiskos efektus un Vinsents Lords pie tā neatlaidīgi strādā jau desmit gadus. Ja sekmētos, pavērtos plašas komerciālas iespējas. Bet tas arī bija viss, kas viņam bija zināms.

— Nekas no tā, ko tu man teici, — Sems cēlās kājās, — nemaina manu pārliecību, ka izveidot zinātniskās pētniecības centru Anglijā ir laba ideja.

— Un es vēl joprojām tam esmu pretī, jo tas nav vajadzīgs, — bija zinātniskās pētniecības nodaļas direktora nelokāma atbilde, kaut arī viņš vēl piebilda: — Pat ja tavs plāns tiktu īstenots, mums šī institūta darbs būtu jākontrolē no šejienes.

— Mēs to apspriedīsim vēlāk. — Sems Hotorns pasmaidīja, bet pie sevis nodomāja, ka atvēlēt Vinsentam Lordam kontrolēt jaunā britu zinātniskās pētniecības institūta darbu būtu pēdējais, ko viņš varētu pieļaut.

Viens palicis, Lords pagājās un aizvēra durvis, tad atgriezās un, raižu nomākts, atkrita krēslā. Viņš nojauta, ka Sema priekšlikums izveidot "Feldinga-Rosa" zinātniskās pētniecības institūtu Anglijā tiks īstenots par spīti viņa opozīcijai. Tātad mazināsies viņa zinātniskā kundzība firmā. Un vai šajā sakarībā viņš vispār netiks aizēnots?

Taču viss būtu daudz savādāk, viņš drūmi domāja, ja paša personiskie pētījumi būtu pavirzījušies uz priekšu labāk un straujāk. Kāds šimbrīžam bija viņa zinātnieka kredo?

Viņam patlaban bija četrdesmit astoņi gadi, viņš vairs nebija nekāds jaunais spīdeklis ar nule iegūtu zinātnisko grādu. Pat dažas viņa darba metodes un zināšanas — to viņš saprata — bija paguvušas novecot. Ak jā, viņš joprojām daudz lasīja un bija labi informēts. Taču ar šīm zināšanām nebija iespējams sasniegt meistarību, kas robežojas ar mākslu, kurā zinātnieku vada instinkts un pieredze. Gēnu inženierijas jaunajā darbalaukā viņš, piemēram, nejutās īsti drošs kā tie jaunie zinātnieki, kuri tagad plūstin plūda laukā no universitātēm un no kuriem dažus viņam bija izdevies piepulcināt "Feldinga-Rosa" zinātniekiem.

Un tomēr, viņš prātoja, sevi mierinādams: neraugoties uz visu, gigantiskā pārrāvuma iespēja vēl nebija izslēgta un varēja notikt jebkuru brīdi. Organiskās ķīmijas parametros slēpās atbilde uz viņa jautājumiem, kas bija radušies sūro desmit zinātniskās pētniecības darba gadu neskaitāmajos eksperimentos.

Brīvo radikāļu "dzēšana", tos piesaistot.

Ja Vinsentam Lordam izdotos atrast atbildi, medicīnā tiktu izdarīts liels apvērsums, kam pievienotos neierobežotas komerciālās iespējas, kuras Sems Hotorns un pārējie firmā savas nekompetences dēļ nemaz nespēja aptvert.

Kas tiktu panākts ar brīvo radikāļu "dzēšanu"? Atbilde bija: kaut kas būtībā vienkāršs, bet lielisks.

Kā visi zinātnieki savā nozarē, Vinsents Lords zināja, ka daudzi medikamenti, darbodamies cilvēka ķermenī un būdami tā vielmaiņas daļa, veido "brīvos radikāļus" — elementus, kas ir kaitīgi veseliem audiem, rada nelabvēlīgu blakusiedarbību un var kļūt par nāves cēloni.

Brīvo radikāļu "dzēšana" jeb to kaitīgās iedarbības iznīcināšana nozīmētu to, ka labus medikamentus, ko bīstamās blakusiedarbības dēļ daudzi nevar lietot, tad droši varētu lietot ikviens. Tātad zāles, ko var lietot tikai ar lielu risku, varētu dzert tikpat nevērīgi kā aspirīnu.

Parakstot zāles pacientiem, ārstiem būtu lieki raizēties par zāļu toksiskumu. Vēža slimniekiem vairs nevajadzētu mocīties ar gandrīz vai nāvējošām zālēm, kas dažreiz turēja viņus pie dzīvības, bet bieži sagādāja mokas uņ pat atnesa viņiem nāvi, izraisot kādas citas komplikācijas. Šo zāļu labvēlīgā ietekme saglabātos, bet nāvējošā iedarbība tiktu neitralizēta, "dzēšot" brīvos radikāļus.

Vinsents Lords cerēja iegūt medikamentu, ko pievienot citiem medikamentiem, lai padarītu tos pilnīgi drošus.

Un tas viss bija iespējams. Atbilde eksistēja. Tā bija tur. Paslēpusies, izvairīga, taču tā gaidīja, lai to atrastu.

Un Vinsents Lords pēc desmit meklējumu gadiem ticēja, ka viņš ir tuvu atbildei. Viņš varēja saost, sajust, gandrīz vai sagaršot panākumu garšu.

Bet cik ilgi viņam vēl būs jāgaida? Cik ilgi?

Viņš strauji iztaisnojās savā krēslā un ar gribasspēku apslāpēja nomāktību. Tad atvēra galda atvilktni un paņēma atslēgu. Viņš tagad ies, ies vēlreiz uz savu privāto laboratoriju tepat dažus soļus tālāk pa gaiteni, kur viņš strādāja savu zinātniskās pētniecības darbu.

8. NODAĻA

Vinsenta Lorda draugs un sabiedrotais "Feldinga-Rosa" direktoru padomē bija Klintons Eteridžs, veiksmīgs un slavens Ņujorkas advokāts ar noslieci uz zinātni. Jaunībā viņš divus gadus bija studējis medicīnu, bet tad izšķīries par jurisprudenci. Kāds viņa paziņa šajā sakarībā bija ciniski izteicies: "Klints bija noteicis diagnozi: "Tur ir iekšā lielā nauda," — un parakstījis sev recepti, kā pie tās nokļūt pa visīsāko ceļu."

Eteridžam tagad bija piecdesmit trīs. Lai gan kopš ilgajām medicīnas studijām bija apritējis vairāk par gadsimta ceturksni, viņš allaž bija gatavs izteikt pašapzinīgus spriedumus par zinātnes lietām, turklāt savā vislabākajā tiesas vīra manierē, likdams skaidri noprast, ka viņa vārdus vajadzētu iecirst akmenī.

Vinsents Lords, Eteridžam pieglaimodamies, izlikās, ka uzskata viņu zinātnes jomā par sev līdzvērtīgu. Tāpēc zinātniskās pētniecības nodaļas vadītāja domas direktoru padomes sēdē tika celtas priekšā Vinsentam Lordam izdevīgā gaismā — tas bija advokāta meistarīgā uzveduma nopelns. Tā ka neviens nebrīnījās, ka padomes sēdē, kurā apsprieda Sema Hotorna priekšlikumu par britu zinātniskās pētniecības institūta izveidošanu, Eteridžs vadīja opozīciju.

Sanāksme notika "Feldinga-Rosa" štābā Būntaunā. Četrpadsmit no visiem sešpadsmit direktoriem — viņi visi bija vīrieši — sēdēja ap tradicionālo riekstkoka galdu valdes istabā.

Eteridžs, nedaudz salīcis liela auguma vīrs, kurš centās atdarināt Linkolnu, iesāka visai draudzīgi:

— Vai tu, Sem, ceri, ka tevi gadījumā, ja šī probritu lieta izdosies un visi par tevi būs stāvā sajūsmā, ielūgs uz tēju Bekingemas pilī?

Sems pievienojās vispārējo smieklu šaltij, bet tad šāva atpakaļ:

—  Patiesībā man nekas nebūtu pretī pavadīt tādu pagarāku nedēļas nogali Vindzoras pilī.

— Nu, — advokāts uztvēra joku, — manuprāt, tas ir vienīgais, ko tu varētu sasniegt. — Tad kļuva nopietns. — Tavs priekšlikums rāda, ka tu pietiekami nenovērtē mūsu pašu zemes milzīgo zinātnisko potenciālu.

Sems, jau agrāk pārdomājis šīs sanāksmes gaitu, bija stingri nolēmis neatļaut sevi izsist no segliem.

— Esmu pareizi novērtējis Amerikas sasniegumus zinātnē. Tie ir mums visapkārt. Taču es vienkārši vēlos tos papildināt.

— Tad liksim lietā mūsu naudu tepat, — kāds iesaucās.

—  Mītu par to, — Eteridžs neatlaidās, — ka zinātne uz viņu mazās saliņas ir augstā līmenī, ir radījuši paši briti. Ja tā ir patiesība, tad kāpēc Lielbritānijai raksturīga speciālistu noplūde? Kāpēc tik daudz vinu labāko cilvēku skrien pāri okeānam pie mums un piepulcējas ASV zinātniekiem?

— To viņi dara tāpēc, — Sems atbildēja, — ka mums ir lielākas iespējas, mēs piešķiram lielākas naudas summas gan darbiniekiem, gan iekārtu iegādei. Bet tavs jautājums, Klint, atbalsta manu viedokli. Mūsu zeme patiešām laipni uzņem britu zinātniekus viņu augstās kvalifikācijas dēļ.

— Kura, pēc tavām domām, Seni, — Eteridžs vaicāja, — ar mūsu rūpniecību saistītā zinātnes nozare ir vissvarīgākā?

— Gēnu inženierija, protams.

— Protams. — Advokāts bija apmierināts ar Sema atbildi.

— Bet vai tad Savienotās Valstis, kā jūs visi labi zināt, nav šajā ģenētikas nozarē pasaulē vadošās?

Semam gribējās pasmaidīt, taču viņš atturējās. Nu vienreiz šis pseidozinātnieks bija saņēmis aplamu informāciju!

— Patiesībā, Klint, — Sems teica, — tā nav taisnība. Jau 1651. gadā Anglijā Viljams Harvejs izpētīja cāļa attīstību olā un tādējādi lika pamatus ģenētikas studijām. Arī bioķīmiskās ģenētikas pētījumi tika uzsākti Anglijā, tas notika 1908. gadā. Pēc tam nāca citi atklājumi, turklāt lielu darbu paveica amerikāņu ģenētiķis Hermans Millers 1920. gadā un vēlāk. Taču galvenais sasniegums, ko dažreiz mēdz dēvēt par sprādzienu ģenētikas zinātnē, arī tika sasniegts Anglijā, Kembridžā, 1953. gadā, kad doktori Votsons un Kriks atklāja DNS molekulas struktūru, par ko saņēma Nobela prēmiju. — Tagad Sems atļāvās pasmaidīt. — Doktors Votsons, starp citu, bija dzimis Amerikā — tātad zinātne savos pamatos ir internacionāla.

Dažs labs no direktoriem iespurdzās, taču Eteridžam pietika veiklības izskatīties noskumušam.

— Kā mēs, advokāti, sakām, — viņš teica, — ir tādi jautājumi, ko labāk neuzdot. — Tad, nebūt nenobiedēts, piebilda: — Taču tevis sacītais negroza manu uzskatu par to, ka nav pārākas zinātnes par amerikāņu zinātni un ka mūsu zinātniskās pētniecības darba kvalitāte cietīs, ja mēs izsviedīsim savus līdzekļus nodaļas atvēršanai citā zemē.

Atskanēja piekrītoša murmināšana, kura pieklusa tikai tad, kad viens no direktoriem ar pirkstu locītavām uzsita pa galdu.

Nortons, cienījams un autoritatīvs cilvēks ap gadiem septiņdesmit, bija sakaru līdzekļu impērijas priekšsēdētājs un liels akcionārs. Viņa pārziņā bija arī televīzijas tīkls. Visi bija vienisprātis, ka "Feldingam-Rosam" laimējies, iegūstot tādu cilvēku par valdes locekli. Tagad, piesaistījis uzmanību, viņš sāka runāt skaļā un griezīgā balsī:

—  Vai es drīkstu jums visiem atgādināt, ka mēs apspriežam nopietnas un svarīgas mūsu sabiedrības problēmas? Mēs viņu izraudzījāmies par prezidentu un ticējām, ka viņš būs labs vadītājs un jaunu ideju meklētājs. Tagad nu viņš ir izteicis priekšlikumu — un kas notiek? Klints un citi mudina to noraidīt. Vismaz es nu gan to nedarīšu.

Ouvens Nortons paskatījās uz Eteridžu, ar kuru viņam jau agrāk valdes sēdēs bija iznākušas domstarpības, un viņa balsī ieskanējās sarkastisks tonis:

—  Bet tu, Klint, savu jauneklīgo un karojošo polemizētprasmi vari pietaupīt zvērināto tiesai, kas ir sliktāk informēta nekā šīs valdes locekļi.

Sekoja īss klusuma mirklis, kurā Sems Hotorns paguva iedomāties, cik loti te notiekošais pārsteigtu cilvēkus no malas: korporācijas valdes sēdes reti kad notika augstā intelektuālā līmenī, kā to varētu gaidīt. Reti kad svarīgi un gudri lēmumi tika pieņemti bez sīkiem strīdiem un ķildām.

—  Galu galā, — Nortons turpināja, — kāda tam nozīme, kura zinātne ir pārāka — britu vai mūsējā? Tā taču nav jautājuma būtība.

—  Bet kāda tad ir jautājuma būtība? — ievaicājās kāds no direktoriem.

Nortons uzsita ar dūri pa galdu.

—   Varianti! Jebkurā biznesā, manējo ieskaitot, dažreiz ir izdevīgi, ja eksistē otrs "domu centrs", savrups un neatkarīgs no jebkura cita. Un varbūt mūsu gadījumā vislabākais domu centru atdalīšanas veids ir okeāns.

— Bet tā jau var arī pazaudēt kontroli pār mūsu naudu, — vēl kāds mēģināja iebilst.

Beidzot Sema priekšlikums tika pieņemts balsojot — trīspadsmit balsīm pretī bija tikai viena: Klintons Eteridžs vienīgais bija pretī.

— Paldies jums, džentlmeņi, — Sems pateicās, — es tiešām ticu, ka šis lēmums būs produktīvs.

Vēlāk tajā pašā dienā izsauca Sīliju.

— Tu vadīsi starptautisko filiāli, — Sems teica, netērēdams laiku ievadam. — Tavs jaunais amats ir prezidenta sevišķi svarīgu lietu asistente, un tu man palīdzēsi izveidot zinātniskās pētniecības institūtu Anglijā.

— Labi.

Jaunā ziņa Sīliju iepriecināja. Jaunās idejas īstenošanu viņam nebija nācies viegli izcīnīt, Sīlija nodomāja, viņš izskatās noguris. Sems tagad bija kļuvis gandrīz pilnīgs plikgalvis — bija palikusi tikai viena vienīga plānu matu šķipsna. Un vēl Sīlija iedomājās, ka šovakar mājās būs svētki, kad viņa paziņos jaunumus.

— Kad lai es sāku? — Sīlija painteresējās, domās apsvērdama, cik ilgs laiks būs nepieciešams, lai nodotu savas Latīņamerikas lietas; ar mēnesi varbūt pietiks.

— Es gribētu, kaut tas notiktu jau šodien, — Sems atbildēja, — bet mums jāiekārto kabinets, tā ka, teiksim, rīt no rīta deviņos.

— Šis tavs jaunais amats, — Sems paskaidroja Sīlijai nākamajā dienā, — nebūs uz ilgu laiku. Tavs galvenais darbs būs piedalīties mūsu britu zinātniskās pētniecības institūta iekārtošanā, sakomplektēt štatus un palīdzēt uzsākt darbu. Es gribētu, lai gada laikā viss būtu gatavs, kaut gan būtu vēl labāk, ja tas notiktu ātrāk.

Cik vien iespējams drīz pēc tam mēs atradīsim tev kaut ko citu.

Vispirms, — Sems turpināja, — vajadzēs sameklēt britu zinātnieku, kas vadīs institūtu, izlemt, kurā Britānijas vietā to iekārtot, tad nopirkt vai noīrēt ēku — vislabāk tādu, ko ātri varētu pielāgot institūta vajadzībām.

Visam vajadzēja norisināties straujā tempā. Nākamajā nedēļā Sems un Sīlija dosies uz Angliju. Pirms tam viņiem tomēr vajadzēs apspriesties ar Vinsentu Lordu, kurš, būdams opozīcijā pret šo projektu, tomēr bija labi informēts par britu zinātni un zinātniekiem un varēja ieteikt konkrētus kandidātus.

Apspriede ar doktoru Lordu notika pēc pāris dienām Sema kabinetā, Sīlijai klātesot.

Sīlijai par izbrīnu, Vinsents Lords bija atsaucīgs, pat draudzīgs, cik nu viņš vispār tāds varēja būt. Sems, kuram bija skaidra arī lietas otra puse, saprata, kāpēc. Tā kā tagad nu bija jāsamierinās ar "Feldinga-Rosa" filiāli Britānijā, Lords gribēja, lai filiāle tiktu uzticēta viņam. Taču Sems bija izlēmis citādi.

—  Esmu sagatavojis potenciālo kandidātu sarakstu, — Lords viņiem skaidroja. — Taču jums vajadzēs šiem cilvēkiem tuvoties ļoti diskrēti, jo viņi ir vai nu profesori universitātēs, vai ari strādā pie mūsu konkurentiem.

Sems un Sīlija ielūkojās sarakstā, kurā bija astoņi vārdi.

— Mēs būsim diskrēti, — Sems apsolīja, — bet rīkosimies ātri.

— Kamēr jūs tur būsit, — Lords turpināja, — jūs varētu uzmeklēt vēl vienu cilvēku. — No aktu vākiem viņš izvilka kopā saspraustu papīru un vēstuļu kaudzīti. — Es sarakstos ar kādu jaunu zinātnieku no Kembridžas universitātes. Viņš strādā pie interesantas problēmas — par garīgo novecošanu un Alcheimera slimību, bet viņam izbeigusies nauda un vajadzīga dotācija.

— Alcheimera slimība? — Sīlija pārvaicāja. — Tā ir slimība, kad pārstāj darboties smadzenes, vai ne?

— Jā, — Lords pamāja, — daļa smadzeņu. Zūd atmiņa. Process sākas palēnām, slimība progresē.

Kaut arī zinātniskās pētniecības nodaļas direktore bija izjutis nepatiku pret Sīliju, viņš bija sācis samierināties ar viņu kā ar sabiedrības neatņemamu, turklāt ietekmīgu sastāvdaļu, tāpēc, viņaprāt, nebija jēgas šīs antipātijas saglabāt. Viņi abi pat bija sākuši viens otru saukt vārdā — sākumā gan ar tādu kā neveiklības sajūtu, bet tagad jau viegli un raiti.

Sems paņēma vēstules no Lorda, izskatīja tās un skaļā balsī izlasīja:

— Doktors Martins Pīts-Smits. Vai tu iesaki piešķirt dotāciju?

— Viņš sniedza vēstules Sīlijai.

Zinātniskās pētniecības nodaļas direktors paraustīja plecus.

—  Veiksmīgs iznākums ir zem lielas jautājuma zīmes. Alcheimera slimība mulsinājusi zinātniekus kopš 1906. gada, kad tā pirmo reizi tika diagnosticēta. Pīts-Smits pēta smadzeņu novecošanas procesu, cerot atrast Alcheimera slimības cēloni.

— Kādas tad ir viņa izredzes?

— Vājas.

— Mēs viņam nedaudz naudas varētu iedot, — Sems teica.

—  Ja mums atliks laika, mēs ar viņu aprunāsimies. Bet visu citu pirms tam.

Sīlija, kura visu laiku bija pētījusi vēstules, ievaicājās:

— Vai doktors Pīts-Smits varētu būt kandidāts institūta direktora amatam?

Lords bridi izskatījās pārsteigts, tad atbildēja:

— Nē.

— Kāpēc?

— Nu kaut vai tāpēc, ka viņš ir pārāk jauns.

Sīlija ielūkojās nule kā lasītajos papīros.

— Viņam ir trīsdesmit divi. — Tad pasmaidīja. — Vai tev, Vins, nebija apmēram tikpat, kad tu sāki šeit?

Atbilde bija saspringta, ar viņam parastā nīgruma pieskaņu:

— Tad bija citi apstākļi.

— Parunāsim par pārējiem kandidātiem, — Sems ierosināja un atkal pievērsās Vinsenta sastādītajam sarakstam. — Vins, pastāsti man par viņiem!

9. NODAĻA

1972. gada jūnijs. Sīlija baudīja Londonu visā tās krāšņumā un krāsās.

Puķu bagātība sabiedriskajos parkos un dārzos — rozes, ceriņi, acālijas, īrisi — pildīja gaisu ar aromātu. Tūristi un londonieši gozējās siltās saules staros. Spilgts un žilbinošs uzvedums, daudziem orķestriem spēlējot, bija īpašās formās tērpta karaspēka gadskārtējā parāde karalienes dzimšanas dienā. Haidparkā vieglos rikšos jādelēja eleganti ģērbti jātnieki. Bērni pie Serpentīna ezera aizrautīgi baroja pīles.

— Atrasties šeit tādā laikā man nemaz neliekas darbs, — Sīlija kādudien atzinās Semam. — Jūtos tā, it kā es par to visu būtu sabiedrībai parādā.

Viņa bija apmetusies Berklijā — viesnīcā "Naitsbridža", no kurienes pēdējās nedēļās bija izbraukājusi duci vietu, iespējamo apmetni "Feldinga-Rosa" zinātniskās pētniecības institūtam meklēdama. Sīlija Anglijā bija viena, jo Endrjū nebija varējis pamest savu praksi. Sems un Liliana bija apmetušies Kleridža viesnīcā.

Jūnija trešajā nedēļā Sīlija ieradās Hotornu luksusnumurā ar jaunumiem un savu viedokli.

— Kā labi zināt, esmu izbraukājusi vai visu zemi, — viņa teica Semam, — un domāju, ka vislabākā vieta mūsu filiālei būtu Hārlovā.

— Nekad neesmu par tādu vietu dzirdējusi, — Liliāna sacīja.

—  Tāpēc ka Hārlova agrāk bija neliels ciematiņš, — Sīlija skaidroja. — Tagad tā ir viena no "jaunajām pilsētām" — viena no vairāk nekā trīsdesmit vietām, kuru pārtapšanu par pilsētu veicina britu valdība ar nolūku atbrīvot lielās pilsētas no cilvēkiem un rūpniecības uzņēmumiem.

— Šī vieta atbilst visām mūsu prasībām, — viņa turpināja. — Tā ir tuvu Londonai, tai cauri iet ātrvilciens, ir labi ceļi, tuvumā atrodas lidosta. Tur sabūvētas dzīvojamās mājas un skolas, bet pilsētiņas nomalē sākas lauki — brīnišķīga vieta, kur dzīvot darbiniekiem.

— Un kā ar ēku mūsu filiālei? — Sems interesējās.

— Šajā jautājumā man ari ir jaunumi. — Sīlija ielūkojās savās piezīmēs. — Kāda neliela sabiedrība, kas izgatavo šādas tādas sakaru ierīces, kā iekšējo sakaru ietaises, trauksmes signālus pret kramplaužiem un tamlīdzīgi, ir uzcēlusi sev rūpnīcu Hārlovā. Taču šī firma nonākusi naudas grūtībās un šo rūpnīcu, kuras platība apmēram atbilst mūsu vajadzībām, vairs nevar atļauties. Eka ir tikko kā uzcelta, nelietota, un firma to ātri grib pārdot.

— Vai tur ir iespējams iekārtot laboratorijas?

— Turklāt pat ļoti labi. — Sīlija atlocīja vairākus projektus. — Esmu atvedusi plānus, kā arī tiku runājusi ar galveno inženieri, kas vadījis celtniecības darbus.

—  Kamēr jūs te abi noņemsities ar šīm garlaicīgajām būšanām, — Liliāna paziņoja, — es aiziešu iepirkties pie Heroda.

Divas dienas vēlāk Sems un Sīlija aizbrauca uz Hārlovu. Kad Sems bija uzmanīgi izvadījis noīrēto jaguāru cauri Londonas agrā rīta satiksmei virzienā uz ziemeļiem, Sīlija viņam pavaicāja:

— Kā tev veicas ar pārrunām?

—  Nekā iepriecinoša. — Viņš savilka seju grimasē. — Tu esi paveikusi daudz vairāk.

—  Ar vietām un ēkām ir vieglāk nekā ar cilvēkiem, — Sīlija viņam atbildēja.

Sems bija ticies ar Vinsenta Lorda sarakstā minētajiem cilvēkiem — kandidātiem filiāles vadītāja amatam.

— Lielākā daļa no tiem, ar kuriem jau esmu ticies, — viņš atzinās Sīlijai, — ir pārāk līdzīgi Vinsam — konservatīvi savos ieradumos, uz savu stāvokli iedomīgi, turklāt viņu labākie darba gadi jau aiz muguras. Es meklēju cilvēku ar aizraujošām idejām, augsti kvalificētu, protams, un viņš varētu būt arī gados jauns.

— Kā tu zināsi, ka esi tādu atradis?

— Zināšu. — Sems pasmaidīja. — Varbūt tas būs tāpat kā ar iemīlēšanos — tu pats nezini, kāpēc. Kad tas notiek, tu gluži vienkārši to zini.

Tajās divdesmit trijās jūdzēs, kas Londonu atdalīja no Hārlovas, satiksmes intensitāte aizvien pieauga. Tad, nogriezušies no galvenā ceļa, viņi iebrauca plašu, zālainu bulvāru rajonā ar acīm tīkamām mājām, ko bieži vien citu no citas atdalīja lauki. Rūpnieciskie rajoni bija diskrēti atvirzīti no pilsētiņas dzīvojamiem un atpūtas rajoniem.

Bija saglabātas dažas vecas celtnes. Kad viņi brauca garām vienpadsmitā gadsimta baznīcai, Sems apturēja mašīnu.

— Izkāpsim un pastaigāsimies!

— Šī ir sena zeme, — Sīlija teica, kad viņi vērodami apstaigāja pilsētiņu. — Te atrasti seni akmens laikmeta izrakumi — divi simti tūkstošu gadu veci. Te dzīvojuši anglosakši. Vārds "Hārlova" ir sakšu cilmes un nozīmē "Armijas kalns". Mūsu ēras pirmajā gadsimtā te bijusi romiešu apmetne, un viņi te uzbūvēja templi.

— Mēs pamēģināsim šo vēsturi papildināt, — Sems teica. — Nu, kur te ir tā rūpnīca, kuru mēs esam atbraukuši apskatīt?

— Tur, aiz tiem kokiem. — Sīlija rādīja uz rietumiem. — Tur ir industriālais rajons, ko sauc par Smailēm.

— Okei, ejam!

Bija jau otro brokastu laiks. Sems aplūkoja kluso, neapdzīvoto celtni, tad apturēja jaguāru. Ēkas divstāvu daļa, no betona un stikla būvēta, laikam bija domāta izstāžu un kantora telpām. Vienstāva daļa, ko veidoja metāla konstrukcijas, bija projektēta kā plašs cehs. Sems redzēja, ka Sīlija bija runājusi patiesību, — to visu viegli varēja pārveidot par zinātniskās pētniecības darba laboratorijām.

Netālu no viņu jaguāra bija apstājusies vēl viena mašīna. Tās durvis atvērās, un no mašīnas izkāpa un jaguāram tuvojās maza auguma, apaļīgs vīrietis vidējos gados. Sīlija viņu Semam stādīja priekšā kā misteru Lamāru, nekustamā īpašuma pārdošanas firmas pārstāvi, ar kuru viņa te bija norunājusi satikties.

Pēc sarokošanās Lamārs no kabatas izvilka un pašķindināja atslēgu saišķi.

—  Nav jēgas pirkt šķūni, neredzot, kāds tajā siens, — viņš draudzīgi ierunājās. Viņi pa galvenajām durvīm iegāja ēkā.

Pēc pusstundas Sems paveda Sīliju sānis un klusi teica:

— Derēs, turklāt ļoti labi! Tu vari šim vīram paziņot, ka mūs šī lieta interesē; liec, lai mūsu advokāti uzsāk sarunas. Un piesaki, lai viņi visu nokārto, cik vien ātri iespējams!

Sīlija devās aprunāties ar Lamāru, bet Sems atgriezās pie mašīnas. Pēc dažām minūtēm, kad bija atnākusi ari Sīlija, viņš sacīja:

— Aizmirsu tev pateikt, ka mēs braucam tālāk uz Kembridžu. Tā kā Hārlova atrodas pusceļā, es norunāju satikties ar doktoru Pītu-Smitu, ar to, kurš veic pētījumus par smadzeņu novecošanu un Alcheimera slimību un ir pieprasījis dotāciju.

— Priecājos, ka tu tam esi atradis laiku, — Sīlija teica.

Vēl stundas brauciens gar spožās saules pielietajiem laukiem, un viņi iebrauca Kembridžā.

— Sī ir skaista un cienījama pilsēta, — stāstīja Sems. — Pa kreisi atrodas visvecākā koledža — Pītera koledža. Vai tu jau kādreiz te esi bijusi?

— Nekad. — Seno vēsturisko celtņu rindas Sīliju bija gluži vai apbūrušas.

Sems pa ceļam bija apstājies, lai pa telefonu pasūtītu lenču hotelī "Lapene", kur Martinam Pītam-Smitam vajadzēja viņiem pievienoties.

Greznais hotelis atradās idilliskā vietā — Fona dārzu tuvumā; šie Fona dārzi veidoja lielisku ainavu kotedžu aizmugurē un atradās pie Kemas upes.

Hoteļa vestibilā Pīts-Smits viņus ieraudzīja pirmais un panācās uz priekšu. Sīlija ieraudzīja plecīgu, jaunu vīrieti ar spēcīgu miesas būvi un nekārtīgu blondo matu ērkuli, kas prasījās pēc grieznēm, un pēkšņi atplaukstošu zēnisku smaidu, kas gluži negaidot ievilkās raupjajā sejā ar stūraino zodu. Pīts-Smits nebija skaistulis. Taču Sīlija nojauta, ka viņas priekšā stāv stingra un mērķtiecīga rakstura personība.

— Laikam misis Džordana un misters Hotorns, — izkoptā angļu valodā ierunājās asa, bet nesamākslota balss, kas atbilda PītaSmita vienkāršajai ārienei.

— Pareizi, — Sīlija atbildēja, — tikai pēc ranga otrādi.

Vēlreiz ātrs smaids.

— Mēģināšu to atcerēties.

Sasveicināšanās laikā Sīlija pamanīja, ka Pītam-Smitam bija veca tvīda žakete ar salāpītiem elkoņiem un apdilušiem piedurkņu galiem un negludinātas pelēkas bikses ar traipiem. Nekavējoties nolasījis viņas domas, viņš bez apmulsuma teica:

—  Es nāku tieši no laboratorijas, misis Džordana. Man ir uzvalks. Ja mēs satiksimies ārpus darba laika, es to uzvilkšu.

— Piedodiet. — Sīlija nosarka. — Es atvainojos par savu netaktiskumu.

—  Nav vajadzīgs. — Viņš atbruņojoši pasmaidīja. — Es tikai gribēju, lai jums būtu skaidrs. ,

— Tas ir labs paradums, — iejaucās Sems, — ejam ieturēties!

Pie galda, no kura pavērās skats uz rožu dārzu un upi aiz tā, viņi

izvēlējās dzērienu. Sīlija, kā parasti, pasūtīja ruma kokteili, Sems — martīni, Pīts-Smits — glāzi baltvīna.

— Doktors 1.iords man stāstīja par jūsu darbu, — Sems sacīja. — Zinu, ka esat no "Feldinga-Rosa" lūdzis dotāciju, kas jums dotu iespēju šo darbu turpināt.

—  Jā, tā ir, — Pīts-Smits piekrita. — Mana darba procesā radušās naudas grūtības. Universitātei naudas nav — vismaz nav, ko piešķirt man, tāpēc man tā bija jāmeklē citur.

—  Tas nav nekas neparasts. — Sems viņu drošināja. — Mūsu sabiedrība izsniedz dotācijas, ja mēs domājam, ka tas ir to vērts. Tātad aprunāsimies!

— Labi. — Pirmo reizi doktors Pīts-Smits izrādīja nervozitātes pazīmes; laikam jau tāpēc, Sīlija nodomāja, ka dotācija viņam ir nepieciešama. — Sāksim ar Alcheimera slimību — cik daudz jūs par to zināt?

— Ļoti maz, — Sems teica. — Tātad uzskatiet, ka mēs nezinām neko.

Jaunais zinātnieks pamāja.

— Tā nav no modernajām slimībām — vismaz pagaidām vēl ne. Tāpat kā pagaidām nav zināms — ir tikai teorijas —, kas to izraisa.

— Vai tā galvenokārt nav vecu ļaužu kaite? — Sīlija pavaicāja.

—  Jā, ar to sirgst tie, kuriem pāri piecdesmit, bet visvairāk vecumā pēc sešdesmit pieciem gadiem. Taču Alcheimers var uzbrukt arī jaunākiem. Ir bijuši gadījumi, kad saslimuši divdesmit septiņus gadus veci cilvēki.

Pīts-Smits iemalkoja vīnu, tad turpināja:

—  Slimība sākas pakāpeniski ar īslaicīgiem atmiņas zudumiem. Cilvēki aizmirst vienkāršas lietas, piemēram, aizsiet kurpju saites, kā lietot elektrības slēdzi, kur viņi parasti sēž ēdienreizēs. Kad slimība progresē, atmiņa zūd aizvien vairāk. Nereti cilvēks nevienu vairs nepazīst, pat savu vīru vai sievu ne. Viņi var aizmirst, kā ēd, un tad viņi ir jābaro, vai pēkšņi vairs nezina, ka jāpalūdz ūdens, kad moka slāpes. Viņi bieži vien ir nesavaldīgi, smagos gadījumos — trako un ir agresīvi. Beidzot viņi no šīs slimības nomirst, bet līdz tam paiet 10 —15 gadi, un šie gadi ir visgrūtākie tiem, kuri dzīvo kopā ar Alcheimera slimības upuri.

Pīts-Smits apklusa, tad turpināja:

— Kas noticis smadzenēs, to var redzēt sekcijā. Slimība uzbrūk nervu šūnām smadzeņu garozā, kur atrodas sajūtu un atmiņu centri. Tā bojā nervu šķiedras un piesārņo smadzenes.

— Esmu nedaudz lasījis par jūsu darbu, — Sems teica, — bet es gribētu zināt, kādā virzienā jūs strādājat.

— Ģenētiskajā virzienā. Un, tā kā šīs slimības pētīšanai nevaru izmantot dzīvniekus — cik mums zināms, neviens dzīvnieks ar to neslimo —, mani pētījumi skar dzīvnieku garīgās novecošanas procesa ķīmiju. Kā jūs zināt, esmu nukleīnskābju ķīmiķis.

— Esmu ķīmiju drusku piemirsusi, — Sīlija teica, — bet, cik es saprotu, nukleīnskābes ir DNS celtniecības bloki.

—  Pareizi, neko daudz jūs neesat piemirsusi. — Pīts-Smits pasmaidīja. — Un ir ļoti iespējams, ka lielais nākotnes progress medicīnā sāksies tad, kad mēs būsim labāk izpratuši DNS ķīmiju, kas mums parādīs, kā darbojas mūsu gēni un kāpēc tie dažreiz darbojas nepareizi.

Sems viņu pārtrauca:

— Bet Alcheimera slimība un normālais novecošanas process ir divas dažādas lietas, vai ne?

— Tā liekas, bet tiem daudz kopīga.

Kad Pīts-Smits apklusa, Sīlija juta, ka viņš cenšas savas domas izteikt vienkāršākos, mazāk zinātniskos vārdos, nekā ir pieradis izteikties.

— Alcheimera slimniekam var būt novirze viņa DNS, kas satur kodēto ģenētisko informāciju. Tomēr kāds cits, piedzimis ar normālu DNS, var šo DNS pārveidot, nodarot ļaunumu tā apkārtējai videi, savam ķermenim. Ar smēķēšanu, piemēram, vai ar kaitīgu diētu. Kādu laiku mūsos iebūvētais DNS koriģējošais mehānisms par to parūpēsies, bet, mums novecojot, ģenētiskā remontējošā sistēma var kļūt gausāka vai vispār pārstāt darboties. Daļa no maniem meklējumiem ir iemesls, kāpēc tā kļūst gausāka…

— Jūs esat dzimis skolotājs, — Sīlija sacīja. — Jums patīk mācīt, vai ne?

Pīts-Smits izskatījās pārsteigts.

— Universitātē mūsu pienākums ir mācīt. Bet vispār — jā, man tas patīk.

"Vēl viena šī interesantā cilvēka personības iezīme," Sīlija nodomāja un teica:

—  Es sāku to visu saprast. Un cik tālu jūs šajā darbā esat pavirzījies?

— Varbūt gaismas gada attālumā, no vienas puses. Bet, no otras, — mēs varbūt esam jau tuvu tam, ko meklējam. — Pīts-Smits nozibsnīja savu atklāto smaidu. — Tas ir risks dotācijas devējam.

Zāles pārzinis pasniedza ēdienkarti, un viņi apklusa. Kad ēdieni bija pasūtīti, Pīts-Smits teica:

— Ceru, kajūsatnāksit uz manu laboratoriju. Tur es varēšu jums paskaidrot labāk, ko mēģinu darīt.

— To mēs bijām ieplānojuši, — Sems sacīja, — tūlīt pēc lenča.

Ēdot Sīlija apvaicājās:

— Kāds ir jūsu oficiālais amats un stāvoklis Kembridžā?

—  Esmu lektors, tas ir vairāk vai mazāk ekvivalents amats docentam Amerikā. Tas nozīmē, ka man bioķīmijas fakultātes ēkā ir laboratorija, palīgs tehniķis un brīvība strādāt pēc paša izvēles. — Viņš apklusa, tad piebilda: — Brīvība, tas ir, ja varu dabūt finansiālo atbalstu.

— Dotācija, par kuru mēs runājam, — Sems teica, — man liekas, bija sešdesmit tūkstoši dolāru?

— Jā. Uz trim gadiem. Un tas būtu mazākais, ar ko es varētu tikt cauri: nopirkt iekārtu un dzīvniekus, pieņemt trīs tehniķus uz pilnu slodzi un eksperimentēt. Personiski es pats no tā neiegūstu neko. — Pīts-Smits savilka seju grimasē. — Tā ir liela summa, vai ne?

— Jā. — Sems nopietni pamāja.

Taču patiesībā tā nebija liela summa. Sems un Sīlija abi zināja, ka sešdesmit tūkstoši dolāru bija niecīga summa salīdzinājumā ar "Feldinga-Rosa" vai jebkuras citas lielas firmas ikgadējiem izdevumiem zinātniskajiem pētījumiem. Kā vienmēr, jautājuma būtība bija: vai doktora Pīta-Smita projekta īstenošanā ieguldītā summa atmaksāsies?

— Cik saprotu, — Sīlija teica Pītam-Smitam, — jūs esat stingri nolēmis savus spēkus ziedot cīņai pret Alcheimera slimību. Vai jūs uz to pamudināja kāds sevišķs iemesls?

Jaunais zinātnieks mirkli vilcinājās. Tad, Sīlijai acīs skatīdamies, teica:

—  Manai mātei ir sešdesmit viens gads. Esmu viņas vienīgais bērns, tādēļ mēs vienmēr esam bijuši viens otram tuvi cilvēki. Viņa jau četrus gadus sirgst ar šo slimību, un tā progresē. Mans tēvs, cik vien spēj, par viņu rūpējas, un es viņu katru dienu apciemoju. Diemžēl māte mani nepazīst.

Kembridžas universitātes bioķīmijas fakultātes ēka bija no sarkaniem ķieģeļiem būvēta trīsstāvu celtne renesanses stilā — vienkārša un iespaidīga. Tā atradās Teniskortroudā — pieticīgā ieliņā, kur nebija neviena tenisa korta. Pīts-Smits uz lenču bija atbraucis ar divriteni — izrādījās, ka Kembridžā tas ir parasts transporta līdzeklis; un tagad viņš enerģiski mina pedāļus, braukdams pa priekšu Sema un Sīlijas jaguāram.

Pie ēkas parādes durvīm viņi atkal satikās, un Pīts-Smits ierunājās:

— Domāju, ka man jūs jābrīdina, lai jūs nejustos pārsteigti: mūsu iekārtas šeit nebūt nav tās labākās. Mēs allaž izjūtam telpu trūkumu. — Atkal uzzibsnīja viņa ātrais smaids. — Un parasti arī naudas trūkumu. Dažreiz mūsu viesi ir šokēti, redzot, kur un kā mēs strādājam.

Par spīti brīdinājumam, Sīlija pēc dažām minūtēm tiešām jutās šokēta.

Kad Pīts-Smits viņus uz brīdi atstāja vienus, viņa pačukstēja Semam:

— Šī vieta ir šausmīga, gluži vai apakšzemes cietums. Kā gan te cilvēks var labi strādāt?

Viņi pa kāpnēm bija nokāpuši pagrabā un iegājuši drūmā gaitenī, kura abās pusēs atradās virkne mazu istabiņu — tās likās nekārtīgas un piebāztas ar vecām iekārtām. Tagad viņi atradās laboratorijā, kas nebija daudz lielāka par mājas virtuvi; Pīts-Smits bija paskaidrojis, ka tā esot viena no divām telpām, kurā strādājot, turklāt viņš šīs telpas dalot vēl ar kādu lektoru, kurš strādājot pie cita darba.

Viņiem sarunājoties, telpā vairākas reizes ienāca un izgāja Pīta-Šmita kolēģis ar savu asistentu, tāpēc bija grūti risināt sarunu.

Laboratorijā atradās nodiluši koka galdi, cieši kopā sabīdīti, lai racionāli izmantotu platību. Virs galdiem bija gāzes radziņi un elektrības rozetes — tajās bija sasprausti daudzi strāvas patērētāji un kontaktdakšas. Gar sienām pavirši izgatavoti plaukti, visi līdz pēdējam pilni ar grāmatām, papīriem un šķietami nolietotu aparatūru, tostarp bija daža laba ierīce, ar kuru — Sīlija atcerējās — bija strādājusi pirms deviņpadsmit gadiem. Daļa no kāda galda kalpoja par rakstāmgaldu. Līdzās šim galdam stāvēja ciets krēsls. Šur tur redzēja vairākas netīras krūzītes.

Uz galda vairākos stiepļu sprostos mitinājās apmēram divdesmit žurkas.

Laboratorijas grīda, kā varēja redzēt, krietnu laiku nebija tīrīta. Tāpat arī šaurie un sienā augstu iebūvētie logi, pa kuriem varēja redzēt ārā stāvošo mašīnu apakšējo daļu un riteņus. Iespaids bija nomācošs.

— Lai arī kā tas viss te izskatās, — Sems teica Sīlijai, — nekad neaizmirsti, ka liela daļa zinātnes vēstures ir tapusi šeit. Šajās istabās ir strādājuši un pa šiem gaiteņiem staigājuši Nobela prēmijas laureāti.

— Pareizi! — Martins Pīts-Smits priecīgi piebalsoja — viņš bija atgriezies īstajā brīdī, lai dzirdētu pēdējo piezīmi. — Viens no viņiem bija Freds Sengers — viņš atklāja insulīna molekulas aminoskābes struktūru laboratorijā, kas atrodas tieši virs mums. — Martins redzēja, ka Sīlija skatās uz vecajām iekārtām. — Akadēmiskajās laboratorijās mēs nekad neko nesviežam projām, misis Džordana, jo nekad nezinām, kad mums atkal ko ievajadzēsies. Vajadzības spiesti, mēs daudzko no mūsu iekārtām improvizējam un būvējam paši.

—  Amerikāņu akadēmiskajās aprindās notiek tāpat, — Sems teica.

—  Šim te visam, — Pīts-Smits atzina, — laikam jābūt lielā kontrastā ar tām laboratorijām, pie kādām esat pieraduši jūs, vai ne?

—  Atklāti runājot — jā. — Sīlija iedomājās plašās, nevainojamās un bagātīgi iekārtotās "Feldinga-Rosa" laboratorijas Ņūdžersijā.

Pīts-Smits bija atnesis divus ķebļus. Cieto krēslu viņš piedāvāja Sīlijai, vienu no ķebļiem — Semam, bet pats uzmetās uz otra.

— Es jums pateikšu godīgi, — viņš sacīja, — ka tas, ko es te daru, neaptver tikai zinātnes problēmas, bet arī ļoti sarežģītu tehnoloģiju. Man ir jāatrod līdzeklis, kā pārraidīt informāciju no smadzeņu šūnas kodola uz to šūnas mašinēriju, kas veido proteīnus un peptīdus.

Savā stāstījumā aizrāvies, Pīts-Smits pamazām ieslīdēja zinātnieku žargonā. Saruna ilga vairāk nekā stundu. Sems reizumis uzdeva tik gudrus un detalizētus jautājumus, ka Sīlija bija pārsteigta. Kaut arī Semam nebija grāda tehniskajās zinātnēs, "Feldingā-Rosā" strādājot, viņš bija iepazinis daudzas attiecīgo zinātņu problēmas: viņa zināšanu efekts bija acīm redzams.

Sarunas laikā Pīta-Smita entuziasms pielipa arī viņiem. Klausoties Martina skaidrajā, koncentrētajā valodā, kas liecināja par augstu disciplīnu un dziļām zināšanām, viņu cieņa pret jauno zinātnieku auga augumā.

Sarunas beigās Pīts-Smits pievērsās žurkām krātiņos.

— Šīs te ir tikai dažas no mūsu žurku pulka. Pārējās — vairāki simti — atrodas mūsu dzīvnieku istabā. — Viņš pieskārās vienam no krātiņiem, un liela žurka, kas visu laiku bija gulējusi, sakustējās. — Šis sirmais vīrs ir divarpus gadus vecs — vecums, kas līdzinās septiņdesmit cilvēka mūža gadiem. Šī ir viņa mūža pēdējā diena. Rīt mēs to upurēsim, lai salīdzinātu viņa smadzeņu ķīmiju ar pirms pāris dienām dzimušas žurkas smadzeņu ķīmiju. Taču, lai atrastu mums vajadzīgās atbildes, būs nepieciešams daudz žurku, daudz ķīmisko analīžu un daudz, daudz laika.

Sems saprotoši pamāja.

—  No savas pieredzes mēs saprotam, kas tas ir — laika faktors. Bet tagad, doktor, kā jūs formulētu sava darba galamērķi?

Pīts-Smits padomāja, pirms atbildēja. Tad, vārdus uzmanīgi izvēlēdamies, sacīja:

—  Pētījumu turpmākajā gaitā atklāt smadzeņu peptīdu, no kā atkarīgs atmiņas faktors jauniem cilvēkiem un kas, cilvēkam novecojot, vairs organismā netiek ražots. Tad, kad būsim atraduši un ieguvuši šo peptīdu, mēs iemācīsimies to ražot, izmantojot ģenētisko tehniku. Pēc tam šo preparātu varēsim dot visu vecumu ļaudīm nolūkā samazināt atmiņas zudumu, aizmāršību un varbūt vispār novērst garīgo novecošanu.

Šī nosvērtā atbilde, kas abos sarunu biedros iedvesa dziļu uzticību, bija iespaidīga, taču nekādā ziņā lielīga, un ne Sems, ne Sīlija negribēja pārtraukt klusumu, kas iestājās pēc Pīta-Smita vārdiem. Kaut arī apkārtne bija trūcīga, Sīlijai šķita, ka šis ir brīdis, kas ieies vēsturē.

Pirmais ierunājās Sems:

— Doktor Pīt-Smit, tagad jums ir jūsu dotācija. Tā ir piešķirta, no šī brīža skaitot. Tā ir summa, kuru jūs lūdzāt.

Pīts-Smits izskatījās samulsis.

— Jūs gribat teikt… vai tas ir tik vienkārši… tā uzreiz?

Tagad bija Sema kārta pasmaidīt.

—  Man kā "Feldinga-Itosa" farmaceitisko preču firmas prezidentam ir zināma vara. Šad un tad ir patīkami to izmantot. — Tad viņš piebilda: — Šīs vienošanās vienīgais noteikums ir parastā prasība: mēs pārraudzīsim jūsu darbu, un mums būs pirmtiesības uz jebkuru medikamentu, ko iegūsit.

— Protams. — Pīts-Smits pamāja. — Tas ir saprotams. — Viņš izskatījās samulsis.

Pēc pusstundas bioķīmijas fakultātes mājā bija tējas laiks. Tikām viņi jau bija sākuši saukties vārdos un pēc Martina ielūguma bija uzkāpuši augšā, kur foajē no tējas ratiņiem pasniedza tēju un cepumus. Ar tasītēm un šķīvīšiem rokās balansēdams, trio devās uz fakultātes tējas istabu, kas, kā Martins paskaidroja, bija sabiedriskais fokusa punkts te strādājošajiem zinātniekiem un viņu viesiem. Tējas istabā, tikpat vienkāršā kā viss šajā ēkā, bija gari galdi ar koka krēsliem. Telpa bija cilvēku pilna un trokšņaina. Te bija abu dzimumu un dažādu vecumu zinātnieki, bet dzirdamo sarunu fragmenti bija izteikti nezinātniski. Vieni diskutēja par oficiālajām automašīnu stāvvietām pie fakultātes: gados vecāks pasniedzējs dedzīgi žēlojās, ka kāds no jaunajiem tiekot labāk ieredzēts par viņu un esot atņēmis stāvvietu, kas pienākoties viņam. Turpat tālāk bārdains entuziasts stāstīja par kāda Kembridžas vīna tirgotāja sensacionālo rekordu dzērienu pārdošanā, kāds cits vēlējās pārdot savu automašīnu. Vēl cita runātāju grupa sīki analizēja jauno filmu "Krusttēvs" ar Marlonu Brando un Alu Pačīno galvenajās lomās. Pēc ilgākas manevrēšanas un vietu apmaiņas Martinam Pītam-Smitam izdevās atrast saviem viesiem vietu.

— Vai tā te ir vienmēr? — Sīlija interesējās.

Martins likās uzjautrināts.

— Tā te ir parasti. Un gandrīz visi nāk uz šejieni. Šī te dažam no mums ir vienīgā iespēja sastapties ar kolēģiem.

— Man neliekas, — Sems sacīja, — ka apstākļi šajā mājā jums ļauj netraucēti strādāt.

Martins paraustīja plecus.

— Dažreiz jau traucē gan. Bet pie tā var pierast.

— Bet vai pie tā vajag pierast? — Kad atbilde nesekoja, Sems turpināja, balsi pieklusinādams, lai līdzās esošie nedzirdētu: — Es visu laiku domāju, Martin, vai jūs negribētu šo pašu darbu, ko darāt šeit, strādāt labākos apstākļos, ar labāku iekārtu un palīgiem?

Zinātnieka sejā bija ievilcies kaut kas līdzīgs smaidam, kad viņš jautāja:

— Labākos apstākļos? Kur?

—  Jūs, bez šaubām, būsit uzminējis, — Sems teica, — ka es piedāvāju jums darbu Kembridžas universitātē pamest un pārnākt strādāt pie mums — "Feldingā-Rosā". Tur jums būs daudzas priekšrocības, un mēs plānojam Anglijā…

—  Piedodiet, — Martins likās nobažījies, — vai drīkst jums ko pajautāt?

— Protams.

— Vai tas ir noteikums jūsu dotācijai?

—  Nekādā zinā, — Sems atbildēja. — Jums šī dotācija jau ir, turklāt par noteikumiem mēs jau tikām vienojušies. Par to es jums dodu godavārdu.

—  Paldies. Es jau sāku bažīties. Viņa sejā atgriezās platais, zēniskais smaids. — Negribu būt rupjš, bet domāju, ka mums abiem ietaupīsies laiks, ja es kaut ko jums pateikšu…

— Runājiet. — Tā bija Sīlija, kas to pateica.

—  Es esmu akadēmisks zinātnieks un domāju tāds palikt, — Martins paziņoja, — nevēlos runāt par iemesliem, bet viens no tiem ir brīvība. Ar to es domāju brīvību veikt tādus pētījumus, kādus pats vēlos, bez komerciāla spiediena.

— Jums pie mums būs brīvība, — Sems uzsāka, taču apklusa, kad Martins pakratīja galvu.

—  Būtu jārēķinās ar komerciāliem faktoriem. Sakiet man godīgi — vai tad tā nav?

— Nu, laiku pa laikam — jā, — Sems atzinās. — Galu galā mēs piedalāmies biznesā.

—  Protams. Bet šeit nav komerciālu apsvērumu. Tikai tīra zinātne, zināšanu meklēšana. Un es vēlos strādāt tā. Vai vēlaties vēl tēju?

— Paldies, nē, — Sīlija pateicās.

Sems pakratīja galvu. Viņi piecēlās, lai ietu.

Teniskortroudā, stāvot pie īrētā jaguāra, Martins teica Semam:

—  Paldies par visu, darba piedāvājumu ieskaitot. Un jums arī, Sīlij. Bet es palikšu Kembridžā, kas, izņemot šo celtni, ir visskaistākā vieta.

— Viss bija jauki, — Sems teica, — un attiecībā uz to strādāšanu pie mums, kaut arī man žēl, ka jūsu lēmums ir tāds, es to saprotu. — Un iekāpa mašīnā.

Jau sēdēdama mašīnā aiz Sema, atvērusi logu, Sīlija teica Martinam:

— Kembridža patiešām ir skaista vieta, es nekad te nebiju bijusi. Man būtu vēlēšanās to apskatīt pamatīgāk!

—  Hei, pagaidiet! — Martins izsaucās. — Cik ilgi jūs vēl būsit Britānijā?

Viņa padomāja.

— Varbūt vēl kādas divas nedēļas.

— Tad kāpēcjums neatbraukt uz šejieni vēl kādudien? Ar lielāko prieku jums parādīšu pilsētu.

— Man tas ļoti patiktu, — Sīlija sacīja.

Kamēr Sems iedarbināja mašīnu, viņi norunāja, ka pēc desmit dienām — aiznākamajā svētdienā — Sīlija atbrauks vēlreiz.

Atpakaļceļā uz Londonu Sīlija un Sems klusēja, katrs ar savām domām aizņemti. Kad Kembridža bija palikusi aiz muguras un viņi pēc maršruta "A-10" brauca uz dienvidiem, Sīlija mierīgi ierunājās:

—  Tu viņu gribi, vai ne? Tu vēlies, lai viņš vadītu mūsu zinātniskās pētniecības institūtu?

—  Protams, — Sems atteica, un viņa balsī bija jaušams sabrukušu cerību rūgtums. — Viņš ir izcils zinātnieks, es domāju — pat ģēnijs, labākais, ko šeit vispār esmu redzējis. Bet, nolādēts, Sīlij, mēs viņu nedabūsim. Viņš ir akadēmiskais tips un tāds arī paliks. Tu dzirdēji, ko viņš teica'? Un ir skaidri redzams, ka viņš pie savām domām paliks.

— Es par to domāju, — Sīlija noteica.

10. NODAĻA

Nākamajās dienās Sems un Sīlija noņēmās ar "Feldinga-Rosa" zinātniskās pētniecības institūta organizēšanas darbu. Viņi bija pārliecināti, ka doktors Martins Pīts-Smits ir labākā kandidatūra institūta direktora amatam; taču Sems domāja, ka Martins nekad nebūs ar mieru no akadēmiskās pasaules pārslēgties uz rūpniecību.

— Esmu ticies ar vairākiem citiem kandidātiem, — Sems stāstīja, — taču Pīts-Smits diemžēl man samaitājis apetīti uz jebkuru no viņiem.

Kad Sīlija atgādināja, ka nākamsvētdien viņi ai' Martinu tiksies vēlreiz, lai apskatītu Kembridžu, Sems tikai drūmi nogrozīja galvu.

—  Protams, dari, ko vari, taču man nekādu ilūziju nav. Viņš ir nosvērts jauns cilvēks, kurš labi zina, ko grib. Lai arī ko tu darītu, — Sems brīdināja Sīliju, — sarunās ar Martinu nepieskaries naudas jautājumiem, tas ir — par algu, ko mēs maksātu, ja viņš nāktu strādāt pie mums. Viņš arī bez teikšanas zina, ka tā būtu daudz lielāka par to, ko saņem tagad. Bet, ja tu par to runāsi, viņš nodomās, ka mēs esam divi nekaunīgi amerikāņi, kas ir pārliecināti, ka par dolāriem šajā pasaulē var nopirkt visu.

—  Bet, Sem, — Sīlija iebilda, -<ja Martins pārnāktu strādāt pie "Feldinga-Rosa", jums tik un tā kādā brīdī būtu jāapspriež algas jautājums.

—  Protams. Bet nejau pašā sākumā. Tici man, Sīlij, es zinu, cik jūtīgi ir šie akadēmiskie tipi. Un, ja tu domā, ka Martins savu lēmumu var grozīt, tad nesabojāsim šo iespēju ar naudas lietām.

— Varbūt intereses pēc paskaitļosim? — Sīlija ierunājās.

— Pēc tās informācijas, — Sems domīgi iesāka, — kas ir manā rīcībā, Martins pelna apmēram divtūkstoš četrsimt mārciņu gadā, tas ir apmēram seštūkstoš dolāru. Sākumā mēs viņam maksātu četras vai piecas reizes vairāk — teiksim — divdesmit piecus līdz trīsdesmit tūkstošus plus prēmijas.

Sīlija klusu iesvilpās.

— Es nezināju, ka starpība ir tik liela.

—  Bet akadēmiskie to zina. Un tomēr izvēlas akadēmisko zinātni, ticot, ka tajā ir vairāk intelektuālas brīvības. Tu dzirdēji, kā Martins runāja par "komerciālo spiedienu", ka viņam tas nepatiktu?

— Dzirdēju, — Sīlija atbildēja, — bet tu teici, ka tas esot neliels.

—  Tāpēc, ka atrodos žoga rūpnieciskajā pusē, un tāpēc, ka tā domāt ir mans darbs. Bet, runājot starp mums, atzīstu, ka Martinam varbūt ir taisnība.

Šaubās svārstīdamās, Sīlija atbildēja:

— Gandrīz vienmēr esmu bijusi ar tevi vienisprātis, taču šoreiz īsti neesmu par to pārliecināta.

Šī saruna viņai neizgāja no prāta. Un tad Sīlija nolēma uzzināt vēl kāda cilvēka domas.

Dienu pirms brauciena uz Kembridžu Sīlija pa telefonu runāja ar Endrjū un bērniem, kā to parasti vismaz divas reizes nedēļā mēdza darīt, uzturoties Anglijā. Gan viņi, gan pati Sīlija bija satraukti — tuvojās viņas atgriešanās laiks. Parunājusi par ģimenes lietām, Sīlija pastāstīja Endrjū par doktoru Pītu-Smitu, par vilšanos, ko bija sagādājusi vina atteikšanās, par sarunu šajā jautājumā ar Semu, kā arī par gaidāmo braucienu uz Kembridžu.

—  Vai tu domā, ka viņš savu lēmumu varētu grozīt? — Endrjū jautāja.

—  Instinktīvi jūtu, ka tas varētu notikt, — Sīlija atbildēja, — varbūt zināmos apstākļos, taču man nav priekšstata, kādi tie varētu būt. Man ļoti negribētos rit, kad mēs runāsim, izdarīt kaut ko aplam.

Telefona klausulē bija klusums, un Sīlija juta, ka vīrs domā. Tad viņš teica:

—  Semam daļēji taisnība, taču varbūt ne jau visā pilnībā. Man liekas, ka nevar cilvēku aizvainot, ja liek tam saprast, cik viņa darbam ir liela vērtība. Patiesībā vairumam no mums tas patīk diezgan labi, pat tad, kad nemaz nedomājam piedāvāto naudu pieņemt.

—  Turpini, — Sīlija mudināja. Viņa respektēja Endrjū gudrību, prasmi piekļūt situācijas kodolam.

— No tā, ko tu man esi teikusi, — viņš turpināja, — es saprotu, ka Pīts-Smits ir atklāts cilvēks.

— Pat ļoti.

— Tādā gadījumā iesaku tev rīkoties tāpat. Rīkojoties sarežģīti un mēģinot iepriekš paredzēt viņa reakciju, tu vari visu sabojāt. Turklāt līkumošana taču nav tavā stilā, Sīlij. Esi tāda, kāda tu patiesībā esi. Ja runāt par naudu ir dabiski, dari to.

— Endrjū, dārgais, ko es bez tevis iesāktu?

—  Es ceru, ka nekā svarīga. Tad piebilda: — Tagad, kad tu esi man pastāstījusi par rītdienu, atzīstos, ka jūtos nedaudz greizsirdīgs uz to Pītu-Smitu.

— Tas ir tikai bizness, — Sīlija iesmējās, — un tāds ari paliks!

•ii

Pienāca svētdiena.

Agrā rītā Londonas — Kembridžas vilciena nesmēķētāju vagona kupejā, galvu pret sēdekļa atzveltni atbalstījusi, Šīlija stundu un piecpadsmit minūtes garo brauciena laiku izmantoja pārdomām. Divu nedēļu notikumus un sarunas atceroties, viņa pārlika, kura padomam — Endrjū vai Sema — klausīt. Šī ārēji neoficiālā tikšanās ar Martinu varēja kļūt nozīmīga gan "Feldingam-Rosam", gan viņai pašai. Prātā ienāca Sema brīdinājums: "Nesabojā visu, būdama nekaunīga!"

Brauciens pagāja ātri. Kad vilciens palēnināja gaitu un ieripoja Kembridžas stacijā, Martins Pīts-Smits ar savu plato un priecīgo smaidu sejā jau gaidīja uz perona.

Sīlija zināja, ka četrdesmit viena gada vecumā izskatās labi. Mīkstie, brūnie mati bija īsi apgriezti, stāvs slaids un smuidrs, neparasti labvēlīgās britu vasaras saulē un svaigā gaisā pavadītās nedēļas viņas sejā ar augstajiem vaigu kauliem bija atstājušas veselīga iedeguma un svaiguma pēdas.

Sīlijas matos bija parādījies sirmums. Šis atgādinājums, ka laiks nestāv uz vietas, viņu satrauca maz, kaut ari reizumis viņa mēdza lietot krāsojošos matu skalojamos līdzekļus. To viņa bija darījusi ari iepriekšējā vakarā.

Sīlija bija tērpusies vasarīgā, tepat Londonā iegādātā baltzaļā kokvilnas mežģīņu tērpā: Ņūdžersijā, mantas kravājot, viņai nebija ienācis prātā, ka Anglijā vajadzēs tik vasarīgas drānas. Kājās viņai bija augstpapēžu sņndales, galvā — balta salmu cepure ar platām malām.

No vilciena izkāpusi, Sīlija pamanīja, ka Martins viņā nolūkojas ar apbrīnu. Brīdi šķita, ka viņam trūkst vārdu, tad, satverdams Sīlijas pastiepto roku, viņš sacīja:

— Hello! Jūs izskatāties lieliski, priecājos, ka atbraucāt!

— Jūs pats izskatāties lieliski!

Martins iesmējās savus zēniskos smieklus. Viņš bija ģērbies tumšzilā sporta žaketē, baltās vilnas flaneļa biksēs un kreklā ar vaļēju apkaklīti.

— Es jums solījos uzvilkt savu uzvalku, — viņš runāja, — bet tad es atradu šo te veco ietērpu, ko neesmu uzvilcis gadiem. Tas man likās mazāk oficiāls.

Ejot laukā no stacijas, Sīlija viņu paņēma zem rokas.

— Kurp mēs dodamies?

—  Tepat ir mana mašīna. Es domāju, ka vispirms mazliet pabraukāsim, tad paiesimies kājām, bet vēlāk dosimies piknikā.

— Tas viss izklausās lieliski!

— Vai jums būtu vēl kāda vēlēšanās kaut ko darīt vai redzēt?

Viņa mirkli vilcinājās, tad atbildēja:

— Jā, viena vēlēšanās man ir gan.

— Un tā būtu?

— Es gribētu tikties ar jūsu māti.

Martins pārsteigts paskatījās Sīlijā.

— Varu aizvest jūs pie saviem vecākiem tūlīt pēc mūsu ekskursijas. Ja vien esat pārliecināta, ka jūs to patiesi vēlaties.

— Es to vēlos.

lespraukušies Martina nenosakāma vecuma mašīnā, viņi apmeta loku pa vecās Kembridžas ielām un apstājās Kvīnsroudā pie Fona dārziem.

— Te mēs sāksim iet kājām, — viņš teica.

Mašīnu atstājuši, viņi pa gājēju celiņu devās uz Kingsbridžu, kas veda pāri Kemas upei.

Pie tilta Sīlija apstājās. Acis no spožās rīta saules sargādama, viņa godbijīgi sacīja:

— Kaut ko tik skaistu man gadījies reti redzēt.

Viņai līdzās stāvēdams, Martins mierīgi paskaidroja:

— Kingkoledžas kapela ir visiespaidīgākā.

Aiz skaisto zālienu un ēnaino koku joslas pacēlās lielā kapela — torņu, spēcīgu kolonnu un cēlu smailu vīzija virs brīnišķīgi velvēta jumta un krāsainā stikla logiem.

— Atļaujiet man mazliet iejusties ekskursijas vadītāja lomā, — Martins teica. — Tātad mēs esam dibināti sen. 1441. gadā karalis Henrijs VI aizsāka to, ko jūs te redzat, bet Pīterhausa ir pat vēl vecāka. Tur 1284. gadā sākās "Kembridžas taisnības meklēšana".

Sīlijai impulsīvi izlauzās:

— Vietējiem droši vien ir ļoti grūti no tādas vietas aizbraukt uz dzīvi citur!

— Tāpēc jau daudzi te arī paliek, — Martins atbildēja. — Kembridžā līdz pat savai nāves stundai dzīvojuši un strādājuši daudzi zinātnieki. Un daudzi no mums — jaunie un dzīvie — ir gatavi darīt to pašu.

Divas stundas viņi pārmaiņus braukāja un staigāja pa Kembridžu, un Sīlija iepazina un iemīlēja šo pilsētu. Martina zināšanas šķita neizsmeļamas.

—  Vairums zinātnieku palika šeit, citi atmiņas par šo vietu paņēma līdzi svešumā, — viņš stāstīja. — Viens no viņiem bija mākslas zinātņu kandidāts no Emanuēla koledžas — Džons Harvards. Viena mācību iestāde nosaukta viņa vārdā. — Viņš nozibināja savu raksturīgo zēnisko smaidu. — Tikai esmu piemirsis, kur.

Beidzot, kad viņi bija iekāpuši mašīnā, Martins paziņoja:

—  Domāju, ka pietiks. Pārējo atstāsim nākamajai reizei. — Pēkšņi viņa seja kļuva nopietna. — Vai jūs vēl aizvien vēlaties redzēt manus vecākus? Brīdinu, ka mana māte nevienu no mums nepazīst un nesapratīs, kāpēc mēs tur esam. Tas var būt visai nomācoši.

— Nekas. Es tomēr vēlos.

Mazais un necilais namiņš ar terasi atradās strādnieku rajonā. Martins atstāja mašīnu uz ielas un ar savu atslēgu atslēdza durvis. No nelielās, blāvi apgaismotās priekštelpas viņš brīdināja tēvu:

— Tēt, tas esmu es, un mums ir viesis.

Atskanēja šļūcoši soļi, durvis atvērās, un tajās parādījās pavecs vīrietis izbalējušā svīteri un negludinātās velveta biksēs. Kad viņš pienāca tuvāk, Sīliju pārsteidza tēva un dēla lielā līdzība. PītsSmits, vecākais, bija tikpat plecīgs kā Martins, viņam bija tā pati seja ar stūraino zodu, tiesa gan — vecuma grumbu izvagota, un tas pats pēkšņais, kautrais smaids, kas, viņiem iepazīstoties, Sīlijai likās Martina smaida kopija.

Kad Martina tēvs ierunājās, līdzība izzuda. Viņa balss bija rupja, neskanīga, ar nazālu pieskaņu, vienkāršie teikumi liecināja par izglītības trūkumu.

— Es ir priecīgs jūs satikt, — viņš teica Sīlijai. — Es nezināju, dēls, ka tu atnāks. Es tikko kā apģērbu mammu. Viņai šodien nav labi.

— Mēs ilgi nepaliksim, — Martins teica, tad pievērsās Sīlijai. — Tēvam nav viegli. Bet tā jau šo slimnieku ģimenēm ir — grūtāk nekā pašiem slimniekiem.

Kad viņi bija iegājuši pieticīgi mēbelētajā viesistabā, Pīts-Smits, vecākais, Sīlijai piedāvāja:

— Vai jūs vienu tasiņu negribat?

— Viņš domā — tēju, — Martins tulkoja.

—  Paldies, labprāt, — Sīlija sacīja, — es pēc mūsu ekskursijas esmu izslāpusi.

Martina tēvs devās uz virtuvi, bet Martins nometās ceļos līdzās sirmajai sievietei, kas sēdēja vecā atzveltnes krēslā ar puķainu pārklāju. Kopš viņu ienākšanas istabā sieviete nebija pakustējusies. Aplicis mātei roku ap pleciem, Martins to maigi noskūpstīja.

Viņa bijusi skaista, Sīlija nodomāja, un pat vēl tagad ir glīta. Mati bija kārtīgi sasukāti, mugurā — vienkārša bēškrāsas kleita, ap kaklu — kreļļu virtene. Šķita, ka vina nedaudz reaģē uz dēla skūpstu un tik tikko manāmi pasmaida, taču nelikās, ka viņa Martinu pazītu.

— Māt, es esmu tavs dēls Martins, un šī dāma ir Sīlija Džordana. Viņa ir no Amerikas. Ēs viņai parādīju pilsētu. Viņai patīk mūsu Kembridža.

— Hello, misis Pīta-Smita, — Sīlija sacīja, — paldies, ka atļāvāt ienākt jūsu mājā!

Sirmās sievietes skatiens kļuva nemierīgs — viņa acīmredzot centās kaut ko saprast. Bet Martins teica Sīlijai:

—  Bīstos, ka nekas neiznāks. No atmiņas nav palicis ne vēsts. Bet es atļaujos uzvesties nezinātniski un cenšos piekļūt viņas apziņai.

—  Es saprotu. — Sīlija vilcinājās, bet tad vaicāja: — Vai jūsu pētījumi, ja jums izdotos atklāt ko svarīgu, varētu viņai…

— Palīdzēt? Nekādā gadījumā. — Viņa balss skanēja stingri un noteikti. — Lai arī ko man izdotos atklāt, viņas mirušo smadzeņu šūnas nav iespējams atdzīvināt. Par to man nav nekādu ilūziju. —

Kājās piecēlies, viņš skumji nolūkojās mātē. — Bet tie ir citi,' kuriem drīz būs iespējams palīdzēt. Citi, kuriem slimība nav tik tālu progresējusi.

— Vai jūs par to esat pārliecināts?

— Esmu pārliecināts, ka dažs labs atklājums būs — vai nu tos atradīšu es, vai arī kāds cits.

— Bet jūs taču vēlaties, lai tas atklājējs būtu jūs, vai ne?

—  Katrs zinātnieks vēlas būt pirmais, — Martins paraustīja plecus, — kurš izdara kādu atklājumu. Tas ir cilvēciski. Bet, — viņš atkal paskatījās uz māti, — vēl svarīgāk ir tas, lai kāds vispār atklātu Alcheimera slimības cēloni.

— Tātad ir iespējams, ka to izdara kāds cits, nevis jūs?

— Jā, — Martins teica. — Zinātnē viss kas var gadīties.

No virtuves ienāca Pīts-Smit.s, vecākais, ar paplāti, uz kuras bija tējkanna, tasītes ar apakštasītēm un piena krūze.

Kad paplāte bija nolikta uz galda, Martins aplika roku tēvam ap pleciem. — Tētis dara visu — mammu ģērbj, sasukā matus, pabaro un padara visas citas mazāk patīkamas lietas. Bija tāds laiks, Sīlij, kad mēs ar tēvu nebijām labi draugi. Bet tagad viss ir mainījies.

— Riktīgi gan. Mēs dikti strīdējāmies, — Martina tēvs piebilda. Tad pavaicāja Sīlijai: — Jūs dzers tēju ar pienu?

— Jā, lūdzu!

— Vienlaik, Martina tēvs sāka stāstīt, — es neko daudz par tām stipendijām nedevu, uz kurām Martins ar mammu tā bija kā uzburti. Bet mamma uzvarēja, un beigās labi vien bija. Martins ir labs puisis, samaksā par mūsmāju un dod visu, ko mums vajag. Un es ir dzirdēj's, ka tanī koledžā arī viņam neiet slikti.

— Nē, — Sīlija piekrita, — viņam nebūt neiet slikti.

Pēc stundām divām, ērtā sēdeklī uz spilvena atlaidusies, Sīlija jautāja:

— Vai jūs varat runāt, kad kaut ko darāt?

— Protams. Kāpēc gan ne? — Martins, kājās stāvēdams, ar garu kārti meklēja atbalstu pret seklās upes dibenu, un neveiklā platdibenē viņi viegli slīdēja pa upi augšup. Martins laikam visu dara labi, Sīlija nodomāja, pat ieskaitot laivas vadīšanu ar kārti, — to pieprata tikai nedaudzi cilvēki, kā varēja spriest pēc tiem, kuriem viņi bija pabraukuši garām.

Kembridžas laivu stacijā Martins bija noīrējis laivu, un viņi īrās uz Grantčesteru — tā atradās trīs jūdzes uz dienvidiem, kur bija paredzēts ieturēt vēlīnu piknika lenču.

—  Tā ir personiska lieta, — Sīlija sacīja, — un varbūt man nevajadzētu par to runāt. Bet es visu laiku domāju par atšķirībām starp jums un jūsu tēvu. Piemēram, par to, kā jūs runājat, un te es nedomāju tikai gramatiku…

— Es saprotu, ko jūs gribat sacīt, — Martins viņu pārtrauca. — Arī mana māte, pirms viņa nebija aizmirsusi, kā to dara, runāja tāpat. "Pigmalionā" Bernards Šovs to nosauc par apvainojumu angļu valodai.

— Es to atceros no "Manas skaistās lēdijas". Bet kā jums izdevās no tā izvairīties?.

— Tā ir viena no lietām, par ko esmu pateicību parādā savai mātei. Pirms es paskaidroju, jums tomēr kaut kas ir jāsaprot par šo zemi. Tas, kā cilvēki runā, Bfitānijā allaž veidojis barjeru starp šķirām. Varbūt jums dažs labs teiks ko citu, bet tas tā ir vēl šodien.

— Arī akadēmiskajā pasaulē? Zinātnieku vidū?

— Pat tur. Varbūt tur jo sevišķi.

Martins darbojās ar kārti, nākamos vārdus apdomādams.

— Mana māte šo barjeru saprata. Tāpēc tad, kad biju gluži mazs, vina nopirka radio un lika man stundām ilgi klausīties BBC diktoru valodā. Viņa man teica: tu runāsi tā, tāpēc sāc viņus atdarināt. Tavam tēvam un man jau ir par vēiu, bet tev jāiemācās runāt pareizi.

—  Un vai tas palīdzēja? — Sīlija klausījās Martina patīkamajā un koptajā valodā.

—  Es domāju gan. Taču tā bija tikai viena lieta, ko māte tika darījusi manis labā. Viņa izdibināja, kas mani skolā interesē, iepazinās ar stipendiju sistēmu un rūpējās, lai es to iegūtu. Tad mums mājās sākās tas karš, par ko runāja tēvs.

-r Viņam likās, ka māte ķer par augstu?

Martins pakratīja galvu.

— Viņš vienkārši nesaprata. Un es arī ne. Tikai māte saprata, ko var sasniegt ar godkāri. Varbūt tagad jūs saprotat, kāpēc es viņu tā mīlu?

— Protams. — Tad pēc klusuma brīža Sīlija atsāka: — Jūsu tēvs teica, ka jūs samaksājat lielāko daļu no viņu vajadzībām.

— Daru, ko varu, — Martins atzina. — Divus rītus nedēļā nosūtu pie viņiem medmāsu no biroja. Tas atvieglo dzīvi manam tēvam. Sie pakalpojumi būtu vajadzīgi biežāk, bet… — Viņš, teikumu nepabeidzis, paraustīja plecus un prasmīgi pievadīja laiviņu pie zālainā krasta zem vītola. — Vai šī vieta jums liekas piemērota piknikam?

— Idilliska!

Martins bija paņēmis līdzi grozu ar garnelēm, gaļas pīrāgu, salātiem, zemenēm un biezu, dzeltenu Devonas krējumu. Vēl tur bija arī pudele laba vīna un termoss ar kafiju. Maltīte bija lieliska.

f

Dzerot kafiju, Sllija sacīja:

—     Šis ir mans pēdējais vīkends Anglijā pirms atgriešanās mājās — vienreizējs noslēgums manam komandējumam.

— Vai jūsu brauciens uz Angliju bija veiksmīgs?

—     Mēs ar Semu Hotornu atradām ideālu kandidatūru "Feldinga-Rosa" zinātniskās pētniecības institūta direktora amatam, taču viņš no šī darba atteicās. Pēc tam visi citi kandidāti likās vairs tikai otršķirīgi.

Pēc klusuma brīža Martins sacīja:

— Es pieņemu, ka jūs runājat par mani.

— Jūs labi zināt, ka tā tas ir.

Viņš nopūtās.

— Ceru, ka piedosit man šo noziegumu.

—     Tur nav ko piedot. Tā ir jūsu dzīve, jūsu lēmums, — viņa Martinu drošināja. — Tikai, kad es par to domāju, ir divas lietas, kas… — viņa apklusa.

— Turpiniet! Kas tās par divām lietām?

—     Nesen jūs teicāt, ka gribētu būt pirmais, kas atrastu atbildes sakarā ar Alcheimera slimību un garīgo novecošanu, taču citi tās varbūt atradīs ātrāk.

Martins atlaidās laiviņā, zem galvas kā spilvenu sarotījis savu sporta žaketi.

—    Citi veic tādus pašus pētījumus. Zinu vienu zinātnieku Vācijā, otru Francijā, trešo Jaunzēlandē. Viņi visi ir labi cilvēki, mums ir viens mērķis, un mēs ejam pa vienu un to pašu taku. Nav iespējams noteikt, kurš no mums atrodas priekšgalā un vai vispār kāds atrodas priekšgalā.

—    Tātad jūs piedalāties sacensībās, — Sīlija rezumēja, — un jūsu pretinieks ir laiks. — Pašai neapzinoties, viņas balss bija kļuvusi asāka.

— Jā. Bet tā jau zinātnē mēdz būt.

—    Vai kādam no tiem, kurus jūs pieminējāt, ir labāki apstākļi un vairāk darbinieku nekā jums?

Viņš bridi padomāja.

— Laikam gan. Tam tur Vācijā. Par abiem pārējiem es nezinu.

— Kāda laboratorijas platība jums ir patlaban?

—    Pavisam kopā, — Martins aši aprēķināja prātā, — ap tūkstoš kvadrātpēdu.

—     Ja jums būtu piecreiz lielāka platība — vai tas jums nepalīdzētu ātrāk nokļūt pie mērķa? Plus vēl iekārta, viss cits, kas vajadzīgs jums un jūsu projektam, un varbūt divdesmit cilvēku lieli štati. Vai tas jums nepalīdzētu tikt ātrāk uz priekšu un ne tikai atrast atbildes, bet arī pirmajam nokļūt pie tām?

Pēkšņi Sīlija apzinājās, ka noskaņa viņu starpā ir mainījusies. Tas vairs nebija vienkāršs izbraukums — nepiespiestā gaisotne bija izzudusi. Tagad tā bija smalka gudrības un dažādu gribu sacensība. Nu lai, vina nodomāja, tāpēc jau esmu atbraukusi uz Angliju un šodien uz Kembridžu.

Martins bija pārsteigts.

—  Vai jūs to nopietni runājat? Piectūkstoš kvadrātpēdu un divdesmit cilvēku?

—  Nolādēts! Protams, es runāju nopietni! — Tad nepacietīgi piemetināja: — Vai jūs domājat, ka mēs šajā biznesā rotaļājamies?

— Nē. — Viņš vēl joprojām lūkojās Sīlijā. — Es tā nedomāju. Jūs teicāt, ka ir divas lietas. Un kas ir otra?

Sīlija vilcinājās. Viņa saprata, ka nupat pateiktais bija atstājis uz Martinu dziļu iespaidu. Varbūt tagad viņa to izpostīs? Bet tad viņa atcerējās Ēndrjū.

—  Es to pateikšu rupji un tieši, īsti amerikāniski, — Sīlija sacīja, — un es to teikšu tāpēc, ka zinu, kāda loma jūsu dzīvē ir zinātnei, ka nauda jums līdzīgiem nav svarīga un jūs nevar nopirkt. Bet, ja jūs strādātu "Feldingam-Rosam", ja jūs kļūtu par mūsu institūta direktoru un strādātu tur pie sava projekta, jūs saņemtu divpadsmit tūkstošus mārciņu gadā plus vēl prēmijas, kas var būt ļoti lielas. Tas laikam ir piecas reizes vairāk, nekā jūs pelnāt pašreiz. Tā kā esmu tikusies ar jūsu vecākiem un zinu, ko jūs darāt viņu labā un ko jūs varētu darīt viņu labā, es domāju, ka jums ļoti noderētu lielāki ienākumi. Jūs varētu atļauties medmāsas pakalpojumus biežāk nekā divas reizes nedēļā, sagādāt mātei labāku dzīvesvietu labākā apkārtnē…

— Pietiek! — Martins bija piecēlies sēdus un nikni vērās Sīlijā. Viņš bija ļoti satraukts. Velns lai jūs parauj, Sīlij! Es labi zinu, ko var izdarīt nauda! Vēl vairāk — nestāstiet tās blēņas, ka man līdzīgiem cilvēkiem tā ir vienaldzīga! Mani tā loti interesē, un tas, ko jūs man nupat pateicāt., man sagrozīja galvu! ^ūs mēģināt man izraut pamatu zem kājām, jūs mani kārdināt, izmantojat manu…

—  Smieklīgi! — Viņa to strupi pātrauca. — Ko gan es gribētu izmantot?

— Apstākli, ka esat redzējusi manus vecākus! Redzējusi, kā viņi dzīvo un kā es raizējos par viņiem. To izmantojot, jūs man piedāvājat zelta ābolu, spēlējot Ievu manam Ādamam. — Viņš aplaida apkārt skatienu. — Turklāt vēl paradīzē.

— Bet tas nav saindēts ābols, — Sīlija mierīgi sacīja, — un šajā laivā nav čūskas. Paklausieties, man ļoti būtu žēl, ja…

Martins viņu nikni pārtrauca:

—  Jums nemaz nav žēl! Jūs esat veikalniece, kas labi pieprot savu darbu — nolādēti labi, es varu to apliecināt! Un veikalniece iet līdz galam, viņai ir atļauts viss, lai sasniegtu to, ko grib. Jūs esat diezgan nežēlīga, vai ne?

Tagad Sīlija bija pārsteigta.

— Es?

— Jā, jūs, — viņš uzsvērti teica.

—  Labi. — Sīlija bija nolēmusi atbildēt "dots pret dotu". — Pieņemsim, ka esmu. Un vēl pieņemsim, ka viss, ko teicāt, ir patiesība. Vai tad tas nav tas, ko gribat arī jūs? Atbildes uz Alcheimera slimību. Smadzeņu peptīdu, ko jūs meklējat! Slavu zinātnē! Vai tā ir krāpšana attiecībā pret jums?

— Nē, — Martins teica, — lai arī kas tas būtu, krāpšana tā nav. — Viņš pasmaidīja savu raksturīgo, taču šoreiz nedaudz sājo smaidu. — Ceru, ka viņi jums labi samaksās. Kā viena nekaunīga amerikāniete, kā jūs pati sevi dēvējat, jūs esat velnišķīgi labi nostrādājusi. — Viņš paņēma kārti. — Laiks braukt.

Klusēdami viņi brauca pa straumi lejup. Martins atgrūdās ar tādu niknumu, kādu turpbraucienā nebija uzrādījis. Sīlija prātoja, vai nebija aizgājusi par tālu. Tuvojoties pilsētai un laivu stacijai, Martins vairs neatgrūdās un ļāva straumei nest laivu. Sēdēdams laivas pakaļgalā, viņš nopietni raudzījās Sīlijā.

— Es nezinu, ko atbildēt. Zinu tikai to, ka esat izpostījusi manu mieru. Bet es tomēr nezinu.

Bija agra pievakare, kad dzelzceļa stacijā viņi atvadījās. Atvadas bija formālas un nedaudz saspringtas. Vietējās satiksmes vilciens, ar kuru Sīlija atgriezās Londonā, apstājās gandrīz vai katrā stacijā, un bija jau pāri pusdivpadsmitiem, kad viņa iebrauca Londonā. Viņa paņēma taksometru un sasniedza viesnīcu īsi pirms pusnakts.

Gandrīz visu brauciena laiku Sīlija bija pārdomājusi dienas notikumus un it īpaši savu rīcību. Visvairāk viņu satrauca Martina apsūdzība: "Jūs esat diezgan nežēlīga, vai ne?" Vai viņa bija nežēlīga? Dvēseles dziļumos viņa atzinās, ka laikam gan. Tad izlaboja — nevis "laikam", bet "noteikti".

Bet vai nedaudz nežēlības nebija nepieciešams — it īpaši sievietei, lai kāptu augšup pa karjeras kāpnēm, kā to darīja Sīlija? Jā, protams.

'Turklāt nežēlība taču nav negodīgums. Būtībā tas nozīmēja, ka biznesā iābūt nelokāmai, ķa jāpieņem nepatīkami, nelokāmi lēmumi, ka jāprot saskatīt lietasbūtība uu dS*!™2 jābūt cietai pret citiem cilvēkiem. Turklāt nākotnē, ja vina ieņems nozīmīgu^" amatu, nāksies būt vēl stingrākai, vēl nežēlīgākai.

Ja jau reiz nežēlīgums ir biznesa sastāvdaļa — kāpēc viņai ķērās pie sirds Martina piezīme? Varbūt tāpēc, ka viņš tai patika, ka viņa to cienīja un tāpēc gribēja… lai viņš justu to pašu attiecībā pret viņu? Un ko izjuta viņš? Vai to pašu? Acīmredzot pēc šīs pēcpusdienas laikam jau ne.

Un tomēr — ,yai Martina domām par viņu bija kaut kāda nozīme? Nē! Bet kas tad galu galā bija svarīgi? Nevis Martina personiskās izjūtas, nevis Sīlijas jūtas, bet gan šodienas iznākums.

Vai tā bija? Jā. Un tieši par šo iznākumu Sīlija nejutās noskaņota optimistiski. Runājot Sema vārdiem, viņa gandrīz visu bija sabojājusi, būdama par daudz nekaunīga.

Un tā nospiestā garastāvoklī viņa uzgāja viesnīcā. Vestibilā viņu sagaidīja šveicars.

— Labvakar, misis Džordana! Kā pavadījāt dienu?

—  Paldies, labi. — Sīlija atbildēja, pie sevis nodomādama — "dažas stundas". Reizē ar atslēgu šveicars iedeva ari korespondenci, kuru Sīlija vēlāk savā istabā nolēma izlasīt.

Jau pagriezusies, lai ietu, viņa pēkšņi izdzirdēja:

—  Ak jā, misis Džordana, pirms pāi'is minūtēm jums zvanīja kāds džentlmenis. Es visu pierakstīju, ko viņš teica.

Nogurusi un bez kādas intereses viņa ieskatījās papīra gabaliņā, bet tad vairs nespēja no tā atraut skatienu.

Tur bija rakstīts: "Paldies. Pieņemu. Martins."

Šveicaram par lielu nepatiku un izbrīnu Berklija viesnīcas lepnajā vestibilā atskanēja Sīlijas skaļais un griezīgais kovboju sauciens:

— Jipī!!!

11. NODAĻA

Dažas dienas pirms Sīlijas brauciena uz Kembridžu Sems un Liliāna Hotorni uz pāris dienām bija devušies apskatīt Parīzi un pēc tam tiešā ceļā atgriezušies Ņujorkā. Tāpēc tikai nākamās dienas pēcpusdienā pēc Londonas faika Sīlija sazvanīja Semu viņa Ņūdžersijas kantori.

Kad viņa paziņoja jaunumus par Martinu Pītu-Smitu, Sems bija sajūsmā.

— Neiedomājami! Sīlij, tu esi nepārspējama! Velns ar Xā tu to dabūji gatavu?

Viņa bija gaidījusi šo i-'jtājumu un tāpēc piesardzīgi atteica:

— uiez vai tev mana atbilde patiks. _ un pastāstīja par sarunu ar Martinu — par naudu, par to, kā tas — tāpat kā viss pārējais — bija iespaidojis viņa lēmumu.

Sīlija dzirdēja, kā Sems novaidējās:

— Jupis lai parauj, Sīlij, piedod man! Jo tas taču biju es, kurš tevi brīdināja nepieminēt naudu! Kā es tā varēju maldīties?

—  Tu jau to nevarēji zināt, — Sīlija atspēkoja. — Es gluži vienkārši mazliet iedziļinājos dažās Martina problēmās. Starp citu — tāpēc viņš mani nosauca par nežēlīgu sievieti.

— Tas nekas. Tas, ko tu izdarīji, ir mums devis vēlamo rezultātu. To vajadzēja izdarīt man, bet man pietrūka tavas intuīcijas un neatlaidības.

"Un tev nebija arī Endrjū, kam paprasīt padomu," Sīlija nodomāja, bet teica:

— Sem, Dieva dēļ, beidz sevi šaustīt! Tas nav vajadzīgs!

— Labi, beigšu! Tikai ar mazu piebildi.

— Un tā būtu?

— Ja kādreiz mums abiem kādā svarīgā lietā būs dažādi uzskati, atļauju tev atgādināt šo lietu — kad taisnība bija tavā pusē.

— Ceru, ka tas nekad nenotiks.

Sems mainīja sarunas tematu.

— Tu šonedēļ brauc uz mājām, vai ne?

— Parīt. Es mīlu Londonu, taču Endrjū un bērnus vēl vairāk!

—  Labi! Kad būsi atgriezusies, paņem pāris brīvdienu un pavadi kopā ar ģimeni. Bet pēc da^ām nedēļām tev vajadzēs vēlreiz doties uz Angliju — sakarā ar institūta dibināšanas lietām, turklāt, mums vajadzēs sameklēt arī administratoru. Mēs taču nevaram Martina zinātnieka prasmi tērēt organizēšanas un papīru darbam.

— Pareizi!

— Jā, un vēl — Parīzē es nopirku tiesības pārdot Amerikā vienu franču medikamentu. Tas vēl atrodas eksperimentālā stadijā un agrāk par diviem gadiem nebūs gatavs. Taču tās solās būt ienesīgas zāles.

— Apsveicu! Vai nosaukums jau tam ir?

—Jā, to sauc par montēnu. Tev par to vēl daudz nāksies dzirdēt.

1972. gada beigas un 1973. gada sākums Sīlijai bija aizraujošs darba posms. Viņai vēl piecas reizes nācās braukt uz Angliju — katru reizi uz vairākām nedēļām. Divas reizes viņai bija piebiedrojies Endrjū, vienreiz Liza un Brūss. Endrjū tikās ar Martinu, un viņi viens otram iepatikās, vēlāk Endņū Sīlijai bija teicis: "Vienīgais, kas Martinam ir vajadzīgs, tā ir tev līdzīga sieviete, kas dalītos ar viņu dzīves priekos un bēdās. Ceru, ka viņš tādu arī atradīs."

Sīlija, Liza un Brūss līdz pārgurumam staigāja pa Londonu, iepazīstoties ar pilsētu. Brūss tagad bija divpadsmit gadus vecs, un atklājās, ka zēns kaismīgi interesējas par vēsturi. Tas izpaudās arī

Kembridžas apmeklējuma laikā, kad Martins Pīts-Smits atkal uzstājās gida lomā. Savu komandējumu laikā Sīlija regulāri tikās ar Martinu, kaut arī daudz laika pavadīt kopā viņiem neiznāca — katram bija savas darīšanas.

Martins tagad, kad bija izlēmis savu dzīvi saistīt ar "FeldinguRosu", izrādījās kompetents arī jautājumos par iekārtām un štatu. Viņš savervēja vēl vienu nukleīnskābju ķīmiķi — jaunu pakistānieti doktoru Rao Sastri, kurš uz zinātnes kāpnēm stāvēja tūlīt aiz Martina. Tur bija speciālisti, ieskaitot vienu ekspertu jautājumos par šūnu kultūrām, bet otrs bija specializējies proteīnu un nukleīnskābju sadalīšanā ar elektroforēzi. Simtiem eksperimentālo dzīvnieku — žurku un trušu — bija paredzēts nodot īpašas kopējas pārziņā.

Būdams Hārlovā, Martins apspriedās par laboratoriju, štata un iekārtu izvietošanu celtnē, kurā jau risinājās pārkārtošanas darbi. Taču šie apmeklējumi bija īsi, un līdz jaunā darba uzsākšanai viņš turpināja pētījumus savā Kembridžas laboratorijā. Martins nevēlējās noņemties ar administratīvo darbu, ko varēja veikt citi, — tā bija stratēģija, ko bija iecerējis Hotorns un īstenoja Sīlija.

Sīlija pieņēma darbā administratoru Naidželu Bentliju; tas bija pamaza auguma pašapzinīgs, zvirbulim līdzīgs vīrs ap gadiem piecdesmit. Sis cilvēks nesen bija aizgājis pensijā: viņš kā eskadriļas komandieris Karaliskajā kara aviācijā bija strādājis par lielas karaspēka slimnīcas administratoru. Bijušā virsnieka kvalifikācija jaunajā postenī lieti noderēja, turklāt Bentlijs saprata, kas no viņa tiek gaidīts.

Sīlijas klātbūtnē viņš bija teicis Martinam:

"Jo mazāk es jūs traucēšu, ser, pareizāk būtu teikt — jo mazāk jūs mani redzēsit, jo labāk es darīšu savu darbu." Sīlijai patika šie vārdi, tāpat kā "sers", — ar šo pieklājības vārdiņu viņš parādīja, ka saprot, kādām jābūt attiecībām starp viņu un daudz jaunāko zinātnieku.

Anglijas apmeklējumu starplaikos Sīlijas personiskajā dzīvē notika kāds svarīgs pagrieziens, vismaz viņa pati to par tādu uzskatīja. 1972. gada septembri četrpadsmit gadu vecumā Liza sajūsmināta aizbrauca uz vienu no labākajām meiteņu skolām Ņujorkas štatā. Iepriekšējā vakarā pie pusdienu galda Sīlija skumji bija vaicājusi Endrjū: "Kur gan visi šie gadi aizgājuši?" Atbildēja allaž praktiskā Liza: "Tie pagājuši, tev iegūstot aizvien jaunus paaugstinājumus darbā, māmiņ. Un es aprēķināju: kad beigšu koledžu, tu sēdēsi mistera Hotorna krēslā."

Viņi par to bija smējušies, un labais noskaņojums bija saglabājies visu nākamo dienu, kad viņi — kopā ar citiem vecākiem, ģimenēm un jaunām meitenēm — tika iepazīstināti ar Emmas Villardas skolu — tās skaistumu, dzīvo garu un tradīcijām.

Pēc divām nedēļām Sīlija atkal devās uz Angliju. Sems Hotorns, ar savām vadītāja darīšanām aizņemts, tagad viņai bija pilnīgi uzticējis visas "Anglijas lietas".

Un tad beidzot 1973. gada februārī tika oficiāli atvērts "Feldinga-Rosa" zinātniskās pētniecības institūts Apvienotajā karalistē. Reizē ar to doktora Martina Pīta-Smita zinātniskās pētniecības darbs no Kembridžas tika pārcelts uz Hārlovu.

Firmas vadība bija nolēmusi nekādus citus pētījumus Anglijā šobrīd neuzsākt. Nekādas fanfaras nevēstīja par filiāles atklāšanu Hārlovā. "Laiks pūst fanfaras," Sems izteicās institūta atklāšanas dienā, "būs tad, kad mums būs kaut kas konkrēts ko parādīt."

"Dodiet man divus gadus laika," Martins bija teicis Semam un Sīlijai neoficiālā sarunā. "Tad jau kaut kam vajadzētu būt."

Pēc institūta atklāšanas Sīlijas braucieni uz Angliju kļuva retāki un īsāki. No Martina mēnešiem nepienāca nekādas ziņas, tikai Bentlijs laiku pa laikam informēja, ka pētniecības darbs turpinās.

"Feldinga-Rosa" Ņūdžersijas štābā Sīlija turpināja strādāt par prezidenta speciālo palīdzi. Arī Brūss aizbrauca uz skolu, kas audzēkņus sagatavoja koledžai.

Visu 1974. gadu un 1975. gada sākumā "Feldinga-Rosa" peļņa turējās pieklājīgā līmenī — palīdzēja divi medikamenti, kas bija izstrādāti pašas firmas laboratorijās: pretiekaisuma līdzeklis reimatiskajam artrītam un sirds ritma regulēšanas un asinsspiediena pazemināšanas zāles. Artrīta zālēm bija mēreni panākumi, bet otrās izrādījās lielisks medikaments, kas daudziem cilvēkiem izglāba dzīvību un guva lielu ievērību. Tās "Feldingam-Rosam" būtu devušas vēl lielāku peļņu, ja to pārdošanas atļauju nebūtu novilcinājusi Pārtikas un zāļu administrācija: pēc firmas uzskatiem, viņi bija zaudējuši divus gadus.

Pārtikas un zāļu administrācijas štābā, izsakoties cerības zaudējušā Vinsenta Lorda vārdiem, "valdīja infekcioza nevēlēšanās pieņemt lēmumus". Arī citu firmu pārstāvji bija tādās pašās domās.

Tolaik sabiedrības uzmanību sāka piesaistīt aizvien biežāk lietotā frāze "atpalicība medikamentu jomā": Amerikas Savienotajās Valstīs nevarēja iegādāties labas zāles, ko lietoja citur. Taču jebkurš uzaicinājums rīkoties operatīvāk atdūrās pret atbildi: "Atcerieties talidomīdu."

Sems Hotorns dedzīgi kritizēja šo attieksmi farmācijas rūpnieku sanāksmē: birokrātiska nespēja izšķirties, nodarot postu nācijai. Atsaukšanās uz talidomīdu neizturot kritiku, jo to bērnu skaits, kurus bija traumējis talidomīds, tagad pārsniedzot to bērnu skaitu, kuri cietuši vai miruši efektīvu zāļu trūkuma dēļ. Šī runa bija sākums gadiem ilgai un kaismīgai diskusijai.

"Feldingā-Rosā" tika izstrādāts kāds daudzsološs projekts. Tas bija jaunais franču medikaments montēns, kura tirgošanas tiesības Sems bija ieguvis Francijā. Vēl bija jānoiet garš ceļš, līdz pieteikumu par šo jauno medikamentu varētu iesniegt Pārtikas un zāļu administrācijai.

Montēns bija zāles grūtniecēm pret nelabu dūšu rītos, tās bija daudzsološas zāles un it īpaši svarīgas strādājošām sievietēm — beidzot viņas tiktu atbrīvotas no nastas, kas apgrūtina dzīvi un dažreiz liek baidīties par darba zaudēšanu. Zāļuatldājēji — cienījamas firmas pārstāvji — bija pārliecināti, ka ieguvuši visaugstākās kvalitātes un — kā to rādīja neparasti plašie izmēģinājumi ar dzīvniekiem, kā arī cilvēkiem — drošas zāles.

Firma informēja "Feldingu-Rosu", ka līdz šim iegūtie rezultāti ir lieliski un nav manīta nekāda slikta blakusiedarbība. Taču firmas vadītājs Semam personiskā vēstulē paskaidroja, ka pagātnes notikumu dēļ esot. jābūt sevišķi piesardzīgiem. Tāpēc viņi esot nolēmuši izdarīt vēl dažas izmēģinājumu sērijas ar dažādiem dzīvniekiem un ar vēl lielāku skaitu cilvēku. Tas prasīšot vēl nedaudz laika.

Ņemot vērā valdošo noskaņojumu, Sems atzina, ka lieka piesardzība var nākt par labu. Un "Feldinga-Rosa" firma turpināja gaidīt zaļo gaismu no Francijas.

III DAĻA

1975 -1977

1. NODAĻA

Kaut ari doktors Vinsents Lords noņēmās ar vairākām iedomu problēmām, eksistēja arī dažas citas — reālas.

Viena no tām bija sakarā ar Pārtikas un zāļu administrāciju. Tā ar savu štābu Vašingtonas piepilsētā bija īsts šķēršļu labirints, kuram cauri bija jāiziet jebkuram medikamentam, pirms tas tika apstiprināts vispārējai lietošanai. Daži medikamenti netika apstiprināti nekad — tiem nebija izdevies izkļūt caur labirinta sarežģītajām ejām. Tā kā medikamentu sponsori gandrīz vienmēr bija firmas, kas atklāja, ražoja un beigu beigās medikamentus pārdeva cilvēkiem, — lielās farmaceitiskās firmas un Pārtikas un zāļu administrācija bieži vien bija kaujas stāvoklī. Atkarībā no strīda iemesla tās robežas sniedzās no intelektuāli zinātniska rakstura "kodieniem" līdz atklātam un vispārējam karastāvoklim.

īsts karastāvoklis valdīja laikā, kad "Feldinga-Rosa" firmā ienāca Vinsents Lords. Viens no viņa dienesta pienākumiem bija darbs ar administrāciju. Vinsents šo darbu ienīda. Viņam nepatika cilvēki, kuri tur strādāja, un dažus no tiem viņš pat nicināja. Problēmu padziļināja fakts, ka, lai vispār šajā iestādē kaut ko panāktu, viņam šīs izjūtas vajadzēja vai nu apspiest, vai ari paturēt pie sevis. Lordam gan pirmais, gan otrais variants Sija grūta, bet palaikam pat neiespējama lieta.

Pārtikas un zāļu administrācija bija sabiedrības veselības sargātāja; tās pienākums bija pasargāt cilvēkus no alkatības, vienaldzības vai bezrūpības: šie grēki piemita visām farmaceitiskajām firmām, kuru pamatintereses bija peļņa. No otras puses, administrācijas uzdevums bija pēc iespējas drīzāk padarīt, pieejamas šo pašu firmu atklātās jaunās un lieliskās zāles, kas pagarinātu cilvēka mūžu un mazinātu sāpes. Turklāt šai iestādei nācās būt par grēkāzi kritiķiem — farmaceitiskajām firmām, patērētājiem, žurnālistiem, rakstniekiem, juristiem, politisko partiju pārstāvjiem un citām ieinteresētajām personām, kuras apvainoja administrāciju pārliekā sastingumā vai ari mīkstsirdībā — atkarībā no tā, kādu nometni šie kritiķi pārstāvēja. Pārtikas un zāļu administrāciju par politisku platformu savtīgiem mērķiem izmantoja paštaisni kongresmeņi un senatori, vieglā ceļā mēģinot iedabūt savu vārdu presē un televīzijā.

Kā piedeva visam Pārtikas un zāļu administrācijā virmoja birokrātisks juceklis — kaut arī štats bija pārlieku liels, kritiskajos darba posmos trūka darbinieku: medicīniskie un zinātniskie darbinieki bija pārstrādājušies, un viņu darbs netika pienācīgi atalgots. Taču pārsteidzoši bija tas, ka, par spīti visam, administrācija ar savu darbu visumā tika galā gluži labi. Trūkumi, dabiski, bija, tā dēvētā zāļu novilcināšana — viens no tiem. To atzina ari pati administrācija.

Vinsents Lords īstu šādas vilcināšanās paraugu izbaudīja reizē, =kad "Feldings-Ross" mēģināja dabūt atļauju Savienotajās Valstīs tirgot "Mierīgo ritmu" — sirdsdarbības un asinsspiediena regulēšanas zāles, ko jau liet oja Lielbritānijā, Francijā, Rietumvācijā un dažās citās valstīs.

Pārtikas un zāļu administrācija uzstāja, ka pirms šo zāļu laišanās apgrozībā"Amerikā vēl ir vajadzīga papildu pārbaude, lai pārliecinātos par šī medikamenta nekaitīgumu un efektivitāti. Tā bija pareiza nostāja. Neviens to neapstrīdēja, arī Vinsents Lords un citi "Feldingā-Rosā" ne.

Taču vini protestēja pret kaut ko citu. Kad visas pieprasītās pārbaudes kija sekmīgi paveiktas un rezultāti iesniegti Pārtikas un zāļu administrācijai, apritēja divi gadi, kuru laikā šī iestāde visādi centās izlocīties no atbildes.

1972. gadā "Feldings-Ross" ar smago mašīnu "Mierīgā ritma" dokumentāciju nogādāja administrācijai: tur bija 125 000 iespiestu lappušu, kas bija iesietas 307 sējumos. Visu šo materiālu prasīja likums, un tajā bija ietverta informācija par ASV divu gadu laikā izdarītajiem izmēģinājumiem ar dzīvniekiem un cilvēkiem. Abas puses bez vārdiem apzinājās, ka sagādātā informācija ir tik pilnīga, cik vien tas vispār iespējams, un ka neviens Pārtikas un zāļu administrācijas darbinieks laikam to visu nespēs izlasīt. Turklāt iestāde visu laiku bez pārtraukuma saņēma informatīvā materiāla kalnus arī no citām firmām, kas lūdza apstiprināt citus medikamentus.

No administrācijas medicīniski zinātniskā personāla tika izraudzīts pārbaudītājs, kura pienākums bija izlemt jautājumu par "Mierīgā ritma" laišanu apgrozībā. Tas bija Gideons Meiss — ārsts, kurš šajā iestādē bija nostrādājis gadu. Doktoram Meisarn palīdzēs zinātniskie speciālisti, kad vien viņi spēs atlicināt laiku, atraujoties no darba pie citiem medikamentiem. Turklāt pārbaudes gaitā bija paredzēts pieaicināt zinātniekus no "Feldinga-Rosa", kam vajadzēs sniegt paskaidrojumus sakarā ar iesniegto materiālu vai varbūt pat to papildināt. Tas tā bija pieņemts un tika uzskatīts par normālu.

Mazāk normāli izrādījās doktora Meisa paradumi un attieksme pret darbu, tāpēc darbs virzījās uz priekšu gliemeža gaitā — lēni,

pat no administrācijas pozīcijām raugoties. Turklāt viņš bija sīkumains cilvēks, bez iemesla allaž īdzīgs un ļauns. Tādējādi Gideona Meisa vārds pievienojās tam Pārtikas nn zāļu administrācijas darbinieku sarakstam, kurus Vinsents Lords nicināja.

Lords personiski bija uzraudzījis "Mierīgā ritma" izmēģinājumus un ticēja, ka tās ir tikpat labas zāles kā jebkuras citas, ko firma parasti iesniedz apstiprināšanai. Tāpēc Lorda izmisums un dusmas auga augumā, kad pēc zināma laika vēl aizvien lēmums kavējās. Un, kad beigu beigās Meiss par sevi atgādināja, izrādījās, ka runa ir par galīgiem s īkum iem, — šķita, kā izteicās kāds no Lorda asistentiem, ka viņš apstrīd vai katru komatu, kam dažreiz nav nekāda sakara ar zinātni. Niknumu izraisīja arī fakts, ka vairākas reid os, ķatl Mpiss pavēlošā tonī bija pieprasījis papildziņas, izrādījās, ka tas, ko viņš meklēja, bija atrodams iesniegtajos dokumentos. Meiss to nemaz nebija meklējis. Kad Meisam to pārmeta, viņš gluži vienkārši novilcināja vēl pāris nedēļu un tikai tad nelaipni atzina, ka kļūdījies.

Pēc tam, kad šādi fakti bija atkārtojušies vairākkārt, Vinsents Lords sāka darīt to, kas viņam nepatika visvairāk, proti — uz Pārtikas un zāļu administrāciju devās pats.

Tās štābs atradās neērtā vietā'— Merilendā, apmēram stundas braucienā no Baltā nama.

Kabineti, kuros strādāja septiņi tūkstoši cilvēku, bija mazi un pārpildīti. Daudziem nebija logu. Citos lielās pieblīvētības dēļ bija grūti pārvietoties. Visur bija neiedomājami daudz papīru. Telpā, kurā bija sakoncentrēta korespondence, katru dienu ieplūda aizvien jaunas papīra lavīnas, un izejošie dokumenti reti spēja līdzsvarot ienākošo straumi. Gaiteņos kurjeri stūma ratiņus ar citiem dokumentiem.

Telpa, kurā strādāja Gideons Meiss, nebija lielāka par skapi un atradās desmitajā stāvā. Meiss bija gara auguma vīrs ap gadiem sešdesmit, ar garu kaklu, sarkanu seju, uz deguna uzkrītoši iezīmējās asinsvadu tīkls. Viņš runāja aprauti, dzēlīgi un vienmēr bija ģērbies nemodernā negludinātā pelēkā uzvalkā, ko papildināja Tžbālējusi kaklasaite.

Vinsentam Lordam ienākot šajā telpā, Meisam bija jānovāc no krēsla papīri, lai "Feldinga-Rosa" zinātniskās pētniecības nodaļas vadītājs varētu apsēsties.

— Šķiet, ka mums ar "Mierīgo ritmu" radušās kādas grūtības. — Lords centās runāt draudzīgā tonī. — Esmu ieradies, lai uzzinātu, kas par lietu.

—  Jūsu jauno medikamentu ieviešanas nodaļas darbinieki ir nevīžīgi un neorganizēti, — Meiss teica. — Turklāt nav paziņojuši to, kas man vajadzīgs.

— Kādā ziņā neorganizēti? Un kas jums vēl ir vajadzīgs?

Meiss ignorēja pirmo jautājumu un atbildēja uz otro:

— Es vēl neesmu izlēmis. Bet jūsu cilvēki to uzzinās.

— Kad mēs to uzzināsim?

— Kad būšu gatavs jums to pateikt.

— Mēs varētu ietaupīt laiku, — Lords ar ārkārtīgu piepūli slēpa dusmas, — ja jūs man mazliet paskaidrotu, kur mums abiem radušās problēmas.

— Man problēmu nav. — Gideons Meiss precizēja. — Problēmas ir jums. Es apšaubu jūsu medikamenta nekaitīgumu. Iespējams, ka tas ir kancerogēns. Bet laika ekonomija mani neinteresē. Nav nekādas steigas. Mums ir daudz laika.

— Varbūt jums ir, — Lords atbildēja. — Bet kā ir ar cilvēkiem, kuri lietos "Mierīgo ritmu"? Daudziem sirds slimniekiem tās vajadzīgas tūlīt. Šīs zāles jau tagad glābj cilvēkiem dzīvību Eiropā, kur tās tirgo jau sen. Mēs gribētu darīt to pašu arī pie mums.

—  Un nejaušas sagadīšanās dēl nopelnīt "Feldingam-Rosam" naudas podus. — Meiss sāji pasmaidīja.

— Tas uz mani neattiecas, — Lords atcirta.

— Tā jūs tikai sakāt. — Meiss bija noskaņots skeptiski. — No mana viedokļa, jūs vairāk atgādināt tirgotāju nekā zinātnieku.

Vinsents Lords joprojām centās nezaudēt savaldīšanos.

—  Pirms brīža jūs runājāt par nekaitīgumu. Kā jums redzams no mūsu dokumentiem, blakusiedarbība ir bijusi minimāla, nevis bīstama, un par kancerogēnu iedarbību nav bijis ne minas. Tāpēc — vai jūs man nepateiktu, kāds pamats ir jūsu šaubām?

— Šobrīd neko jums nevaru pateikt. Es par to vēl domāju.

— Un pa to laiku nepieņemsit nekādus lēmumus?

— Tā nu ir.

— Pēc likuma, — Lords atgādināja, — jūsu laika limits ir seši mēneši…

—  Nelasiet man lekcijas par likumiem! Es tos zinu. Bet, ja es noraidu jūsu sagatavoto dokumentāciju un pieprasu jaunas ziņas, kalendāra laiks atgriežas sākuma punktā.

Tā bija taisnība. Pārtikas un zāļu administrācijā tika izmantota šāda novilcināšanas taktika — dažreiz gluži pamatoti, tam Vinsents Lords domās piekrita; taču citreiz tā vienkārši bija ierēdņa iegriba vai lēmuma novilcināšana.

— Izvairīšanās no lēmuma pieņemšanas birokrātam vienmēr ir drošākais ceļš, vai ne? — Lorda pacietība bija galā.

Meiss smaidīja un neatbildēja.

Galu galā šīs tikšanās vienīgais iznākums bija tas, ka Lorda dusmas bija augušas augumā un viņš izlēma pēc iespējas vairāk uzzināt visu par doktoru Gideonu Meisu. Tāda informācija dažreiz varēja lieti noderēt.

Kad nākamajos pāris mēnešos Lords dažādu ieganstu dēļ bija Vašingtonā un iegriezās Pārtikas un zāļu administrācijas štābā, viņam, katru reizi it kā nejauši aprunājoties ar Meisa kolēģiem un smeļot ziņas ārpus šīs iestādes sienām, izdevās uzzināt pārsteidzoši daudz.

Pa to laiku Meiss bija atradis vainu vienā no "Feldinga-Rosa" pētījumiem. Atklāti izbaudīdams savas varas spēku, Meiss pieprasīja šo mēģinājumu sēriju izdarīt no jauna. Lords nespēja saskatīt nekādu pamatotu iemeslu, kāpēc tas būtu jādara; turklāt tas bija vesela gada darbs un prasītu daudz līdzekļu, tāpēc viņš gribēja iebilst. Taču Lords saprata, ka šāds protests būtu pašiznīcināšanās, kuras rezultātā vai nu "Mierīgais ritms" tiktu novilcināts līdz bezgalībai, vai arī vispār tiktu noraidīts. Tāpēc Vinsents Lords negribīgi deva rīkojumu mēģinājumus atkārtot.

Viņš par to informēja Semu Hotornu un pastāstīja to, ko bija uzzinājis par Gideonu Meisu. Saruna notika Sema kabinetā.

— Meiss ir caurkritis ārsts, — zinātniskās pētniecības nodaļas vadītājs stāstīja, — turklāt arī alkoholiķis, atrodas pastāvīgās naudas grūtībās — daļēji tāpēc, ka maksā alimentus divām sievām. Vakaros un nedēļas nogalēs viņš palīdz kādam ārstam privātpraksē.

— Ko tu gribi teikt ar vārdiem "caurkritis ārsts"?

Lords ieskatījās savās piezīmēs.

—  Pēc mediķu kvalifikācijas saņemšanas Meiss strādājis par palīgu pie citiem ārstiem. Pēc tam bijusi pašam sava prakse. Kā no viņa paziņām uzzināju, visi šie pasākumi izjukuši tāpēc, ka Meiss neprot sadzīvot ar cilvēkiem. Viņam neesot patikuši viņa kolēģi ārsti un — paša prakses laikā — arī pacienti.

—  Droši vien viņi Meisu arī nav mīlējuši. Kāpēc viņu pieņēma darbā administrācijā?

— Tu labi zini, kāds stāvoklis tur valda. Viņiem vispār ir grūti kādu dabūt.

— Jā, to es zinu.

Ārstu un zinātnieku iesaistīšana Pārtikas un zāļu administrācijas darbā jau sen bija problēma. Valdības algas bija bēdīgi slavenas ar savu niecīgumu, un ārsts šajā iestādē saņēma mazāk nekā pusi no tā, ko varēja nopelnīt privātpraksē. Vēl lielāka algu starpība pastāvēja starp administrācijas zinātniekiem un farmaceitiskajās firmās strādājošajiem zinātniekiem, kaut arī viņu kvalifikācija bija vienāda.

Un kur tad nu vēl profesionālā prestiža jautājums! Mediķu un zinātnieku aprindās darbs Pārtikas un zāļu administrācijā netika uzskatīts par ievērības cienīgu nodarbošan/j® Piemēram, vieta valdības nacionālajos veselības aizsardzības institūtos kotējās daudz augstāk. Turklāt administrācijā strādājošajiem ārstiem, kā Sems reiz bija dzirdējis, nebija kontaktu ar pacientiem.

Un tomēr, par spīti visiem šiem trūkumiem, šīs iestādes darbinieku vidū bija daudz augsti kvalificētu un medicīnai dziļi uzticīgu profesionāļu. Taču netrūka arī neveiksminieku — tie bija īgni savrupnieki, pārliecināti sevis saudzētāji, kas izvairījās no svarīgu lēmumu pieņemšanas. Alkoholiķi. Nelīdzsvarotie. Sems un Vinsents Lords saprata, ka Gideons Meiss ir viens no viņiem.

— Vai varu kaut ko darīt lietas labā? — Sems jautāja. — Piemēram, griezties pie administrācijas priekšniecības?

— Neiesaku. Tie ir politiķi — viņi nāk un iet. Bet birokrāti paliek, un viņiem ir laba atmiņa.

—  Vai tu ar to gribi teikt, ka ar "Mierīgo ritmu" mēs varam uzvarēt, bet vēlāk zaudēt?

— Tieši tā.

— Un kā ar Meisa alkoholismu?

Lords paraustīja plecus.

— Dzirdēju, ka šī iemesla dēļ izjukušas abas viņa laulības. Taču kaut kā viņš tiek ar sevi galā — nāk uz darbu, strādā. Varbūt viņam rakstāmgaldā ir pudele, taču neviens neko nav redzējis.

— Vai privātprakse pa vakariem nav pret noteikumiem?

— Acīmredzot nav, ja Meiss to dara savā brīvajā laikā, kaut arī nākamajā dienā viņš varētu justies noguris. Arī citi šīs iestādes ārsti dara tāpat.

— Vai tad nav nekādas iespējas viņam piekļūt?

—  Pagaidām nav, — Lords teica. Bet viņam ir jāmaksā alimenti, un naudas trūkums cilvēkam liek darīt dīvainas lietas. Tāpēc es turpināšu noyērot. Varbūt kaut kas var gadīties.

—  Tu esi kļuvis īsts mūsu firmas darbinieks. — Sems domīgi noraudzījās zinātniskās pētniecības nodaļas vadītājā. — Ar tādām lietām nav patīkami nodarboties. Taču tu cīnies par mūsu kopējām interesēm. Ceru, ka saproti, kā es to vērtēju.

—  Nu, nu… — Lords izskatījās pārsteigts, taču patīkami pārsteigts. — No šāda viedokļa es par to nebiju iedomājies. Es tikai gribēju savaldīt to draņķi un panākt "Mierīgā ritma" apstiprināšanu. Bet varbūt tev ir taisnība.

Vēlāk, sarunu pārdomājot, Lords atzina, ka Sema sacītais par viņa uzticību firmai ir patiesība: Lords "Feldingā-Rosā" strādāja jau astoņpadsmit gadu un tagad vairs tikai retumis domāja par to, vai ī-īkojies pareizi, no akadēmiskās pasaules pārnākdams uz rūpniecību. Daudz vairāk viņu nodarbināja doma par paša zinātnisko darbu — to vinaStr5c!ā 'a ikbrīd, kad izdevās atbrīvoties no pārējiem pienākumiem. Rezultāta vēl aizvien nebija. Taču viņš nekad, nekad nepadosies!

Turklāt viņa pētījumiem bija radies papildu stimuls. Tas bija jaunais institūts Anglijā, kuru vadīja Pīts-Smits, — Lords ar viņu vēl nebija ticies. Sems Hotorns nebija piekāpies un pastāvēja uz to, ka galu galā tā arī ir labāk. Kā liecināja no Anglijas atklīdušās baumas, Pīts-Smits tā ari stāvēja zinātnes ķieģeļu sienas priekšā. Un, ja tā, tad Lordam par to nebija nekādas atbildības.

Tobrīd Amerikas farmaceitiskajā jomā bija daudz darāmā.

Beidzot radās izdevība, ko tā bija gaidījis Vinsents Lords attiecībā uz doktoru Gideonu Meisu. Tiesa gan, "Mierīgajam ritmam" tas vairs nebija vajadzīgs — tas pēc lielas vilcināšanās un atrunām beidzot tika apstiprināts un 1974. gadā laists pārdošanā.

Tas notika 1975. gada janvārī. Vinsents Lords tikko kā bija atgriezies no Vašingtonas, kur Pārtikas un zāļu administrācijā bija griezies kādā citā jautājumā.

— Pie tālruņa ir kāds vīrietis, — paziņoja Lorda sekretāre, — kurš nenosauc savu vārdu. Taču viņš neatlaižas un saka, ka jās iepriecināšot saruna ar viņu.

—  Pasakiet, lai viņš iet pie… Nē, pagaidiet! — Lordā bija pamodusies ziņkāre. — Pārslēdziet uz manu kabinetu!

Pacēlis klausuli, viņš strupi nobēra:

— Lai arī kas jūs būtu, sakiet ātri, ko gribat, vai arī es nolikšu klausuli!

— Jūs interesējot informācija par doktoru Meišu. Man tāda ir. — Klausulē skanēja, kā likās, jauna un izglītota vīrieša balss.

— Kas tā par informāciju? — Lords tūdaļ iesvila ziņkārē.

—  Meiss ir pārkāpis likumu. Izmantojot manā rīcībā esošās ziņas, jūs viņu varētu ielikt cietumā.

— Kāpēc jūs domājat, ka es to gribētu?

— Paklausieties, — balss sacīja. — Jūs gribējāt, lai runāju ātri, bet tagad pats runājat lieki. Vai jūs tas interesē vai ne?

Lords bija piesardzīgs — telefona sarunas taču varēja ierakstīt magnetofona lentē. — Kādā veidā doktors Meiss ir pārkāpis likumu?

—  Viņš izmantojis konfidenciālu Pārtikas un zāļu administrācijas informāciju, lai gūtu peļņu biržā. Divas reizes.

— Kā jūs to pierādīsit?

—  Man ir dokumentu fotokopijas. Ja jūs vēlaties, es tās varu pārdot. Divi tūkstoši dolāru.

— Vai tiešām tirgošanās ar šo informāciju jūs nenostāda vienā līmenī ar Meisu?

— Varbūt, — balss mierīgi piekrita. — Bet tas šoreiz nav svarīgi.

— Kā jūs sauc? — Lords vaicāja.

— Pateikšu, kad satiksimies Vašingtonā.

2. NODAĻA

Elegantais bārs Džordžtaunā bija ieturēts maigi sārtos, smilškrāsas un brūnganos toņos, sienas rotāja mākslinieciski bronzas kalumi. Pavisam skaidri varēja nojaust, ka te tiekas homoseksuālisti. Vinsentam Lordam ienākot, vairākas sejas ar interesi pavērās viņa virzienā. Lords saprata — viņu novērtē, un viņam tas lika justies neērti. Taču kāds jauns vīrietis, kurš viens pats sēdēja nišā pie sienas, tūlīt panācās viņam pretī.

—  Labvakar, doktor Lord! Esmu Tinijs Redmonds. — Viņš sazvērnieciski pasmaidīja. — Balss pa telefonu.

Lords nomurmināja, ka zinot, un ļāva sev paspiest roku. Viņš tūlīt bija Redmondu pazinis — viņš strādāja Pārtikas un zāļu administrācijā. Tikai neatcerējās, tieši kurā šīs iestādes vietā Redmondu redzējis. Redmondam varēja būt ap divdesmit pieci, viņam bija īsi, brūni un cirtaini mati, bērnišķīgas, zilas acis ar garām skropstām — viņš bija glīts cilvēks.

Viņi apsēdās nišā. Redmonds sev jau bija pasūtījis glāzi ar dzērienu. — Vai pievienosities, doktor?

— Es sev pasūtīšu pats, — Lords bija nolēmis neļaut šim gadījumam izvērsties par draudzīgu tikšanos. Jo ātrāk viņš šo visu te pabeigs, jo labāk.

—  Esmu Pārtikas un zāļu administrācijas medicīnas tehniķis. Vairākas reizes esmu redzējis jūs mūsu nodaļā.

Tagad Lords skaidri atcerējās šo jauno vīrieti. Viņš strādāja vienā nodaļā ar Gideonu Meisu. Tas daļēji izskaidroja faktu, kā viņš bija ticis pie informācijas, kuru tagad piedāvāja.

Pēc pirmās telefona sarunas bija bijušas vēl divas — pirmā par naudu, otrā — par šo tikšanos. Vietu bija izvēlējies Redmonds.

Pirms dažām dienām Lords bija iegājis pie Sema Hotorna prezidenta telpās. "Man vajadzīgi divi tūkstoši dolāru, un es negribētu par tiem atskaitīties." Kad Sems bija jautājoši pacēlis uzacis, viņš bija turpinājis: "Ar tiem es samaksāšu par kādu informāciju, kuru, pēc manām domām, sabiedrībai vajadzētu iegūt. Ja vēlies, es varu pastāstīt sīkāk, bet, manuprāt, tev to visu labāk nezināt."

"Man tādas lietas nepatīk," Senis bija iebildis, tad jautājis: "Vai tas saistīts ar kaut ko negodīgu?"

Lords brīdi bija pārdomājis. "Domāju, ka tas ir kaut kas neētisks, kas robežojas ar atļauto. Galvoju, ka mēs neko nezogam, piemēram, kādas citas firmas noslēpumus."

Sems vēl bija šaubījies, un Lords bija teicis: "Varu tev pateikt, ja vēlies."

Sems bija pakratījis galvu. "Okei, tu dabūsi šo naudu. Es to nokārtošu."

"Būtu labi," Lords bija piesardzīgi piebildis, "ja šajā lietā tiktu iejaukts pēc iespējas mazāk cilvēku. Domāju, ka misis Džordanai to nevajadzētu zināt."

"To izlemšu es!" Sems bija saniknojies. Tad piekāpies: "Labi, viņa to neuzzinās."

Lords bija izjutis atvieglinājumu. Sīlija Džordana nereti uzdeva tiešus jautājumus. Viņa varētu nepiekrist tam, ko viņš gatavojās darīt. Jau tajā pašā dienā Lords bija saņēmis firmas čeku. Uz tā bija vīza: "Apmaksa par ceļojuma izdevumiem".

Pirms brauciena uz Vašingtonu Lords pārvērta čeku naudā, un tā viņam atradās aploksnē žaketes kabatā.

Nišā ienāca viesmīlis. Lords sev pasūtīja džinu ar toniku.

—  Solīda vieta, vai ne? — Redmonds apvaicājās, kad viesmīlis bija aizgājis. — Te pulcējas cilvēki no valdības un universitātes aprindām.

— Man pilnīgi vienalga, kas te nāk. Parādiet man tos papīrus!

— Vai naudu atnesāt? — Redmonds cirta pretī.

Lords strupi pamāja un gaidīja.

— Laikam varu jums ticēt, — Redmonds sacīja, atvēra uz blakussēdekļa nolikto dokumentu mapi, izņēma no tās aploksni un pasniedza Lordam. — Te viss ir iekšā.

Lordam atnesa pasūtīto dzērienu, kad viņš bija sācis iepazīties ar aploksnes saturu. Viņš lasīja un malkoja džinu.

Pēc desmit minūtēm viņš pacēla skatienu un negribīgi atzina:

— Jūs esat pamatīgi nostrādājis.

— Jūs pirmo reizi pasakāt ko jauku. — Redmonda sejā ievilkās zinātāja smaids.

Lords sēdēja, apsvērdams iespējas.

Scenārijs rīcībai attiecībā uz doktoru Gideonu Meisu bija skaidrs. Daļu no tā Redmonds jau bija iezīmējis telefona sarunu laikā. Papīros, ar kuriem Lords iepazinās, varēja atrast pārējo. Tajos bija runa par Savienoto Valstu patentu likumiem, radniecīgiem medikamentiem un Pārtikas un zāļu administrācijas darbu. Vinsents Lords bija kompetents visos trijos jautājumos.

Kad jebkura nozīmīga medikamenta patents bija notecējis — parasti noilguma laiks bija septiņpadsmit gadi pēc patenta reģistrēšanas —, nelielās firmas centās uzsākt ražot šo medikamentu atvasinātās (radniecīgās) formas un pārdot tās lētāk nekā firma, kura bija izveidojusi šī medikamenta sākotnējo variantu. Peļņa bija skaitļojama miljonos.

Taču jebkuru zāļu ražošanai bija nepieciešama Pārtikas un zāļu administrācijas atļauja.

Ja kāda svarīga medikamenta patents taisījās notecēt, Pārtikas un zāļu administrācija saņēma apmēram duci pieteikumu no jaunām firmām. Tāpat kā gadījumos, kad bija pieteikti jauni medikamenti, ari te bija jāpaiet zināmam pārbaudes un apstiprināšanas laikam.

Nevienam īsti nebija skaidrs, kā administrācija rīkojās ar šiem radniecīgajiem medikamentiem. Skaidrs bija tikai viens: viena firma saņēma atļauju pirmā. Pārējās to saņēma vēlāk, parasti pa vienai, dažreiz ar lieliem intervāliem.

Firmai, kas bija saņēmusi atļauju pirmā, bija lielas priekšrocības salīdzinājumā ar pārējām. Ja šīs firmas akcijas bija pārdošanā, to vērtība vienā naktī varēja dubultoties. Taču šīs nelielās firmiņas nebija reģistrētas lielajās biržās, piemēram, tādās kā Ņujorkas birža, un publika reti bija informēta par kādas firmas akciju vērtību celšanos. Šī situācija bija kā radīta negodīgiem cilvēkiem, kuri bija lietas kursā. Cilvēks, kurš zināja, ka firma tūlīt saņems atļauju ražot zāles no Pārtikas un zāļu administrācijas, varēja nopelnīt daudz naudas, lēti nopērkot šīs firmas akcijas pirms atļaujas saņemšanas un tūlīt tās dārgi pārdodot tālāk.

Tieši tā bija rīkojies Pārtikas un zāļu administrācijas darbinieks doktors Gideons Meiss. Turklāt divas reizes. Pierādījumi bija fotokopijās, kuras Vinsents Lords turēja rokā. Tur bija māklera kvītis par pirkšanu un pārdošanu uz Marietas Meisas vārda (Lords bija uzzinājis, ka tā ir Meisa neprecētā māsa, — tas acīmredzot bija piesardzības solis no Meisa puses, taču tas nevienu nevarēja apmānīt) — divi administrācijas paziņojumi, ka divas firmas — "Binvus Products" un "Minto Labs" — saņēmušas atļauju ražot labi pazīstama medikamenta atvasinājumu. Uz māklera kvītīm bija lasāmi abu firmu nosaukumi; divi Gideona Meisa čeki, izmaksājami viņa māsai, tieši par tādu summu, kāda bija uzrādīta māklera pirkšanas kvītīs; divi Gideona Meisa bankas rēķini, kuros bija izdarītas iemaksas tieši pēc akciju pārdošanas biržā.

Lords ātri izdarīja aprēķinus uz aploksnes, kas gulēja viņa priekšā uz galda; Meiss, samaksājis māsai desmit procentus lielu komisijas naudu, bija ieguvis aptuveni sešpadsmit tūkstošus dolāru. Varbūt vairāk. Iespējams, ka Meiss tā bija rīkojies vairākkārt, — to varētu atklāt kriminālizmeklēšanā. Savā pirmajā telefona sarunā Redmonds bija runājis patiesību: ja doktoru Meisu atmaskotu, viņš gandrīz droši nokļūtu cietumā.

Lordam gribējās pavaicāt, kā Redmonds šos materiālus ieguvis, bet viņš pārdomāja. Atbildi nebija grūti uzminēt. Meiss droši vien visu bija turējis savā rakstāmgaldā Pārtikas un zāļu administrācijā, domādams, ka tur drošāk nekā mājās. Bet Redmondam acīmredzot bija iespēja Meisa prombūtnes laikā piekļūt rakstāmgalda atvilktnēm. Sākumā Redmondam droši vien būs bijušas tikai aizdomas, bet noklausīta telefona saruna varēja noderēt par ieganstu tālākajai rīcībai.

Kā Gideons Meiss, Lords prātoja, varēja izturēties tik neiedomājami muļķīgi? Laikam jau arī gudri cilvēki izdara muļķības.

Lorda domu gaitu pārtrauca Redmonda sapīkusi balss:

— Nu, vai jūs to ņemsit?

Ne vārda neteicis, Lords izņēma no žaketes kabatas aploksni ar naudu un pasniedza Redmondam. Jaunais vīrietis atvēra neaizlīmēto aploksni un izvilka naudu — viņa sejā iemirdzējās prieks.

— Pārskaitiet!

— Nav vajadzīgs. Jūs mani nekrāpsit. Šī te ir pārāk svarīga lieta.

Jau krietnu brīdi Lords bārā bija ievērojis vēl kādu jaunu cilvēku:

viņš sēdēja pie bāra letes un laiku pa laikam paskatījās uz viņu pusi; un tagad Redmonds viņam ar skatienu un smaidu atbildēja, nedaudz paceldams saņemtās naudas žūksni uz augšu, pirms iebāza to kabatā. Tas otrais pie letes arī pasmaidīja. Lords sajuta riebumu.

— Tas nu, liekas, būtu viss, — Redmonds priecīgi noteica.

— Mani interesē tikai viena lieta, — Lords ierunājās.

— Jautājiet vien!

—        Kāpēc jūs to darījāt? — Lords pieskārās dokumentu kopiju aploksnei.

Redmonds mirkli vilcinājās.

— Tāpēc, ka viņš man pateica kaut ko riebīgu.

— Ko tad?

—       Ja jūs to gribat zināt, — Redmonds teica spalgā un spītīgā balsī, — tad klausieties — viņš mani nosauca par pretīgu pederastu.

—       Un kas tur būtu nepareizi? — Lords piecēlās, lai ietu. — Jūs taču tāds esat, vai ne?

Laukā iedams, viņš atskatījās. Tonijs Redmonds viņā raudzījās ar niknumā nobālušu seju.

Veselu nedēļu Lords pārlika, ko darīt, un vēl nebija izlēmis, kad satika Semu Hotornu.

—       Dzirdēju, ka tu esot bijis Vašingtonā, — Sems sacīja. — Pieņemu, ka tam ir kāds sakars ar naudu, ko liku tev izmaksāt.

— Tavs pieņēmums ir pareizs.

—       Man nepatīk spēlēt spēlītes, — Sems teica. — Ja tu domā, ka mani aizsargā, tu maldies. Es gribu zināt.

—       Tādā gadījumā man jāpaņem daži papīri no seifa, kas atrodas manā kabinetā. Es tev tos atnesīšu.

Pēc pusstundas, pabeidzis lasīt, Sems klusu iesvilpās.

—        Vai tu saproti, — viņš izskatījās norūpējies, — ka gadījumā, ja mēs nekā nedarām ar šo te visu, mēs kļūstam par nozieguma līdzzinātājiem?

—  Tā laikam ir, — Lords atbildēja. — Bet, lai arī ko mēs darītu, ja tas nāks gaismā, būs liela ķeza. Mums nāksies noskaidrot, kā mēs pie šiem papīriem esam tikuši. Turklāt administrācija, kaut arī taisnība ir mūsu pusē, mūs ienīdīs un nekad nepiedos.

— Tad kāpēc, velns ar ārā, tu mūs šajā lietā esi ievilcis?

— Tāpēc, — Lorda balsī skanēja dziļa pārliecība, — ka tas viss mums lieti noderēs un ir dažādi veidi, kā ar to rīkoties.

Lords bija mierīgs — pēdējo minūšu laikā viņš bija izlēmis, ko darīt ar iegūtajiem papīriem. Un teica Semam:

—  Paklausies, vienubrīd es domāju, ka kaut kas tamlīdzīgs palīdzētu pavirzīt ātrāk uz priekšu "Mierīgā ritma" apstiprināšanas lietu, bet tā problēma mums nu jau aiz muguras. Bet būs citas problēmas un citi medikamenti, kuru atļaujas mēs gribēsim saņemt bez tās muļķīgās vilcināšanās, kāda bija saistīta ar "Mierīgo ritmu".

Sems bija šokēts.

— Tu taču neliec man saprast, ka…

— Es neko nelieku saprast. Tikai to, ka agrāk vai vēlāk mēs atkal noteikti stāvēsim pretim Meisam un, ja viņš mums atkal mēģinās sagādāt nepatikšanas, mums būs munīcija, ko mēs varēsim izmantot. Tātad tagad mēs nedarīsim neko, bet visu pataupīsim priekšdienām.

Sems jau bija piecēlies kājās. Pārdomādams tikko dzirdēto, viņš nemierīgi soļoja pa istabu. Beidzot noņurdēja:

— Varbūt tev ir taisnība. Bet man tas nepatīk.

—  Meisam arī nepatiks, — Lords teica, — un atļauj man tev atgādināt, ka noziedznieks ir viņš, nevis mēs.

Likās, ka Sems gribēja sacīt vēl kaut ko, bet Lords ierunājās pirmais:

— Kad būs pienācis laiks, atļauj man izdarīt šo netīro darbu.

Kad Sems bija negribīgi pamājis, Lords pie sevis nodomāja: "Un

tas man varbūt pat sagādās prieku."

3. NODAĻA

1975. gada sākumā Sīliju atkal paaugstināja amatā.

Viņas jaunā posteņa — tirdzniecības nodaļas direktores — sēdeklis atradās tikai vienu "robiņu" zem tirdzniecības viceprezidenta. Ikvienam, kurš bija sācis kā pārdošanas aģents, tas bija lielisks sasniegums. Sievietei tas bija kaut kas ārkārtējs.

Taču Sīlija bija pamanījusi, ka "Feldingā-Rosā" faktam, ka viņa ir sieviete, vairs nebija nozīmes. Viņas dzimums tika uzskatīts par kaut ko pašu par sevi saprotamu. Par viņu sprieda — kā pati to vienmēr bija gribējusi — pēc viņas darba.

Sīlijai nebija ilūziju, ka šāda attieksme valda vairākumā biznesa firmu vai pret sievietēm vispār. Taču Sīlija bija pārliecināta — tas rāda, ka sievietes iespējas sasniegt biznesa virsotnes pieaug un vēršas plašumā. Kā jau visās pārmaiņās sabiedrībā kādam vajadzēja būt pionierim, un Sīlija saprata, ka viņa tāda ir.

Taču Sīlija joprojām nepiedalījās aktīvistu kustībā, un dažas sieviešu tiesību kustības pārstāves viņā izraisīja nepatiku ar savu asumu un neveiklajām izdarībām politiskajā jomā. Bija acīm redzams: daudzas, kas nespēja gūt panākumus citur, centās taisīt kaijeru sieviešu kustībā.

Kaut arī jaunajā postenī Sīlijai nebija tik cieša kontakta ar Semu Hotornu, viņš bija skaidri un gaiši paziņojis, ka ir pieejams jebkurā laikā. "Ja tu redzi firmā kaut ko svarīgu un nepareizu vai arī ja tev ienāk prātā kaut kas, ko mums vajadzētu darīt un ko mēs nedarām, es gribu to dzirdēt, Sīlij," Sems viņai bija teicis pēdējā viņu kopīgā darbadienā. Un Liliāna Hotorna par godu Sīlijai un Endrjū sarīkoto patīkamo pusdienu laikā Hotornu mājās pacēla glāzi un teica: "Uz tavu veselību, Sīlij, kaut gan labprātāk redzētu tevi vecajā darbā: tu biji Semam liels palīgs, tagad man pašai nāksies vairāk par viņu rūpēties."

Pie pusdienu galda sēdēja,ari tagad jau deviņpadsmitgadīgā Džuljeta Hotorna, atbraukusi no koledžas uz brītiņu paciemoties pie vecākiem. Viņa bija kļuvusi par skaistu un nosvērtu jaunu sievieti, kurai kā vienīgajam bērnam dāsni veltītā uzmanība, likās, nebija nodarījusi nekādu ļaunumu. Viņai līdzās sēdēja patīkams un interesants jauns vīrietis, kuru Džuljeta bija stādījusi priekšā: "Dvaits Gudsmits, mans draugs." Viņš bija topošais jurists.

Abi jaunie cilvēki Sīlijai lika atcerēties tos laikus, kad Džuljeta un Liza kā mazi bērni bija dzenājušas viena otru pa šo pašu istabu, kurā viņi tagad pusdienoja.

Pēc Liliānas tosta Sems ar smaidu pavēstīja:

—  Bet īstais paaugstinājums ir tas, ko pati Sīlija vēl nemaz nezina, jo tikai šodien par to parakstīju rīkojumu! Viņas automašīnai tagad ir vieta "kaķu pastaigas līmenī".

— Mans Dievs, tēt! — Džuljeta iesaucās un paskaidroja savam draugam:

— Tā vieta ir kaut kas ārkārtējs.

Tā dēvētais "kaķu pastaigas līmenis" bija garāžas augšstāvs un automašīnas stāvvieta tieši pie "Feldinga-Rosa" galvenās celtnes. Šāda privilēģija tika piešķirta tikai firmas visvērtīgākajiem darbiniekiem. Arī Sems bija viens no viņiem, jo katru dienu brauca uz darbu ar savu sidrabpelēko rollbentliju, atsakoties no firmas prezidenta tiesībām uz dienesta limuzīnu un šoferi.

Vakara gaitā Sīlijas "dubultais paaugstinājums" kalpoja par labestīgas kurināšanas iemeslu.

Ceļā uz mājām Endrjū, pie mašīnas stūres sēdēdams, sacīja:

— Izrādās, ka toreiz — pirms daudziem gadiem — tu biji pareizi izlēmusi, ka jāturas pie Sema.

— Laikam jau gan, — Sīlija atteica, tad piebilda: — Bet pēdējā laikā esmu par viņu nobažījusies.

— Kāpēc?

— Viņš kļuvis nervozs un mēdz šausmīgi uztraukties, ja kaut kas neveicas, kaut domāju, ka tas ir raksturīgi cilvēkiem, kas ieņem tik atbildīgu amatu. Taču reizēm viņš ir dīvaini noslēpumains. Liekas, ka viņu kaut kas nospiež, bet viņš nevēlas par to aprunāties.

—  Tev pašai ir pietiekami daudz pienākumu. — Endrjū sievai atgādināja. — Arī bez uztraukumiem par Sema psiholoģisko stāvokli.

—  Es arī tā domāju. Tu kļūsti ar katru dienu gudrāks, dakter Džordan. — Sīlija pateicīgi saspieda vīra roku.

—  Neuzmācies mašīnas vadītājam, — Endrjū pajokoja, — tu novērs viņa uzmanību!

Sīlijas prieku par jauno paaugstinājumu apēnoja bēdīga vēsts. Pie sava rakstāmgalda ar infarktu nomira Tedijs Apšovs.

Tedijs joprojām bija strādājis par bezrecepšu medikamentu pārdošanas nodaļas vadītāju — tas bija viņa "īstais robs", kurā viņš strādāja labi un ar panākumiem. Viņam līdz pensijai bija atlicis nepilns gads. Sīlijai bija skumji apzināties, ka nekad vairs nedzirdēs Tedija mundro balsi, neredzēs enerģisko gaitu un kustīgās, plikpaurainās galvas žestus runājot.

Kopā ar citiem firmas darbiniekiem Tedija bērēs piedalījās arī Sīlija un Endrjū. Tā bija drūma marta diena ar pēkšņām auksta lietus gāzēm. Pavadītāji, mēteļos tīstīdamies, slēpās zem vēja brāzmu raustītajienTlietussarglemT

Pēc apbedīšanas daži — arī Sīlija un Endrjū — devās uz Apšovu mājām, un tur Tedija atraitne Zoja paveda Sīliju sānis.

— Tedijs jūs tik ļoti apbrīnoja, misis Džordana, — Zoja teica, — un lepojās, ka strādā jūsu vadībā. Viņš sacīja, ka tikmēr, kamēr jūs strādāšot pie "Feldinga-Rosa", firma nekad nezaudēšot savu sirdsapziņu.

Sīlija, šo vārdu aizkustināta, atcerējās dienu, kad bija ievērojusi Tediju; tas bija pirms piecpadsmit gadiem pēc viņas runas Valdorfa viesnīcā, kad viņa bija kritusi nežēlastībā un tika izraidīta no zāles.

Tedija seja bija viena no līdzjūtīgākajām, ko viņa bija pamanījusi, ejot uz durvju pusi.

— Man arī patika Tedijs, — viņa teica Zojai.

Vēlāk Endrjū pavaicāja:

— Ko tev teica misis Apšova?

Sīlija pastāstīja un piebilda:

—  Es nebūt neesmu bijusi Tedija ideāls. Atceros mūsu ķildu Ekvadorā, kad tu man pārmeti, ka esmu pazaudējusi savu sirdsapziņu, un tev bija taisnība.

— Mums abiem bija taisnība, — Endrjū sacīja, jo arī tu man atgādināji dažu labu lietu, ko nebiju izdarījis. Taču neviens no mums nav pilnība, un es piekrītu Tedijam. Tu esi "Feldinga-Rosa" sirdsapziņa, es tādēļ lepojos ar tevi un ceru, ka tu tāda paliksi.

Bija beidzies karš Vjetnamā. Ar satriecošu sakāvi Amerikai — nācijai, kura nebija pieradusi pie sakāves. Traģiskais slaktiņš bija beidzies un nākotnē veicams smags uzdevums — nācijas brūču sadziedāšana.

— Kamēr vien dzīvosim, mēs neaizmirsīsim šo rūgto zaudējumu, — kādu vakaru, kopā ar Sīliju pa televizoru skatīdamies pēdējo amerikāņu karaspēka vienību pazemojošo aiziešanu no Saigonas, pareģoja Endijū. — Un vēsturnieki vēl divdesmit gadus strīdēsies, vai mums bija vai nebija tiesības būt Vjetnamā.

— Zinu, ka tas ir savtīgi, Sīlija teica, — bet lai slavētas debesis, ka tas viss beidzies, pirms Brūsijs sasniedzis karadienesta gadus!

Pēc divām nedēļām "Feldinga-Rosa" vadību iepriecināja ziņas no Francijas: jaunais medikaments montēns bija apstiprināts ražošanai un pārdošanai Francijā. Tas nozīmēja, ka saskaņā ar vienošanos starp "Feldingu-Rosu" un Zirondas ķīmiķiem tagad sāksies montēna pārbaude Amerikā.

Sīlija bija jutusi zināmu nemieru, kad uzzināja, ka montēns domāts sievietēm sliktas dūšas novēršanai grūtniecības pirmajos mēnešos. Tāpat kā pārējie, Sīlija vēl nebija aizmirsusi notikumu ar talidomīdu un tā šausmīgās sekas.

Savas bažas viņa bija uzticējusi Semam.

— Arī mana reakcija sakarā ar montēnu sākumā bija tāda pati. — Sems bija saprotošs un līdzjūtīgs. — Taču pēc tam esmu uzzinājis par šo medikamentu daudz ko vairāk un šīs ziņas mani ir pārliecinājušas, ka zāles ir loti efektīvas, taču pilnīgi nekaitīgas.

Kopš talidomīda, Sems turpināja, esot apritējuši piecpadsmit gadi, un šo gadu laikā zinātniskās pētniecības darbs farmācijā bija milzīgi progresējis, arī jauno medikamentu izmēģināšanas jomā.

Turklāt arī valsts kontroles darbs 1975. gadā bija pilnveidojies salīdzinājumā ar piecdesmitajiem gadiem.

— Daudz kas mainās. — Sems neatlaidās. — Piemēram, bija taču tāds laiks, kad idejai par narkozes lietošanu dzemdībās bija daudz sīvu pretinieku, kuri uzskatīja, ka tas esot bīstami. Tikpat labi taču varbūt un ir jābūt drošām zālēm, ko var lietot grūtniecības laikā. Montēns gluži vienkārši ir zāles, kuru laiks nu ir pienācis.

Un lūdza Sīliju nepieņemt kādu noteiktu viedokli, pirms nebūs pārbaudīti visi dati. Sīlija apsolījās.

Drīz pēc tam "Feldinga-Rosa" viceprezidents un galvenais grāmatvedis Sets Feingolds sarunā ar Sīliju uzsvēra, cik svarīgs firmai ir jaunais medikaments, un teica:

—  Sems valdei ir apsolījis, ka montēns mums dos lielus ienākumus, bet tie mums ir velnišķīgi vajadzīgi. Mūsu šī gada pārskats izskatās tāds, it kā mēs būtu kandidāti uz labdarības dāvanu saņemšanu. — Tālākās sarunas gaitā viņš piebilda: — Esmu runājis ar Zirondas finansistiem, un viņi tic, ka montēns viņiem ienesīs milzīgu peļņu.

—  Kaut arī vēl ir pāragri par to runāt, bet arī mēs visi, pārdošanas sfēras darbinieki, jau gatavojamies uz lielu peļņu, — Sīlija teica, — bet tev par godu, Set, mēs padarbosimies mazliet centīgāk.

— Tu esi laba meitene! Ja nu esam aizsākuši runas par centīgu strādāšanu, tad daži no mums gribētu zināt, cik centīgi strādā briti mūsu zinātniskās pētniecības centrā tur pāri viņā pusē. Vai varbūt šie gurķojas un lielāko daļu laika pavada, dzerot tēju?

—  Pēdējā laikā es neesmu neko daudz dzirdējusi… — Sīlija iesāka.

—  Es neko neesmu dzirdējis. — Feingolds pārtvēra Sīlijas vārdus. — Zinu tikai to, ka tas mums izmaksā miljonus, — mūsu nauda it kā ieplūst caurā mucā. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mūsu bilance ir apdraudēta. Sīlij, es tev saku, ka daudzi no mums, valdes locekļus ieskaitot, ir nobažījušies par britu ampelēšanos. Pavaicā Semam!

Taču Sīlijai nekas nebija jāvaicā, jo pāris dienu vēlāk Sems viņu uzaicināja pie sevis.

—  Tu varbūt esi dzirdējusi, — viņš teica, — ka man nākas uzklausīt daudz pārmetumu par Hārlovu un Martinu Pītu-Smitu.

— Jā. Sets Feingolds man teica.

Sems piekrītoši pamāja.

— Sets ir viens no tiem, kuri šaubās. Finansiālu apsvērumu dēļ viņš gribētu, ka Hārlovu slēdz. To vēlas arī aizvien vairāk valdes locekļu, un gadskārtējās sanāksmes laikā man nāksies uzklausīt nepatīkamus jautājumus no akcionāriem. — Tad saīdzis piebilda: — Reizēm arī es tā domāju, ka labāk varbūt tiešām slēgt to centru ciet.

—  Ir pagājis nedaudz vairāk par diviem gadiem, kopš Hārlovā sākās pētījumi, — Sīlija atgādināja. — Tu taču Martinam ticēji.

—  Martins apsolīja vismaz dažus pozitīvus rezultātus divu gadu laikā. Un arī manai ticībai ir savas robežas, kad mēs ar sāpēm atraujam dolārus sev un kad man klūp krāgā valde un akcionāri. Un vēl kas. Martins stūrgalvīgi klusē par pētījumu gaitu. Man taču ir jāzina, kā pētījumi virzās uz priekšu un vai ir vērts turpināt.

— Kāpēc tu pats neaizbrauc paskatīties?

—  Es brauktu, bet man šobrīd nav laika. Tāpēc es gribu, lai brauktu tu, Sīlij. Turklāt — cik vien drīz vari un tad ziņo man par redzēto.

—  Vai tev nešķiet, — Sīlija šaubījās, — ka Vinsentam Lordam tas būtu vairāk piemērots?

—   No zinātniskās puses — jā. Bet viņam taču ir savi aizspriedumi. Viņš bija pret šī centra izveidošanu Anglijā, tātad ja Hārlovu slēgtu, tad izrādītos, ka viņam bijusi taisnība, un viņš nespēs atturēties, to neuzsvēris.

— Cik gan tu labi mūs visus pazīsti! — Sīlija iesmējās.

Sems nopietni atbildēja:

—  Es tevi pazīstu, Sīlij, un esmu mācījies uzticēties taviem spriedumiem un intuīcijai. Taču es lūdzu tevi, lai arī cik ļoti tev patiktu Martins Pīts-Smits, tev savos spriedumos vajadzēs būt stingrai un nežēlīgai. Kad tu vari izbraukt?

— Mēģināšu jau rīt pat, — Sīlija atbildēja.

4. NODAĻA

Sīlijas divu dienu ilgā vizīte Anglijā sākās Londonā — Hītrovas lidostā: viņai nenācās zaudēt ne mirkli laika. Mašīna viņu jau gaidīja, un viņi devās tiešā ceļā uz "Feldinga-Rosa" zinātniskās pētniecības institūtu, kur Sīlija bija paredzējusi kopā ar Martinu Pītu-Smitu un pārējiem apskatīt to, ko pati pie sevis dēvēja par "Hārlovas vienādojumu". Pēc tam viņa izlems, ko sacīt Semam, un lidos mājup.

Pirmajā dienā Hārlovā viņa pārliecinājās, ka institūtā sastapto cilvēku noskaņojums nebija no možajiem. Sākot ar Martinu un tālāk "uz leju", visi centās Sīliju pārliecināt, ka zinātniskās pētniecības darbs par novecošanās problēmu veicas labi, jau daudz kas izzināts, visi strādā saspringti un saliedēti. Tikai reizumis sarunās pavīdēja kaut kas šaubām līdzīgs. Taču tas nozibsnīja tik ātri un tūdaļ pat tika noliegts, ka Sllija pēc tam prātoja, vai tikai tas galu galā viņai nav izlicies.

Pirmajā dienā, laboratorijām cauri ejot, Martins skaidroja, ka viņi savu sākotnējo mērķi esot sasnieguši, — esot izpētītas atšķirības jaunu un vecu dzīvnieku smadzenēs, no kā atkarīgs novecošanas process. Ar laiku varbūt tikšot atklāts, ka tas tāpat ir arī ar cilvēkiem. Sīlija klausījās zinātnieku žargona straumē. Gluži kā burvis, kas izvelk no cepures trusi, Martins pārslīdināja pār gludā galda virsmu negatīvus.

—  Šīs ir hromatogrammas filmas. — Sīlijai tās likās gandrīz tukšas, bet Martins komentēja: — Paskatieties uzmanīgāk un jūs redzēsit divas tumšāku līniju rindas. Viena ņemta no jaunas, otra no vecas žurkas. Ievērojiet… — viņš rādīja ar pirkstu. — Šeit… un šeit… jaunās žurkas rindā ir vismaz deviņi peptīdi, ko vecās žurkas smadzenes vairs neražo. Tagad mums ir pierādījums, — viņa balss satraukumā kļuva skaļāka, — ka smadzeņu reinonukleīnskābe un varbūt DNS novecošanas procesā mainās. Tas ir šausmīgi svarīgi.

—  Jā, — Sīlija teica, bet klusībā prātoja: vai tas tiešām bija triumfs — attaisnojums divus gadus ilgajiem apvienotajiem pūliņiem un milzīgajiem izdevumiem?

Visapkārt bija redzams šo izdevumu atgādinājums — plašas laboratorijas un moderni kabineti, visi ar pārvietojamām šķērssienām, plaši gaiteņi, ērta konferenču telpa, nerūsējošā tērauda un modernu galdu pārpilnība bagātīgi iekārtotajās laboratorijās; starp citu galdi bija izgatavoti no sintētikas, jo no zinātniskā viedokļa koku uzskatīja par nepieņemamu — "netīru". Gaisa kondicionētāji izvadīja iespējamos gaisa piemaisījumus. Viss bija gaišās, taču ne kliedzošās krāsās. Pāris inkubācijas telpās atradās masīvi inkubatori ar stikla priekšsienām, citām telpām bija dubultdurvis ar brīdinošu uzrakstu: "Bīstami! Draud radiācijas briesmas!"

Atšķirība no Kembridžas laboratorijām bija pārsteidzoša, kaut arī šis tas atgādināja gaisotni Kembridžā: tās bija papīru kaudzes — daudz un nekārtīgi sakrautas uz galdiem, it īpaši uz Martina galda. Zinātnieka darba paņēmieni, viņa nodomāja, tātad ir neatkarīgi no apkārtējās vides.

Martina paskaidrojumi nemitējās. Sīlija mēģināja uztvert, cik spēja. Tad nolēma mainīt sarunas tematu.

—  Kad atvērām institūtu, jūs teicāt, lai jums dod divus gadus. Jūs cerējāt, ka pa šo laiku būsit jau sasniedzis kaut ko noteiktu. Tas bija pirms diviem gadiem un četriem mēnešiem.

— Vai es tiešām tā teicu? — Martins likās pārsteigts.

— Jā. Sems to atceras. Es arī.

—  Tad tas ir bijis ļoti neapdomīgi no manas puses. Tādam darbam, ko mēs te darām, grafiki neder.

Martins likās mierīgs, taču zem šī ārējā mierīguma čaulas Sīlija manīja sasprindzinājumu. Arī fiziski Martins nelikās esam labā formā: bija bāls, nogurušu skatienu — tās, iespējams, bija garo darba stundu pēdas, sejā bija ievilkušās grumbas, kādu pirms diviem gadiem nebija.

— Martin, — Sīlija ierunājās, — kāpēc jūs nesūtāt ziņojumus par pētījumu gaitu? Semam ir direktoru padome, kura viņam ir jāpārliecina, un ari akcionāri.

Martins pirmo reizi nepacietīgi pakratīja galvu.

— Ir taču daudz svarīgāk, lai es varētu koncentrēties pētījumiem! Ziņojumi, rakstīšana un papīri aizņem tik daudz vērtīgā laika! Džons Loks raksta, ka cilvēks izdara atklājumus, pastāvīgi koncentrējot domas konkrētā virzienā. Zinātniekam tas visu laiku jāpatur prātā.

Šo Martina atziņu Sīlija atcerējās vēlāk — sarunā ar administratoru Bentliju, pēc kura domām, ziņojumi bija izpalikuši citu iemeslu dēļ.

— Jums jāsaprot, misis Džordana, ka doktoram Pītam-Smitam vispār ir grūti kaut ko uzrakstīt. Viņa prāts darbojas tik ātri, ka tas, kas viņam šķitis svarīgs vakar, šodien var likties nesvarīgs, bet rīt pavisam nenozīmīgs. Viņu mulsina tas, ko viņš uzrakstījis, teiksim, pirms diviem gadiem: tas Pītam-Smitam liekas naivi, kaut arī tolaik varbūt bijis ļoti svarīgs. Ja vien būtu iespējams, viņš likvidētu visu agrāk uzrakstīto. Zinātnieku aprindās tas nav nekas neparasts. Ar to jau man nācies sastapties arī agrāk.

— Pastāstiet man vēl kaut ko par zinātnieku prātiem, — Sīlija lūdza.

Viņi runājās Bentlija vienkāršajā, taču glīti iekārtotajā kabinetā, un Sīlija sāka izjust aizvien lielāku cieņu pret šo kompetento, zvirbulim līdzīgo vīru, kuru pati bija izraudzījusies par institūta biznesa puses vadītāju.

Naidžels Bentlijs padomāja, tad turpināja:

— Varbūt vissvarīgākais ir tas apstāklis, ka zinātnieki pārāk ilgi iestieg izglītošanās procesā, tik ļoti ieaug savas bieži vien šaurās specialitātes ietvaros, ka vēlāk nekā mēs pārējie saskaras ar ikdienas realitātēm. Dažs labs no lielajiem zinātniekiem ar tām vispār nenonāk kontaktā.

— Esmu dzirdējusi, ka dažā ziņā viņi ir un paliek bērnišķīgi.

— Tieši tā, misis Džordana, un dažās dzīves sfērās pat ļoti. Tāpēc jau tik bieži akadēmiskajās aprindās nākas sastapties ar bērnišķībām; tās ir sīkas ķildas un tamlīdzīgas nesaskaņas par pavisam nenozīmīgām lietām.

— Nedomāju, ka kaut kas tamlīdzīgs varētu attiekties uz Martinu Pītu-Smitu, — Sīlija domīgi iestarpināja.

— Varbūt ne tieši tādā veidā, — Bentlijs piekrita, — taču tomēr.

— Pastāstiet man, lūdzu!

—  Nu, piemēram, doktoram Pītam-Smitam sagādā grūtības pieņemt gluži sīkus lēmumus. Tā viņš nedēļām ilgi mocījās un nevarēja izšķirties, kuram no abiem mūsu tehniķiem būtu jābrauc uz trīs dienu kursiem Londonā. Es vai jūs šo jautājumu būtu izšķīruši pāris minūšu laikā. Galu galā tāpēc, ka mans priekšnieks nebija spējīgs pieņemt lēmumu, es to izdarīju viņa vietā. Šis piemērs, protams, ir pilnīgā pretstatā ar doktora Pīta-Smita zinātnieka spējām.

— Turpiniet, lūdzu! Arī par to, kāpēc Martins nesūta ziņojumus!

— Jā, varbūt man vajadzētu ar jums aprunāties vēl par kādu lietu, — Bentlijs ieteicās, — tas varbūt tieši attiecas uz jūsu ierašanos pie mums.

— Runājiet!

—  Doktors Pīts-Smits ir vadītājs, un kā jebkurš vadītājs viņš nedrīkst izrādīt šaubas par darbu, ko darām. Ja viņš to pieļautu, tiktu vājināta viņa kolēģu ticība pašu spēkiem. Un vēl kas: doktors Pīts-Smits ir pieradis strādāt viens, savā tempā. Tagad viņam pēkšņi nākas atbildēt par citu darbu, no viņa ir atkarīgi daudzi cilvēki, tāpat arī viņam jāizjūt un jātiek galā ar dažāda rakstura spiedieniem — smalkiem un ne visai smalkiem, jūsu pašreizējo klātbūtni ieskaitot. Tas viss atstāj lielu iespaidu, palielina spriedzi.

—  Tātad tomēr pastāv šaubas par to, ko jūs te darāt, — Sīlija secināja. — Vai šīs šaubas ir nopietnas? Es par to visu laiku domāju.

Bentlijs pārliecās pār galdu Sīlijai tuvāk.

— Te strādājot, esmu cieši saistīts ar doktoru Pītu-Smitu, taču vēl lielāks pienākums man ir pret jums un misteru Hotornu. Tāpēc man ir jāatbild uz jūsu jautājumu: jā, šaubas ir.

— Gribu zināt visu par šīm šaubām! Visos sīkumos.

— Man nav zinātnieka kvalifikācijas, — Bentlijs atbildēja. Brīdi vilcinājies, viņš turpināja: — Domāju, ka jums vajadzētu aprunāties ar doktoru Šastri. Jums vajadzētu izmantot savas pilnvaras un ieteikt viņam visu atklāti izstāstīt.

Doktors Rao Šastri, kā Sīlija zināja, bija nukleīnskābju ķīmiķis, pakistānietis, Martina kolēģis no Kembridžas, kuru viņš bija savervējis par savu vietnieku.

—  Paldies par padomu! Jā, starp citu Martins man šodien citēja Džonu Loku. Vai viņš ir Loka cienītājs?

— Tāpat kā es. — Bentlijs pasmaidīja. — Mēs abi esam pārliecināti, ka Loks bijis viens no labākajiem filozofiem un padomdevējiem, kādus pasaule vien pazinusi.

— Es gribētu šovakar palasīt kādu no viņa darbiem. Vai varat man sadabūt kaut ko?

Bentlijs kaut ko ierakstīja savā piezīmju blociņā.

— Tas jūs gaidīs viesnīcā.

Tikai nākamās dienas pēcpusdienā Sīlijai izdevās aprunāties ar doktoru Šastri. Līdz tam viņa bija aprunājusies ar citiem institūta darbiniekiem, kuri par pētījumu gaitu Hārlovas institūtā bija noskaņoti optimistiski. Taču Sīliju neatstāja sajūta, ka kaut kas netiek izsacīts līdz galam, viņa instinktīvi nojauta, ka šie cilvēki nebija pret viņu patiesi.

Rao Šastri bija skaists, tumšādains vīrietis ap gadiem trīsdesmit ar skaidru un veiklu valodu. Sīlija zināja, ka viņš ir fizikas zinātņu doktors ar lielisku zinātnisko darbu sarakstu. Kā Martins, tā arī Bentlijs bija apliecinājuši, cik institūtam ar tādu zinātnieku joti laimējies. Šastri un Sīlija satikās institūta kafetērijā — nelielā telpā, kur institūta vadošie darbinieki dzēra kafiju darba laikā. Paspiedusi Šastri roku, Sīlija aizvēra durvis, lai viņus neviens netraucētu, un apsēdās.

— Domāju, ka zināt, kas esmu, Sīlija iesāka.

— Zinu, misis Džordana. Mans kolēģis Pīts-Smits bieži pārjums stāstījis daudz laba. Tagad man ir tas gods jūs satikt, — Šastri runāja izglītota cilvēka valodā ar pakistāniešiem raksturīgo dziedošo intonāciju. Viņš bieži smaidīja, kaut ari nereti smaids nervozi apdzisa.

— Es arī esmu priecīga ar jums tikties un gribētu aprunāties par to, kā veicas pētījumi.

— Brīnišķīgi! Patiešām apbrīnojami!

— Jā, arī citi man to ir teikuši. Bet, pirms mēs turpinām, es gribu jums atgādināt, ka atrodos šeit "Feldinga-Rosa" prezidenta mistera Hotorna vārdā un man dotas viņa pilnvaras.

— Ak Dievs! Gribētu zināt, kas sekos tālāk.

— Tālāk, doktor Šastri, es jus lūgšu, faktiski pavēlēšu jums būt pilnīgi atklātam pret mani un neko neslēpt, pat visniecīgākās šaubas, kas jums būtu radušās sakarā ar darbu un ko jūs līdz šim esat paturējis pie sevis.

— Man nav visai ērti par to runāt, Šasiri teica, un ari gluži godīgi tas nav. Galu galā iiian pret doktoru Pītu-Smitu ir zināms pienākums, viņš ir godīgs puisis.

— Vēl lielāks pienākums jums ir pret "Feldingu-Rosu", — Sīlija asi atgādināja, — tāpēc ka firma jums maksā algu, labu algu, un firmai ir tiesības pretī saņemt godīgu profesionālu viedokli.

— Misis Džordana, manuprāt, jūs nemēdzat mest aplinku cilpas, vai ne? — Jaunā pakistānieša tonī jaudās šoks un cieņa.

— Cilpu mešanai, kā jūs to daiļrunīgi nosaucāt, doktor Šastri, ir vajadzīgs laiks, un man tā nav daudz, jo rīt es atgriežos Amerikā. Tātad, lūdzu, pasakiet skaidri un gaiši, kur pēc jūsu domām — atrodas mūsu zinātniskās pētniecības institūts un uz kurieni tas iet!,

Šastri padodamies pacēla rokas un nopūtās.

—  Labi. Pētījumi nav diez ko tālu pavirzījušies uz priekšu. Un mans pieticīgais viedoklis, kā domā arī daudzi šī projekta izstrādātāji, ir šāds: tie nekur arī neved.

— Mazliet sīkāk par šiem viedokļiem!

— Viss, ko mēs vairāk nekā divu gadu laikā esam noskaidrojuši, ir: smadzeņu DNS novecojot mainās. Tas, protams, ir interesants sasniegums, taču tālāk ir nolādēta kaila siena, kurai cauri mēs neprotam izlauzties, varbūt nespēsim to vēl daudzus gadus, turklāt arī tad var izrādīties, ka Pīta-Smita iecerētais peptīds aiz šīs sienas nemaz neatrodas.

— Un kādas ir jūsu domas par šo peptīdu?

— Tā ir mana kolēģa teorija, misis Džordana. Atzīstos, ka es tai ticēju. — Šastri ar nožēlu pakratīja galvu. — Bet tagad sirds dziļumos vairs neticu.

Viņi vēl minūtes divdesmit runājās par zinātnes jautājumiem. Sīlija uzzināja, ka no visas zinātnieku grupas, kas strādā Hārlovā, vienīgi Martins patiesi tic, ka viņi iegūs vērtīgus rezultātus.

—  Paldies, doktor Šastri, — viņa beidzot teica, — no jums es uzzināju to, ko biju gribējusi uzzināt šurpbraucot.

— Esmu izdarījis savu pienākumu, — jaunais vīrietis skumji nošūpoja galvu, — kā jūs pieprasījāt. Bet šonakt es slikti gulēšu.

—  Nedomāju, ka es gulēšu labi, — Sīlija atbildēja. — Bet tā ir cena, ko mēs un mums līdzīgi cilvēki dažreiz maksā par to, ka esam tur, kur atrodamies.

5. NODAĻA

Sava apmeklējuma otrajā un pēdējā vakarā Hārlovā Sīlija pēc Martina ielūguma ciemojās Viņa mājās. Pēc tam viņi devās pusdienot Čērčgeitas hotelī, kur Sīlija bija apmētusi?s -

Martins dzīvoja mazā savrupnamiņā neliela dārziņa vidū divi» jūdzes no "Feldinga-Rosa" institūta. Šī modernā un funkcionālā mājiņa bija tik līdzīga blakus celtnēm, ka Sīlijai tās šķita ražotas uz konveijera līnijas.

Ieradusies Martina miteklī, viņa — tāpat kā citās reizēs — atkal sajuta vīriešu apbrīnas pilnos skatienus. Uz Angliju līdzpaņemtā bagāža bija visai pieticīga, dienā Sīlija valkāja klasiska stila kostīmu, taču šim vakaram par godu viņa bija ģērbusies modelētājas Diānas fon Firstenbergas tērpā — tas bija skaists brūns tērps ar aizdari vienā pusē un baltu zīmējumu; viņas kaklu rotāja pērļu kaklarota, brūnie mati bija sakārtoti īsā, modernā frizūrā.

Gaitenī Sīlijas ceļā pagadījās veseli pieci dzīvnieki — draudzīgs īru seters, rūcošs angļu buldogs un trīs kaķi. Dzīvojamā istabā uz laktiņas tupēja papagailis.

Viņa iesmējās:

— Izrādās, jūs esat dzīvnieku mīļotājs!

— Laikam gan. — Martins smaidīja. — Man patīk, ja apkārt ir dzīvnieki, un neesmu spējīgs paiet garām bezpajumtes kaķiem. — Kaķu trijotne likās sacīto saprotam un verdziskā padevībā sekoja saimniekam.

Sīlija zināja, ka Martins dzīvo viens un apkopēja ik dienas nāk uzkopt māju. Dzīvojamā istabā bija tikai pašas nepieciešamākās mēbeles — ar ādu apvilkts atzveltnes krēsls un trīs ar zinātnisko literatūru piekrauti grāmatu plaukti. Uz neliela galdiņa atradās dažas ruma un bezalkoholisko dzērienu pudeles. Martins norādīja uz atzveltnes krēslu un ķērās pie dzērienu jaukšanas.

— Vai ruma kokteili nevēlaties?

— Vēlos gan, — Sīlija teica, — un jūtos aizkustināta, ka jūs to atceraties. — Viņa domāja, vai arī vakara beigās valdīs tikpat draudzīgs un atraisīts noskaņojums. Tāpat kā agrāk, viņa apzinājās, ka Martins ir pievilcīgs vīrietis, taču, šurp nākot, bija sev atgādinājusi Sema Hotoma vārdus, ko viņš bija teicis šķiroties: "Lai kā Martins tev patiktu… ja tev nāksies būt cietai un nežēlīgai… tad esi tāda."

— Parīt es tikšos ar Semu, — Sīlija teica, — un man nāksies dot savu spriedumu par Hārlovas institūta nākotni, tāpēc gribētu zināt, ko jūs par to domājat.

— Te nekā sarežģīta nav. — Viņš pasniedza Sīlijai ruma kokteili. — Jums jāiesaka turpināt mūsu pašreizējos pētījumus vēl vienu gadu, varbūt arī ilgāk, ja tas būs nepieciešams.

— Pret turpināšanu pastāv opozīcija. Jūs to zināt.

— Jā. — Vēl joprojām bija skaidri manāma pašapziņa, ko Martins izrādīja Sīlijai. — Taču nekompetenti cilvēki nespēj aptvert mūsu pētījumu plašo kopainu.

— Vai doktors Šastri arī pieder pie tādiem?

— Diemžēl — jā. Kā garšo kokteilis?

— Tas ir lielisks!

— Rao pirms kādas stundas ar mani runāja, — Martins teica. — Man esot jāzina tas, ko viņš jums šodien pateica. Rao piemīt spēcīgas goda jūtas.

— Un?

—Viņam nav taisnība. Nepavisam ar ne. Tāpat kā pārējiem, kuri

šaubās.

— Vai jūs ar faktiem varat apgāzt Šastri teikto? — Sīlija vaicāja.

—  Protams, ne! — Martins uzliesmoja nepacietībā. — Visi zinātniskie pētījumi balstās uz teoriju. Ja mūsu rīcībā būtu fakti, nebūtu vajadzīgi pētījumi. Mums ir profesionāls spriedums un nedaudz intuīcijas — dažs šo kombināciju dēvē par zinātnieku iedomību. Lai vai kā, bet tā ir pārliecība, ka esi uz pareizā ceļa un ka tikai laiks — un šajā gadījumā neliels laika sprīdis — tevi šķir no meklējamā.

—   Laiks un daudz naudas, — Sīlija atgādināja. — Un arī jautājums, vai pareizais ir jūsu vai Sastri un pārējo spriedums.

Martins iesūca savu atšķaidīto viskiju un brīdi padomāja. Tad teica:

—  Nauda ir kaut kas tāds, par ko man negribētos domāt vairāk, nekā tas nepieciešams, it īpaši nauda, kas iegūta no zāļu tirdzniecības. Jūs par to sākāt runāt pirmā, tāpēc es jums tagad kaut ko pateikšu, jo tas ir vienīgais veids, kā panākt, lai jūs, Sems un citi jums līdzīgie mani saprastu.

Sīlija saspringti vēroja Martinu un uzmanīgi gaidīja, kas sekos tālāk.

—  Kaut arī es atrodos, kā jūs to domājat, zinātnieka atrautībā no pasaules, — viņš teica, — zinu, ka "Feldingam-Rosam" ir nepatikšanas. Ja nākamo gadu laikā stāvoklis neuzlabosies, firma noies dibenā. — Tad asi pavaicāja: — Tā ir,' vai ne?

Sīlija vilcinājās, tad pamāja.

— Tā ir.

— Ja man dotu vēl nedaudz laika, varu jūsu firmu glābt. Ne tikai izglābt, bet iegūt tai atzinību un padarīt to bagātu. Tāpēc ka manu pētījumu galarezultāts būs nozīmīgs medikaments. — Martina sejā ievilkās grimase. — Komerciālais iznākums man ir vienaldzīgs. Tagad man par to neērti runāt. Bet, kad notiks tas, ko gribu sasniegt, būs arī peļņa.

Sīlija nodomāja: šis apgalvojums ir ne mazāk iespaidīgs par Kembridžas laboratorijā izteikto. Toreiz arī Sems bija noticējis šim efektam. Taču šis pirms diviem gadiem izteiktais apgalvojums nebija izpildīts. Kāpēc lai ar šodienas apgalvojumu notiktu citādi?

— Es nezinu. — Sīlija pakratīja galvu. — Vienkārši nezinu.

— Nolādēts! Es zinu, ka mans spriedums ir pareizs! — Martina balss kļuva skaļāka. — Mēs esam tuvu, ļoti tuvu līdzekļiem, kas ļaus mums uzlabot novecošanās procesa kvalitāti un aizkavēt smadzeņu nolietošanos, varbūt arī ārstēt Alcheimera slimību. — Viņš izdzēra glāzes saturu un strauji nolika glāzi. — Velns ar ārā, kā lai es jūs pārliecinu?

— Jūs varat pusdienu laikā pamēģināt vēlreiz. — Sīlija ielūkojās rokaspulkstenī. — Es domāju, mums jāiet.

Čērčgeitas hotelī bija laba virtuve un lielas porcijas — pārāk lielas Sīlijai. Pēc brīža viņa bija paēdusi un sāka rotaļāties ar to, kas bija palicis pāri uz šķīvja; viņa ar dakšiņu pārvietoja atlikušo ēdienu šurp un turp un pārdomāja, ko sacīs tālāk. Sīlija zināja, ka tālākā saruna būs ļoti svarīga un tāpēc vilcinājās, rūpīgi vārdus meklējot.

Ēdamzālē valdīja patīkama gaisotne. Viesnīcas ēka bija vēsturiska celtne. Ēdamzāle bija viena no tām telpām, kas pēc pārbūvēm bija saglabājusi aizgājušo gadsimtu elpu. Sīlijai patika telpas atmosfēra — zemie griesti, polsterētie soli pie logiem, sarkanbaltie galdauti, salvetes un patīkamā apkalpošana.

Sīlija sēdēja uz viena no soliņiem, Martins — viņai iepretim.

Visu maltītes laiku viņi turpināja Martina mājās aizsākto sarunu. Sīlija vairāk klausījās, šad un tad iestarpinot pa jautājumam, bet Martins pārliecinoši runāja. Taču viņas atmiņā bija iespiedušies Bentlija vakar teiktie vārdi: "Doktors Pīts-Smits ir vadītājs, un kā jebkurš vadītājs viņš nedrīkst izrādīt vājumu vai šaubas…"

Vai Martins, par spīti ārējai pašapziņai, šaubījās? Sīlija pārdomāja, ar kāda taktiska paņēmiena palīdzību to uzzināt. Ideju viņa bija atradusi vakar vakarā lasītajā grāmatā, ko Naidžels Bentlijs, savu solījumu turot, bija nogādājis viesnīcā.

Viņa cieši paskatījās Martinā.

—  Pirms stundas mājās jūs teicāt, ka jums piemīt zinātnieka iedomība.

— Tikai nepārprotiet! — viņš iebilda. — Tas ir kaut kas pozitīvs, nevis negatīvs! Tā ir zināšanu un sava darba paškritikas kombinācija, taču reizē arī pārliecība. Tas ir kaut kas tāds, kas nepieciešams ikvienam zinātniekam, lai izturētu.

Viņam runājot, Sīlijai pirmo reizi ienāca prātā: vai te nebija manāma niecīga plaisiņa Martina pašpārliecinātības vairogā? Viņa nebija par savu pieņēmumu droša, tāpēc neatlaidās:

—  Vai ir iespējams, ka zinātniskā iedomība — vai kā to sauc — var aiziet par tālu? Vai cilvēks nevar kļūt pārliecināts par to, kam grib ticēt? Vai, vēlamajām domām nododoties, cilvēka pārliecība dažreiz nekļūst nesatricināma?

—  Viss ir iespējams, — Martins atbildēja, — kaut arī šajā gadījumā tas tā nav.

Taču viņa balss bija kļuvusi neizteiksmīga, vairs ne tik pārliecinoša kā agrāk. Tagad viņa bija droša: Martina vājā vieta bija atrasta, un viņš bija tuvu piekāpšanās brīdim, varbūt atradās jau uz kritiskās robežas.

—  Vakar vakarā es kaut ko izlasīju, — Sīlija teica, — un pierakstīju, kaut arī domāju, ka jūs to varbūt zināt. — Viņa izvilka no somiņas viesnīcas vēstuļpapīra lapiņu un skaļi nolasīja: "Kļūdīšanās nav mūsu zināšanu vaina, bet gan mūsu spriedumu kļūda… Tie, kuri nespēj savā prātā paturēt seku gaitu vai nespēj izvērtēt, kurš no pretējiem pierādījumiem un liecībām svarīgāks, var viegli un maldīgi nonākt pie nepareizā viedokļa."

Iestājās klusums. Pēc brīža, apzinādamās, ka ir nežēlīga, Sīlija teica:

—  Tas ir no Džona Loka esejām par cilvēka prātu. To teicis cilvēks, kuram jūs ticat un kuru jūs cienāt.

— Jā, es zinu.

—  Tātad — vai nav iespējams, — viņa neatlaidās, — ka jūs neizsverat šos pretējos pierādījumus un kajūs turaties pie viedokļa, kas ir nepareizs tieši tā, kā to teicis Loks?

Martina skatienā bija mēms lūgums, kad viņš vaicāja:

— Vai jūs domājat, ka tā ir?

— Jā, es tā domāju, — Sīlija mierīgi atbildēja.

— Man ir žēl, ja jūs… — Vārdi aizžņaudzās Martinam kaklā, un Sīlija tik tikko pazina viņa balsi. — Tad es vairs neturpināšu, — viņš klusi pabeidza.

Martins bija satriekts. Viņa elka Loka citāts, ko pret viņu bija vērsusi Sīlija, bija ievainojis viņu pašā sirdī. Vēl vairāk — līdzīgi mašīnai, kas pēkšņa defekta dēļ vēršas pret sevi un sevi iznīcina, viņš bija zaudējis kontroli pār sevi. Seja bija kļuvusi pelnu pelēka, mute vaļā, žoklis nokarājās. Lūpas runāja nesakarīgus vārdus:

— …pasakiet saviem ļaudīm, lai izbeidz… lai visu slēdz… esticu, bet varbūt neesmu pietiekami gudrs… esmu viens… to, ko mēs meklējam, atradīs… tas notiks, tam jānotiek, bet kaut kur citur.

Sīliju pārņēma šausmas. Ko viņa bija izdarījusi? Viņa bija mēģinājusi satricināt Martinu, lai viņš atklātu, kā viss bija īstenībā, taču viņa nebija gribējusi aiziet tik tālu. Tagad bija skaidri redzams, ka divus gadus ilgi krājusies spriedze un lielā atbildība, ko viņš bija nesis, prasīja savu daļu.

— …noguris, tik noguris…

Dzirdot šīs sakāves pēdējās frāzes, Sīlija izjuta nepārvaramu vēlēšanos viņu apskaut un mierināt. Un pēkšņā atskārsmē saprata, kas notiks tālāk.

— Martin, — viņa noteikti sacīja, — iesim projām no šejienes!

Garāmejošā oficiante paskatījās uz viņiem ar ziņkārīgu skatienu. Sīlija piecēlās un sacīja:

— Pierakstiet pusdienas manam rēķinam! Mans draugs nejūtas labi.

—Protams, misis Džordana! — Meitene pavirzīja galdiņu sānis. — Vai jums nevajag palīdzēt?

— Nē, paldies! Es pati tikšu galā. — Viņa paņēma Martinu zem rokas un virzīja uz vestibila pusi. No turienes kāpnes veda augšup uz viesu istabām. Sīlijas istaba atradās netālu no kāpņu gala. Viņa atslēdza durvis ar savu slēdzeni, un viņi iegāja iekšā.

Arī šajā celtnes daļā viss liecināja par ēkas saiknēm ar pagātni: taisnstūrveida guļamtelpā bija zemi griesti, ar ozolkoku apšūtas sienas un no akmeņiem mūrēts kamīns. Mazo logu rūtis atgādināja, ka septiņpadsmitajā gadu simtenī stikls bija dārga greznība.

Pāri gultai slējās baldahīns. Istabene bija glīti atlocījusi segu un uz spilvena izklājusi Sīlijas naktsveļu.

Sīlijai iešāvās prātā: cik gan daudz no senu ģimeņu vēstures bija redzējusi šī istaba — dzimšanu un nāvi, slimības, mīlestības kaisli, priekus, bēdas, strīdus, mīlētāju tikšanos. Un šonakt, viņa nodomāja, tam visam pievienosies vēl kāds notikums.

Vēl aizvien apmulsušais un satriektais Martins stāvēja un nedroši raudzījās Sīlijā. Paņēmusi naktsveļu un pagriezusies uz vannas istabas pusi, viņa maigi izrīkoja:

— Izģērbies un ej gultā! Es tūlīt nākšu.

Kad Martins vēl aizvien nekustēdamies, turpināja uz viņu skatīties, Sīlija piegāja tam cieši klāt un čukstus pavaicāja:

— Tu taču arī to vēlies, vai ne?

Viņa stāvs notrīsēja satrauktā nopūtā: — Ak mans Dievs, jā\

Kad viņi apskāvās, Sīlija sāka viņu mierināt gluži kā bērnu. Taču ne ilgi.

Viņa sajuta Martina kaislību augam augumā un pašas — atbildam. Tieši tāpat kā pēc šī brīža bija ilgojies Martins, arī Sīlija bija zinājusi, ka tam jānotiek agrāk vai vēlāk. Jau viņu pirmās tikšanās reizē Kembridžā Sīlija bija sapratusi, ka viņu starpā bija uzliesmojis kaut kas vairāk nekā pēkšņa savstarpēja patika. Kopš tā brīža Sīlija zināja, ka nekad nebija pastāvējis jautājums "vai", bet gan vienkārši "kad".

Tam, ka šis piepildījums notika šeit un tagad, vienā ziņā bija gadījuma raksturs. Tas bija noticis Martina pēkšņā sabrukuma un izmisuma dēļ, viņam bija nepieciešams viņas spēks un mierinājums. Taču, ja tas, kas notika tagad, nebūtu noticis šovakar, kāda cita tikšanās būtu noslēgusies tāpat — ikviena viņu satikšanās bija tuvinājusi šo liktenīgo brīdi.

Atbildot Martina kvēlajiem skūpstiem, viņa prāta dziļumos apjauta, ka agrāk vai vēlāk nāksies atbildēt uz morāles jautājumiem un izsvērt sekas. Taču ne šobridl Sīlijai vairs nebija spēka pretoties, bija tikai vēlēšanās sasniegt piepildījumu. Un Sīlijas vēlēšanās, visu aptveroša, kvēlojoša un svētlaimīga, saplūda vienā straumē ar Martina jūtām.

. ..Kā Sīlijai šķita, Martins bija aizmidzis dziļā un mierīgā miegā.

Viņi pamodās agrā rīta stundā un šoreiz maigāk, taču ar tikpat lielu aizrautību ieslīga viens otra rokās.

Kad Sīlija atmodās nākamo reizi, pa telpas vecmodīgajiem logiem lauzās iekšā dienas gaisma.

Martins bija aizgājis. Sīlija atrada zīmīti.

"Visumīļā,

Tu vienmēr man esi bijusi un arī tagad esi iedvesma.

Rīta agrumā, kamēr Tu gulēji, — cik Tu biji skaista! — man ienāca prātā ideja, varbūt pat atrisinājums mūsu pētījumiem. Dodos uz laboratoriju, kaut arī zinu, ka man nav palicis daudz laika, lai redzētu, vai tas kaut ko sola.

Taču es ticu un turpināšu, līdz pienāks pavēle izvākties.

Tas, kas notika starp mums, paliks noslēpums ūn dzīvos manī kā brīnišķīgas atmiņas. Neuztraucies ne par ko. Es zinu, ka cilvēks savu paradīzi atrod tikai reizi mūžā.

Iesaku Tev šo zīmīti nesaglabāt.

Vienmēr Tavs Martins"

Sīlija nomazgājās dušā, pasūtīja brokastis un sāka gatavoties atceļam.

6. NODAĻA

Britu aviolīnijas "Konkordā" pēc brokastīm Sīlija aizvēra acis un centās sakārtot domas.

Tātad — vispirms personiskās lietas.

Astoņpadsmit gadu laikā, kopš Sīlija bija precējusies ar Endrjū, viņai nebija bijušas tuvas attiecības ar citu vīrieti. Nejau tāpēc, ka nebūtu bijusi izdevība, tieši otrādi — piemērotu situāciju netrūka. Reizēm viņa bija pat izjutusi kārdinājumu, taču vai nu aiz lojalitātes pret Endrjū, vai arī vienkārši tāpēc, ka tas nebija licies prātīgi, viņa bija atturējusies. Dažreiz ari abu šo iemeslu dēļ.

Sems Hotorns ne reizi vien bija licis saprast, ka viņam nekas nebūtu pretim pret romānu ar Sīliju. Bet viņa jau sen reizi par visām reizēm bija nolēmusi, ka tas viņu attiecībās būs vissliktākais, un tāpēc Sema retos mājienus bija noraidījusi pieklājīgi, taču noteikti.

Ar Martinu bija citādi. Jau no paša sākuma Sīlija bija viņu apbrīnojusi un arī — viņa tagad pati sev atzinās — vēlējusies tīri fiziski. Tagad šī vēlēšanās bija piepildīta, un iznākums bija tik labs, cik jebkurš mīlētājs vien var vēlēties. Sīlija zināja, ka citos apstākļos starp viņiem varētu būt daudz kas vairāk.

Bet Martins bija gudrs un saprata, ka viņu mīlas sakaram nav nākotnes. To saprata arī Sīlija. Viņa nebūtu gatava pamest Endrjfl un atsvešināties no bērniem. Viņa ļoti mīlēja Endrjū. Viņi bija daudz ko pārdzīvojuši kopā, un Endrjū piemita tāda gudrība, maigums un spēks, kāds nepiemita nevienam Sīlijas paziņam, pat Martinam ne.

Tāpēc Martins, šorīt būdams vairāk dzejnieks nekā zinātnieks, bija rakstījis: "Cilvēks savu paradīzi atrod tikai vienreiz mūžā."

Viņa pieņēma, ka pēc vakar notikušā viņai vajadzētu justies vainīgai. Bet viņu vainas apziņa nemocīja — tieši otrādi, un tā nu tas bija.

Tad viņas domas pievērsās Endrjū.

Vai Endrjū bija pārkāpis laulību? Iespējams, ka jā. Arī viņam droši vien nebija trūcis iespēju, turklāt viņš bija pievilcīgs vīrietis. "Ko es tādā gadījumā varētu teikt?" Sīlija pati sev vaicāja. Protams, pieņemot, ka tā ir noticis, viņa laimīga nejustos, jo loģikai šajās lietās nebija vietas. No otras puses, viņa nekad sev neatļaus pārdzīvot kaut ko tādu, ko skaidri nezināja.

Reiz kokteiļu vakarā Moristaunā Sīlija bija dzirdējusi kādu ciniski sakām: "Ikviens normāls vīrietis, kurš divdesmit gadus nodzīvojis laulībā un apgalvo, ka ārpus laulības seksa nav bijis, ir vai nu melis, vai nenormāls." Tā, protams, nebija taisnība. Daudziem vīriešiem gluži vienkārši tāda iespēja neradās, bet citi palika monogāmi tāpēc, ka paši to gribēja.

Taču šajos apgalvojumos bija arī zināma patiesība. Sīlija zināja, ka mediķu, tāpat arī farmaceitu aprindās, kur viņa ar Endrjū apgrozījās, ārpuslaulības sakari nebija retums.

Iznira nākamais jautājums: vai gadījuma sakariem bija kāda nozīme saliedētā laulībā? Sīlija domāja, ka ne, ja vien tie nebija pārāk nopietni vai nepārauga ieilgušā romānā. Patiesībā Sīlija bija pārliecināta, ka daudzas laulības izirst tāpēc, ka laulātie ir pārāk aizspriedumaini un greizsirdīgi, kaut gan tas bieži nebija nekas vairāk kā nekaitīga seksuāla izklaidēšanās.

Galu galā Sīlija pielika punktu savām pārdomām par Endrjū. Lai ko arī viņš būtu vai nebūtu darījis ārpus viņu laulības, viņš vienmēr būs apdomīgs un diskrēts. Sīlija nolēma būt tikpat diskrēta un attiecībām ar Martinu pārvilkt svītru.

Tik daudz par personisko dzīvi.

Tāpēc, visus šos cēloņus domās pārcilājot, Sīlija juta kārdinājumu neko nedarit. Šis "nekas" nozīmēja: turpināt darbu Hārlovā cerībā, ka tur kaut kas var iznākt.

Tagad par Hārlovu. Ko viņa rīt sacīs Semam?

Acīmredzot institūts bija jāslēdz. Vajadzēja atzīt, ka tā atvēršana bijusi kļūda. Jo ātrāk — jo mazāk zaudējumu. Bija jāuzskata, ka

Martina projekts par garīgo novecošanos bijis neveiksmīgs un atnesis lielu vilšanos.

Bet vai viņas izraudzītais kurss bija pareizs? Vai tā bija labākā izeja? Pat tagad, neskatoties uz visu Hārlovā redzēto un dzirdēto, Sīlija nebija par to droša.

It īpaši viņai mieru nedeva Martina izmisumā sacītie vārdi: "To, ko mēs meklējam, atradīs… tas notiks, tam jānotiek… bet kaut kur citur…"

Toreiz viņa šiem Martina vārdiem nebija piešķīrusi lielu nozīmi. Taču tagad tie šķita daudz nozīmīgāki. Kur tas bija — "kaut kur citur"? Kādā citā zemē? Kādā citā farmaceitiskajā firmā? Vai gadījumā, ja "Feldings-Ross" atteiksies no Martina garīgās novecošanas pētījumiem, tos nepārtvers un nenovedīs līdz sekmīgām beigām kāda cita firma? "Sekmes" šinī gadījumā būtu ienesīga jauna medikamenta ražošana.

Šos pētījumus varēja realizēt arī citās valstīs. Pirms diviem gadiem Martins bija minējis zinātniekus, kuri līdzīgus pētījumus izdarīja Vācijā, Francijā, Jaunzēlandē. Sīlija bija ievākuši zinas, ka pētījumi šajās zemēs turpinās, kaut arī panākumi — acīmredzot — nebija lielāki kā Hārlovā.

Bet ja nu pēc tam, kad Hārlovā pētījumi būs pārtraukti, vienam no tiem pārējiem zinātniekiem izdodas tas, kas būtu varējis notikt Hārlovā, ja vien viņi būtu turpinājuši? Kā tad jutīsies "FeldingsRoss"? Un kā jutīsies Sīlija, un ko par viņu teiks firmā, ja viņa būs ieteikusi slēgt Hārlovu?

Taču — Sīlija prātoja tālāk — vai tas nebija drošākais lēmums, pareizāk sakot, vai lēmuma nepieņemšana nebija pareizākā rīcība? Jā! Tā bija "pagaidīsim — redzēsim" filozofija, kā viņa bija dzirdējusi runājam Semu Hotornu un Vinsentu Lordu, kad abi kritizēja Pārtikas un zāļu administrācijas filozofiju Vašingtonā. Te nu viņa bija apmetuši loku un nonākusi atpakaļ pie Sema piekodinājuma, viņai uz Angliju dodoties: "Tev savos spriedumos vajadzēs būt cietai un nežēlīgai…"

Sīlija nopūtās. Nebijajēgas atteikties no grūtā lēmuma. Viņai tas bija jādara. Grūtie lēmumi bija daļa no augsta ranga vadītāju atbildības, pēc kā viņa reiz bija tīkojusi un kas viņai nu bija. Taču, kad "Konkords" nolaidās Ņujorkā, viņa vēl nezināja, ko teikt.

Izrādījās, ka Sems bija ļoti aizņemts, tāpēc Ģīlijas tikšanās ar Semu vienu dienu aizkavējās. Kad pienāca tikšanās brīdis, viņas slēdziens par Hārlovu bija stingrs un nelokāms.

— Nu, — Sems teica, netērēdams laiku ievadam, kad viņi bija atsēdušies viens otram pretim prezidenta apartamentos, — vai esi izlēmusi?

Tiešais jautājums un Sīlijas intuīcija lika skaidri noprast, ka Semu neinteresē nekādas detaļas vai paskaidrojumi.

— Jā, — moži skanēja viņas atbilde, — visu apsverot, domāju, ka tā būtu kļūda — slēgt. Hārlovas institūtu. Martinam jāatļauj strādāt vēl gadu un varbūt pat ilgāk.

— Labi, — Sems lietišķi piekrita.

Sīlija saprata, ka viņas ieteikums ir pieņemts. Turklāt viņa juta, ka Sems jūtas atvieglots, it kā viņš tieši tādu atbildi būtu gaidījis.

— Es uzrakstīju ziņojumu, — viņa to nolika uz galda, un Sems to nometa pie citiem ziņojumiem.

—  Es kādreiz to izlasīšu. Kaut vai tāpēc, lai spētu atbildēt uz valdes jautājumiem.

— Vai viņi tev pamatīgi bruks virsū?

—  Iespējams. — Sems pasmaidīja nogurušu smaidu, un Sīlija saprata, ka viņu nomāc spiedieni, kurus nākas saņemt. — Bet neuztraucies! — viņš piebilda. — Es to dabūšu cauri. Vai/tu Martinam pateici, ka mēs turpinām?

Vina pakratīja galvu. „

— Viņš domā, ka mēs slēdzam ciet.

— Tādā gadījumā, — Sems teica, — man šodien būs ļoti patīkami viņam uzrakstīt, ka tā nav. Paldies, Sīlij.

īss galvas mājiens bija zīme, ka viņu saruna beigusies.

Pēc nedēļas Sīlijas kabinetā parādījās rozes. Uz viņas jautājumu sekretāre atbildēja:

— Kartiņas klāt nebija, misis Džordana, un puķu veikalā, kad es apvaicājos, man atbildēja, ka viņi esot saņēmuši telegrammu nogādāt jums šīs rozes. Varbūt man pamēģināt vēlreiz?

— Nepūlieties, — Sīlija atbildēja, — domāju, ka zinu.

7. NODAĻA

Sīlijai par lielu atvieglojumu, viņas komandējumi 1975. gadā kļuva retāki. Kaut arī viņa strādāja daudz, tas notika galvenokārt Moristaunā, tā ka bija iespējams vairāk laika pavadīt kopā ar Endrjū un aizbraukt pie Lizas un Brūsa.

Savā pēdējā mācību gadā Emmas Villardas skolā Liza bija ievēlēta par klases prezidenti un, joprojām mācīdamās teicami, piedalījās daudzos skolas pasākumos. Viens no tiem bija Lizas izgudrotā programma, pēc kuras vecāko klašu meitenes pusi dienas strādāja štata valdības iestādēs.

Šī programma sākās ar to, ka Liza bija aizrakstījusi vēstuli Ņujorkas gubernatoram. Vēstuli gubernatora palīgs parādīja pašam gubernatoram, un pēdējais uzjautrināts atbildēja uz to personiski un apstiprinoši. Skolā visi, izņemot pašu Lizu, bija pārsteigti. Kad šī ziņa nonāca līdz Endrjū, viņš sievai teica: "Nav nekādu šaubu, ka viņa ir tava meita."

Likās, ka organizēt Lizai padodas tikpat viegli kā elpot. Nesen meitene bija uzrakstījusi iesniegumus vairākām universitātēm, kaut gan visvairāk viņas nodomi bija saistīti ar Stenfordas universitāti.

Brūss otro gadu Hillā bija ļoti aizrāvies ar vēsturi, tik ļoti, ka šīs intereses dēļ viņam reizēm tik tikko izdevās iegūt apmierinošas atzīmes citos priekšmetos. Reiz skolas apmeklējuma laikā Brūsa audzinātājs Sīlijai un Endrjū sacīja: "Tā jau nav, ka Brūss būtu slikts skolnieks. Viņš varētu būt teicamnieks. Dažreiz mums gluži vienkārši gandrīz vai ar varu viņš jāatrauj no vēstures grāmatām un jāuzstāj, lai mācās arī citus priekšmetus. Es domāju, doktor un misis Džordana, ka jums aug nākamais vēsturnieks. Nepaies nemaz tik ilgs laiks, kad ieraudzīsim jūsu dēla vārdu zem viņa publikācijām."

Sapratusi, ka nav iemesla ieslīgt, pašapmierinātībā, Sīlija ar atvieglojumu nodomāja, ka tomēr ir iespējams būt strādājošai mātei un izaudzināt labus bērnus.

Liela loma te, protams, bija Vinnijai un Henkam Mārčiem, kuri joprojām prasmīgi vadīja viņu saimniecību.

Vinnijas dzīvi apēnoja kāds skumjš apstāklis — viņai nebija tik ļoti ilgotā bērna. Sīlija ieteica Endrjū noorganizēt Vinnijas un viņas vīra pārbaudi — analīzes abos gadījumos bija pozitīvas. "Gan tev, gan Henkam var būt bērni," Endrjū kādu vakaru, kopā ar Sīliju un Vinniju atrazdamies virtuvē, sacīja. "Tev tikai gluži vienkārši pareizi jāaprēķina laiks — tavs ginekologs tev to palīdzēs izdarīt. Tā ka nezaudē cerības!"

1976. gada februārī notika Džuljetas Hotornas un Dvaita Gudsmita laulības. Kāzas bija greznas un plašas — tajās piedalījās trīs simti piecdesmit viesu. "Galu galā," Liliāna Hotorna bija teikusi Sīlijai, "šīs ir vienīgās kāzas, kurās es būšu līgavas māte. Es vismaz tā ceru."

Pirms tam Liliāna bija Sīlijai uzticējusi savas bažas: Džuljeta precoties tik jauna un jau pēc diviem gadiem pametot koledžu. Bet kāzu dienā Sems un Liliāna izskatījās tik starojoši laimīgi, ka šīs domas acīmredzot bija aizmirstas. Un prātīgi vien ir, Sīlija nodomāja. Džuljeta un Dvaits atstāja uz Sīliju ļoti labu iespaidu, un viņa bija pārliecināta, ka šī laulība būs izdevusies.

Maijā Sīlijas interesi piesaistīja grāmata "Amerikas nozāļošana".

Grāmatā, kurn bija piesaistījusi plašu sabiedrības interesi, bija stāstīts par amerikāņu un citu farmaceitisko firmu neglīto rīcību — medikamentu kaitīgās blakusiedarbības noklusēšanu, tirgojoties ar zālēm Latīņamerikā, kaut gan attīstītajās zemēs brīdinājumus pieprasīja likums. Grāmatā bija aprakstīti un dokumentāri pierādīti panēmieni, kurus, strādājot "Feldinga-Rosa" starptautiskajā zāļu tirdzniecībā, personiski bija novērojusi un kritizējusi arī Sīlija.

No parastajiem skarbajiem uzbrukumiem farmaceitiskajai rūpniecībai šī grāmata atšķīrās ar to, ka tās autors — doktors Miltons Silvermans, farmakologs un Sanfrancisko universitātes vadošs mācību spēks — bija ķēries pie lietas visai pamatīgi. Pirms neilga laika doktors Silvermans bija nodevis liecību kongresa komitejas locekļiem, kuri viņu bija uzklausījuši ar cieņu. Grāmatu Sīlija uztvēra kā vēl vienu brīdinājumu tam, ka farmaceitiskajam biznesam vajag pastiprināt gan morālo, gan juridisko atbildību:

Viņa nopirka un dažādiem firmas darbiniekiem nosūtīja pusduci šīs grāmatas eksemplāru. Iespējamās atbildes viņa jau paredzēja iepriekš. Visai tipiska bija Sema Hotorna atbilde: "Pašos pamatos esmu vienisprātis ar Silvermanu un tevi. Taču pārmaiņas bez vispārēja nolīguma ir neiespējamas. Neviena firma taču negribēs sevi nostādīt neizdevīgā stāvoklī salīdzinājumā ar konkurentiem, kur nu vēl mēs pašreizējā momentā mūsu kutelīgajā finansiālajā situācijā."

Sīlijai Sema argumenti likās apšaubāmi, taču viņa neko neteica, jo zināja, ka neuzvarēs.

Liels pārsteigums bija Vinsenta Lorda visai draudzīga rakstura vēstule:

"Paldies par grāmatu. Piekrītu, ka pārmaiņas vajadzīgas, bet paredzu, ka mūsu priekšnieki pretojoties spārdīsies un klaigās, kamēr tos ar pistoli nepiespiedīs laboties. Taču tu rpiniet mēģināt! Kad varēšu — es palīdzēšu."

Pēdējā laikā, Sīlija nodomāja, zinātniskās pētniecības nodaļas direktors ir atkusis. Viņai iešāvās prātā, ka pirms trīspadsmit gadiem bija viņam nosūtījusi žurnālu "The Fйminine Mystique" un saņēmusi atpakaļ ar piezīmi: "Muļķības." Vai tikai tagad, viņa prātoja, Vinsents Lords nav nolēmis, ka viņa patlaban firmā atrodas pietiekami augstu, lai noderētu kā sabiedrotā?

Aprīlī Liza satraukta runāja telefona klausulē, ka rudenī došoties uz Kaliforniju. Viņa bija uzņemta Stenfordas universitātē. Jūnijā meitene pabeidza Emmas Villardas skolu: skaistā izlaiduma ceremonija notika brīvā dabā, un tajā piedalījās arī Sīlija, Endrjū un Briiss.

Bet firmas štābā tobrīd visa uzmanība bija pievērsta jaunam daudzsološam medikamentam — montēnam, kuru drīzumā gatavojās laist pārdošanā.

Bija pagājuši gandrīz divi gadi kopš brīža, kad Sīlija bija izteikusi savas šaubas un nemieru sakarā ar montēnu, taču, Sema ieteikumam paklausot, turpināja iepazīties ar šī medikamenta pētnieciskajiem un izmēģinājumos iegūtajiem datiem un pie sava sprieduma vēl nebija nonākusi.

Pa šo laiku materiāli par montēnu bija sakrājušies daudzu sējumu biezumā — lielāko daļu no tiem Sīlija bija izlasījusi. Materiālus studējot, Sīlijai radās aizvien stingrāka pārliecība, ka Semam ir taisnība: farmācijas zinātne pa šiem piecpadsmit gadiem patiešām bija pārsteidzoši pavirzījusies uz priekšu, un diez vai tagad grūtniecēm vajadzētu liegt svētīgās zāles tikai tāpēc vien, ka kādas citas zāles pirms ilgāka laika bija izrādījušās kaitīgas.

Ne mazāk svarīgs bija fakts, ka montēna izmēģinājumi — vispirms Francijā, pēc tam Dānijā, Spānijā, Austrālijā un tagad Savienotajās Valstīs — bija bijuši tik pilnīgi, cik vien tas bijis cilvēku spēkos. Tāpēc autentisko rezultātu un izlasītā materiāla dēļ Sīlija bija ne tikai pārliecināta par montēna nekaitīgumu, bet arī entuziasma pilna par tā derīgumu un komerciālajām iespējām.

Vairākas reizes viņa mājās bija mēģinājusi parunāt ar Endrjū un uzzināt vīra domas par pārmaiņām viņas uzskatos, taču Endrjū nevēlējās ielaisties sarunās. Viņš allaž pūlējās ievadīt sarunas citā gultnē un lika skaidri saprast, ka nevēlas strīdu. Tematam par montēnu viņš nevēlējās pieskarties.

Galu galā Sīlija padevās un Endrjū klātbūtnē par to vairs nerunāja. Viņa zināja, ka īstais laiks pārrunām būs pienācis tad, kad "Feldings-Ross" izvērsīs šī medikamenta pārdošanas kampaņu.

8. NODAĻA

— Pats svarīgākais, — Sīlija, stāvēdama uz paaugstinājuma, runāja mikrofonā, — ir tas, ka montēns mūsu grūtniecēm ir pilnīgi drošas zāles, pēc kurām viņas ilgojušās gadsimtiem. "Feldings-Ross" atbrīvojis topošās māmiņas no nelabas dūšas uz visiem laikiem. Tagad mums ir pret to zāles!

Auditorija sajūsmināta aplaudēja»

Bija 1976. gada oktobris, un Sanfrancisko, Fermonta hotelī, notika pārdošanas darbinieku sanāksme.

Montēna tirdzniecības plānu izstrādāšana risinājās pilnā sparā, un "Feldings-Ross" to cerēja laist tirgū pēc četriem mēnešiem. Tāpēc tiem, kas montēnu pārdos, par šīm zālēm vajadzēja zināt pēc iespējas vairāk.

Montēna izredzes pārdevējos bija izraisījušas lielu pacilātību. Kāds no galvenā kantora bija sacerējis dziesmu "Skaistais montēns", izmantodams dziesmas "Skaistā Amerika" melodiju.

Skaļi un priecīgi šo dziesmu šorīt bija skandējuši sanāksmes dalībnieki, un nākamajās divās dienās tā skanēs jo bieži. Sīlija pati pret šo dziesmu bija atturīga, taču, negribēdama sabojāt priecīgo noskaņojumu, bija piekritusi ierosinājumam to nodziedāt.

Kad Pārtikas un zāļu administrācijas Vašingtonas štābam tika iesniegti parastie biezie materiālu sējumi par montēna izmēģinājumiem Savienotajās Valstīs, visi cerēja, ka jaunās zāles apstiprinās ātri.

Bet šīs cerības izrādījās veltīgas. Līdz šim Pārtikas un zāļu administrācija sav.u atļauju vēl nebija devusi — tas bija viens no tiem diviem mazajiem mākonīšiem, kas apēnoja "Feldinga-Rosa" smalki izstrādāto pārdošanas plānu.

Taču firmas štābā valdīja uzskats, ka medikamenta pārdošanas sagatavošanas darbi līdz atļaujas saņemšanai jāturpina, lai nezaudētu laiku un ar to saistīto peļņu. Tāpēc tika izlemts turpināt ražošanu, gatavot reklāmu un organizēt "iesildīšanās" sanāksmes pārdevējiem.

Sems Hotorns, Vinsents Lords un citi bija pārliecināti, ka Pārtikas un zāļu administrācijas atļauja drīz vien tiks saņemta. "Feldinga-Rosa" interešu labā strādāja masu informācijas līdzekļi. Tā kā montēns bija ieguvis plašu atzinību un popularitāti citos kontinentos, tad cits pēc cita atskanēja publiski jautājumi: kāpēc PZA vajadzīgs tik ilgs laiks lēmuma pieņemšanai? Kāpēc amerikāņu sievietēm liegtas zāles, ko sekmīgi un droši visur lieto citas sievietes? Atkal populāra kļuva frāze "Amerikas atpalicība medikamentu jomā", un vaina par to tika uzvelta PZA.

Viens no asākajiem jautātājiem bija senators Denīss Donahjū — pazīstams farmaceitiskās industrijas kritiķis; viņš bija pamanījis, kurai pusei par labu runā popularitāte. Atbildot uz kāda reportiera jautājumiem, viņš PZA kavēšanos izlemt jautājumu par montēnu bija raksturojis kā "vienkārši smieklīgu pašreizējos apstākļos". "Feldingā-Rosā" Donahjū izteiciens tika uzņemts ar sajūsmu.

Otrs mazais mākonītis bija medicīnas doktore Moda Steivlija — Ņujorkas grupas "Par drošāku medicīnu" priekšsēdētāja.

Doktore Steivlija un viņas grupa nikni vērsās pret montēna ieviešanu Amerikā, apgalvojot, ka šis medikaments nav drošs un vēl jāpārbauda. Arī šis viedoklis diezgan plaši tika atspoguļots masu informācijas līdzekļos. Steivlijas argumentu pamatā bija pirms vairākiem mēnešiem Austrālijā notikusī tiesas prāva.

Divdesmit trīs gadus veca sieviete Austrālijas vidienē bija dzemdējusi meitenīti. Māte grūtniecības laikā bija bijusi viena no pirmajām montēna lietotājām. Jaunpiedzimušās pārbaudes rādīja, ka meitenīte ir defektīva; pat gada vecumā bērnam nebija pa spēkam viselementāi'ākās fiziskās kustības. Ārsti atzina, ka meitene uz mūžu paliks idiote un bez citu palīdzības nespēs ne staigāt, ne sēdēt.

Kāds advokāts, par negadījumu izdzirdis, pierunāja māti iesūdzēt tiesā austrāliešu firmu, kas pārdod montēnu. Tiesa prasību noraidīja. Augstākajā tiesā pārsūdzēto lietu izšķīra par sliktu sūdzētājai, atstājot spēkā pirmo tiesas spriedumu.

Abu tiesas procesu laikā likās, ka bērna slimības izraisītājs nav montēns. Māte, sieviete ar sliktu reputāciju, bija atzinusies, ka nezinot, kas ir bērna tēvs un ka visu grūtniecības laiku esot lietojusi vēl arī citas zāles. Viņa bija gandrīz vai alkoholiķe, smēķēja, nepārtraukti lietoja marihuānu. Liecinieks, medicīnas eksperts, tiesā raksturoja viņas organismu kā "ķimikāliju katlu, no kura varēja rasties viss kas". Viņš un citi liecinieki mediķi noliedza sakarību starp montēnu un bērna defektiem.

Montēna vainu saskatīja vienīgi ceļojošais ārsts, kurš apbraukāja apmetnes kontinenta vidienē, bija sievieti uzraudzījis grūtniecības laikā, pats montēnu parakstījis un pieņēmis dzemdības. Taču jautājumu krustugunīs ārsts atzinās, ka to nevarot pierādīt, ka viņam esot tikai "šausmīgi spēcīga nojauta". Citu lietpratīgo liecību gaisotnē viņa liecība netika uzņemta nopietni.

Sekoja Austrālijas valdības organizēta izmeklēšana, kuras gaitā medicīnas un citu zinātņu eksperti nonāca pie tā paša secinājuma un apstiprināja, ka montēns ir drošas zāles.

Amerikāņu doktorei Steivlijai (starp citu — viņa bija plaši pazīstama ar savu tieksmi piesaistīt sev sabiedrības uzmanību) nebija citu pierādījumu, ko izmantot savā opozīcijā pret montēnu. Un Modās Steivlijas un viņas grupas kampaņa tika uzskatīta tikai par sīku traucēkli. Tā nebija nopietna problēma.

Tagad — Sanfrancisko pārdošanas darbinieku mītiņā — Sīlija pagaidīja, līdz rimsies aplausi, un tad turpināja savu uzrunu.

— Reizumis jums nāksies dzirdēt bažas par mūsu jauno medikamentu, — viņa brīdināja savus klausītājus, — taču tie būs cilvēki, kuri atceras talidomīdu, — šim preparātam bija spēcīga iedarbība uz embriju, kā rezultātā dzima deformēti bēmi. Es par to tagad runāju tāpēc, lai mēs visi šādam variantam būtu sagatavoti.

Zālē iestājās klusums.

— Atšķirība starp montēnu un talidomīdu ir milzīga. Vispirms — talidomīdu izstrādāja apmēram pirms divdesmit gadiem, kad farmaceitiskie pētījumi vēl nebija tik pamatīgi un drošības pasākumi tik stingri kā šodien. Turklāt talidomīds — pretēji populārajai versijai — nebija domāts grūtniecēm: tās bija miega zāles, vispārējs nomierinošs līdzeklis. Un talidomīds netika eksperimentāli izmēģināts dzīvniekiem, pirms to sāka lietot cilvēki. Pēc talidomīda aizlieguma eksperimenti ar dzīvniekiem pierādīja, ka dažām trušu sugām embriji tika deformēti tāpat kā cilvēkiem — ar to tika pierādīts, ka gadījumā, ja būtu notikuši izmēģinājumi ar dzīvniekiem, cilvēku traģēdijas būtu izpalikušas.

Ar montēnu izdarīti visplašākie izmēģinājumi — gan ar dažādiem dzīvniekiem, gan cilvēkiem — brīvprātīgajiem: piecās valstīs, kur valda stingri medikamentu kontroles likumi. Tūkstošiem sieviešu šajās zemēs ilgāk nekā gadu lietojušas montēnu. Laikam neviens medikaments nav pārbaudīts tik rūpīgi kā montēns.

Tad Sīlija aprakstīja Žirondas ķīmiskās laboratorijas — montēna atklājējas — lēmumu pārbaudīt montēnu gadu ilgāk nekā Francijas noteikto medikamentu pārbaudes laiku, lai iegūtu pilnīgu pārliecību par šī ražojuma kvalitāti.

Pēc Sīlijas runas franču firmas pārstāvis apstiprināja viņas teikto un atbildēja uz aģentu jautājumiem.

— Kā noritēja pārdevēju informēšana? — Endijū apmēram pēc stundas vaicāja sievai greznajos viesnīcas apartamentos: viņš bija izbrīvējis sev divas dienas, lai pavadītu Sīliju uz rietumiem un pie viena apciemotu Lizu, kas mācījās Stenfordas universitātes pirmajā kursā un dzīvoja studentu pilsētiņā.

—   Domāju, ka tā nekas. — Sīlija nometa kurpes, nogurusi izstaipījās un uzcēla kājas uz tahtas. — Savā ziņā šīs sapulces apgabalos ir tādas kā ceļojošas izrādes — ar katru izrādi mums jākļūst aizvien labākiem aktieriem. — Tad ar interesi pavērās vīrā: — Vai tu aptver, ka šī ir pirmā reize, kad tu man kaut ko pajautā par montēna lietām?

— Vai tiešām? — Endrjū mēģināja izlikties pārsteigts.

— Tu pats labi zini, ka tas tā ir. Es gribētu zināt, kāpēc.

— Varbūt tāpēc, ka tu pati visu stāsti, tādēļ man nav nekādas vajadzības tev kaut ko vaicāt.

— Tā nav taisnība. Taisnība ir tā, ka tev vēl joprojām ir iebildumi, vai ne?

— Paklausies, — Endrjū nolika sānis avīzi, ko bija lasījis, sievai ienākot. — Nespēju spriest par medikamentu, ko neesmu lietojis. Tev ir vesela armija zinātnieku gan te. gan ārzemēs, kuri zina daudz vairāk nekā es. Viņi saka, ka montēns ir okei. Tātad… — Un viņš paraustīja plecus.

— Bet vai tu to parakstītu pacientei?

—  Man tas nav jādara. Par laimi, neesmu ne akušieris, ne ginekologs.

— Par laimi?

— Nepiesienies pie vārdiem. — Endrjū kļuva nepacietīgs. — Runāsim par ko citu!

—   Nē, — Sīlija neatlaidās, un viņas balsī ieskanējās aizkaitinājums. — Es gribu runāt tieši par to, jo tas ir svarīgi mums abiem. Tu allaž saki, ka grūtniecības laikā sievietei nevajag lietot nekādas zāles. Vai tu vēl aizvien domā tāpat?

— Ja jau tu tā jautā, tad — jā, domāju tāpat.

—  Vai nav iespējams, ka tagad, kaut arī reiz tev bija taisnība, tavs viedoklis ir novecojis? Galu galā tu sāki praktizēt pirms divdesmit gadiem un daudz kas ir mainījies. — Vina atcerējās, ko viņai bija teicis Sems: vai tad kādreiz ārsti nebija cīnījušies pret anestēzijas lietošanu dzemdētājām?

Endrjū sāka skaisties:

— Es tev teicu, ka nevēlos par to runāt.

— Bet es gribu! — Sīlija atcirta.

— Velns lai parauj, Sīlij! Es tavās montēna lietās neesmu iejaukts un netaisos to arī darīt. Es taču teicu, ka neesmu tik kompetents…

— Bet Sv.Bīdā tev ir liela ietekme.

— Kuru nekad neizmantošu — ne šā, ne tā — montēna labā.

Viņi pārmija niknus skatienus. Iezvanījās tālrunis. Sīlija pasniedzās pēc klausules.

— Vai misis Džordana? — Klausulē skanēja sievietes balss.

— Lūdzu!

—  Šeit "Feldings-Ross" Būntonā. Ar jums tūlīt runās misters Hotorns.

— Sveika, Sīlij, — atskanēja Sema balss. — Kā veicas?

—  Ļoti labi. — Sīlijai atgriezās labā noskaņa, kādā viņa bija atstājusi sanāksmi. — Viss gāja gludi. Viņi visi vēlas pēc iespējas drīzāk uzsākt tirgošanos ar montēnu!

— Lieliski!

—  Protams, mēs visi gribam zināt, kad saņemsim administrācijas atļauju!

Sekoja klusums, un Sīlija saprata, ka Sems vilcinās. Tad viņš teica:

—  Šobrīd lai tas paliek tikai starp mums. Taču droši varu tev sacīt, ka mēs šo atļauju dabūsim, turklāt drīz.

— Vai es drīkstu jautāt, kāpēc tu esi tik pārliecināts?

— Nedrīksti.

—  Okei. — Semamtaču ir tiesības paturēt savu noslēpumu, Sīlija nodomāja, lai arī nespēja saprast, kāpēc tas viņam vajadzīgs. — Vai ar Džuljetu viss kārtībā? — Sīlija apvaicājās.

—  Un ari ar manu nākamo mazdēlu? — Sems iesmējās. — Priecājos, ka varu tev paziņot — jā!

Pirms trim mēnešiem Džuljeta un Dvaits Goldsmiti, laimē starodami, bija pavēstījuši, ka janvāri gaidot bērniņu.

—  Pasveicini labi mīļi no manis Liliānu un Džuljetu! Un pasaki Džuljetai, ka viņa varēs dzert montēnu!

— Tiks izdarīts! Paldies tev, Sīlij. — Sems nolika klausuli.

Kamēr Sīlija runāja ar Semu, Endrjū bija iegājis vannas istabā

dušā, lai pēc tam apģērbtos un dotos uz trīsdesmit piecas jūdzes attālo Palo Alto, kur bija norunāts ieturēt pusdienas kopā ar Lizu un viņas jaunajiem Stenfordas draugiem.

Gan brauciena, gan pusdienu laikā, kas norisinājās brīvi un sirsnīgi, strīds viesnīcā netika pieminēts. Sīlija bija nolēmusi vīru par montēnu vairs nemocīt. Galu galā katram taču reizēm gadās šo to uztvert no sava viedokļa, un šoreiz, kaut arī Sīlija jutās vīlusies, tā bija noticis ar Endrjū.

9. NODAĻA

Sems Hotorns, pēc sarunas ar Sīliju nolicis klausuli, sodījās, kaut nebūtu Sīlijai tik pārliecinoši apgalvojis, ka Pārtikas un zāļu administrācija montēnu apstiprinās. Kāpēc viņš to bija darījis? Laikam jau aiz mūžsenās cilvēka tieksmes atstāt iespaidu uz otru cilvēku — šajā gadījumā uz Sīliju.

Jātur stingrāk sevi grožos, viņš pie sevis nolēma. It īpaši pēc nupat notikušās apspriedes ar Vinsentu Lordu un kopīgi pieņemtā lēmuma. Tas bija lēmums, kuram varēja būt šausmīgas, traģiskas sekas, ja tas nāktu atklātībā. Taču tas nekad nedrīkstēja notikt. Kad tiks saņemta administrācijas atļauja, tai vajadzēja likties dabiskai — tādai, kādai tai būtu jābūt un kāda tā ari būtu, ja ceļā nestātos tas iedomīgais, neciešamais, noziedzīgais birokrāts — Pārtikas un zāļu administrācija!

Tā vienkārši bija neveiksme, ka par montēna eksperimentālās pielietošanas galveno recenzentu bija norīkots doktors Gideons Meiss.

Sems Hotorns nebija ticies ar Meisu un arī nevēlējās to darīt. Viņš vairāk nekā pietiekami bija dzirdējis par šo cilvēku no Vinsa Lorda un citiem, kā arī par nepatikšanām, ko Meiss bija sagādājis "Feldingam-Rosam": vispirms jau par nepamatoto "Mierīgā ritma" novilcināšanu pirms diviem gadiem un tagad sakarā ar montēnu. "Kāpēc gan Meisam līdzīgiem cilvēkiem dota tāda vara?" Sems errojās. Un to vajadzēja paciest godīgiem biznesmeņiem, kuri no šīs pasaules meisiem alka saņemt pretī tikai tādu pašu godīgumu un taisnīgumu?

Par laimi, tādu cilvēku kā Meiss nebija daudz un pavisam maz Pārtikas un zāļu administrācijā, par to Sems bija pārliecināts. Taču Meiss eksistēja. Un pašlaik viņš sēdēja virsū montēna apstiprinājumam, izmantojot priekšrakstus un taktiskus paņēmienus, lai šo atļauju novilcinātu. Tāpēc bija jāatrod paņēmiens, kā tikt galā ar Gideonu Meisu.

Nu tāds paņēmiens bija radies. Vismaz "Feldingam-Rosam" Vinsa Lorda personā.

Toreiz, kad Vinsents Lords bija nopircis pierādījumus par doktora Meisa noziedzīgo darbību, Sems klusībā Vinsu kritizēja un jutās šokēts, iedomājoties, ka šo materiālu varētu izmantot, tādā veidā, kā Vinss to bija paredzējis.

Taču tagad viss bija citādi. Lieta ar montēnu bija nonākusi pārāk kritiskā situācijā, lai ļautos toreizējām izjūtām. Un tas bija vēl viens Sema dusmu iemesls. Viņš dusmojās arī tāpēc, ka Meisam līdzīgi noziedznieki piespieda noziedzīgi rīkoties arī citus, šajā gadījumā Semu un Vinsentu Lordu, kuriem tagad nācās izmantot tādu pašu zemisku taktiku pašaizsardzībai. Nolādētais Meiss!

Domās ar sevi sarunādamies, Sems sava kabineta klusumā nolēma: maksa par galveno posteni jebkurā lielā firmā ir tā, ka nākas pieņemt nepatīkamus lēmumus, kas citos apstākļos pašam liktos neētiski un nepieņemami. Bet, kad uz taviem pleciem gulstas tik milzīga atbildība, kad no tevis ir atkarīgi tik daudzi cilvēki, vajadzēja sakost zobus un darīt to, kas bija vajadzīgs, lai cik nežēlīgi un pretīgi tas varētu likties.

Un Sems to tikko kā bija darījis — pirms stundas pieņemdams Vinsenta Lorda priekšlikumu: piedraudēt doktoram Crideonam Meisam ar atmaskošanu un krimināllietas ierosināšanu par viņa izdarībām, ja viņš neapstiprinās montēnu.

Šantāža. Tā būs šantāža, tātad ari noziegums.

Vinss atklāti bija izklāstījis savu plānu Semam. Tikpat atklāti Vinss bija paziņojis:

"Ja mēs neizmantosim to, kas ir mūsu rīcībā, un neizdarīsim uz Meisu spiedienu, tu vari aizmirst ideju par montēna laišanu pārdošanā februārī un varbūt vispār vēl veselu gadu."

"Kā, vai tad tas varētu ilgt veselu gadu?" Sems bija jautājis.

"Mierīgi. Un vēl ilgāk. Meisam tikai jāpieprasa atkārtot…"

"Reiz tu man teici," Sems atgādināja Lordam, "ka darīsi to, ko tu man tagad liec priekšā, mani neiejaucot."

"Zinu, ka es tā teicu, bet tad tu gribēji zināt, kurp aizgāja tie divi tūkstoši dolāru, un pēc tam es savas domas mainīju. Es riskēju un neredzu, kāpēc lai es to darītu viens pats. Es arī uzņemšos galveno uzbrukumu — konfrontāciju ar Meisu. Taču gribu, lai tu par to zinātu un dotu man savu piekrišanu."

"Mēs taču neko nerakstīsim uz papīra?"

Lords noliedzoši pakratīja galvu.

"Te es riskēju vēlreiz. Ja viss nāktu gaismā, tu varētu noliegt, ka šī saruna vispār notikusi."

Sems saprata, ka Vinss negrib būt vienīgais, kas zina, ko viņš gatavojas darīt. Un Sems teica:

"Labi. Lai cik nepatīkami tas būtu, es piekrītu. Dari, kas jādara." Tad piebilda: "Es pieņemu, ka tev nav līdzi noslēpts magnetofons."

"Ja man tas būtu," Lords bija atbildējis, "es tevi inkriminētu kopā ar sevi."

Kad zinātniskās pētniecības nodaļas vadītājs jau gāja uz durvju pusi, Sems to uzrunāja: <

"Vins!"

"Jā?" Lords pagriezās atpakaļ.

"Paldies," Sems teica, "vienkārši paldies, tas ir viss."

Tagad vajadzēja vienkārši gaidīt. Gaidīt ar pārliecību, ka Pārtikas un zāļu administrācija nenovēršami un drīz apstiprinās montēnu.

Vinsents Lords pie sevis secināja, ka kopš iepriekšējās tikšanās reizes ar doktoru Gideonu Meisu bija notikusi patīkama pārmaiņa: viņš izskatījās vecāks, taču daudz labāk nekā agrāk: seja vairs nebija tik sarkana, uz deguna mazāk iezīmējās asinsvadi, uzvalks bija jauns, ari brilles jaunas, tāpēc vairs nelikās, ka doktors šķielē. Arī uzvedība bija kļuvusi brīvāka, pašapzinīgāka; viņa izturēšanās, kaut arī nebūt ne draudzīga, nebija vairs tik brutāla un agresīva. Varbūt viens no šo pārmaiņu iemesliem, kā Vinsents Lords bija uzzinājis caur saviem kontaktiem administrācijā, bija doktora Meisa iestāšanās anonīmo alkoholiķu biedrībā.

Izņemot Meisu pašu, viss cits telpā bija agrākajā vai vēl sliktākā stāvoklī. Pārtikas un zāļu administrācijas Vašingtonas štābs bija tas pats bezpersoniskais skudru pūznis. Skapim līdzīgajā kabinetā, kur Meiss sēdēja, papīru bija vairāk nekā jebkad — tie bija sakrauti augstās kaudzēs.

—  Vai mūsu montēna ieviešanas dokumentācija arī kaut kur te ir? — Lords norādīja sev apkārt.

—  Daļa no tās, — Meiss atbildēja, — visai man nav vietas. Tātad jūs esat ieradies montēna dēļ?

—  Jā, — Lords atzinās. Viņš sēdēja doktoram pretim, pat vēl tagad cerēdams, ka varbūt nevajadzēs likt lietā fotokopijas, kas atradās viņa diplomātportfelī.

— Esmu no tiesas norūpējies par to gadījumu Austrālijā, — Meiss sacīja nopietnā tonī — un tas atkal bija savādāk nekā agrākajos laikos. — Domāju, ka jūs par to zināt.

Lords pamāja.

—  Sieviete mazajā apmetnē Austrālijas vidienē. Jā, lieta tika iesniegta tiesā, kur tā beidzās prasītājai nelabvēlīgi, un notika ari valdības organizēta pārbaude. Abas reizes apsūdzība tika pamatīgi pārbaudīta un montēns atzīts par nevainojamu.

— Esmu to visu lasījis, — Meiss teica, — bet gribu noskaidrot vēl dažas detaļas. Es aizrakstīju uz Austrāliju, lai man tās atsūta, un tad varbūt vēl būs kādi jautājumi.

—Bet tas taču var ilgt vēl vairākus mēnešus! — Lords protestēja.

— Pat tad, ja arī tas tā būs, es darīšu to, kā dēļ es te esmu.

—  Kad jūs aizturējāt mūsu "Mierīgo ritmu", es jums teicu, — Lords mēģināja vēl pēdējo reizi, — ka tās ir labas zāles bez nevēlamas blakusiedarbības. Tas tā ari izrādījās. Tagad, balstoties uz savu zinātnieka un pētnieka reputāciju, es jums apgalvoju, ka montēns ir tāds pats!

— Tas ir jūsu viedoklis, — Meiss cienīgi noteica, — nevis mans, ka zāles tika nevajadzīgi aizkavētas. Turklāt tam taču nav nekāda sakara ar montēnu.

— Zināmā mērā ir gan. — Lords apzinājās, ka cita ceļa viņam vairs nav, un atskatījās, lai pārliecinātos, vai durvis ir aizvērtas. — Ir tāpēc, ka domāju tā: tas, ko jūs darāt ar mums "FeldingāRosā", neattiecas uz mūsu jaunākā medikamenta ieviešanu, bet gan uz jūsu prāta stāvokli. Jums ir daudz personiska rakstura problēmu, kuras aptumšo jūsu spriestspēju. Un dažas no šīm personiskajām problēmām ir piesaistījušas manas firmas uzmanību.

Meiss satrūkās, un viņa balss kļuva asāka.

— Velns ar ārā, par ko jūs runājat?

—  Par šo te. — Lords izņēma no diplomātportfeļa papīrus. — Te ir māklera kvītis, čeki un banku rēķini un citi papīri, kas pierāda, ka esat ieguvis vairāk nekā tūkstoš seši simti dolāru nelikumīgas peļņas, izmantojot administrācijas slepeno informāciju. Domāju, ka jums visus šos papīrus vajadzētu uzmanīgi izskatīt. Tos visus jūs, protams, esat redzējis jau agrāk, taču jaunums var būt tas, ka kādam no visa tā ir kopijas. Un, starp citu, — šīs te ir kopijas no kopijām. To paturēšanai vai iznīcināšanai nav nozīmes.

Varēja manīt, ka Meiss uzreiz pazīst pašu augšējo papīru — vienu no māklera darījumu dokumentiem. Meisam, to satverot, drebēja rokas. Viņa seja kļuva pelnu pelēka un lūpas spazmatiski savilkās, pārcilājot citu pēc cita uz galda priekšā noliktās kopijas. Lordam iešāvās prātā, ka Meisu uz vietas var kert infarkts vai insults. Tad, nolicis papīrus sānis, Meiss čukstus ievaicājās:

— Kur jūs tos dabūjāt?

— Tas nav svarīgi, — Lords mundri atbildēja. — Svarīgi ir tas, ka mums tie ir. Mēs domājām, ka tos varbūt vajadzētu iesniegt ģenerālprokuroram vai nodot preses rīcībā. Dabiski, ka sekotu izmeklēšana. Ja izrādīsies, ka esat iejaukts vēl citās tamlīdzīgās lietās, nāks gaismā arī tās.

No Meisa aizvien vairāk pieaugošo baiļu radītās sejas izteiksmes Lords saprata, ka viņa pēdējais, uz labu laimi raidītais šāviens trāpījis mērķī. Tātad bija vēl citi gadījumi.

Un Lords atcerējās, ko reiz bija teicis Semam par to, kas notika tagad: "Kad pienāks laiks, atļauj man izdarīt šo netīro darbu." Toreiz viņš pie sevis bija nodomājis: "Man tas varbūt pat sagādās prieku." Nu pašlaik tas notika, un Lords aptvēra, ka viņam tas bija patīkami — valdīt pār Meisu, redzēt, kā pretinieks, kurš tā bija pratis pazemot citus, tagad tika pazemots pats un cieta, un locījās kā tārps.

— Jūs, protams, nokļūsit cietumā, — Lords sacīja, — un es domāju, ka būs arī liels naudas sods, kas jūs iznīcinās finansiāli.

— Tā ir šantāža. — Meiss izmisis teica. — Jūs var… — Viņa balss bija nervoza, smalka un dreboša.

Lords viņu rupji pārtrauca.

— Par to aizmirstiet! Ar šo te var rīkoties dažādi. Šeit esam tikai jūs un es. Liecinieku mums nav, un neviens nekad neuzzinās, ka te iejaukta mūsu firma. — Lords pasniedzās un savāca papīrus, tad ielika tos atpakaļ diplomātportfelī. Viņš bija laikus atjēdzies, ka uz tiem ir viņa pirkstu nospiedumi, — nebija jēgas riskēt un atstāt aiz sevis pierādījumus.

Meiss bija satriekts. Lords ar riebumu pamanīja, ka uz Meisa lūpām bija siekalas, kas meta burbuļus, kad viņš jautāja:

— Ko jūs gribat?

— Domāju, ka jūs to labi zināt, — Lords atbildēja. — Visu labi apdomājiet! Varbūt nonāksit pie prātīga secinājuma.

Atskanēja izmisis čuksts:

— Jūs gribat, lai es apstiprinu tās zāles. Montēnu!

Lords klusēja.

— Bet paklausieties, — Meiss lūdzās, pa pusei šņukstēdams. — Es tiešām tā domāju, kad sacīju, ka ar šīm zālēm ir problēma… tas atgadījums Austrālijā, šaubas par montēnu… Es patiesi domāju, ka tur kaut kas var būt… Jums vajadzētu…

Lords ar nicinājumu sacīja:

—  Mēs jau par to runājām. Cilvēki, labāki pārjums, ir aplio cinājuši, ka gadījumam Austrālijā nav nozīmes.

Atkal klusums.

— Un ja zāles… tiek apstiprinātas?

—  Zināmos apstākļos, — Lords uzmanīgi teica, — papīri, no kuriem noņemtās kopijas jūs redzējāt, netiks nodoti ģenerālprokuroram vai presei, bet gan jums, turklāt ar garantiju, ka, cik mums zināms, citu kopiju vairs nav.

— Kā es varētu par to būt. drošs?

— Jums būs jātic manam vārdam.

Meiss mēģināja atgūties. Viņa acīs dega mežonīgs naids.

— Kāda vērtība gan var būt tavam vārdam, tu, riebekli!

—  Atvainojiet, bet man jums jāatgādina, — Vinsents Lords mierīgi aizrādīja, — ka šajā situācijā jums gan nevajadzētu nevienu apļa māt.

Tam bija vajadzīgas divas nedēļas. Neraugoties uz to, ka Gideons Meiss tika skubināts, birokrātijas riteņiem bija vajadzīgs zināms laiks, lai pagrieztos. Bet pēc šīm divām nedējām viss bija kārtībā un Pārtikas un zāļu administrācijas apstiprināto medikamentu varēja parakstīt un pārdot visās Savienotajās Valstīs.

"Feldingā-Rosā" valdīja prieks par to, ka februāra tirgošanas programma tagad būs izpildīta.

Neuzticēdamies pastam vai kādam citam sūtnim,. Vinsents Lords pats personiski devās uz Vašingtonu un inkriminējošos papīrus nodeva doktoram Meisam.

Lords bija turējis vārdu. Visas papildu kopijas bija iznīcinātas.

Meisa kabinetā abi vīrieši pārmija tikai pašus nepieciešamākos vārdus.

— Te tas ir. — Lords pastiepa brūnu aploksni.

Meiss pārbaudīja tās saturu, tad pievērsa skatienu Lordam. Naida pārsātinātā balsī viņš teica:

— Jums un jūsu firmai Pārtikas un zāļu administrācijā tagad ir ienaidnieks. Es jūs brīdinu: kādu dienu jūs to nožēlosit.

Lords paraustīja plecus un neatbildējis devās prom.

10. NODAĻA

Kādā novembra piektdienas pēcpusdienā, būdama Menhetenā, Sīlija nolēma apmeklēt Modu Steivliju viņas Ņujorkas štābā.

Tas bija pēkšņs lēmums: darba gaitās viņai bija palikušas brīvas divas stundas, un Sīlija nolēma apmierināt savu ziņkāri — satikt savu pretinieci, kuru nekad agrāk nebija redzējusi. Šīlija ar nolūku nezvanīja un nepieteica savu vizīti — Steivlija gandrīz noteikti būtu atteikusies ar viņu tikties, kā tas jau bija gadījies citiem farmaceitisko firmu pārstāvjiem.

Lināja drūms lietus, kad Sīlijas taksometrs apstājās pie noplukušas sešstāvu mājas Tiīsdesmit septītajā ielā netālu no Septītās avēnijas. No tikpat noplukušās priekštelpas mazs sagrabējis lifts viņu uzveda augšā uz sesto stāvu, kur atradās Steivlijas štābs.

No lifta izkāpusi, Sīlija ieraudzīja atvērtas durvis uz mazu istabiņu, kurā pie apbružāta rakstāmgalda sēdēja un rakstīja ar mašīnu padzīvojusi sieviete. Uz galda atradās kartīte ar uzrakstu "Brīvprātīgā palīdze misis O.Toma".

— Vai varētu sastapt doktori Steivliju?

— Jā, viņa ir savā kabinetā. Kas jūs esat?

— Ak, vienkārši cilvēks, kas interesējas par jūsu organizāciju. Es gribētu ar viņu parunāt.

Likās, ka misis Toma gribētu vaicāt vēl kaut ko, taču pārdomāja, piecēlās un iegāja pa durvīm, kas atradās aiz viņas darba vietas. Viņas prombūtnes laikā Sīlija blakustelpās ieraudzīja vairākus cilvēkus. Likās, ka te kūsā spraigs darbs: klabēja vēl -viena rakstāmmašīna, ritēja mundras sarunas pa telefonu. Uz galdiem bija kaudzēs sakrautas brošūras un lapiņas, daļa no tām sagatavotas nosūtīšanai pa pastu. Kaudze ienākušā pasta gaidīja atvēršanu. Pēc ārējām pazīmēm spriežot, šai organizācijai nebija liekas naudas. Kantora mēbeles bija norakstāmas vai arī pirktas pie grabažu tirgotāja. Pa grīdas segumā izdilušajām vietām bija redzami kaili grīdas dēļi.

Misis Toma atgriezās.

— Ejiet!

Sīlija nomurmināja "paldies" un devās iekšā.

Istaba, kurā viņa iegāja, bija tikpat noplukuši kā priekštelpa.

— Lūdzu, kas par lietu? — Doktore Moda Steivlija, sēdēdama pie vēl viena apbružāta galda, pacēla acis no nule lasītā papīra.

Pēc iespaidiem no nabadzīgās iekārtas un ziņām, ko viņa bija dzirdējusi par šo sievieti, Sīlija jutās pārsteigta, redzot savā priekšā pievilcīgu dāmu kastaņbrūniem matiem, slaidu un labi koptu, ar nevainojamu manikīru, nedaudz pāri četrdesmit. Balsī, kaut arī asā un nepacietīgā, jaudās intelekts. Kastaņbrūnie svārki un sārtā kreklblūze nebija dārgi, taču eleganti. Zilās acis ar tiešo, caururbjošo skatienu lika Sīlijai noprast, ka atbilde uz jautājumu ir jau aizkavējusies.

—  Esmu vadoša darbiniece farmaceitiskajā industrijā. Atvainojiet par ielaušanos, bet man vajadzēja jūs sastapt.

Mirkli telpā valdīja klusums. Skatiens bija kļuvis bargāks un vērtējošāks.

— Es pieņemu, ka jūs esat Džordana.

—.Jā. — Sīlija bija pārsteigta. — Kā jūs to zināt?

—  Esmu par jums dzirdējusi. Tajā satrunējušajā rūpniecībā vadošajos amatos nav daudz sieviešu un noteikti neviena cita nav tik ļoti pārdevusies kā jūs.

Sīlijas balss skanēja maigi, kad viņa sacīja:

—  Kādēļ jūs esat tik pārliecināta, ka es esmu — kā jūs to apzīmējat — pārdevusies?

—  Tāpēc, ka citādi jūs nestrādātu farmaceitiskās industrijas pārdošanas nozarē, ja tas tā nebūtu.

—  Sākumā es strādāju par ķīmiķi, — Sīlija aizrādija. — Tad, gluži tāpat kā citi, firmā sāku virzīties uz augšu.

— Tas mani neinteresē. Kāpēc esat atnākusi?

Sīlija centās naidīgumam atbildēt ar smaidu:

— Es runāju patiesību, kad teicu, ka gribēju jūs sastapt. Domāju, ka mēs varētu parunāties, uzklausīt viena otras uzskatus. Ja arī mums būtu dažādi uzskati, mēs abas no tā varētu tikai iegūt.

Draudzīgais mājiens bija veltīgs. Otra sieviete vēsi noprasīja:

— Ko iegūt?

Sīlija paraustīja plecus:

—  Es domāju — kaut kādu saprašanos. Bet acīmredzot no tā nekas neiznāks. — Sīlija aizgriezās promiešanai, jo nevēlējās dzirdēt vēl citas rupjības.

— Ko jūs gribat zināt?

Šie vārdi vairs neskanēja tik naidīgi. Sīlija brīdi vilcinājās, apsvērdama — iet vai palikt.

Steivlija norādīja uz krēslu.

— Ja jau esat šeit, tad apsēdieties. Dodu jums desmit minūtes.

Citos apstākļos Sīlija būtu zinājusi, ko atcirst, taču ziņkāre lika

palikt klusai un pieklājīgai.

—  Es gribētu zināt, kāpēc jūs tā ienīstat farmaceitisko industriju.

Moda Steivlija pirmo reizi atļāvās mazliet pasmaidīt, kaut arī šis smaids ātri nozuda.

— Es teicu desmit minūtes, ne desmit stundas.

— Tātad kāpēc nerunāt par lietu?

—  Labi. Jūsu biznesa visamorālākā daļa ir tieši tā, kurā darbojaties jūs, — tā ir pārdošana. Jūsu firma un arī visas pārējās pārdod daudz par daudz — plašā mērogā, ciniski, ļauni. Jūs ņemat būtībā labas zāles, kaut arī to medicīniskais izmantojums ir ierobežots, un plašās, nežēlīgās pārdošanas kampaņās panākat, ka tās tiek parakstītas milzum daudziem cilvēkiem, kuriem tās vai nu nav vajadzīgas nemaz, vai kuri tās nemaz nevar atļauties, vai arī tās nemaz nedrīkstētu lietot, bet dažreiz cilvēks nevar atļauties ne vienu, ne otru, ne trešo.

— Vārds "amorāls" un arī tie pārējie ir spēcīgi vārdi, — Sīlija iebilda. — Neviens jau neapstrīd, ka dažreiz zāļu paraksta par daudz, taču…

— Dažreiz! Zāļu bagātīga parakstīšana ir norma. Tā ir norma, kam strādā jūsu cilvēki un kuru ar nodomu plāno. Lūk, tikai viens piemērs: medikaments valium un tam līdzīgie. Jūsu un citu firmu zāļu pārdošanas uzpūstās kampaņas atstāj aiz sevis toksikomānu, izmisušu cilvēku, pašnāvnieku barus…

— Un daudzus, kuriem šīs zāles patiešām bija vajadzīgas un kuri no tām guva labumu.

— Tādu cilvēku ir mazākums, — otra sieviete neatlaidās, — un tie tāpat tās būtu dabūjuši, taču bez pārsātinātās reklāmas un trakās pārdošanas kampaņas, kas apdullināja ārstus un lika tiem noticēt, ka valium tipa zāles ir universāls līdzeklis pret visām kaitēm. Es zinu. Biju viena no tiem apdullinātajiem ārstiem, līdz ieraudzīju, cik šausmīga ir aina, ko radījusi šo zāļu lietošana, un atsacījos no privātprakses, lai izveidotu šo organizāciju.

— Es zinu, ka esat ārste, — Sīlija ieminējās.

— Jā, interne. Man mācīja cilvēkiem saglabāt veselību un glābt dzīvību, ko, būdama šeit., daru joprojām, turklāt daudz plašākā mērogā nekā agrāk. — Steivlija atmeta ar roku, likdama saprast, ka nevēlas runāt par sevi. — Bet atgriezīsimies pie valium. Šīs zāles arī kādā citā skatījumā liecina par jūsu biznesa bezprincipialitāti.

— Es klausos. Nepiekrītu, bet klausos.

—  Nebija nekādas vajadzības pēc tiem šo zāļu variantiem, ko ražoja konkurējošās firmas. Šo zāļu pieciem variantiem nav nekādas jēgas. Taču pēc tam, kad valium deva tik lielus ienākumus, citas firmas mēnešiem, pat gadiem tērēja milzīgas summas un zinātnieku laiku nevis lai atklātu ko jaunu, bet lai pašiem būtu savs valium ar citu nosaukumu. Molekulas tika pārmainītas vietām, un šo atšķirību dēļ zāles tika patentētas un izdevīgi pārdotas…

Sīlija nepacietīgi iejaucās:

—  Labi, mēs visi zinām, ka zāļu patiešām ir vairāk, nekā vajadzīgs. Taču dažreiz tās noved pie jauniem atklājumiem, liek lielajām firmām aktīvi strādāt starplaikos starp tiešām svarīgiem atklājumiem.

— Ak, mans Dievs! — Doktore Steivlija ar neticīgu žestu pieķēra pie galvas. — Vai jūs tiešām ticat šim naivajam argumentam! Runa taču nav tikai par valium vien. Lūk, kādēļ valdībai vajadzētu vadīt un kontrolēt, bet firmām apmaksāt farmaceitisko firmu pētniecības darbu.

— Tagad es nespēju ticēt, ka jūs runājat nopietni, — Sīlija sacīja. — Jūs gribat, lai pētījumus kontrolē tie paši politiķi, kas samaitāja sociālo apdrošināšanu, nespēj sabalansēt budžetu un ir gatavi balsu dēļ pārdot savu māti. Pie tādas kārtības penicilīna pārdošanā vēl nebūtu! Okei, atzīsim, ka kapitālistu brīvā iniciatīva nav bez vainas, taču tā ir daudzreiz labāka un estētiskāka nekā tas…

Steivlija turpināja, it kā nebūtu dzirdējusi:

—  Jūsu dārgajai rūpniecībai jāsit pa galvu ar likumiem, lai tā sāktu publicēt patiesus brīdinājumus par briesmām, kas saistītas ar medikamentiem. Turpretim tagad tā cīnās par to, lai šādi brīdinājumi būtu minimāli, un parasti uzvar. Un ne tikai. Pēc tam, kad kāds jauns medikaments nonāk pārdošanā, kaitīgā iedarbība ērti un nelietīgi tiek noslēpta firmas papīros.

— Tās ir blēņas! — Sīlija protestēja. — No mums taču ar likumu tiek prasīts ziņot Pārtikas un zāļu administrācijai par kaitīgo blakusiedarbību! Bet dažos gadījumos jau varbūt, ka kāds nejauši palaidis garām…

—  Ir bijuši daudzi gadījumi, par kuriem mūsu organizācija ir lietas kursā, taču varu derēt, ka vēl vairāk ir to gadījumu, par kuriem nezinām nekā. Bet vai ir iespējams ierosināt lietu tiesā? Nē, jo jums Kapitolijā ir nopirktu lobistu armija.

Biju nākusi šurp uzklausīt uzskatus, Sīlija pie sevis nodomāja, tad nu dabūju tos dzirdēt pa īstam. Kamēr viņa, šad un tad iebilzdama pa vārdam, klausījās, atvēlētās desmit minūtes bija pāraugušas stundā.

Steivlija pieminēja kādu nesen notikušu skandālu, par kuru Sīlija bija dzirdējusi: vienai no farmaceitiskajām firmām bija atgadījušās nepatikšanas ar intravenozu šķīdumu, ko izmantoja slimnīcās. Dažām pudelēm ar šo šķīdumu bija atrasti aizbāžņi ar defektiem — pudelēs bija iekļuvušas baktērijas, kas izraisīja asins saindēšanos: to tagad uzskatīja par vairāku pacientu nāves cēloni. Bija zināms, ka šo bojāto pudeļu nav daudz, turklāt bija iespējams, ka tās visas jau bija atklātas un ka tādu vairs nebūs, jo kļūme ražošanas procesā bija atklāta un likvidēta. Pašreizējā brīdī aizliegt šī šķīduma krājumu izmantošanu slimnīcās nozīmēja radīt deficītu, kas varēja būt par iemeslu vēl vairāk nāves gadījumiem nekā no sākotnējās problēmas. Šo jautājumu vairākkārt bija apsprieduši paši ražotāji. Pārtikas un zāļu administrācija un slimnīcas. Doktore Steivlija to nosauca par "riebīgu" piemēru, kā farmaceitiskā firma vilcinās atteikties no bīstama ražojuma.

— Es mazliet esmu informēta par šo gadījumu, — Sīlija teica. — Šorīt dzirdēju, ka Pārtikas un zāļu administrācija nolēmusi aizliegt šī šķīduma krājumu izmantošanu. Viņi gatavo ziņojumus, un pirmdien no rīta preses konferencē tiks paziņots lēmums.

Šteivlija asi pavērās savā apmeklētājā.

— Vai esat par to pārliecināta?

— Pilnīgi. — Informāciju Sīlija bija ieguvusi no kāda šīs firmas darbinieka, kuram pilnīgi uzticējās.

Steivlija kaut ko ierakstīja bloknotā un tad turpināja sarunu. Beidzot viņas nonāca pie montēna.

Steivlija sacīja:

—  Mēs darīsim visu iespējamo, lai aizkavētu šī nepietiekami pārbaudītā medikamenta pārdošanu.

Sīlija bija nogurusi no šiem vienpusīgajiem spriedelējumiem un atcirta:

— Nosaukt montēnu par nepietiekami pārbaudītu ir smieklīgi! Turklāt mums jau ir Pārtikas un zāļu administrācijas atļauja.

— Sabiedrības interesēs šī atļauja jāatsauc.

— Kāpēc?

— Austrālijā bija gadījumi…

— Mēs zinām par šo gadījumu Austrālijā, — Sīlija nogurusi teica. Un ņēmās skaidrot, kā medicīnas eksperti tiesā bija atspēkojuši apsūdzību, ka gan tiesā, gan valdības noorganizētajā pārbaudē montēns bija atzīts par nekaitīgu.

— Es nepiekrītu šiem ekspertiem, — Steivlija sacīja. — Vai esat lasījusi tiesas protokolu?

— Esmu lasījusi ziņojumus, kuros lieta detalizēti atspoguļota.

—  To es jums nejautāju. Es jautāju, vai esat lasījusi tiesas protokolus?

— Nē, — Sīlija atzinās.

— Tad izlasiet! Un neiedomājieties, ka varat spriest par montēnu, kamēr neesat to izdarījusi.

Sīlija nopūtās.

—  Neticu, ka mūsu sarunas tālākajai gaitai varētu būt kāda nozīme.

—  Ja atceraties, es jums to jau sākumā sacīju. — Sievietes caururbjošo skatienu pa otram lāgam mazliet maigāku padarīja smaida atblāzma.

—       Un jums bija taisnība. — Sīlija piekrītoši pamāja. — Citās lietās ne, bet šajā gan.

Doktore Steivlija jau atkal bija pievērsusies papīram, ko bija lasījusi, Sīlijai ienākot. Viņa pacēla skatienu.

— Sveiki, Džordana!

—       Sveiki, — Sīlija atbildēja un izgāja cauri noplukušajam kantorim uz tikpat noplukušas ielas.

Vēlāk pēcpusdienā, braucot no Menhetenas uz Moristaunu, Sīlija domās atgriezās pie doktores Steivlijas.

Viņa noteikti bija godīgs cilvēks, taču zināmā mērā apmāta. Skaidrs bija arī tas, ka viņai nepiemita humora izjūta. Arī agrāk Sīlijai bija nācies sastapties ar šādiem cilvēkiem — ar viņiem bija

grūti runāt, prātīgi un objektīvi apspriesties. Viņi tik ļoti bija pieraduši domāt tikai melnās un baltās krāsās, ka nebija spējīgi uztvert pelēkās krāsas toņus, kādos ritēja dzīves lielākā daļa.

No otras puses, šīs organizācijas priekšsēdētāja bya labi informēta, prata skaidri formulēt savas domas, bija labi organizēta, un viņai piemita ass, iespējams, pat izcils prāts. Viņas medicīniskā kvalifikācija tai lāva kā speciālistei spriest par zāļu parakstīšanu. Dažs labs Viņas uzskats nemaz tik daudz neatšķīrās no pašas Sīlijas uzskatiem, piemēram, viņas domas par "molekulāro ruleti". Toreiz, pirms četrpadsmit gadiem, Sems Hotoms viņai bija atbildējis ar Sīlijas šodienas argumentiem. Kaut ari viņa tos bija pārņēmusi savā īpašumā, par to pareizību Sīlija nebija pilnīgi pārliecināta. Bet Steivlijas naivā un absurdā pārliecība par valsts kontroles ieviešanu farmaceitiskajā rūpniecībā! Un viņas pilnīgā neinformētība un aizspriedumi par montēnu!

Taču visā visumā Steivlija un viņas vadītā organizācija bija bīstami oponenti, kurus nedrīkstēja ignorēt un neņemt nopietni.

Sīlija ar nožēlu atcerējās, ka Steivlija vinu bija noķērusi ar to Austrālijas prāvas protokolu montēna lietā. Mākamajā nedēļā viņa to izlasīs.

Vakarā Sīlija savu piedzīvojumu pastāstīja Endrjū, un viņa atbildē, kā parasti, bija sava gudrība:

—  Tātad ar šiem aktīvistiem nav viegli sadzīvot. Bet viņi ir vajadzīgi, viņi ir vajadzīgi tavai industrijai, tāpat kā automobiļu korporācijām bija vajadzīgs Neiders. Neiders ar savu urķēšanos visu mūsu labā palīdzēja padarīt automobiļus labākus un drošākus, un es esmu viņam pateicīgs. Un tagad Steivlija un viņas ļaudis liek tev un taviem kolēģiem staigāt uz pirkstgaliem.

— Atzīstos, ka tā laikam ir gan. — Sīlija nopūtās. — Ja vien viņi būtu mērenāki un prātīgāki.

Endrjū pakratīja galvu.

—  Ja viņi būtu tādi, viņi nebūtu aktīvisti. Un vēl kas: ja viņi ir nežēlīgi un rīkojas neētiski, kā tas reizumis atgadās, tad jums sev jāvaicā, kur viņi to iemācījušies. Un atbilde būs: no tādām firmām kā tavējā, mana dārgā, jo, kad neviens tās neuzmana, tās arī rīkojas nežēlīgi un neētiski,

Endrjū pēdējo piebildi Sīlija novērtētu vēl augstāk, ja būtu redzējusi ainu, kas Steivlijas kantorī notika dažas minūtes pēc viņas aiziešanas.

Iesaukusi kabinetā savu asistentu, Steivlija pavaicāja: "Vai tā sieviete, kura bija pie manis, ir projām?"

Saņēmusi apstiprinošu atbildi, Steivlija jaunajam cilvēkam deva rīkojumu: "Es vēlos, lai rīt no rīta tiktu sasaukta preses konference — cik vien agri jūs to varat noorganizēt. Sakiet, ka lieta ir steidzama un ļoti svarīga. Runa ir par dzīvību un nāvi un skar slimnīcas. Gādājiet, lai piedalītos vairākas televīzijas sabiedrības un prese. Es sagatavošu ziņojumu." Sekoja lietišķa instrukcija, un nākamajā rītā desmitos sākās preses konference.

Pievērsusies reportieriem un būdama kadrā, doktore Steivlija raksturoja problēmu par intravenozajiem šķīdumiem, ko iepriekšējā dienā bija apspriedusi ar Sīliju. Sarunu ar Sīliju un viņas sniegto informāciju par to, ka Pārtikas un zāļu administrācija jau nolēmusi aizliegt izmantot visus minētās firmas intravenozo šķīdumu krājumus, Steivlija noklusēja. Viņa savas organizācijas vārdā nosodīja Pārtikas un zāļu administrācijas un šīs potenciāli nāvējošās vielas ražotāju inertumu, pieprasot izņemt no apgrozības visus šī šķīduma krājumus.

Efekts bija tūlītējs. Galvenās televīzijas sabiedrības šos jaunumus pārraidīja savās vakara ziņās. Ievērojama vieta preses konferencei bija ierādīta svētdienas avīzēs, daudzās no tām bija ievietota fotogrāfija, kas rādīja Steivliju darbībā. Tāpēc pirmdien, kad Pārtikas un zāļu administrācija nāca klajā ar savu paziņojumu, vairums reportieru savus materiālus uzsāka ar ziņojumu: "Šodien, ātri reaģējot uz doktores Modās Steivlijas un viņas organizācijas prasību, Pārtikas un zāļu administrācija paziņoja, ka aizliegusi slimnīcās izmantot…"

Tas bija organizācijas "Pilsoņi par drošāku medicīnu" triumfs, un drīz pēc tam šis notikums bija aprakstīts brošūrā, kas tika izsūtīta pa pastu kopā ar lūgumu piešķirt dotācijas.

Sīlija, kura nedaudz apjukusi sekoja notikumu gaitai, par savu lomu šajos notikumos noklusēja. Viņa bija dabūjusi mācību un saprata, ka bijusi muļķīgi pļāpīga. To bija izmantojusi izcila stratēģe.

11. NODAĻA

Sīlijai par pārsteigumu "Feldinga-Rosa" štābā nebija atrodams Austrālijas prāvas protokols par montēnu. Firmas juridiskās nodaļas darbinieki nevarēja to sameklēt nekur Savienotajās Valstīs. Tas bija pārstāstīts daudzos ziņojumos, bet tagad Sīlija gribēja protokolu izlasīt visā pilnībā. T^āpēc viņa uzdeva firmas juridiskajai nodaļai palūgt kādai austrāliešu firmai, ar ko "Feldingam-Rosam" bija sarakste, atsūtīt protokola norakstu pa pastu.

Tobrīd Sīlijai bija daudz darāmā. Montēna reklāmas programma risinājās trakā tempā, jo tuvojās februāris un Sīlija ar savu vietnieku bija atbildīgi par iztērētajiem vairākiem miljoniem dolāru, vēl vairāk līdzekļu šiem nolūkiem bija atvēlēts nākamajā mēnesī.

Daudzos medicīnas žurnālos parādījās rūpīgi izstrādāta reklāma, vesela korespondences lavīna nogruva pār nācijas ārstiem un farmaceitiem. Izsūtītās reklāmas vidū bija ari kasetes lente ar skaistās Brāmsa "Sūpuļdziesmas" ierakstu vienā pusē un montēna klīnisko aprakstu otrā. Turklāt firmas aģenti tūkstošiem montēna paraugu paciņu piegādāja tieši ārstiem komplektā ar golfa tērpa piederumiem, izrotātiem ar uzrakstu "Montēns".

Kā vienmēr, kad pārdošanā tika laists jauns medikaments, firmā valdīja satraukums, nervozitātes un cerību atmosfēra.

Cerību noskaņu vēl vairāk pastiprināja jaunumi no "FeldingaRosa" zinātniskās pētniecības institūta Anglijā: likās, ka Martina Pīta-Smita vadītā zinātnieku grupa beidzot bija sekmīgi pārvarējusi tehnisko barjeru. Detaļas gan vēl nebija zināmas — Martina ziņojums bija īss un vispārīgs.

Šie jaunumi nāca laikā, jo daži valdes locekli atkal mēģināja panākt Hārlovas institūta slēgšanu. Tagad Hārlovas institūts un garīgās novecošanās problēmas likās uz kādu laiku esam drošībā.

Sīlija jutās laimīga, ka pirms pusotra gada bija ieteikusi neslēgt Hārlovas institūtu.

Decembra vidū uz Sīlijas galda parādījās tiesas procesa protokols no Austrālijas. Tas bija vairākus simtus lappušu biezs sējums mašīnrakstā. Taču tobrīd Sīlija bija tik aizņemta, ka lasīšana bija jāatliek uz vēlāku laiku. Tā janvāra sākumā viņa vēl nebija to izlasījusi, bet tad notika kaut kas negaidīts un likās, ka lasīšana aizvirzās vēl tālākā nākotnē.

Tobrīd pasauli bija pārsteidzis prezidenta kandidāts Kārters, nodrošinādams sev dzīvi Baltajā namā uz turpmākajiem četriem gadiem, jaunā administrācija dedzīgi vervēja kandidātus daudzajiem valdības posteņiem, kuri republikāņiem drīz bija jāatbrīvo. Savervēto vidū bija arī "Feldinga-Rosa" viceprezidents tirdzniecības un preču realizācijas jautājumos Ksavjē Rivkins. Visu mūžu būdams demokrāts un nesen kļuvis Kārtera dedzīgs atbalstītājs, Ksavs Rivkins nebija žēlojis laiku un naudu vēlēšanu kampaņas atbalstīšanai. Viņš arī personiski pazina jauno prezidentu — abi kopā bija dienējuši flotē. Tāpēc tagad sekoja atalgojums — viņam tika piedāvāta Tirdzniecības departamenta sekretāra palīga vieta.

Šis jaunums "Feldingā-Rosā" tika turēts lielā slepenībā, tāpat kā fakts, ka Ksavs šo piedāvājumu gribēja pieņemt. Sems Hotorns un pāris valdes locekļu, kuri šo lietu savā starpā neoficiāli bija apsprieduši, uzskatīja, ka viņam to arī vajadzētu darīt. Firmai nenāktu par ļaunu, ja tai būtu draugs Vašingtonā —

Tirdzniecības departamentā. Nevienam nezinot, viņam tika piešķirta speciāla — priekšlaicīga un dāsna — pensija, un Rivkins gatavojās drīz pec prezidenta stāšanās amatā pārcelties uz Vašingtonu.

Janvāra otrajā nedēļā Sems paziņoja Sīlijai par norunu ar Rivkinu, par ko viņa agrāk nebija dzirdējusi, bet kas pēc pāris dienām būs visiem zināms fakts.

— Godīgi runājot, — viņš teica, — neviens, mani ieskaitot, nebija gaidījis, ka tas notiks tik drīz. Kad Ksavs aizies, tu tiksi paaugstināta par viceprezidenti tirdzniecības un preču realizācijas jautājumos. Esmu ar dažiem valdes locekļiem apspriedies, un mēs saprotam, ka šis te notikums atgadījies nelaikā, jo montēns… — Sems apklusa. — Vai tev kas kaiš?

— Nē, — Sīlija atbildēja. Saruna notika Sema kabinetā, abiem kājās stāvot. — Vai drīkstu apsēsties?

— Protams. Lūdzu! — Viņš pamāja uz krēsla pusi.

—  Un dod man minūti laika, lai varu atjēgties. — Viņas balss bija aizsmakusi vairāk nekā parasti. — Tu varbūt to neaptver, bet tavi vārdi man nupat bija kā zibens spēriens.

— Velns ar ārā, man ļoti žēl. — Sems izskatījās vainīgs. — Man to vajadzēja izdarīt svinīgāk. Bet es strādāju tādā trakā steigā, ka…

—  Arī tā ir labi, — Sīlija viņu pārtrauca. — Ir labi arī tā. Tu ieminējies par montēnu… s

Sīlijai likās, ka šos vārdus saka nevis viņa pati, bet gluži cits cilvēks. Domu virpuli viņa atcerējās, kā pirms septiņpadsmit gadiem, kad toreizējais viceprezidents pārdošanas jautājumos, tagad jau mirušais Gregsons bija viņu izraidījis no firmas pārdevēju sanāksmes Ņujorkā, Sems viņu bija izglābis, un tagad tas bija Sems, kurš… Nolādēts, viņa sev teica, es neraudāšu! Taču viņa nespēja novaldīt asaras un, acis pacēlusi, redzēja, ka Sems smaidot viņai stiepj pretim kabatlakatiņu…

—  Tu to esi pelnījusi, Sīlij, — viņš maigi teica, — tu visu esi paveikusi saviem spēkiem, pārvarējusi katru pakāpienu, tāpēc — to man vajadzēja tev pateikt jau agrāk — es tevi apsveicu! Liliānai pie brokastīm es to pateicu, un viņa ir tikpat priecīga, cik es. Viņa tev lika pateikt, ka mēs visi drīz sanāksim kopā.

—  Paldies. — Sīlija izņēma kabatlakatiņu, noslaucīja acis, tad lietišķi sacīja: — Lūdzu, pateicies Liliānai un paldies tev arī, Sem. Bet tagad par montēnu.

— Tāpēc, ka tu tik cieši esi saistīta ar montēna izlaides plāniem, es un tie valdes locekļi, ar kuriem runāju, vēlētos, lai tu šo lietu pabeidz — pat tagad, kad tev tiek uzticēta papildu atbildība. Tas gan palielinās tavu slodzi…

— Es piekrītu.

—  Un vēl, — Sems piebilda, — tev vajadzētu padomāt, ko likt savā vietā.

—  Bilu Ingremu, — Sīlija nešaubīdamās sacīja. — Viņš ir labs darbinieks, un šis pienākums viņam ir pa spēkam. Arī viņš nodarbojas ar montēnu.

Princips "piejūgt savus ratus cita zvaigznei" turpināja darboties tieši tā, kā viņa par to bija stāstījusi Endrjū viņu medusmēnesī. Sīlija bija sekojusi Semam augšup — viņas plāns bija izrādījies sekmīgs! Tagad Bils sekoja Sīlijai. Bet kas, viņa nodomāja, seko Bilam ?

Sīlija ar pūlēm sakopoja domas un pabeidza sarunu ar Semu.

Vakarā, kad Sīlija pastāstīja Endrjū par gaidāmo paaugstinājumu, viņš apskāva sievu un teica:

— Es ar tevi lepojos. Bet es jau vienmēr esmu to darījis.

—Lielākoties, — viņa precizēja. — Bija brīži, kad tu to netiki darījis.

— Tas viss ir pagājis. — Viņš savilka seju grimasē. Tad, īsi pateicis "atvaino", izgāja virtuvē un pēc brīža atgriezās ar pudeli šampanieša. Viņam sekoja starojošā Vinnija Mārča ar glāzēm uz paplātes.

Endrjū paziņoja:

—  Mēs ar Vjnniju gatavojamies uzdzert uz tavu veselību. Ja vēlies, vari mums pievienoties.

Kad glāzes bija piepildītas, Endrjū pacēla savējo.

— Uz tavu veselību, mīļotā! Uz visu, kas tu esi, esi bijusi un būsi!

—  Es pievienojos, misis Džordana, Vinnija teica. — Lai Dievs jūs svētī!

Vinnija pielika glāzi pie lūpām, tad domīgi paskatījās uz to un ierunājās:

. — Diez vai man vajadzētu to dzert…

— Kāpēc gan ne? — Sīlija ievaicājās.

— Nu… Tas varētu kaitēt mazulim… Es tikko kā uzzināju, ka esmu stāvoklī — pēc tik ilga laika.

Sīlija traucās viņu apskaut.

—Vinnij, tie ir brīnišķīgi jaunumi. Daudz svarīgāki par manējiem!

—  Mēs priecājamies par tevi, Vinnij. Endrjū paņēma viņas šampanieti. — Tev taisnība. Tagad šis dzēriens tev nav vajadzīgs. Mēs attaisīsim citu pudeli, kad ieradīsies tavs mazulis.

Vēlāk, kad Sīlija un Endijū gatavojās iet gulēt, Sīlija nogurusi teica:

— Šī nu gan bija diena!

— Priecīga diena mums visiem, Endrjū sacīja. — Ceru, ka viss tā arī paliks. Nav nekāda iemesla, lai tā nebūtu.

Viņš kļūdījās.

Pirmā sliktā vēsts pienāca tieši pēc nedēļas.

Sīlijas kabinetā, kam drīz vajadzēja kļūt par viņa kabinetu, ienāca Bils Ingrems. Ielaidis savu joprojām nekārtīgo matu ērkulī visus piecus pirkstus, viņš teica:

—  Domāju, ka tev šis te būtu jāredz, kaut ari neticu, ka tam varētu būt kāda nozīme. Man to atsūtīja draugs no Parīzes.

"Šis te" bija izgriezums no avīzes.

— Tas ir no "France-Soir", — Ingrems paskaidroja. — Cik labi tu proti franču valodu?

— Pietiekami labi, lai saprastu.

Sākdama lasīt, Sīlija, nelabas nojautas pārņemta, nodrebēja: viņa gluži fiziski sajuta, kā sirds pārmet kūleni.

Kāda sieviete Francijas pilsētā Nuzonvilā netālu no robežas ar Beļģiju pirms gada bija dzemdējusi meitenīti. Nesen ārsti bērnam noteikuši diagnozi: centrālās nervu sistēmas traucējumi, kas uz visiem laikiem izslēdza jebkādas locekļu kustības. Tāpat arī pārbaudēs bija noskaidrots, ka neattīstās galvas smadzenes. Ari ārstēšana nesolīja panākumus. Bērns bija neārstējams idiots. Grūtniecības laikā māte bija lietojusi montērtu. Tagad viņa un pārējie ģimenes locekļi bērna nelaimē vainoja medikamentu. Avīzes rakstā nebija minēts, kāds šajā jautājumā ir ārstu viedoklis, taču tas beidzās ar mistisku teikumu: "…vēl viens gadījums, acīmredzot identisks Spānijā notikušajam."

— Kā jau sacīju, — Bils Ingrems atkārtoja, — nedomāju, ka mums ir iemesls uztraukties. Galu galā "France-Soir" ir pazīstama ar saviem sensāciju materiāliem. Būtu sliktāk, ja tas būtu iespiests "LeMonde".

Sīlija neatbildēja. Vispirms Austrālija, tagad Francija un Spānija.

Tomēr veselais saprāts viņai teica, ka Bilam ir taisnība. Nebija iemesla uztraukties. Montēns taču bija rūpīgi pētīts, bija izdarītas ilgas pārbaudes daudzās zemēs, bija meklēti un iegūti apstiprinājumi, montēns taču bija ieguvis sev droša līdzekļa reputāciju. Protams, nebija iemesla uztraukties.

Un tomēr…

— Bil, — viņa apņēmīgi sacīja, — es gribu, lai tu, cik vien ātri iespējams, uzzini visu par šiem diviem gadījumiem. Tad paziņo man. — Avīzes izgriezumu viņa noliki uz galda. — Es šo te paturēšu.

—  Okei, ja tu tā vēlies. — Ingrems ielūkojās rokaspulkstenī. — Es tūlīt piezvanīšu uz "Gironde—Chimie" kādam pazīstamam puisim. Bet es nedomāju…

— Piezvani, — Sīlija teica. — Piezvani tūlīt.

Pēc stundas Bils priecīgi ziņoja:

—  Nav ko uztraukties! Man bija gara saruna ar paziņu no "Gironde— Chimie". Viņš zināja par abiem "France-Soir" minētajiem gadījumiem un teica, ka tie ir rūpīgi izpētīti un uztraukumam vai pat šaubām nav iemesla. Firma nosūtījusi mediķu zinātnieku grupu uz Nuzonvilu un pēc tam uz Spāniju, lai izpētītu šos gadījumus.

— Vai tu uzzināji arī kādas detaļas?

— Jā. — Bils ielūkojās savās piezīmēs, ko turēja rokā. — Starp citu — abi gadījumi liekas visai līdzīgi gadījumam Austrālijā, kurš izraisīja viltus trauksmi. Atceries?

— Es zinu par gadījumu Austrālijā.

—  Abas mātes, kuru bērniem ir centrālās nervu sistēmas traucējumi, visu grūtniecības laiku dzērušas daudz visdažādāko zāļu un alkoholu. Francijā tajā ģimenē vienam bijis Dauna sindroms, bet Spānijā bērna tēvs un tēva tēvs ir epileptiķi.

— Bet abas mātes lietojušas montēnu.

—  Jā. Un mans franču paziņa — viņš ir ķīmijas doktors — pastāstīja, ka viņu firma sākumā bijusi nobažījusies tāpat kā tu. Viņi uz spēles likuši tikpat daudz, cik "Feldings-Ross", varbūt pat vēl vairāk.

— Turpini! — Sīlija īsi noteica.

— Nu, viņa secinājums ir — montēnam nav nekā kopīga ar šo bērnu iedzimtajiem defektiem. Zinātnieki un ārsti, pieaicinātos konsultantus ieskaitot, par to ir vienisprātis. Taču viņi atklājuši, ka dažas no pārējām zālēm, ko lietojušas topošās māmiņas, ir bīstamas, ja tās lieto kopā, un varētu…

—Es gribu izlasīt ziņojumus! Cik drīz mēs varam dabūt kopijas?

— Abas kopijas ir šeit.

— Šeit?

' — Jā, pie mums, — Bils apstiprināja. — Zaks Sen-Zans man pateica, ka Vinsentam Lordam tās ir. Tās mums atsūtītas pirms pāris nedēļām, jo "Gironde-Chimie" visus nepārtraukti informē. Vai tu gribi, lai es paprasu Vinsam…

— Nē. Es tās dabūšu pati. Tas ir viss, Bil.

—  Paklausies… — Bila balsī ieskanējās satraukums. — Es nedomāju, ka tev vajadzētu pārāk uztraukties par…

— Es teicu: tas ir viss. — Viņa asi pārtrauca sarunu, nespēdama apvaldīt augošo sasprindzinājumu.

— Kāpēc tu gribi tās redzēt? Vinsents Lords vaicāja Sīlijai.

—  Tāpēc, ka man ir svarīgi šo informāciju izlasīt pašai, nevis dzirdēt par to no citiem.

— Ja ar vārdu "citiem" tu domā mani, — Lords piebilda, — vai tev nešķiet, ka esmu kompetentāks izdarīt secinājumu, kā es to jau esmu izdarījis?

— Un kāds tad ir tavs secinājums?

—  Nevienā gadījumā nevar būt vainojams montēns. Par to liecina visi fakti, un šos faktus rūpīgi pētījuši kvalificēti, kompetenti cilvēki. Mans — un, starp citu, ari Žirondas ķīmisko laboratoriju darbinieku — uzskats ir: šīs ģimenes vienkārši mēģina izspiest naudu. Tas nav nekas jauns.

—Vai Sems ir informēts par šiem ziņojumiem — par gadījumiem Francijā un Spānijā?

— Es to neesmu darījis. Neuzskatu tos par pietiekami svarīgiem, lai viņu traucētu.

—  Labi, — Sīlija teica. — Šobrīd es neapstrīdu tava lēmuma pareizību. Taču es tomēr gribu izlasīt šos ziņojumus!

Draudzīgums, ko Lords pēdējā laikā bija izrādījis Sīlijai, sarunas laikā manāmi gaisa.Tagad viņš dzēlīgi teica:

—  Ja tev liekas, ka tavas zināšanas ķīmijā palīdzēs izdarīt atbilstošus spriedumus, tad atļauj man tev atgādināt, ka tavs vārgais ķīmijas bakalaures grāds ir iegūts sen un neatbilst šodienas zinātnes līmenim.

Kaut arī Sīliju pārsteidza viņa pretestība un nevēlēšanās dot ziņojumus, viņa nolēma izvairīties no strīda, tāpēc mierīgi sacīja:

— Man nav nekādu pretenziju. Bet, lūdzu, — vai es varētu dabūt šos ziņojumus?

Pārsteigumu sagādāja ari turpmākais. Sīlija bija domājusi, ka ziņojumi glabājas firmas vispārējā dokumentu glabātavā un ka Lords liks tos atnest. Taču Lords ar skābu sejas izteiksmi atslēdza vienu no sava rakstāmgalda atvilktnēm un izvilka aktu vākus. Izņēmis dažus papīrus, viņš tos sniedza Sīlijai.

— Paldies. Es tev tos atnesīšu atpakaļ.

Tajā pašā vakarā, kaut arī nogurusi, Sīlija mājās ilgi lasīja "GirondeChimie" ziņojumus un lielāko daļu protokolu no Austrālijas. Tie viņu satrauca visvairāk.

Tiesas procesa pilnajā protokolā bija vairāki specifiski punkti, kas nebija minēti saīsinātajos kopsavilkumos, kurus viņa bija lasījusi agrāk.

Saīsinātajā kopsavilkumā bija teikts, ka sievietei Austrālijā ir slikta reputācija, ka viņa bez montēna lietojusi vēl daudz citu medikamentu, ir gandrīz alkoholiķe un nepārtraukti smēķē. Tas viss bija patiesība.

Taču patiesība bija ari tā — un tas nebija minēts saīsinātajā ziņojumā —, ka, par spīti visam, defektīvā bērna māte ir inteliģenta sieviete — šo faktu bija apstiprinājuši vairāki liecinieki. Vēl vairāk — šīs sievietes ģimenes locekļiem nav citu garīgo defektu un fizisko kroplību izpausmju.

Otrs jaunums, ko uzzināja Sīlija: šai sievietei divās pirmajās grūtniecības bija piedzimuši normāli, veselīgi bērni.

Saīsinātajā ziņojumā bija teikts, ka sieviete nezinot, kurš ir viņas pēdējā bērna tēvs. Bet tiesas procesa pilnais pieraksts atklāja, ka viņa zināja, ka bērna tēvam jābūt vienam no četriem vīriešiem, kurus visus bija iztaujājis ārsts, kas piedalījās izmeklēšanā. Nevienam no šiem vīriešiem un viņu ģimenēs nebija ne garīgu slimību, ne fizisku trūkumu.

Ziņojumi par gadījumiem Francijā un Spānijā atbilda Bila Ingrema stāstījumam. Šo ziņojumu detaļas arī apstiprināja Lorda uzskatu par to, ka "Gironde-Chimiešīs lietas bija rūpīgi izmeklējusi un ka izmeklētāji bijuši kompetenti ļaudis.

Taču šie visi trīs dokumenti drīzāk pastiprināja, nevis samazināja Sīlijas nemieru. Jo kā varēja izskaidrot, kāpēc trīs sievietes, kuras grūtniecības laikā bija lietojušas montēnu, dažādās zemeslodes vietās bija dzemdējušas deformētus un galīgi defektīvus bērnus?

Pabeigusi lasīt, viņa bija izlēmusi: par spīti Vinsenta Lorda pretestībai, jāinformē Sems Hotorns — un ne tikai par visiem zināmajiem faktiem, bet arī par Sīlijas personiskajām augošajām bažām attiecībā uz montēnu.

12. NODAĻA

Tas notika nākamajā pēcpusdienā.

No rīta Sīlija bija iesniegusi Semam steidzamu ziņojumu. Puspiecos Sems bija sasaucis firmas vadošo darbinieku sanāksmi.

Tuvojoties prezidenta telpām, pa atvērtajām durvīm viņai pretim skanēja skaļi vīriešu smiekli — pašreizējā brīdī tie viņai likās nevietā.

Priekštelpā viņai uzsmaidīja viena no divām Sema sekretārēm.

— Hello, misis Džordana!

— Izklausās pēc svinībām, vai ne, Megij?

— Savā ziņā tā jau arī ir. — Sekretāre atkal pasmaidīja un norādīja uz atvērtajām durvīm. — Kāpēc jūs neejat iekšā? Mums ir jaunums, un es domāju, ka misters Hotorns to gribēs jums pateikt pats.

Sīlija iegāja telpā — gaisā biezēja cigāru dūmu dvaka. Tur bija Sems, arī Vinsents Lords, Sets Feingolds, Bils Ingrems un vairāki viceprezidenti. Visi pūta gaisā dūmu gredzenus no cigāriem. Ingrems tā kā mazliet nedroši — Sīlija nekad agrāk viņu nebija redzējusi smēķējam.

— Lūk, arī Sīlija klāt! — kāds iesaucās. — Sem, cigāru Sīlijai!

—  Nē, nē, — Sems teica. — Lēdijām man ir kas cits. — Ar starojošu sejas izteiksmi viņš sniedza Sīlijai vienu no kaudzē samestajām konfekšu kārbām "Bruņurupuči".

— Par godu manam mazdēlam, kurš… — viņš ieskatījās savā rokaspulkstenī, — šobrīd ir divdesmit minūtes vecs.

Uz brīdi Sīlijas nopietnība pagaisa.

— Seni, tas ir brīnišķīgs jaunums! Apsveicu!

— Paldies, Sīlij. Zinu, ka ar cigāriem un šokolādi parasti uzcienā tēvi, bet es nolēmu uzsākt jaunu tradīciju un iesaistīt tajā arī vectētiņus.

— Tā būs lieliska tradīcija! — teica Nikolsons, ražošanas nodaļas vadītājs.

—  Tā bija liela uzmanība no tavas puses — "Bruņurupuči" ir mana mīļākā marka. — Viņa pamanīja, ka Bils Ingrems izskatās pabāls un ir pārstāj is smēķēt cigāru. — Vai ar Džuljetu viss kārtībā?

— Pilnīgi! — Sems laimīgs stāstīja. — Pirms jūs ieradāties, no slimnīcas piezvanīja Liliāna — mātei un septiņas mārciņas smagajam zēnam klājas labi.

— Es pati aiziešu pie Džuljetas, — Sīlija sacīja, — varbūt rīt pat.

— Jauki, es viņai to pateikšu. Tūlīt pēc sanāksmes braukšu uz slimnīcu. — Bija skaidrs, ka Sems atrodas eiforijā.

—  Varbūt atliksim? — ierunājās doktors Stārbuts, kas bija atbildīgs par medikamentu nekaitīgumu.

— Nē. — Sems teica, — labs, kas padarīts. — Tad, paskatījies uz citiem, turpināja: — Domāju, ka tas ilgi nevilksies.

Vinsents Lords:

— Neredzu iemesla, kāpēc tam vajadzētu ieilgt.

Sīlijai pēkšņi pamira sirds — bija radusies sajūta, ka viss notiek nepareizi, ka jautājums par montēnu, stāvot līdzās priecīgajam notikumam Sema ģimenē, ir vissliktākais, kas vien varēja notikt. Sema laimīgais noskaņojums, kurā dalījās arī pārējie, aizēnoja lietas nopietnību.

Ar Semu priekšgalā visi devās uz konferenču telpu un apsēdās krēslos ap galdu — tā galā sēdēja Sems. Bez ievada, lai lieki netērētu laiku, viņš iesāka:

—  Sīlij, tava ziņojuma kopijas es šorīt izsūtīju visiem klātesošajiem. — Viņš pārlaida skatienu pie galda sēdošajiem. — Vai visi ir izlasījuši, ko Sīlija raksta?

Visi bija izlasījuši.

Savu ziņojumu Sīlija bija sastādījusi ļoti rūpīgi: viņa rakstīja par tiesas procesu Austrālijā, akcentējot faktus, kas bija noklusēti saīsinātajā versijā, aprakstīja nesenos gadījumus Francijā un Spānijā, kas bija aprakstīti presē kā apsūdzība montēnam. Nobeigumā Sīlija pārstāstīja firmas "GiroruleCh in lie" uzskatus: visos trijos gadījumos apsūdzība pret montēnu ir nepamatota un par to nevajadzētu uztraukties.

Savus uzskatus Sīlija bija pataupījusi sanāksmei — pēc tam, kad savas domas būs izteikuši pārējie.

—  Atļauj man pateikt uzreiz, Sīlij, — Sems teica, — ka tev bija pilnīga taisnība,' pievēršot mūsu uzmanību šīm lietām. Tas ir ļoti svarīgi tāpēc, ka par tām uzzinās citi, un mums jābūt gataviem dot

atbildi — patiesu atbildi, kad pēc trim nedēļām montēns tiks laists pārdošanā. — Viņš vaicājoši pavērās Sīlijā. — Tāds taču bija tavs mērķis, vai ne, Sīiij?

— Nu, daļēji jā…

Sems, joprojām steidzīgs, pamāja un turpināja:

—    Noskaidrosim vēl kaut ko. Vins, kāpēc netiku informēts par firmas "Gironde-Chimie" ziņojumiem, par kuriem runā Sīlija?

Zinātniskās pētniecības nodaļas vadītāja seja noraustījās. •

—    Ja es, Sem, tev sūtītu katru ziņojumu, ko saņemam par mūsu ražojumiem, tad, pirmkārt, es nevarētu veikt savu darbu un novērtēt, kas no zinātniskā viedokļa ir un kas nav svarīgi, un, otrkārt, papīru kaudze uz tava galda būtu tik augsta, ka tu nevarētu darīt neko citu.

Šis paskaidrojums, šķiet, Semu apmierināja, tāpēc viņš paziņoja:

— Lūdzu jūsu viedokļus par šiem paziņojumiem!

—   Tie abi paši sevi apgāž, — Lords sacīja, — un parāda, ka franču kolēģu slēdzieni par montēna nekaitīgumu abos gadījumos no zinātniskā viedokļa ir pareizi.

—   Un gadījums Austrālijā? Vai tie papildargumenti, par kuriem runā Sīlija, ietekmē jautājuma nostādni?

Sīlija domāja: "Mēs te sēžam un nevērīgi runājam par "gadījumiem" un slēdzieniem, kad patiesībā — ja arī tur nebū tu iejaukts montēns — runa taču ir par bērniem, kuri visu mūžu būs idioti, nespēs staigāt vai pat pakustināt savus locekļus, normāli izmantot smadzenes. Vai tiešām mēs esam tik vienaldzīgi vai arī baidāmies nosaukt lietas to īstajos, šausmīgi skanošajos vārdos? Varbūt mēs jūtam atvieglinājumu tāpēc, ka šie bērni atrodas tālu projām un mēs tos nekad neredzēsim… kā redzēsim Sema mazdēlu, kura dzimšanu tagad svinam ar šokolādi un cigāriem?"

Lorda atbildē izpaudās vāji slēpta nepatika pret Sīliju.

—    Šie papildargumenti neko nemaina. Faktiski es neredzu ne mazākā iemesla, kāpēc tie vispār būtu jāpiemin.

Atskanēja vispārēja atvieglota murmināšana.

—    Tā kā mēs esam te sapulcējušies, — Lords turpināja, — esmu sagatavojis zinātnisku komentāru par visiem trim gadījumiem. — Viņš mazliet vilcinājās. — Zinu, ka mēs steidzamies…

— Cik ilgs laiks tam būs vajadzīgs? — Sems painteresējās.

— Apsolu — ne vairāk par desmit minūtēm.

Sems ieskatījās pulkstenī.

— Okei, bet ne vairāk!

"Tas viss ir pārāk svarīgi, lai to tā steidzinātu," Sīlija centās apvaldīt joņojošās domas un koncentrēties uz Lorda vārdiem.

Zinātniskās pētniecības nodaļas vadītājs runāja autoritatīvi, pārliecinoši, iedrošinoši. Izanalizējis visus trīs gadījumus, viņš norādīja, ka izjaukt normālu grūtniecību un nodarīt ļaunumu

auglim var ikviens no daudzajiem minētajiem iemesliem; it īpaši postošu iedarbību var nodarīt nenoregulēts ķimikāliju maisījums cilvēka organismā, sajaukts ar alkoholu. Vainot montēnu, sacīja Lords, esot neprātīgi un nezinātniski — vēl jo vairāk tagad, kad montēna reputācija visā pasaulē esot tik nevainojama. Runājot par mēģinājumiem vainot montēnu un troksni presē, viņš lietoja vārdus "histērija" un "iespējama krāpšana".

Pārējie vīrieši nopietni klausījās, un likās, ka Lorda runa uz viņiem atstāj labvēlīgu iespaidu. "Un varbūt viņiem ir tiesības tā izturēties," Sīlija nodomāja. Vina vēlējās, kaut spētu būt tik noteikta un pašpārliecināta kā Vinss. Viņa saprata, ka Lorda kvalifikācija ir daudz augstāka. Vēl līdz pat vakardienai vina bija viena no dedzīgākajām montēna atbalstītājām, taču šodien Sīlija par šo medikamentu vairs nebija droša.

—  …un visbeidzot, — Lords daiļrunīgi beidza savu runu, — ir jārēķinās ar vēl vienu svarīgu faktu: ja kādu medikamentu nepamatoti apvaino un šī iemesla dēļ nelaiž vispārējā lietošanā, tad daudziem cilvēkiem būs liegta šo zāļu ārstnieciskā iedarbība, ko — pēc manām domām — tiem nevajadzētu liegt..

Tas bija iespaidīgs nobeigums, Sīlija pie sevis atzina.

— Paldies, Vins. — Šķiet, ka Sems skaidri izteica visu pārējo klātesošo izjūtas. — Domāju, ka tu mums visiem liec justies labāk. Neuzskatu, ka mums ir vajadzīga kaut kāda formāla rezolūcija. Esmu pārliecināts, ka montēna lieta ir droša, ka varam to turpināt ar pilnu jaudu, un pieņemu, ka visi pārējie tam piekrīt.

Visi pārējie bija vienisprātis.

— Nu, — Sems teica, — tad jau laikam viss. Tagad, ja atļaujat…

— Piedod, — Sīlija viņu pārtrauca, — bet bīstos, ka tas vēl nav viss.

— Kas tad vēl? — Sems nepacietīgi jaūtāja.

— Es gribētu Vinsam uzdot vienu jautājumu.

— Nu… ja tev tas tik nepieciešams.

Sīlija ielūkojās pierakstītajās piezīmēs.

— Vins, tu apgalvoji, ka montēns nau cēlonis Austrālijā, Francijā un Spānijā piedzimušo bērnu kroplībai, apstāklim, ka šiem bērniem nav normāli funkcionējošu smadzeņu. — Sīlija nebaidījās — pretēji citiem — pieminēt nepatīkamās patiesības.

— Priecājos, ka esi klausījusies, — Lords atbildēja.

Sīlija likās nedzirdam aso toni un jautāja:

— Ja bērnu liktenī nav vainojams montēns, kas tad?

— Es taču paskaidroju, ka tas var būt viens no daudziem iemesliem.

— Bet kurš? — Sīlija neatlaidās.

— Kā lai es zinu — kurš! — Lords jau bija sakaitināts. — Katrā gadījumā tas var būt cits. Viss, ko zinu, ir tas, ka — balstoties uz slēdzieniem, kas izdarīti uz vietas, — cēlonis nav montēns.

— Tātad patiesība ir tāda, ka neviens nezina, kas šos embrijus ietekmējis un bijis par cēloni bērnu deformācijai.

Zinātniskās pētniecības nodaļas vadītājs pacēla gaisā rokas.

— Dieva dēļ, es taču jau teicu! Ar citiem vārdiem varbūt, bet…

— Sīlij, — Sems iejaucās, — ko tu īsti gribi teikt?

—  Es gribu teikt, — Sīlija atbildēja, — lai Vinss saka, ko sacīdams, mani moka nemiers. Neviens nezina. Manī ir šaubas.

— Kādas šaubas? — Sems vaicāja.

— Par montēnu. — Sīlija ielūkojās sejās ap viņu. — Man ir nojauta — ja vēlaties, sauciet to par intuīciju —, ka kaut kas nav kārtībā, kaut kas, ko mēs nezinām. Ka uz dažiem jautājumiem mēs nevaram atbildēt.

— Tas laikam ir sievietes instinkts? — Lords izsmejoši ievaicājās.

— Un kas tur slikts? — Sīlija atcirta.

— Lūdzu, bez asumiem! — iejaucās Sems. Un sacīja Sīlijai: — Ja tev ir kāds priekšlikums — lūdzu!

— Lieku priekšā montēna pārdošanu novilcināt!

Sīlija apzinājās, ka visi skatās uz viņu, savām ausīm neticēdami.

Sems saknieba lūpas.

— Cik ilgi un tieši kādēļ?

—  Lieku priekšā, — Sīlija apdomīgi teica, — montēna laišanu pārdošanā atlikt uz sešiem mēnešiem. Šajā laikā var vairs nepiedzimt. defektīvi bērni. Vai arī var piedzimt. Ceru, ka tas vairs nenotiks, bet, ja notiks, iegūsim informāciju, kādas mums pašlaik nav un kas mums noderēs darbā ar montēnu.

Satrauktā klusuma brīdi pārtrauca Sems:

— Nevar būt, ka tu runā nopietni.

— Es runāju ļoti nopietni. — Sīlija izturēja viņa skatienu.

Sanāksmei sākoties, viņa vēl nebija pārliecināta. Tagad viņa

vairs nešaubījās. Vinsenta Lorda pārāk lielā pārliecība viņas šaubas bija padziļinājusi.

Un vēl — viņa pati sev atzinās, ka. virzas tagadējā, nostāja balstās gandrīz vai tikai uz viņas intuīciju. Taču aiī agrāk tā bija izrādījusies pareiza.

Sīlija apzinājās, ka viņu gaida grūts uzdevums — pārliecināt pārējos un galvenokārt Semu. Bet viņus vajadzēja pārliecināt, ka tagad visu interesēs bija novilcināt montēna debiju Amerikā. Grūtnieču interesēs, kuras varēja iedzert šīs zāles un apdraudēt savus bērnus. "Feldinga-Rosa" interesēs un viņu visu interesēs, viņu, kuri patlaban te atradās un bija atbildīgi par firmu.

— Vai tev ir kaut mazākais priekšstats par to, — Sems joprojām bija šokēts, — kas saistās ar montēna novilcināšanu?

— Protams, ir. — Sīlija ļāva balsij skanēt mazliet asāk. — Kurš lai to zinātu labāk par mani? Vai kāds bijis vēl ciešāk par mani saistīts ar montēnu?

—Nē, — atzina Sems, tāpēc tas, ko tu saki, liekas tik neticami.

— Tāpēc vari būt drošs, ka savu priekšlikumu izsaku pamatoti.

— Kā tu domā, — Sems pagriezās pret Setu Feingoldu, — cik varētu izmaksāt montēna novilcināšana?

Vecākais kontrolieris izskatījās nelaimīgs. Viņš bija Sīlijas draugs. Varēja arī redzēt, ka zinātniskajos jautājumos viņš sevišķi labi neorientējās un ka viņš nevēlas tikt iejaukts šajā lietā. Arī Bils Ingrems izskatījās nelaimīgs.

Taču kaut kas bija mainījies — neviens vairs nesteidzās. Bija skaidrs, ka Sems un citi bija nolēmuši Sīlijas priekšlikumu atrisināt, lai cik ilgi tas vilktos.

Feingolds bija noliecis galvu un ar zīmuli rokās rēķināja. Tad, skatienu pacēlis, paziņoja:

—  Montēnam mēs aptuveni esam atvēlējuši trīsdesmit divus miljonus dolāru. Visa šī summa vēl nav iztērēta, varbūt ceturto daļu mēs varētu atgūt. Taču novilcināšanās izmaksu nav iespējams noteikt. Tā ir atkarīga no ilguma un iznākuma efekta.

— Par vienu efektu es jūs varu informēt, — ierunājās Hemonds no reklāmas nodaļas. — Ja mēs montēnu tagad novilcināsim, prese laidīs vaļā plašu kampaņu — šīs zāles tiks nomelnotas, varbūt pat uz visiem laikiem.

— Es ari par to esmu domājis, — Sems atzina. — Novilcināšana šobrīd būtu tikpat, nelāga kā pilnīga atteikšanās. — Tad pagriezās pret Sīliju. — Un, ja mēs rīkotos, kā tu iesaki, turklāt visneskaidrāko iemeslu dēļ, — vai tu esi padomājusi par direktora valdes un akcionāra nikno reakciju? Vai esi padomājusi par darbiniekiem, kurus nāktos atlaist?

—  Jā. — Sīlija mēģināja palikt mierīga. — Esmu par to visu domājusi. Pagājušo nakti un šodien visu dienu.

Sems skeptiski ieņurdējās, tad pievērsās Feingoldam.

—  Tā mēs riskēsim pazaudēt divdesmit astoņus miljonus, nemaz nerunājot par daudz lielākiem zaudējumiem, ja nesagaidīsim cerēto peļņu.

— Tā ir taisnība. — Feingolds ar nožēlas pilnu skatienu pavērās Sīlijā. — Tādi ir potenciālie zaudējumi.

—Un mēs to nevaram atļauties, vai ne? — Sems drūmi pārvaicāja.

— Nē. — Feingolds skumji nogrozīja galvu.

—  Taču zaudējumi var būt vēl lielāki, — Sīlija aizrādīja, — ja mums ar montēnu iznāks nepatikšanas.

— Par to vajadzētu padomāt. — Glens Nikolsons bija kļuvis nemierīgs. Tas bija pirmais, kaut. arī nedrošs atbalsts, ko Sīlija tagad saņēma, un viņa uzmeta ražošanas nodaļas priekšniekam pateicīgu skatienu.

—  Bet mēs nekādas nepatikšanas negaidām, — iejaucās Vinsents Lords. — Ja vien jūs visi nevēlaties šo lēdiju uzskatīt par mūsu galveno zinātnisko eksperti.

Atskanēja nedroši smiekli, kurus tūdaļ apslāpēja Sema žests.

— Sllij, lūdzu, uzklausi mani uzmanīgi! Es gribu, lai tu pārdomātu visu, ko sacīji. Varbūt tu visu, kā nākas, neesi apsvērusi. Tas var gadīties ikvienam no mums. Arī man ir nācies pārvarēt lepnumu un piekāpties, atzīt, ka man nav bijusi taisnība. Neviens par tevi tāpēc ne par mata tiesu nedomās sliktāk, un tas, kas te tagad notiek, te ari paliks. Es to tev apsolu, tāpat tagad uzaicinu tevi mainīt sav;is domas. Ko tu par to saki?

Viņa klusēja, bīdamās izdarīt sasteigtu secinājumu. Sems viņai tikko kā bija piedāvājis — viegli, augstsirdīgi, kā tas bija viņa dabā, — izkļūt no situācijas ar godu. Viņai tikai bija jāpasaka viens vārds, viena frāze, un šim strupceļam būtu gals, krīze būtu novērsta tikpat ātri, cik strauji tā bija radusies. Tas bija ārkārtīgi vilinošs piedāvājums. Pirms viņa paguva atbildēt, Sems vēl piebilda:

— Arī tu pati personiski esi daudz likusi uz spēles.

Sīlija ļoti labi saprata, ko viņš ar to grib teikt. Viņas jaunais postenis vēl nebija apstiprināts… Semam bija taisnība. Uz spēles bija likts daudz.

Viņa vēl brīdi padomāja, tad sacīja mierīgi un apņēmīgi:

— Sem, man ļoti žēl, bet es esmu visu apsvērusi. Es zinu, kas likts uz spēles, bet man tomēr jāiesaka montēna ieviešanu novilcināt.

Tas nu bija izdarīts. Kad Sema seja aiz dusmām apmācās un pēc tam pietvīka, viņa zināja, ka atpakaļceļa vairs nav.

—  Ļoti labi, — viņš saspringti teica, — vismaz mēs zinām, kur stāvam. — Bridi padomājis, turpināja: — Es pirmīt teicu, ka šeit nebūs formālas balsošanas. Tas ir atcelts. Gribu, lai viss tiktu ieprotokolēts. Set, lūdzu, pieraksti visu! Savu nostāju esmu izteicis. Es, protams, esmu par montēna ieviešanas turpināšanu, kā plānots. Gribu zināt, kurš piekrīt un kurš nepiekrīt! Paceliet roku tie, kuri piekrīt!

Pirmā gaisā uzšāvās Vinsenta Lorda roka. Sekoja doktora Starbeta, Hedmonda un divu citu viceprezidentu rokas. AriNikolsons, acīmredzot savas šaubas pārvarējis, balsoja "par". Bils Ingrems šaubījās, ar mēmu lūgumu viņš skatījās Sīlijā. Bet viņa novērsās, atteikdamās viņam palīdzēt. Vajadzēja izlemt pašam. Vēi pēc sekundes pacēlās Bila roka.

Sems un pārējie skatījās uz Setu Feingoldu — viņš nopūtās, nolika zīmuli un negribīgi pacēla roku.

— Tātad deviņi pret vienu, — Sems teica. — Nav šaubu, ka mūsu firma turpinās montēna ieviešanu.

Vēlreiz iestājās klusums — šoreiz neveikls, it kā neviens nezinātu, ko darīt vai teikt tālāk. Sems piecēlās.

—  Kā jūs labi zināt, — viņš sacīja, — kad viss šeit sākās, es gatavojos doties uz slimnīcu pie savas meitas un mazdēla. Es tagad iešu. — Bet viņa balsī vairs nebija pirmītējā prieka. Sems aizejot pamāja vīriešiem, uzsvērti ignorējot Sīliju.

Viņa palika sēžam. Tuvojās Bils Ingrems.

— Man ļoti žēl… — viņš iesāka.

Sīlija pamāja, lai Bils klusē.

— Tam nav nekādas nozīmes. Negribu dzirdēt.

Un tad viņa negaidīti aptvēra: viss, ko viņa firmā bija sasniegusi — viņas stāvoklis, autoritāte, reputācija, nākotnes izredzes, — viss bija sagruvis. Vai viņa vispār maz varēja te palikt? Sīlija nebija par to pārliecināta.

— Ko tu domā darīt? Bils vaicāja. Kad Sīlija neatbildēja, viņš turpināja: — Tagad, kad tu esi izteikusi savu protestu un visi zina tavu attieksmi pret montēnu, tu taču nevari turpināt pārdošanas darba vadīšanu?

Sīlija atbildēja, nedomādama un nevēlēdamās šobrīd pieņemt nekādu lēmumu:

— Es nezinu. Neko nezinu. — Šovakar mājās viņa izdomās, kā rīkoties tālāk.

Sets Feingolds viņai teica:

—  Man riebās balsot pret tevi. Bet tu taču zini, kā tas ir. Es zinātnē neko nesaprotu.

—  Tad kāpēc tu vispār balsoji? — Viņa nikni paskatījās Feingoldā. — Tu varēji to pateikt un atturēties!

Viņš ar nožēlu pakratīja galvu un aizgāja. Cits pēc cita sekoja pārējie, līdz Sīlija palika viena.

13. NODAĻA

— Jūtu, ka kaut kas nav kārtībā, — Endrjū pārtrauca pie pusdienu galda ieilgušo klusumu, — un, pēc manām domām, lieta ir visai nopietna.

Tad, nesagaidījis Sīlijas atbildi, turpināja:

— Pietiekami labi pazīstu tavus noskaņojumus, lai noprastu, ka kaut kas lēcies. Es tevi vairāk netincināšu, kad gribēsi ar mani aprunāties un es tev būšu vajadzīgs…

Viņa nolika nazi un dakšiņu līdzās tik tikko aizskartajam pusdienu šķīvim un pavērās vīrā asaru pilnām acīm.

— Dārgais! Tu man ļoti esi vajadzīgs!

—  Pagaidi! Vispirms paēd. — Viņš uzlika savu plaukstu uz viņējās.

— Es nevaru ieēst.

Drīz pēc tam, malkojot Endrjū ielieto brendiju, Sīlija izstāstīja divu pēdējo dienu notikumus, kuri bija noslēgušies ar viņas neveiksmīgo mēģinājumu pārliecināt Semu un pārējos aizkavēt montēna laišanu pārdošanā.

Endijā uzmanīgi klausījās, reizumis šo to pavaicāja. Beidzot viņš sacīja:

— Nevaru iedomāties, ko citu tu būtu varējusi darīt.

— Man tiešām nekas cits neatlika. Bet tagad man jāizlemj, ko darīt tālāk.

— Vai tas tev jādara tūlīt? Kāpēc tev kādu laiku neatpūsties? Es arī izrautos no darba, un tad mēs abi varētu kaut kur aizbraukt. Būdama no visa tā projām, tu varētu mierīgi padomāt un pēc atgriešanās rīkoties, kā liktos pareizāk.

Sīlija pateicīgi pasmaidīja.

— Es patiesi vēlētos to atlikt uz kādu laiku. Taču es to nevaru.

— Tu zini, ka es tev palīdzēšu, cik vien spēšu. — Endrjū noskūpstīja sievu. — Bet. atceries vienu: esmu vienmēr ar tevi lepojies un lepošos, lai ko tu izlemtu.

Skatīdamās vīrā ar mīlestības pilnu skatienu, Sīlija nodomāja: mazāk cēlsirdīgs cilvēks man būtu atgādinājis mūsu strīdu Sanfrancisko viesnīcā, kad viņš stūrgalvīgi turpināja apšaubīt montēna nekaitīgumu un teica, ka grūtniecēm nav jālieto nekādas zāles.

Toreiz Sīlija bija likusi saprast, ka viņa uzskati ir aizspriedumaini vai vecmodīgi, vai arī abi kopā. Tagad šaubījās Sīlija, taču Endrjū nesacīja: "Vai es tev neteicu?"

Prātā ienāca arī "Feldinga-Rosa" bijušā prezidenta Eli Kemperdauna pirms nāves sacītie vārdi: "…jūsos mīt kas neparasts — spēja, instinkts novērtēt, kas ir pareizi… Lieciet lietā savas spējas, Sīlij… Kad jūsu rokās būs vara, esiet stipra un dariet to, kam jūs ticat… Neļaujiet sevi atrunāt…"

— Vēl brendiju? — Endrjū apvaicājās.

— Nē, paldies!

Viņa izdzēra atlikušo brendiju, paskatījās Endrjū acīs un apņēmīgi teica:

— Es nevaru piedalīties montēna pārdošanā. Es aizeju no darba.

Tas bija vissāpīgākais pārdzīvojums visā viņas divdesmit četrus gadus ilgajā darba laikā. Ar roku uzrakstītā vēstule Semam bija īsa.

"Ar vislielāko nožēlu lūdzu mani atbrīvot no darba "FeldingaRosa "firmā. Ar šo vēstuli izbeidzu savas saistības ar firmu. Manas aiziešanas iemesli jums ir zināmi. Uzskatu par nevajadzīgu tos pieminēt.

Gribu teikt, ka darbs firmā man bija patīkams un ka man tika izrādīta labvēlība. Esmu bijusi un vēl aizvien esmu loti pateicīga par Tavu atbalstu un draudzību.

Aizeju bez rūgtuma sirdī. Novēlu "Feldinga-Rosa" firmai un tās darbiniekiem sekmes visās nozarēs!"

Sīlija lika šo vēstuli nodot tieši prezidentam un pēc pusstundas tai sekoja pati. Aiz viņas klusi aizvērās Sema kabineta iekšējās durvis.

Sems pacēla acis no papīra, ko bija lasījis, seja bija bargi savilkta, balss skanēja ledaini:

— Tu gribēji mani redzēt. Kāpēc?

—       Esmu ilgi nostrādājusi firmā, — viņa nedroši teica, — lielākoties tavā vadībā. Jūtu, ka es tā vienkārši nevaru aiziet…

Sems viņu pārtrauca ar vēl neredzētu niknumu:

—       Bet tieši to jau tu dari! Aizej no visiem mums — draugiem, kolēģiem, citiem, kuri bijuši no tevis atkarīgi! Tu aizej nodevīgi, turklāt vissliktākajā laikā, kad taisāmies laist klajā jaunu medikamentu un tu firmai esi vajadzīga!

—        Manai aiziešanai nav nekā kopīga ar lojalitāti vai draudzību, — viņa protestēja.

— Acīmredzot nē!

Sems nepiedāvāja apsēsties, un tā viņa turpināja stāvēt.

—       Sem, — Sīlija lūdzās, — lūdzu, saproti mani! Es nespēju, gluži vienkārši nespēju tirgot montēnu! Tā man ir kļuvusi par sirdsapziņas lietu!

—       Tu to sauc par sirdsapziņu! — viņš atcirta. — Es lietotu citus vārdus!

— Kādus? — viņa ziņkārīgi jautāja.

—       Sievišķīga histērija! Spītība, ka nenotiek tā, kā tu gribi, un tad tu ej projām! — Sema niknums nerimās. — Tu neuzvedies labāk par tām sievietēm, kuras nēsā pa ielām plakātus vai pieķēdē sevi pie žoga. Patiesībā ir tā, ka tu tai stulbajai Steivlijai esi ļāvusi sevi apmuļķot!

Viņš pamāja uz tārīta "New York Times", kas atvērta gulēja uz galda: tur bija publicēts doktores Modās Steivlijas raksts par bērniem Francijā un Spānijā. Šo rakstu Sīlija jau bija lasījusi agrāk.

—       Tas, ko tu teici, nav taisnība, — Sīlija neatlaidās, — un neviens mani nav apmuļķojis!

—        Es domāju, ka tu tagad pievienosies Steivlijai un viņas bandai. — It kā viņas vārdus nedzirdējis, Sems nicīgi pavīpsnāja.

—        Nē, — Sīlija sacīja, — nepievienošos! Tāpat ari nevienam neteikšu, kāpēc aizeju. Un galu galā — es vakar atskārtu, ka paļaujos galvenokārt uz savu intuīciju.

Sīlija nekad agrāk nebija redzējusi Semu tik nejaukā omā, taču nolēma ķerties pie pēdējā līdzekļa.

—       Es gribu tev kaut ko atgādināt, Sem, ko tu man reiz sacīji. Tas bija Londonā, pēc tam, kad bijām savervējuši Martinu Pītu-Šmitu.

Šorīt, domājot par šo tikšanos, viņa bija atcerējusies toreiz Sema teiktos vārdus. Semam nebija izdevies Martinu Pītu-Smitu

pierunāt. Pirms izšķirošās sarunas, kurai vajadzēja notikt starp Sīliju un Martinu, Sems bija brīdinājis nerunāt ar zinātnieku par naudu. Taču Sīlija šo brīdinājumu bija ignorējusi, un galu galā tieši nauda bija ietekmējusi Martina galīgo lēmumu. Telefona sarunā, kurā Sīlija pavēstīja Semam negaidīto jaunumu, Sems bija viņu lūdzis atgādināt šo gadījumu tad, kad taisnība izrādīsies Sīlijas, nevis viņa pusē.

Un tagad viņa to darīja, taču likās, ka runā ar ledus kalnu.

—  Pat, ja tā ir taisnība, — viņš atcirta, — un, kaut arī es to neatceros, tas ir tikai pierādījums tam, ka tavs prātiņš pa šo laiku ir atmiekšķējies.

Sīliju pēkšņi pārņēma dziļas skumjas, bija grūti runāt, taču viņai izdevās pateikt:

— Ardievu, Seni.

Viņš neatbildēja.

Sīlija nevarēja iedomāties, ka viņas aiziešana no "FeldingaRosa" būs tik vienkārša. Viņa bija izņēmusi no rakstāmgalda savas personiskās lietas, atsveicinājusies no savas sekretāres un vēl dažiem kolēģiem, tika nobirdinātas dažas asaras, bet tad viņa bija iesēdusies mašīnā un devusies mājup.

Sīlija domāja, ka vienā ziņā viņas pēkšņā aiziešana nav visai lojāla attiecībā pret firmu, taču cita ceļa nebija. Pēdējās nedēļās gandrīz viss Sīlijas darbs bija centrējies ap montēnu, un, tā kā viņa šo darbu vairs nespēja veikt ar tīru sirdsapziņu, turpināt nebija nozīmes. Turklāt viņas nodaļā viss bija kārtībā, un Bils Ingrems, kurš tik un tā pēc pāris nedēļām būtu stājies viņas vietā, varēja tūdaļ sākt strādāt.

Tagad nu viņa nekad nebūs viceprezidente; tā bija sāpīga vilšanās, jo gandarījuma kauss jau bija tik tuvu. Bet ar šo vilšanos, viņa sev teica, būs jāmācās samierināties.

Divas reizes zvanīja Endrjū — vispirms uz darbu, pēc tam uz mājām. Viņš pateica, ka būšot mājās agrāk, un ieradās uz pēcpusdienas tēju, ko Sīlija pati bija sagatavojusi. Tas viņai bija kas jauns, un viņa nodomāja, ka turpmāk nu darīs to bieži.

— Tev pēc šī lēmuma pieņemšanas ir jāatpūšas, — tēju dzerot, Endrjū paziņoja, — tā nu es savukārt esmu šo to izlēmis mūsu abu vietā. Viens no maniem lēmumiem ir šāds: mēs mazliet pabaudīsim dzīvi. — Un nolika uz galda lielu aploksni. — Pa ceļam uz mājām iegriezos ceļojumu aģentūrā. Mēs dodamies ceļojumā!

— Uz kurieni?

— Uz visurieni! Apkārt pasaulei!

— Endrjū! Tu esi burvīgs! Būt ar tevi kopā ir tāds mierinājums.

— Cerēsim, ka tu domāsi tāpat arī tad, kad sešus mēnešus būsim bijuši kopā uz kuģa un viesnīcās. — Viņš sāka pārcilāt prospektus.

— Sākumam, es domāju, mēs lidosim uz Eiropu apskatīt Franciju, Spāniju, Itāliju un visu citu, kas mūs varētu interesēt, pēc tam ar kuģi pa Vidusjūru…

Neskatoties uz pēdējo dienu depresiju, Sīlijas garastāvoklis uzlabojās. Brauciens apkārt pasaulei — par to viņi bieži bija runājuši, taču vienmēr kā par kaut ko nenoteiktu, kā par nākotni. Patiešām — kāpēc gan ne tagad? Vai tad citreiz būs piemērotāks laiks?

Sīlija vēroja, kā Endrjū ar maza zēna entuziasmu jau runāja tālāk:

—  Mēs varētu doties uz Ēģipti un Izraēlu, tad pakavēties Apvienotajos Arābu Emirātos… Indija, protams… Japāna noteikti… tāpat Singapūra… un Austrālija un Jaunzēlande…

— Tā ir brīnišķīga ideja!

—  Man jāsadabū ārsts, kas mani varētu aizstāt. Tam vajadzēs mēnesi laika, tātad martā varēsim braukt.

Attiecībā uz bērniem problēmu nebūs, to viņi abi zināja, jo Liza un Brūss jau bija brīdinājuši — vasarā abi mājās nebūs — strādās.

Runādama ar vīru, Sīlija apzinājās, ka šodienas sāpes neizbēgami atgriezīsies un varbūt pilnīgi neizzudīs nekad, taču šobrīd ar Endrjū palīdzību viņai bija izdevies no tām izrauties.

Vēlāk, vakarā, Endrjū ierunājās:

—  Saprotu, ka par to runāt ir pāragri, bet vai esi padomājusi, ko tu darīsi vēlāk? Es lāgā nevaru iedomāties, ka tu sēdēsi mājās.

— Nē, — Sīlija atbildēja, — mājās nesēdēšu vis. Taču vairāk nekā tev šimbrīžam pateikt nevaru. Man vajadzīgs laiks, lai pārdomātu, tāpēc, dārgais, lūdzu — dod man laiku.

Tonakt, gulēdama vīra rokās un baudīdama viņa maigo mīlestību, Sīlija juta, ka ieguvusi mieru.

Sīlija turēja vārdu un nevienam neizpauda, kāpēc aizgājusi no darba "Feldingā-Rosā". Ziņa ātri izplatījās pa visu farmaceitisko rūpniecību un kļuva zināma biznesa presei. Ziņkāre palika neapmierināta. "The Wall Journal", "Business Week" un "New York Tinies" korespondenti zvanīja Sīlijai un lūdza intervijas. Viņa atteicās. Tikpat pieklājīgi atvairīja savu un Endrjū draugu jautājumus.

Vienīgi Lizai un Brūsam, paklausot Endrjū mudinājumam, viņa pastāstīja patiesību. "Tas ir tavs pienākums pret viņiem," viņš bija teicis. "Bērni tevi apbrīno tāpat kā es. Viņiem ir tiesības zināt, kāpēc viņi var to darīt arī turpmāk. Viņus nevajadzētu atstāt neziņā."

Liza juta līdzi, taču viņas praktiskā daba ņēma virsroku. "Tu atradīsi ko citu, māmiņ, un tas noteikti būs kaut kas svarīgs. Taču vislabākais šimbrīžam patiešām ir tavs un tēta brauciens apkārt pasaulei."

Bet Brūss ar viņa gadiem neparastu iejūtīgumu situāciju rezumēja vislabāk: "Ja tu ar sevi esi apmierināta, māmiņ… ja tagad, kad ir pagājis zināms laiks, tu esi pārliecināta, ka tas, ko tu izdarīji, ir pareizi, tad tas arī ir viss, kam vispār ir kāda nozīme."

Pēc sarunas ar bērniem Sīlija secināja, ka ir atradusi mieru, un šādā noskaņojumā marta sākumā kopā ar Endrjū izlidoja no Ņujorkas uz Parīzi, uzsākot savu "bēgšanas odiseju".

14. NODAĻA

Martins Pīts-Smits savā mājā Hārlovā bija nolicies gulēt. Bija sestdiena, dažas minūtes pirms pusnakts, un satraucošas, notikumiem bagātas nedēļas kulminācija. Nolēmis, ka miegs atnāks, kad tam jānāk, viņš atslābinājies gulēja un domāja.

Zinātne, viņš domāja, ir līdzīga sievietei, kas liedz labvēlību savam pielūdzējam, līdz viņš ir jau gatavs no iemīļotās atsacīties. Un tad, garastāvoklim strauji mainoties, sieviete bez brīdinājuma kapitulē, izpleš rokas, ļauj nokrist drānām un piedāvā sevi visu.

"Velns ar ārā!" Martins sodījās. "Kāpēc es nodarbojos ar tādām seksuālām metaforām!" Un tūlīt arī pats atbildēja: "Tu ļoti labi zini, kādēļ. Ivonnas dēļ. Katrreiz, kad laboratorijā viņa tev pienāk tuvāk, tavs prāts pārslēdzas uz kaut ko, kas varbūt ir bioloģija, bet noteikti nav zinātne. Tad kāpēc tu šajā virzienā neko nedari?"

Patiešām — kāpēc? Bet atgriezīsimies pie šī jautājuma vēlāk.

Brīdi Martina domas kavējās pie zinātniskajiem pētījumiem un patiesi ievērojamā progresa kopš… kad tad tas īsti sākās? Jā, straujā virzīšanās uz priekšu bija sākusies pirms gada.

Un viņa domas pievērsās to dienu notikumiem.

Sīlija Džordana bija bijusi Hārlovā pirms diviem gadiem — 1975. gadā. Toreiz Hārlovas zinātniekos bija radusies neticība Martina izvirzītajai teorijai. Un tad, kad neticības uzplūdi bija sasnieguši savu apogeju, tas notika. "Mans Dievs!" Rao Sastri bija satvēris un kratījis Martina roku. "Tev visu laiku bija bijusi taisnība! Tas tev dod tiesības mums, pārējiem, teikt — ak, jūs, neticīgie!" — "Es pats arī biju sācis zaudēt ticību," Martins bija atbildējis. "Domāju, ka mums tagad ir par ko ziņot uz Ameriku." Martina ziņojums sasniedza Ņūdžersiju laikā, kad tur pilnā sparā ritēja montēna sagatavošana pārdošanai, un īsi pirms tam, kad Sīlijai par šo medikamentu bija radušās pirmās šaubas.

Tolaik Martina dzīvē ienāca Ivonna Evansa.

Ivonna bija divdesmit piecus gadus veca, nedaudz apaļīga, bet jautra un pievilcīga sieviete ar gariem, blondiem matiem, nevainīgām zilām acīm un ādu "piens un asinis". Viņa bija atbraukusi no nelielas pilsētiņas Velsā — par to liecināja viņas dziedošā izruna. Ivonnai bija satriecošas krūtis, un bija skaidri redzams, ka viņa nevalkā krūšturi. Ivonnas krāšņās krūtis Martinu apbūra jau no paša sākuma, kad viņa sāka strādāt bijušās dzīvnieku pārraudzes Gertrūdes Tilvikas vietā. Ivonna pretēji savai priekšgājējai dzīvniekus mīlēja.

"Ja jūs tik ļoti mīlat dzīvniekus," Martins reiz ievaicājās, "kāpēc jūs neiestājāties veterinārijas koledžā?"

Viņa mirkli vilcinājās, tad īsi atbildēja:

"Es jau gribēju gan."

"Un kāpēc tad neiestājāties?"

"Izkritu eksāmenā."

"Tikai vienā?" "Jā."

"Vai nevarējāt šo eksāmenu kārtot vēlreiz?"

"Nevarēju. Nevarēju atļauties gaidīt. Vecāki mani nevarēja pabalstīt, un man vajadzēja sākt pelnīt. Tā kļuvu par laboranti pie dzīvniekiem — tas bija tuvākais darbs manam mērķim." Tad viņa bija liegi pasmaidījusi, un no šī smaida viņš saprata: Ivonna zina, ka viņa skatiens bieži kavējas pie viņas krūtīm.

Šī saruna notika pirms pāris nedēļām.

Kā atbilde uz Martina ziņojumu par panākumiem zinātniskajā darbā pienāca apsveikums no Sema Hotorna. Martins vēlējās jaunumus paziņot ari Sīlijai, taču pirms neilga laika viņš bija uzzinājis par Sīlijas aiziešanu no darba firmā. Kaut arī Martinam nebija nekādas nojautas par aiziešanas iemesliem, šis fakts viņu apbēdināja. Sīlija tik ļoti bija saistīta ar Martina zinātnisko darbu un Hārlovas institūtu, ka viņam likās netaisnīgi nedalīt ar viņu darba augļus. Turklāt viņš apzinājās, ka zaudējis draugu un sabiedroto, kuru diez vai vēl kādreiz redzēs.

Tad domas pievērsās zinātnes lietām. Nebija šaubu, ka jaunatrastais peptīds ietekmē veco žurku smadzeņu darbību. Bet kāpēc acīm redzami pasliktinājās dzīvnieku vispārējais veselības stāvoklis? Tie strauji zaudēja svaru. Pēc lielajiem panākumiem jaunās blakusparādības izraisīja jaunas bažas. Vai jaunais peptīds, darīdams labu smadzenēm, nebija kaitīgs ķermenim? Vai ar to ārstētās žurkas turpinās novājēt un nobeigsies? Ja tā būs, peptīds nederēs ne dzīvniekiem, ne cilvēkiem un viss līdzšinējais zinātniskais darbs — četri gadi Hārlovā plus Martina agrākie pūliņi Kembridžā — būs izrādījies traģiski veltīgs. Kaut arī šādas varbūtības rēgs neatstājās no Martina visu laiku, viņš bija mēģinājis to izdzīt no prāta vismaz uz dažām stundām nedēļas nogalē.

Un tagad, šajā sestdienas naktī… Nē! Nakts jau bija pārvērtusies par svētdienas rītu. Un viņš domās atgriezās pie Ivonnas un nesen sev uzdotā jautājuma. Tātad — kāpēc tu neesi nekā darījis?

Viņš nodomāja, ka vajadzētu viņai piezvanīt, un vēlējās, kaut būtu iedomājies par to jau agrāk. Tagad jau bija par vēlu. Bet varbūt nebija? Velns ar ārā! Kāpēc gan ne?

Viņam par pārsteigumu klausule tika pacelta tūlīt pēc pirmā signāia.

— Hallo!

— Ivonna?

— Jā.

— Šeit…

— Es zinu, kas zvana.

— Nu… Es te guļu, nevaru aizmigt un iedomājos, ka…

— Es arī nevarēju aizmigt.-

— Es nodomāju, ka mēs varbūt rīt varētu satikties.

— Rīt ir pirmdiena, — Ivonna aizrādīja.

— Tad varbūt šodien?

— Labi.

— Kad būtu vislabāk?

— Kāpēc ne tūlīt?

Viņš tik tikko spēja noticēt savai veiksmei, tāpēc jautāja:

— Vai man aizbraukt tev pakaļ?

— Es zinu, kur tu dzīvo. Aizbraukšu pati.

— Vai tu runā nopietni?

— Protams.

Viņš juta, ka jāsaka kaut kas.

— Ivonna…

— Jā?

— Es priecājos, ka tu atbrauksi.

— Es arī. — Viņš izdzirda Ivonnas klusos smieklus. — Es jau nodomāju, ka tev nebūs dūšas mani uzaicināt.

15. NODAĻA

Tā bija neaizmirstama nakts, Martins atcerējās.

Ivonnas ierašanās bija vienkārša un jauka. Pēc dedzīgā sasveicināšanās skūpsta viņa paglaudīja priekšnamā sanākušos dzīvniekus un apvaicājās:

"Kur atrodas tava guļamistaba?"

"Es tev parādīšu," viņš teica, un Ivonna ar savu nelielo somiņu sekoja augšup pa kāpnēm.

Maigi apgaismotajā guļamistabā Ivonna ātri atbrīvojās no drānām. Satrauktais Martins apbrīnoja to, ko redzēja, it sevišķi skaistās krūtis.

Bez aizspriedumiem, līksmes un mīlestības alku pārņemti, viņi tiecās viens pēc otra. Martins Ivonnā nojauta ne tikai dāsnu fiziskās mīlestības avotu — no viņas izstrāvoja īpatni fluīdi. Vai tā bija viņas mīlestība uz dzīvi vispār, uz visām dzīvām radībām? Tas izpaudās viņas siltajā mēles galiņā, kas šķita esam visur, maigajās lūpās, kas atkal un atkal iepazina viņu, auguma ritmos, kas lika viņam atbildēt tā, kā līdz šim netika darījis.

"Nesteidzies! Mazliet pavilcini!"

"Es mēģināšu," viņš bija atbildējis…

Kad viņu kopējais izsalkums bija apmierināts un alkas pierima, Martinu pārņēma tāda miera un svētlaimes sajūta, kādu agrāk bija reti pazinis.

Pat toreiz vina pētnieka prāts bija meklējis šīs dīvainās miera izjūtas cēloņus. Varbūt pārdzīvotais vienkārši bija atvieglojums pēc ilgi uzkrātā sasprindzinājuma? Taču instinkts sacīja, ka tas ir kaut kas vairāk: Ivonna bija reta sieviete, svētīta ar iekšēju mieru, ko spēja pārraidīt uz citiem… un ar šo domu viņš bija iemidzis.

No dziļā miega viņu pamodināja dienas gaisma un trauku šķindoņa virtuvē mājas pirmajā stāvā. Pēc brīža parādījās Ivonna, Martina rītasvārkā tērpusies, ar paplāti — uz tās bija tējkanna, tasītes uz apakštasītēm un grauzdētas maizītes ar medu. Viņu pavadīja visi mājas dzīvnieki — abi suņi un visi trīs kaķi, kas likās atraduši sev jaunu draugu.

Ivonna nolika paplāti uz gultas — Martins jau bija piecēlies sēdus.

—       Ceru, ka tev nekas nav pretim. — Viņa smaidot pieskārās rītasvārkam.

— Tev tas piestāv labāk nekā man.

—        Starp citu — tavā virtuvē ir briesmīga nekārtība. — Viņa sniedza piepildīto tējas tasīti.

— Paldies! Bet par virtuvi atvaino. Tas tāpēc, ka dzīvoju viens.

— Pirms aiziešanas es tur ievedīšu kārtību.

Rītasvārki bija nedaudz pavērušies, un Martins sacīja:

— Es ceru, ka tu nesteidzies.

Viņa nemaz necentās sakārtot rītasvārku un pasmaidīja.

— Uzmanies, ka neapdedzini pirkstus — šķīvis ir karsts.

—       Gandrīz vai neticu tam, kas notiek. Brokastis gultā ir luksuss, ko neesmu baudījis gadiem.

— Tev vajadzētu to darīt biežāk. Tu to esi pelnījis.

— Bet tu esi viešņa. Man vajadzēja apkalpot tevi.

— Tā man patīk labāk. Vēl tēju?

— Varbūt vēlāk. — Viņš nolika tasīti un sniedzās pēc viņas.

Ivonna ļāva rītasvārkam nokrist uz grīdas. Šoreiz viņa rokas

nesteidzās, pār viņas krūtīm un gurniem slīdot.

— Tev ir skaists augums, — viņš skūpstot sacīja.

—  Tā skaistā auguma ir pārāk daudz, — viņa iesmējās. — Man jānovājē. Man vajag mazliet tava peptīda. Tad es kļūtu tikpat vāja kā tavas žurkas.

— Tu man patīc tāda, kāda esi.

Aizvadītās nakts kaisle uzplūda jaunā vilnī. Ivonna atbildēja uz viņa dedzīgajiem skāvieniem. Bet tad viņš pēkšņi satvēra Ivonnu aiz pleciem un atvirzīja no sevis.

— Ko tu teici?

— Martin, nemoki mani! Es gribu tevi tagad! — Ivonna lūdza.

— Ko tu teici?

—  Ak kungs, — Ivonna, labo noskaņojumu zaudējusi, izmisusi atkrita gultā. — Kāpēc tu tā darīji?

— Es gribēju zināt, ko tu teici! Par to peptīdu!

— Peptīdu? — Viņa bija sapīkusi. — Es teicu, ka peptīds man palīdzētu novājēt kā tavām žurkām. Bet ko…

—  Tā jau es domāju! — Viņš uzlēca no gultas. — Pasteidzies! Ģērbies!

— Kāpēc?

— Mēs braucam uz laboratoriju!

— Tagad? — viņa neticēja.

Martins jau bija uzvilcis kreklu un vilka bikses.

— Jā. Tūlīt.

Vai tā varēja būt patiesība? Vai iespējams, ka tā ir patiesība?

Martins stāvēja un skatījās uz žurkām, kas pēc kārtas skrēja pa izmēģinājumu labirintu, lai pēc tam saņemtu atalgojumu — ēdienu. Tā bija dzīvnieku grupa, kurai nesen bija uzsākta peptīda-7 injicēšana. Visas žurkas bija vājas, daudz vājākas nekā pirms injekciju uzsākšanas. Ivonna ielika pēdējo žurku atpakaļ sprostā.

Bija agrs svētdienas rīts. Institūtā bez viņiem un sarga neviena nebija — tas bija kluss un šķita cilvēku pamests.

Tāpat kā pārējās žurkas, arī pēdējā pēc veiktā uzdevuma sāka ēst no sprostā ieliktā trauciņa.

— Viņas ēd labi. — Martins vēroja.

— Viņas visas labi ēd, — Ivonna piekrita. — Vai tu man tagad pateiksi, kāpēc tev tas viss bija vajadzīgs?

—       Labi. Žurkas, kurām mēs devām peptīdu, novājēja, dažas pat izkāmēja, un mēs pieņēmām, ka dzīvnieku vispārējais veselības stāvoklis ir slikts. — Tad ar nožēlu piebilda: — Tasnebija zinātniski.

— Nu, un kā tad ir patiesībā?

— Iespējams, ka te slēpjas kas svarīgs. Pieņemsim, ka to veselība nav pasliktinājusies un tās visas ir gluži veselas. Varbūt veselākas nekā agrāk. Pieņemsim, ka peptīds līdztekus smadzeņu darbības uzlabošanai izraisījis veselīgu svar*i zudumu.

— Tu gribi teikt, ka…

— Jā, gribu teikt, — Martins turpināja, — ka esam atraduši kaut ko tādu, ko cilvēki meklējuši gadsimtiem, paņēmienu, kā izmantot barību ķermenī, neizraisot tauku uzkrāšanos un svara palielināšanos.

— Un tas varētu būt šausmīgi svarīgi? — Ivonna ar pavērtu muti skatījās Martinā.

— Protams, ja vien tā ir patiesība.

— Bet to taču tu nemeklēji.

— Daudzi atklājumi izdarīti, meklējot ko citu.

— Un ko tu domā darīt tālāk?

Martins pārdomāja.

— Man vajadzīgs speciālistu padoms. Parūpēšos, lai viņi rīt būtu te.

— Tādā gadījumā, — Ivonna ar cerībām vaicāja, — varbūt mēs varētu atgriezties tavās mājās?

— Nekad neesmu dzirdējis labāku ideju. — Martins aplika roku ap viņas vidukli.

—  Es, protams, jums atsūtīšu detalizētu ziņojumu, — pieaicinātais veterinārs sacīja Martinam, — tajā būs ķermeņa tauku kārtas mērījumi, asins ķīmiskais sastāvs, urīna un izkārnījumu analīžu rezultāti — to visu izdarīšu pats savā laboratorijā. Taču varu jums uzreiz pateikt, ka šīs te ir vienas no visveselīgākajām žurkām, ko esmu redzējis, it īpaši, ja ņem vērā to cienījamo vecumu.

— Paldies, dakter, — Martins teica, — es uz to biju cerējis.

Bija otrdiena, un veterinārs doktors Ingersols, gados vecāks vīrs,

speciālists mazo zīdītāju jomā, ar rīta vilcienu bija ieradies no Londonas; tagad, pēcpusdienā, viņš posās atceļam.

Pēc divām dienām Hārlovas institūtā tika gaidīts kāds cits eksperts — speciālists uztura jautājumos no Kembridžas.

—  Jūs jau laikam, — doktors Ingersols ieteicās, — negribēsit atklāt, ko jūs šīm žurkām injicējāt?

— Ja jums nekas nav pretī, — Martins atbildēja, — es to patiešām negribētu darīt. Vismaz pagaidām vēl ne.

— Es jau domāju. Nu — lai arī kas tas būtu, jūs acīmredzot esat nonācis pie kaut kā interesanta.

Martins pasmaidīja, un viņi par šo tematu vairs nerunāja.

Ceturtdien speciālists uztura jautājumos Jans Kalavjēro sniedza vēl intriģējošāku informāciju.

—  Iespējams, — viņš paziņoja, — ka esat ietekmējis žurku endokrīno dziedzeru vai centrālās nervu sistēmas funkcionēšanu vai varbūt abas divas kopā. Rezultātā kalorijas, ko tās uzņem, tiek pārvērstas siltuma enerģijā, nevis taukos. Ja tas nenonāk līdz galējībai, tur nekā slikta nav. Dzīvnieka ķermenis vienkārši atbrīvojas no lieka siltuma izgarošanas procesā vai kaut kā citādi.

Jaunais zinātnieks doktors Kalavjēro, kuru Martins pazina no Kembridžas laikiem, tika uzskatīts par vadošu autoritāti uztura jautājumos.

—  Jaunākie atklājumi liecina, — viņš stāstīja, — ka dažādiem indivīdiem piemīt dažādas spējas izmantot kalorijas. Daļa kaloriju pāriet taukos, bet daļa tiek izmantota tādam ķermeņa darbam, ko mēs ne redzam, nejūtam. Piemērām, šūnas izvada jonus, tādus kā nātriju, nepārtrauktā cikliskā procesā asinīs. Pārējām kalorijām jāpārtop siltumā, lai uzturētu ķermeņa temperatūru. Atklāts, ka proporcija, kas pārvēršas siltumā, vielmaiņā vai taukos, ļoti svārstās. Tāpēc, ja jūs šo proporciju varat ietekmēt un kontrolēt — un man liekas, ka jums tas ar šiem dzīvniekiem ir izdevies, — tas ir svarīgs sasniegums.

Nelielā zinātnieku grupiņa, kuru Martins bija lūdzis piedalīties apspriedē, uzmanīgi klausījās: tur bija Rao Šastri, vēl divi štata zinātnieki un Ivonna.

— Šis siltuma cikls neapšaubāmi ir pamatā tam, ka daži laimīgie var atļauties bagātīgas maltītes un tomēr nepieņemas svarā, — ieteicās Šastri.

— Tieši tā, — speciālists piekrita. — Mēs visi esam redzējuši un varbūt pat apskauduši šos cilvēkus. Taču ietekmi uz jūsu žurkām var būt atstājis vēl arī sāta faktors.

— Caur centrālo nervu sistēmu? — Martins painteresējās.

—  Jā. Centrālo nervu sistēmu, protams, ļoti lielā mērā regulē smadzeņu peptīdi. Tā kā jūs sacījāt, ka injicētais materiāls atstāj iespaidu uz smadzenēm, tas varētu pavājināt izsalkuma signālus… tā vai citādi, bet ir skaidrs, ka jūsu savienojumiem piemīt vēlamais pretaptaukošanās efekts.

Diskusija turpinājās, un nākamajā dienā Martins Kavaljēro vārdus "vēlamais pretaptaukošanās efekts" atkārtoja konfidenciālā ziņojumā, ko nosūtīja Semam Hotornam.

"Kaut arī atmiņas stimulēšana ar peptīda-7 palīdzību paliek mūsu galvenais mērķis," Martins rakstīja, "mēs papildus turpināsim eksperimentus, pētot šo pozitīvo blakusefektu, kam var būt klīniska nozīme."

Kamēr ziņojums vēl nebija ticis nodots atklātībai, Martina un viņa kolēģu vidū satraukums sasniedza kulmināciju.

IV DAĻA

9

1. NODAĻA

Majestātiskā cienīgumā pasažieru-kravas laineris "Santa Isabella" uzmanīgi ieslīdēja Ārmstronga forta kanālā un pēc tam Honolulu

ostā.

Endijū un Sīlija kopā ar citiem pasažieriem atradās uz klāja. Endrjū ar tālskati pētīja krastmalu — tam bija savs īpašs iemesls.

Kad pret zilajām debesīm Havaju saulē iemirdzējās Aloha zeltainais tornis, kuģis pagriezās pa labi; līdzās tam rosījās veikls velkonītis. Atskanēja kuģa sirēna, un kuģa komanda gatavojās pietauvot kuģi krastam.

Nolaidis roku ar tālskati, Endrjū uzmeta skatienu Sīlijai. Tāpat kā viņš pats, arī viņa bija ieguvusi bronzas krāsas iedegumu un izskatījās spirgta un vesela — tas bija lielākoties svaigā gaisā pavadīto sešu mēnešu laiskās dzīves rezultāts. Turklāt sieva bija atbrīvojusies no tās spriedzes, kas viņā bija uzkrājusies pirms viņu aizceļošanas. Nebija šaubu, ka ceļojums, divvientulībā pavadītās dienas un pilnīgā atslodze bija abiem nākusi par labu.

Viņš atkal pacēla tālskati pie acīm.

— Liekas, ka tu kaut ko meklē, — Sīlija ierunājās.

— Ja es to ieraudzīšu, — viņš, galvu nepagriezis, atbildēja, — es tev pateikšu.

—  Labi. — Viņa nopūtās. — Es gandrīz vai neticu, ka nu tas tikpat kā beidzies.

Taču tas bija beidzies. Garais ceļojums pa piecpadsmit zemēm galu galā beidzās šeit — Havaju salās. Pēc neilgas uzturēšanās Honolulu viņi lidos tieši mājup, gatavi atsākt dzīvi, lai arī kādas pārmaiņas tur viņus gaidītu, kaut gan galvenokārt tās attiecās uz Sīliju. Sīlija domās minēja, kādas tās varētu būt.

Martā, dodoties ceļojumā, vina bija sev aizliegusi domāt par nākotni. Tagad bija augusta vidus un domas par priekšdienām atlikt, vairs nebija iespējams.

Pieskardamās Endrjū rokai, viņa teica:

— Es visu savu atlikušo mūžu atcerēšos šo laiku, vietas, kurās bijām, visu, ko tikām darījuši un redzējuši.

Ir taču tik daudz ko atcerēties, Sllija nodomāja. Burvīgā mēnessgaisma pār Nīlu, pastaigas pa Lisabonas Aleamas bruģēto ieliņu labirintu… Jeruzāleme — kalns vistuvāk debesīm, kur cilvēks var izstiept roku vējā un sadzirdēt Dieva balsi… Romas paradoksālais zemes un garīgo lietu sajaukums… Grieķijas salas, dimanti Egejas jūrā, spilgtas gaismas apspīdētie cienn uz kalnu terasēm, olīvu birzis… Ar naftu bagātā Abū Dabī un laimīgā atkalredzēšanās ar jaunāko māsu Dženeti, viņas vīru un bērniem… Indija — mežonīgo kontrastu zeme… tad Lielais Barjerrifs, Austrālijas koraļļu karaliste… un netālu no Kioto — Japānā — imperatora villas trauslais, sapnim līdzīgais skaistums, imperatora paslēptuve un dzejas vieta, kuru vēl aizvien slēpa tūristu straumei… Honkongas drudžainais ritms: tur uzturoties, allaž šķita, ka nupat, nupat pietrūks laika, un viņiem pietrūka arī… Singapūrā — līdzās pasakainajai bagātībai ielas tirgotāju ēdienu stendi — gardēžu paradīze…

Singapūrā Endrjū un Sīlija bija uzkāpuši uz kuģa "Santa Isabella", lai vienā mierā pa Dienvidķīnas jūru un Kluso okeānu dotos uz Havaju salām, kur tagad ceļojumam vajadzēja beigties.

Kuģis lēnītēm peldēja uz priekšu, un Sīlija turpināja ļauties pārdomām.

Lai gan visu laiku viņa domas par nākotni bija centusies atvairīt, pagātnē aizvadītais laiks sevi atgādināja ik uz soļa. Pēdējās dienās Sīlija bija meklējusi atbildi uz jautājumu — vai tikai bija rīkojusies pareizi, tik pēkšņi aizejot no "Feldinga-Rosa". Viņas aiziešana bija bijusi pēkšņa un instinktīva. Vai tiešām izrādīsies, ka arī — muļķīga?

Skaidrs bija tas, ka viņas aiziešana nebija nopietni ietekmējusi firmas darbu vai montēna izlaidi. Februārī — kā bija paredzēts — montēns tiks laists pārdošanā, acīmredzot ar lieliem panākumiem. Spriežot pēc tirgotāju informācijas biznesa laikrakstos, ārsti montēnu parakstīja bieži, un tas bija iemantojis popularitāti, it īpaši strādājošo sieviešu vidū, kurām bija ļoti svarīgi rītos izvairīties no nelabas dūšas. Kā redzams, montēns "Feldingam-Rosam" ienes labu peļņu.

Kuģis jau bija gluži tuvu desmitajai piestātnei, kur viņi izkāps krastā un viņus sagaidīs muita.

— Tur! — Endrjū viņai līdzās pēkšņi iesaucās.

— Kur?

— Skaties uz otro lielo logu pa kreisi no pulksteņa torņa! — Viņš sniedza tālskati.

— Ko es tur ieraudzīšu? — Apjukusi viņa paklausīja.

— Tad jau redzēsi.

Brītiņu paregulējusi tālskati, Sīlija gandrīz vai tūdaļ iesaucās:

— Redzu! Un neticu savām acīm…

— Vari droši ticēt! Tie ir viņi — visā savā godībā!

— Liza un Brūss! — Sīlija ar prieku izrunāja savu bērnu vārdus. Tad, vienā rokā turēdama tālskati, ar otru sāka drudžaini māt. Liza un Brūss aiz stikla sienas satraukti un smiedamies māja pretī.

— Es neko nesaprotu. Mēs taču bērnus te negaidījām. Kā viņi te gadījās.

— Es gan viņus gaidīju, — Endrjū mierīgi atbildēja. — Patiesībā es to noorganizēju — man bija vajadzīgas tikai dažas sarunas pa telefonu no Singapūras, kad tevis nebija klāt.

Sīlija saviļņojumā gandrīz nespēja parunāt.

— Protams, esmu laimīga viņus redzot, bet Lizai un Brūsam taču vasarā bija jāstrādā! Kā viņi varēja tikt vaļā?

—  Tas nekādas grūtības nesagādāja, kad paskaidroju, kāpēc vēlos, lai viņi būtu te. — Endrjū ielika tālskati ietvarā.

— Un tomēr es nesaprotu. Tu gribēji, lai bērni brauktu šurp?

—  Jā, lai es' varētu izpildīt solījumu, kuru tiku devis pirms daudziem gadiem.

— Solījumu? Kam tu to devi?

— Tev.

Viņa apjukusi skatījās vīrā.

—  Tas bija mūsu medusmēnesī. — Endrjū skatienā staroja maigums. Toreiz tu man teici, kāpēc medusmēnesim izvēlējies Bahamas un nevis Havaju salas. Havaju salās tev būšot skumji, un tad tu pastāstīji par savu tēvu un viņa bojāeju Pīrlhārborā uz "Arizonas".

— Pag, pag… — Sīlijas balss skanēja gandrīz čukstā. Jā, tagad viņa atcerējās — atcerējās pēc visiem šiem gadiem!

Tajā medusmēneša dienā Bahamu salu pludmalē viņa Endrjū bija stāstījusi par savu tēvu — to, ko pati atcerējās par bocmani Vilisu de Greju… "Kad viņš pārbrauca, mājās valdīja prieks un līksmība. Viņš bija ražena auguma vīrs ar spēcīgu balsi, un viņš lika cilvēkiem smieties un mīlēja cilvēkus, un bija stiprs…"

Un Endrjū, allaž saprotošs — gan toreiz, gan tagad —, bija vaicājis : "Vai tu esi bījusi Pīrlhārborā?" Viņa bija atbildējusi: "Kaut gan nezinu, kāpēc, bet pagaidām vēl neesmu tam gatava . Tas tev var likties dīvaini, bet es kādreiz gribētu aizbraukt uz to vietu, kur miris mans tēvs, taču — ne viena pati. Es gribētu paņemt līdzi savus bērnus…"

Un tad Endrjū bija apsolījis. "Kādudien, kad mums būs bērni un viņi to spēs jau saprast, es to nokārtošu."

Solījums… pirms divdesmit gadiem dots solījums.

Kad "Santa Isabella" pietauvojās desmitajā piestātnē, Endrjū mierīgi paziņoja:

— Mēs braucam rīt. Viss ir nokārtots. Mēs dosimies uz "Arizonas" memoriālu — uz tava tēva kuģi, uz to vietu, kur viņš aizgāja bojā. Un — kā tu to vēlējies — tev līdzi būs tavi bērni.

Sīlijas lūpas nodrebēja. Nespēdama parunāt, viņa satvēra Endrjū rokas un ieskatījās vīram acīs: viņas acīs bija lasāma dievināšana — maz vīriešu savā dzīvē redzējuši tādu skatienu. Nedaudz atguvusies, Sīlija spēja pateikt tikai: — Mīļais mans…

2. NODAĻA

Pulksten desmitos no rīta Endrjū noīrētais limuzīns gaidīja pie Kahalas Hiltona hoteļa durvīm. Augusta nogales diena bija silta, taču ne nogurdinoša diena; no dienvidiem pūta silts vējiņš — havajieši to dēvē par Konas laiku. Šur tur pie skaidrajām debesīm peldēja daži gubu mākonīši.

Liza un Brūss kopā ar vecākiem bija pabrokastojuši patīkamā viesnīcas numurā, kura logi bija pavērsti pret golfa laukumiem un dienvidu pusē pret Kluso okeānu. Vakar un šorīt ģimenei bija tik daudz ko pārrunāt pēc sešu mēnešu ilgās atšķirtības. Liza bija sekmīgi pabeigusi pirmo kursu Stenfordā, Brūss — pieteicies iestājpārbaudījumiem Viljamsa koledžā Masačūsetsā, lai studētu vēsturi, kas viņu joprojām interesēja vairāk par citām zinātnēm.

Brūss paziņoja, ka šai dienai par godu rūpīgi izstudējis japāņu uzbrukumu Pīrlhārborai 1941. gadā, un lietišķi piebilda:

— Ja jums ir kādi jautājumi, domāju, ka spēšu uz tiem atbildēt.

—  Tu esi vienkārši neciešams. — Liza nespēja novaldīties. — Bet, tā kā tavi paskaidrojumi ir par brīvu, varu nolaisties tik zemu un tos izmantot.

Sīlija, kaut arī viņai lieliski izdevās iekļauties ģimenes priecīgās atkalredzēšanās atmosfērā, sajuta zināmu atšķirtību. Tā bija grūti izsakāma noskaņa, taču šorīt šķita, ka pagātne ir atgriezusies vai arī tūlīt atgriezīsies, lai saplūstu ar tagadni. To viņa bija sapratusi, jau no paša rīta pamostoties. Viņa rūpīgi apģērbās, šai dienai izraudzījusies baltus svārkus ar ielocēm un žilba I tu blūzi; kājās uzvilka sandales un paņēma līdzi baltu, no salmiem darinātu somu. Viņa vēlējās atstāt elegantu, taču arī šai dienai piemērotu svinīgu iespaidu. Pirms iziešanas no istabas Sīlija pavērās spogulī un prātā uzplaiksnīja smeldzīga doma: ja viņš tagad būtu dzīvs un varētu redzēt mani — savu meitu — un manu ģimeni…

It kā nojauzdami Sīlijas noskaņojumu, arī pārējie bija saģērbušies rūpīgāk nekā parasti: Liza, kura iepriekšējā dienā bija ģērbusies džinsos, šodien bija uzvilkusi vienkāršu, taču pievilcīgu pukota muslīna kleitiņu, kas izcēla viņas jaunību un ziedošo daiļumu. Vienubrīd Sīlija redzēja sevi Lizas vecumā — deviņpadsmit gados, tātad — pirms divdesmit septiņiem gadiem.

Endrjū bija izvēlējies vieglu uzvalku un pirmo reizi daudzu dienu laikā uzsējis kaklasaiti. Viņas vīrs, nodomāja Sīlija, kuram drīz būs piecdesmit un kura mati bija pilnīgi nosirmojuši, ar katru nodzīvotās dzīves gadu izskatījās aizvien cēlāks. Vēl joprojām zēniskais Brūss, kaut arī nopietns un svinīgs, izskatījās glīts savā vidusskolnieka uzvalkā un kreklā ar vaļēju apkakli.

Kad Džordanu ģimene tuvojās limuzīnam, šoferis sveicinot pieklājīgi pielika roku cepurei un atvēra mašīnas durtiņas.

— Doktors Džordans? Jūs braucat uz "Arizonu"?

—       Jā, bet man ieteica jums piesacīt, lai jūs nebraucot uz ekskursantu centru, bet gan vispirms uz GKOF piestātni.

—        Jūs laikam esat ļoti svarīga persona? — šoferis jautājoši savilka uz augšu uzacis.

—       Nejau es, — Endrjū pasmaidīja un paskatījās uz Sīliju, — bet mana sieva.

Braucot Liza ievaicājās:

— Kas tas ir GKOF?

Atbildēja Brūss:

—       Galvenais Klusā okeāna flotes komandieris. Ē, tēt, tu laikam izmantoji blata sistēmu?

Sīlija ziņkāri pavērās vīrā.

— Kā tu to dabūji gatavu?

—       Es liku lietā tavu vārdu, mana dārgā. Ja gribi zināt — tam vēl aizvien piemīt spēks un daudzi cilvēki tevi joprojām apbrīno.

Kad pārējie neatlaidās, Endrjū atzinās:

—       Nu, ja jau reiz gribat visu zināt — es piezvanīju "FeldingaRosa" menedžerim Havajā.

— Tano Akamuram? — Sīlija saausījās.

—       Tieši tā. Un viņš lūdza tev pateikt, ka viņiem tevis pietrūkstot. Akamuras sievasmāsa ir precējusies ar admirāli. Tālākais jau bija viegli —un mēs braucam ar admirāļa baržu.

— Tēt! — Brūss bija sajūsmā. — Tas ir lieliski nostrādāts!

— Pateicos! — tēvs atbildēja ar smaidu.

—       Paldies tev, — Sīlija teica. — Kad tu runāji ar Tano, vai tu, starp citu, nepavaicāji, kāda ir situācija?

—       Tu domā — "Feldingā-Rosā"? — Endrjū vilcinādamies pārvaicāja, — un par… montēnu?

— Jā.

Viņš bija cerējis, ka Sīlija nejautās, taču atbildēja:

— Liekas, ka situācija ir ļoti laba.

—       Tas nav viss, ko tu uzzināji, — Sīlija neatlaidās. — Pasaki man visu!

Endrjū negribīgi paklausīja.

— Viņš teica, ka montēnam esot lieli panākumi un ka to pērkot kā traki.

Sīlija pamāja. To jau arī varēja gaidīt. Taču tas atkal uzjundīja neseno jautājumu: vai viņas aiziešana no firmas bija pārsteidzīga un muļķīga? Bet. tad viņa apņēmīgi nolika domas par darbu pie malas, apzinādamās šīs dienas svarīgumu.

Limuzīns drāzās pa Lunalilo un Moanalua šoseju, pabraucot garām Honolulu centra modernajām augstceltnēm. Drīz viņi nogriezās no šosejas un piebrauca pie Savienoto Valstu kara flotei rezervētās vietas Aiea līcī. Mazā privātpiestātne bija nodota karavīru ģimeņu rīcībā.

Piecdesmit, pēdu garā liellaiva — dēvēta par admirāļa baržu — jau gaidīja piestātnē ar iedarbinātiem dzinējiem. Komanda bija divi cilvēki baltos formas tērpos. Pusducis citu pasažieru jau sēdēja uz galvenā klāja, ko no saules pasargāja nojume.

Viens no komandas locekļiem — jauna sieviete — pēc tam, kad Džordani bija iekāpuši, atraisīja liellaivas tauvas. Stūrmanis ievadīja liellaivu Pīrlhārboras ostas dzīvajā satiksmes plūsmā.

Krastā šķietami liegais vējiņš uz ūdens bija jūtams stiprāk, un pret laivas korpusu sitās sīki vilnīši, reizumis uzšļācot ūdens šaltis uz klāja. Ostas ūdens bija blāvi zilganzaļš.

Kad viņi brauca apkārt Forda salai, pavadone sāka stāstīt. Endrjū, Liza un Brūss uzmanīgi klausījās, bet Sīlija, atmiņu pārņemta, secināja, ka uztver tikai atsevišķas stāstījuma detaļas.

Svētdienas rīts, 1941. gada 1. decembris… japāņu piķējošie bumbvedēji, torpēdnesējas lidmašīnas, iznīcinātāji un minizemūdenes uzbrūk bez brīdinājuma… pirmais vilnis 7.45 no rīta… 8.05 sprādzieni satricina kuģus… 8.10 "Arizona", trāpīta priekšējā munīcijas noliktavā, eksplodē un nogrimst… 8.12 "Utah" jau apgāzies… "California" un "West Virginia" nogrimuši…

Tas viss bija tik sen, viņa nodomāja — pirms trīsdesmit sešiem gadiem, tas ir vairāk nekā puse no cilvēka mūža. Taču nekad, līdz pat šim brīdim, tas nebija licies tik tuvu.

Laiva mainīja kursu, un tad pēkšņi spilgtā saules gaismā viņu priekšā iznira "Arizonas" memoriāls. Šeit tas notika, un es esmu beidzot atnākusi. Sīlijai ienāca prātā rindas no kāda dzejoļa: "Dod man mana klusuma gliemežvāku… un es dodos svētceļojumā…" Skatīdamās uz priekšu kuģa gaitas virzienā, prātā ienāca nepiedienīga doma — memoriāls nav tāds, kādu viņa bija gaidījusi. Tas atgādināja garu, baltu, vidusdaļā ieplacinātu dzelzceļa vagonu.

Sīlijas apziņu atkal skāra pavadones stāstījuma epizode. Arhitekta doma… Forma, kur piemineklis ieliekts centrā, bet stingri un nelokāmi slejas galos, personificē sākotnējo sakāvi un galīgo uzvaru…

Vai šī arhitekta doma bija dzimusi pirms vai pēc notikuma? Bet tam galu galā nebija nozīmes. Galvenais bija kuģis, un tagad tas kļuva redzams. Pilnīgi neticami — tikai nedaudz pēdu zem zalpelēkā ūdens slāņa.

— .. .un memoriāls paceļas tieši virs nogrimušā kuģa.

Mana tēva kuģis. Viņa mājas, kad viņa nebija savās īstajās mājās un kur viņš aizgāja bojā… kad man bija desmit gadu — piectūkstoš jūdžu tālumā no Filadelfijas.

Endrjū saņēma Sīlijas roku. Neviens no viņiem nerunāja. Pasažieru vidū jaudās nospiestība, it kā dalīšanās kopīgā pārdzīvojumā.

Stūresvīrs ar slaidu loku pieveda viņus pie pontonu doka, kur atradās ieeja memoriālā. Pavadone pietauvoja laivu, un Džordani kopā ar citiem izkāpa. Zem kājām vairs nebija līganā klāja, jo memoriāls balstījās uz ostas gultnē iedzītiem pāliem. Neviena memoriāla detaļa nepieskārās nogrimušajam kuģim.

Memoriāla centrā pa betona būvē izveidoto atveri Sīlija, Endijū, Liza un Brūss skatījās lejup uz "Arizonas" klāju — tas bija tik skaidri saskatāms, ka viņi no šī tuvuma jutās satriekti.

Kaut kur zem mums ir mana tēva kauli vai tas, kas no tiem palicis pāri. Kā viņš mira ? Vai nāve bija žēlīga un tas notika ātri vai citādi — šausmīgi? Kaut tas būtu noticis vienā momentā\

Brūss, kurš uz mirkli bija pagājies tālāk, atgriezās un klusītēm teica:

— Es atradu vectēva vārdu. Es jums parādīšu.

Vecāki un māsa sekoja, līdz kopā ar citiem viņi stāvēja pie marmora sienas ar bojāgājušo vārdiem un dienesta pakāpēm.

Japāņu niknā uzbrukuma rezultātā uz "Arizonas" aizgāja bojā 1177 cilvēki. Vēlāk izrādījās, ka izcelt kuģi nav iespējams, un tas kļuva par viņu kapu.

Uzraksts skanēja: "Drosmīgo vīru piemiņai, kuru kaps ir šeit."

Brūss rādīja:

— Tur, mamni… V.P.Grejs,. virsnieks…

Viņi stāvēja aiz cieņas nekustīgi, katrs savās domās iegrimis. Tad Sīlija pirmā pagriezās, lai dotos atpakaļ pie skatlūkas. Kuģa tuvums bija Sīliju satriecis. Viņa pamanīja, kā no kautkurienes pacēlās un kā ziedlapa uz ūdens virsmas izplūda sīks eļļas burbulītis. Pēc dažām minūtēm — atkal…

—  Tie eļļas burbulīši nāk no tā, kas palicis pāri no kurināmā tvertnēs, — Brūss skaidroja. — Tie nāk uz augšu kopš kuģa nogrimšanas, un neviens nevar pateikt, cik ilgi tas turpināsies, varbūt vēl gadus divdesmit.

Sīlija izstiepa roku, lai pieskartos dēlam. Šis ir mans dēls, tavs mazdēls. Viņš man stāsta par tavu kuģi.

— Kaut es būtu redzējusi savu vectētiņu, — ierunājās Liza.

Sīlija gribēja kaut ko teikt, bet tad viņas emocionālās aizsardzības barjera sabruka — Lizas vienkāršā, aizkustinošā piebilde bija pēdējais sīkumiņš, kas lika svaru kausiem nosvērties. Tas bija viss kopā — sēras par tēvu, kuru viņa bija mīlējusi un ar kuru kopā viņai bija lemts pavadīt tik īsu laika sprīdi, šie sāpīgie mirkļi Pīrlhārborā bija izsaukuši atmiņu uzplūdus par viņas pirms desmit gadiem mirušo māti, un šīm bēdām pievienojās Sīlijas pārdzīvojumi par pašas neveiksmi, pārsteidzīgo soli, karjeras apkaunojošo beigu posmu. Trijos pēdējos mēnešos domas par šīm likstām pašas dzīvē bija gainītas projām. Tagad — kā novilcinātas nodevas, kuras galu. galā jāsamaksā tik un tā, — tās pievienojās pagātnes pārdzīvojumiem, un — viņa salūza. Visu sev apkārt aizmirsusi, Sīlija raudāja.

To redzot, Endrjū sakustējās, lai steigtos pie Sīlijas, taču Liza un Brūss pasteidzās pirmie. Bērni apskāva māti, lai to mierinātu, un arī paši raudāja, savu asaru nekaunēdamies.

Tovakar visa ģimene sēdēja Kahalas Hiltona restorānā.

Apsēdusies pie galdiņa, Sīlija tūlīt ierunājās:

—Endijū, dārgais, es vēlētos, lai šovakar mēs iedzertu šampanieti!

—  Protams. — Endrjū pamāja viesmīlim un pasūtīja Sīlijas iemīļoto Taitinger, tad teica: — Tu šodien it kā starot staro!

— Tā es arī jūtos. — Viņa uzsmaidīja ģimenei.

Pēc ekskursijas uz Pīrlhārboru par to daudz nebija runāts. Memoriālā, kad Sīlija bija ļāvusies asarām, cilvēki smalkjūtīgi bija novērsušies, un Endrjū nojauta, ka šī vieta līdzīgas ainas redzējusi bieži.

Lielāko daļu pēcpusdienas Sīlija bija atpūtusies, tad devusies iepirkties; viņa bija iegādājusies un tagad uzvilkusi mugurā satriecošu baltsarkanu garu tērpu havajiešu gaumē.

— Kad tev šī kleita, māmiņ, būs apnikusi, — Liza, tērpu apbrīnodama, bija teikusi, — es to labprāt ņemtu sev.

Kad šampanietis bija atnests un ieliets, Sīlija pacēla kausu.

— Par mums visiem, es jūs visus tik ļoti mīlu! Un paldies jums! Jums jāzina, ka nekad neaizmirsīšu to, kas šodien notika, nekad neaizmirsīšu jūsu atbalstu un sapratni! Taču jums jāzina vēl ari tas, ka esmu tikusi tam pāri. Ir laiks beigt sevi žēlot, jāsāk no jauna domāt par dzīvi. Tās bija brīnišķīgas brīvdienas — labāku par tām man nav bijis, taču pēc divām dienām tās beidzas. — Viņa ar mīlestības pilnu skatienu paskatījās uz Endrjū. — Domāju, ka arī tu esi gatavs atgriezties savā darbā.

— Gatavs un spara pilns!

— Saprotu, — Sīlija piekrita, — jo es jūtos tāpat. Bez darba jau nepalikšu — gan jau kaut ko sameklēšu.

— Ko tu domā darīt? — Brūss vaicāja.

— Esmu par to daudz domājusi. — Sīlija iemalkoja šampanieti.

—  Farmaceitisko biznesu es pārzinu vislabāk, tātad — loģiski — pie tā arī palieku.

— Tu domā atgriezties "Feldingā-Rosā"? — Liza interesējās.

—        Esmu sadedzinājusi aiz sevis visus tiltus. — Viņas māte noliedzoši pakratīja galvu. — "Feldings-Ross" atpakaļ mani neņems, pat ja es to gribētu. Pamēģināšu citās firmās.

—       Un, ja dažas no tām tevi nesagaidīs ar atplestām rokām, — Endijū teica, — tad jāapšauba viņu prata spējas. Vai esi domājusi — kuras tās būs?

—      Jā, — Sīlija domīgi runāja. — Ir kāda firma, ko vienmēr esmu apbrīnojusi. Tā ir "Merck ". Tā ir farmaceitiskās industrijas "RollsRoyce". Tur mēģināšu vispirms.

— Un tālāk?

—       Vēl man patīk "Smith Kline", arī "Upjohn". Būtu lepna, ja varētu strādāt gan vienā, gan otrā. Ja vajadzēs — meklēšu vēl.

— Domāju, ka to tev nevajadzēs darīt. — Endrjū pacēla glāzi.

— Dzeru par to laimīgo firmu, kura dabūs Sīliju Džordanu! Vēlāk — pusdienu laikā — Brūss painteresējās:

— Ko mēs darām rīt?

—       Tā kā tā ir mūsu pēdējā diena Havajā, — Sīlija atbildēja, — ko jūs teiktu par laisku pagozēšanos pludmalē?

Un viņi nolēma, ka tas ir tieši tas, ko visi vēlas visvairāk.

3. NODAĻA

Dažas minūtes pirms sešiem rītā Džordanu apartamentos Honolulu viesnīcā iezvanījās tālrunis. Pēc brīža tas apklusa, tad zvanīšana sākās no jauna.

Sīlija bija cieši aizmigusi. Tālruņa neatlaidīgā zvanīšana lika sakustēties Endrjū, kurš atradās uz miega un nomoda robežas.

Pa vaļā atstātajām balkona durvīm telpā ieplūda jūras maigais vējiņš un liegā šalkoņa. Pirmsausmas pelēcībā sāka iezīmēties priekšmeti — šķita, ka uz skatuves iegaismojas jauna lugas aina. Pēc minūtēm piecpadsmit pie apvāršņa parādīsies saule.

Endrjū atmodies pierausās sēdus — telefona zvani bija viņu pamodinājuši — un pastiepa roku pēc klausules. Sīlija sakustējās un miegaini ierunājās:

— Cik pulkstenis?

— Traki agrs. — Tad pacēla klausuli. — Lūdzu!

—       Man vajadzīga misis Sīlija Džordana personiski, — atskanēja telefonistes balss.

— Kas viņu meklē?

Līnijā ieskanējās citas sievietes balss.

— Misters Sets Feingolds no "Feldinga-Rosa" Ņūdžersijā.

— Vai misters Feingolds zina, cik patlaban šeit ir pulkstenis?

— Jā, ser. Viņš to zina.

Ari Sllija bija pamodusies un piecēlusies sēdus.

—       Vai tas ir Sets? — Kad Endrjū bija piekrītoši pamājis, viņa teica: — Es runāšu.

Viņš pasniedza sievai aparātu. Pēc brīža Sīlija sadzirdēja Feingolda balsi.

— Vai tā esi tu, Sīlij?

— Jā.

—       Man tikko teica, ka mēs tevi esam pamodinājuši, tāpēc atvaino. Bet te ir pusdienlaiks. Mēs vienkārši vairs nevarējām ilgāk gaidīt.

—       Kas tie tādi "mēs", — Sīlija nevarēja saprast, — un ko jūs nevarat vairs ilgāk gaidīt?

—       Sīlij, man tev jāsaka kas ļoti svarīgs. Lūdzu, klausies uzmanīgi! — Feingolda balss izklausījās satraukta.

— Klausos! Turpini!

—       Zvanu tev direktoru padomes vārdā. Man, pirmkārt, uzdots tev paziņot, ka tev bija taisnība toreiz, kad tu aizgāji no darba mums visiem zināmo iemeslu dēļ. Visiem citiem, — balss nedaudz sastomījās, — …nebija taisnība.

Sīlija bija apmulsusi: vai viņa ir pa īstam pamodusies?

— Set, es nesaprotu. Tu taču nerunā par montēnu!

— Diemžēl runāju gan.

—       Bet es esmu lasījusi un dzirdējusi, ka montēnam ir kolosāli panākumi. — Vina atcerējās cildinošos vārdus, ko vēl vakar Endrjū bija dzirdējis no ''Feldinga-Rosa" pārstāvja Havajā.

—        Tā mēs visi vēl nesen domājām. Taču stāvoklis pēkšņi ir mainījies, un tagad mēs te atrodamies šausmīgā stāvoklī.

— Lūdzu, mirklīti uzgaidi!

Viņa aizklāja ar roku mikrofonu un sacīja Endrjū:

— Šiem kaut kas lēcies. Lāgā nezinu, kas. Paņem otru aparātu!

Viens no paralēlajiem aparātiem atradās vannas istabā. Sīlija,

pagaidījusi, kamēr Endrjū paņem klausuli, sacīja:

— Set, turpini!

— Tas ir pirmkārt. Otrkārt — valde vēlas, lai tu nāc atpakaļ.

Viņa joprojām nespēja ticēt tam, ko dzirdēja. Tad pēc brīža teica:

— Domāju, labāk sāc stāstīt visu no paša sākuma.

— Labi.

Viņa nojauta, ka Sets sakārto domas, un gaidot brīnījās, kāpēc zvana viņš, nevis Sems Hotorns.

— Vai atceries ziņojumus par defektīvajiem bērniem no Austrālijas, Francijas un Spānijas?

— Protams.

—  Ir bijis vēl daudz citu ziņojumu — gan no šīm, gan citām zemēm. Tik daudz, ka vairs nav šaubu, ka cēlonis ir montēns.

—  Ak Dievs! — Sīlijas brīvā roka pieskārās sejai. Viņas pirmā doma bija — kaut tā nebūtu taisnība! Tas ir slikts sapnis un nevar būt īstenība. Es negribu, ka man būtu bijusi taisnība! Tas ir pārāk briesmīgi! Tad pa atvērtajām durvīm viņa ieraudzīja Endrjū drūmo seju, pamanīja austošo gaismu laukā un saprata, ka notiekošais nav sapnis, bet īstenība.

Sets turpināja,.minot detaļas:

—  …sākās pirms divarpus mēnešiem ar dažiem ziņojumiem… līdzīgiem agrākajiem… tad skaits pieauga… vēl pēc laiciņa — veseli ziņojumu plūdi… visas māmiņas grūtniecības laikā bija lietojušas montēnu… gandrīz trīs simti defektīvu jaundzimušo visā pasaulē… acīmredzot sagaidīsim vēl, it īpaši Savienotajās Valstīs, kur montēnu tirgo vēl tikai septiņus mēnešus…

Sīlija aizvēra acis, šausmu stāstu klausoties. Simtiem bērnu, kuri varēja būt normāli, nekad nedomās, nestaigās, nespēs bez palīdzības sēdēt, nespēs visu savu mūžu normāli uzvesties… Un vēl jau dzims citi tādi paši.

Viņai gribējās raudāt, skaļi kliegt aiz dusmām un izmisuma. Taču, ko tas līdzēs, turklāt viss bija par vēlu.

Vai viņa būtu varējusi darīt kaut ko vairāk, lai novērstu drausmīgo traģēdiju?

Jā!

Viņa būtu varējusi pacelt balsi pēc aiziešanas no darba, darīt zināmas atklātībai savas bažas par montēnu. Bet vai tas būtu ko grozījis? Vai cilvēki būtu klausījušies? Laikam jau ne, kaut arī varbūt tomēr kāds, un, ja kaut viens bērns būtu ticis izglābts, viņas pūles nebūtu bijušas veltīgas.

It kā no piectūkstoš jūdžu lielā attāluma lasīdams viņas domas, Sets teica:

—  Mēs visi esam pārlaiduši bezmiega naktis, ar sirdsapziņas pārmetumiem mocīdamies. Mūsu vidū nav neviena, ko līdz pat kapa malai nemocīs vainas apziņa. Bet tava sirdsapziņa var būt mierīga — tu izdarīji visu, ko varēji. Tā nebija tava vaina, ka tavs brīdinājums tika ignorēts.

Jā, Sīlija domāja, būtu tik viegli un ērti pieņemt šo viedokli. Taču labi zināja, ka visu mūžu netiks vaļā no šaubām.

Pēkšņi prātā iešāvās satraucoša doma.

—  Set, vai viss, ko tu man nupat stāstīji, ir plaši izziņots? Vai sievietes ir brīdinātas, lai pārtrauc lietot montēnu?

—    Nu… varbūt ne tik tieši. Šur tur ir parādījusies informācija, kaut arī — un tas ir pārsteidzoši — ne visai daudz.

Tad tāpēc viņa un Endrjū sava pasaules ceļojuma laikā nekā slikta par montēnu netika dzirdējuši!

Sets turpināja:

—     Acīmredzot neviens no žurnālistiem vēl nav paguvis no atsevišķajiem gabaliņiem salikt kopā visu ainu. Bet mēs bīstamies, ka drīz tas notiks.

— Jūs baidāties…

Tātad — Sīlija saprata — laikam nav mēģināts plaši izziņot ar montēnu saistītās briesmas un montēnu turpina pirkt un lietot. Sīlija atcerējās: vēl vakar Endrjū bija teicis, ka "Feldinga-Rosa" pārstāvis Havajā bija izteicies, ka montēnu "pērk kā traki".

—   Kas darīts, lai zāles izņemtu no pārdošanas un atdabūtu visus krājumus?

Šets piesardzīgi atbildēja:

—    "Gironde-Chimie" mums paziņoja, ka šonedēļ viņi izņem no pārdošanas montēnu Francijā. Paziņojumu gatavo arī briti. Bet Austrālijas valdība pārdošanu jau pārtraukusi.

—    Es runāju par Savienotajām Valstīm! — Viņas balss skaļums bija pieaudzis līdz kliedzienam.

—     Sīlij, esam darījuši visu, ko prasa likums. Visa pie mums nonākusi informācija nekavējoties ir tikusi nogādāta tālāk Pārtikas un zāļu administrācijai Vašingtonā. Visa. Vinsents Lords to personiski pārbaudīja. Tagad gaidām viņu lēmumu.

Gaidāt lēmumu! Dieva vārdā — kāpēc gaidīt? Kāds gan cits lēmums te vēl varētu būt? Ir tikai viens — montēns jāizņem no pārdošanas!

—    Mūsu advokāti mums stingri iesaka, — Sets aizstāvējās, — ka šimbrīžam vispirms labāk sagaidīt administrācijas rīkojumu.

Sīlija ar pūlēm noturējās nekliegusi. Cenzdamās savaldīt ies, viņa teica:

—     Administrācija rīkojas lēni. Viņu mašinērijai var būt vajadzīgas nedēļas.

—    Tas ir iespējams. Bet advokāti pastāv uz to, ka, uzņemoties atbildību par zāļu izņemšanu no pārdošanas, mēs varam izdarīt kļūdu, jo līdz ar to tā būtu vainas atzīšana. Arī finansiālās sekas…

—    Kāda nozīme finansēm, ja sievietes stāvoklī joprojām lieto montēnu? Kad nedzimuši bērni…

Sīlija apklusa, jo saprata, ka argumenti un tātad arī saruna ir veltīga. Bet kāpēc viņa runā ar Setu, nevis ar Semu Hotornu?

— Man jārunā ar Semu, — viņa apņēmīgi paziņoja.

—     Diemžēl tas nav iespējams. Vismaz patlaban. — Sekoja neveikla pauze. — Sema vairs nav… nu, viņš… Viņam ir dažas

I personiskas problēmas. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mēs p,ribām tevi, kāpēc mums esi vajadzīga tu.

—  Izbeidz runāt aplinkus! Ko tas nozīmē? Viņa saklausīja garu un smagu nopūtu.

— Biju nolēmis tev to pasacīt vēlāk, jo zinu, ka tas tevi apbēilinās. — Seta balss bija klusa un bēdīga. — Atceries… īsi pirms I uvas aiziešanas no mums Semam piedzima mazdēls.

— Džuljetas bērns. Jā, atceros.

— Grūtniecības laikā Džuljetu stipri bija mocījusi nelaba dūša. Sems viņai bija devis montēnu.

Dzirdot pēdējos vārdus, ķermenī ieplūda ledains aukstums: Sīliju p irņēma nelaba priekšnojauta par to, kas sekos, ļ — Pagājušajā nedēļā ārsti konstatēja, ka uz Džuljetas bērnu šis medikaments iedarbojies kaitīgi. — Seta balss gandrīz aizlūza.

Sema mazdēls ir garīgi defektīvs, un viņa locekļi nekad nefunkcionēs. Visu mūžu viņš būs kopjams — tāpat kā pārējie slimie liērni.

Izmisumā Sīlija aizžņaugtā balsī iekliedzās, taču nespēja dzirdētajam noticēt. Kā Sems to bija varējis izdarīt? Tolaik taču inontēns vēl nebija apstiprināts.

— Tu jau zini, ka ārstiem bija izsūtīti paraugi. Sems tos izmantoja un nevienam neteica, tikai Džuljetai. Manuprāt, viņš tik ļoti ilm zālēm ticēja un nepieļāva domu, ka riskē. Sava loma tur varbūt bija arī personiskajai interesei un lepnumam. Ja atceries — Sems l uču pats dabūja montēnu no "Gironde-Cliimie".

—  Jā, atceros. — Sīlijas domās virpuļoja izmisums, dusmas, rūgtums un nožēla.

—   Es teicu, Sīlij, ka tu mums esi vajadzīga. Kā pati vari iedomāties, Semu plosa bēdas un vainas apziņa, un šobrīd viņš nav Hpējīgs strādāt. Bet tā ir tikai daļa no visas jezgas. Jūtamies kā avarējis kuģis bez stūres, un tu mums esi vajadzīga, lai noteiktu bojājumu apjomus un pārņemtu vadību. Pirmkārt, tev vienīgajai ir pietiekamas zināšanas un pieredze. Otrkārt, mēs visi, valdi ieskaitot, respektējam tavus spriedumus, jo sevišķi tagad. Ak jā, tu atgrieztos kā atbildīgā viceprezidente. Es nerunāšu par finansiālo pusi, taču varu apgalvot, ka tavs atalgojums būs bagātīgs.

"Feldinga-Rosa" atbildīgā viceprezidente. Tikai viens pakāpiens zem prezidenta. Kādreiz šis piedāvājums viņai būtu sagādājis prieku, būtu bijis spožs pagrieziena punkts viņas dzīvē. Cik dīvaini, ka tagad tas nozīmēja tik maz.

— Varbūt jau būsi nopratusi, ka vēl daži valdes locekļi ir kopā ar mani un klausās mūsu sarunā. Mēs gaidām un ceram, ka tava ntbilde būs "jā".

Sīlija pamanīja, ka Endrjū no vannas istabas kaut ko vēlas teikta Tāpēc jau otru reizi sarunas laikā Sīlija palūdza:

—  Pagaidi, lūdzu! — Ar roku aizklājusi mikrofonu, viņa! pievērsās Endrjū, kurš bija ienācis istabā. — Kā tu domā?

—  Lēmums jāpieņem tev pašai. Tikai atceries vienu: ja tu atgriezīsies, tad apstāklim, ka biji aizgājusi no darba, nav nozīmēsi Daļa no izraisītajām nepatikšanām pielips arī tev, un daļa atbil-ļ dības kritīs uz tevi. • j

— Zinu. Bet esmu bijusi kopā ar firmu ilgus gadus. Tie bija labi] laiki, un tagad esmu viņiem vajadzīga. Taču es atgriezīšos tikai aiļ noteikumu, ka…

Un viņa turpināja sarunu pa telefonu:

— Set, es uzmanīgi uzklausīju visu, ko tu teici. Es atgriezīšos an vienu noteikumu.

— Lūdzu, runā!

— Jau šodien "Feldings-Ross" izņem no pārdošanas montēnu un publiski paziņo par briesmām, kas saistītas ar šīm zālēm! Ne rīt, ne' nākamnedēļ un negaidot, kamēr Pārtikas un zāļu administrācija izlemj. Šodien.

— Sīlij, tas nav iespējams! Es taču teicu, ka mūsu advokāti mūs brīdināja: te ir runa par juridisku atbildību. Tiesas prāvā mēs varam zaudēt miljoniem dolāru — un firma var bankrotēt.

— Tiesas prāvas būs tik un tā.

— Zinām. Taču negribam stāvokli vēl pasliktināt. Drīz medikamentu izņems no pārdošanas. Mēs varam to apspriest.

— Negribu neko apspriest. Es gribu, lai tas tiktu izdarīts tūlīt, lai šodien to pārraida pa nacionālo televīziju un radio un lai divdesmit četru stundu laikā šī ziņa parādītos visās mūsu zemes avīzēs! Es vērošu un klausīšos! Citādi no mūsu darījuma nekas neiznāks.

Tagad bija Seta kārta paziņot:

— Vienu momentu!

Sīlija dzirdēja apslāpētu balsu murdoņu, tad skaidri un saprotami atskanēja Seta balss:

—  Viņa ir nelokāma. — Vēl pēc brīža: — Protams, viņa runā nopietni. Un neaizmirstiet, ka viņa mums ir vairāk vajadzīga nekā mēs viņai.

Debates Ņūdžersijā turpinājās vēl dažas minūtes. Beidzot Sets atgriezās pie telefona.

—  Sīlij, tavi noteikumi ir pieņemti. Tas, ko tu pieprasi, tiks izdarīts stundas laikā. Es to garantēju personiski. Bet tagad… cik drīz tu vari būt te?

—  Es izbraukšu no šejienes ar pirmo lidmašīnu. Gaidi mani darbā rit.

4. NODAĻA

Viņiem izdevās dabūt četras biļetes uz " United Airlines" lidmašīnu, kas pēcpusdienā izlidoja no Honolulu uz Čikāgu; tur viņi pārsēdīsies citā lidmašīnā un pulksten deviņos nākamajā rītā būs Ņujorkā. Sīlija nolēma iespēju robežās izgulēties lidmašīnā, lai tajā pašā dienā varētu doties uz "Feldinga-Rosa" štābu.

Viņi vēl atradās viesnīcā, kad kļuva skaidrs, ka firma savu solījumu bija turējusi; mūzikas programmu, ko pārraidīja pa radio, pārtrauca speciāls paziņojums: montēns tiekot izņemts no pārdošanas sakarā ar to, ka šīm zālēm iespējama blakusiedarbība, kura liekot pētīta. Sekoja brīdinājums ārstiem zāles neizrakstīt un uizkavēt to izplatīšanu grūtnieču vidū. "Honolulu Star-Bulletin" pēcpusdienas izdevumā šī ziņa bija iespiesta pirmajā lappusē. Likās, ka kampaņa sākusies un turpināsies.

Lidmašīna bija pārpildīta. Viņu vietas atradās nedaudz izolēti, lāpēc bija iespējams daudzmaz normāli sarunāties. Sīlija iesāka:

— Paldies jums par to, ka bijāt pacietīgi. Tagad, ja gribat, varat man uzdot jautājumus.

— Kā kaut kas tāds varēja notikt, māmin, — pirmais ievaicājās Hrūss, — ka pārbaudītajām zālēm bija tik slikta iedarbība?

Sīlija sakārtoja domas.

—  Jebkuras zāles ir cilvēka organismam sveša ķīmiska viela. Ārsts zāles paraksta ar nolūku organismā uzlabot kaut ko nepareizu. Reizē ar labumu zāles var nodarīt arī ļaunumu, ko sauc par blakusiedarbību, kas dažreiz nav kaitīga.

—  Ir vēl arī kas cits, — Endrjū piebilda, — ko pazīst kā "riska attiecību pret iespējamo efektu". Ārstam jāizlemj, vai vērts riskēt, lai sasniegtu vēlamo rezultātu. Šī riska pakāpe mēdz būt dažāda, risks slēpjas pat aspirīnā, kas dažreiz var izraisīt iekšķīgu asiņošanu.

— Bet farmaceitiskās firmas taču zāles pārbauda pirms laišanas pārdošanā! Turklāt Pārtikas un zāļu administrācija taču izpēta, kāds un cik bīstams var būt iespējamais risks.

— Jā, tas viss ir taisnība, Šīlija piekrita, — taču ari pārbaudei ir robežas, pat mūsdienās. Jauno medikamentu vispirms pārbauda dzīvniekiem, tad, ja šo izmēģinājumu rezultāti ir okei, — cilvēkiem, kuri piekrīt brīvprātīgi. Tam visam vajadzīgi vairāki gadi. Taču arī tad, kad viss ar jauno medikamentu šķiet labākajā kārtībā, to ir lietojuši tikai pāris simtu, varbūt tūkstotis cilvēku.

— Un neviens no šiem cilvēkiem, — iestarpināja Endrjū, varbūt nav cietis no blakusiedarbības.

Sīlija piekrītoši pamāja un turpināja:

—  Bet, kad zāles tiek pārdotas un tās lieto desmitiem tūkstoši, varbūt miljoni, nelabvēlīgā reakcija var izpausties tikai dažiem cilvēkiem, dažreiz nedaudziem procentiem lietotāju. Tā ir reakcija, ko nav iespējams paredzēt pārbaužu laikā. Protams, ja šis procentāļ izrādās pietiekami liels un jaunā reakcija ir nopietna vai varbūt pa izraisa nāvi, medikamenti no apgrozības jāizņem. Lielākā prob lēma ir tā, ka nav iespējams pārliecināties par medikamenta dro šību, pirms tas tiek plaši pielietots.

— Un par šīm reakcijām taču ir jāziņo, vai ne? — Brūss jautāja

—     Jā. Un, ja firmas par kādu šādu gadījumu uzzina, likums mūs zemē prasa, lai par to ziņotu Pārtikas un zāļu administrācijai Parasti tas tā ari notiek.

— Tikai "parasti"? — Liza sarauca pieri.

Sīlija paskaidroja:

— Dažreiz ir grūti izlemt, kas īstenībā ir kaitīgs blakusefekts un ko izraisījis kaut kas cits. Bieži tas jāpētī no zinātnes viedokļa, un arī tad vēl nevar droši pateikt. Turklāt jāatceras, ka pārsteidzīgs lēmums mums var laupīt labas, varbūt pat dzīvības glābšanai nozīmīgas zāles.

—  Taču gadījumā ar montēnu, — Endrjū atgādināja, — viss notika otrādi. Jūsu mātes spriedums — pretēji pārējo domām — par blakusiedarbību bija pareizs.

—  Tā gluži nav. — Sīlija pakratīja galvu. — Mani vadīja instinkts, un tas varēja būt maldīgs.

— Taču nebija, — Endrjū teica, — un tas ir galvenais. Vēl vairāk — tu neatkāpies no tā, kam ticēji, un tev netrūka morālas drosmes principa pēc aiziet no darba. Kaut ko tādu spēj izdarīt tikai retais. Un tāpēc, mana dārgā, tava ģimene ar tevi lepojas.

— Es patiešām lepojos! — Brūss piebalsoja.

— Es arī. — Liza noskūpstīja māti.

— Māmin, -pēc brīža atsāka Brūss, — grūti ticēt, ka avīzes un televīzija līdz pat šai dienai nezināja, kas notiek ar montēnu — vismaz vispārīgos vilcienos.

Endrjū atbildēja:

— Varbūt. Otrs šāds gadījums bija ar talidomīdu, par ko esmu daudz lasījis.

Pirmo reizi daudzu stundu laikā Sīlija pasmaidīja.

— Mūsu ģimenē divi ir gluži vai ķerti uz vēsturi.

—  1961. un 1962. gadā, — Endrjū stāstīja, — amerikāņu prese ignorēja talidomīda traģēdiju Eiropā. Kaut ari amerikāņu ārste doktore Helēna Tausiga runāja kongresā un rādīja deformētus bērnus diapozitīvos, kas kongresa locekļiem lika nodrebēt, amerikāņu avīzēs netika nodrukāts ne vārds.

— Neticami, — Liza noteica.

—  Tie, kuriem bija uzdots piedalīties kongresa sēdē, nebija ieradušies un vēlāk ar tās materiāliem neiepazinās. Bet" Washington

Post" reportieris Mortons Mincs no atsevišķām informācijas drusciņām izveidoja un publicēja stāstu par talidomīdu, visus citus apsteidzot, 'tas, protams, kļuva par sensāciju, tāpat kā montēns tagad.

—  Jūsu tēvs, — Sīlija pievērsās bērniem, — visu laiku bija noskaņots pret montēnu.

— Tēt, — jautāja Liza, — vai tāpēc, ka tu domāji, ka montēns izdarīs tās šausmīgās lietas, ko tas ir izdarījis?

— Nē, nepavisam. Kā ārsts uzskatu, ka nevajag lietot zāles pret kaut ko tādu, kas vienīgi sagādā neērtības vai ar laiku izzūd pats no sevis.

— Paskaidro sīkāk! — lūdza Liza.

—  Piemēram, slikta dūša grūtniecības laikā. Parasti tā ir tikai grūtniecības pirmajos mēnešos un drīz izzūd, neatstājot nekādas kaitīgas sekas. Ir muļķīgi un riskanti šajā laikā lietot jebkuras zāles, ja vien to neprasa kritisks grūtnieces veselības stāvoklis. Jūsu māte, jūs gaidot, zāles nelietoja. — Endrjū pavērās meitā. — Un tu, jaunā lēdij, kad pienāks tavs laiks, arī nelieto nekādas zāles. Ja gribi veselīgu bērnu — nekāda alkohola, nekādas smēķēšanas!

— Apsolu, — Liza atbildēja.

Klausoties Sīlijai ienāca prātā, ka varbūt kādreiz "Feldinga-Rosa" pieredzi montēna lietā varētu izmantot kādā pozitīvā pasākumā.

— Mēs, dakteri, — Endrjū turpināja, — tajā zāļu lietošanā daudzējādā ziņā esam vainīgi. Vispirms mēs tās parakstām pārāk bieži un dažkārt gluži nevajadzīgi, daļēji tikai tāpēc, ka zinām: ir tādi pacienti, kas jūtas apkrāpti, ja tiem jāiziet no kabineta bez receptes. Otrkārt, receptes izrakstīšana ir viegls paņēmiens, kā dabūt vienu pacientu no kabineta laukā un nākamo iekšā.

— Šodien, kā redzu, visi ir noskaņoti atzīt savus grēkus, — Brūss secināja.

— Un ko vēl ārsti dara aplam?

— Daudzi no mums nav pietiekami labi informēti par zālēm, noteikti ne tik labi, kā vajadzētu, it īpaši par blakusiedarbību un to, kā dažādas zāles reaģē cita ar citu cilvēka organismā. Protams, visu to informāciju paturēt prātā nav iespējams, taču parasti ārsti nevēlas pūlēties vai arī ir pārāk iedomīgi, lai pacientu klātbūtnē atvērtu rokasgrāmatu.

—  Varu jūs iepazīstināt ar vienu apzinīgu dakteri, — Sīlija teica, — tas ir jūsu tēvs. Esmu redzējusi viņu šķirstām to grāmatu.

Endrjū pasmaidīja.

— Protams, man ir dažas priekšrocības attiecībā uz zināšanām par medikamentiem: es taču dzīvoju kopā ar jūsu māti.

—  Un vai dakteri kādreiz kļūdās arī, parakstot zāles? — Liza interesējās.

—  Bieži, — Endrjū atbildēja. — Un gadās arī tā, ka modrs farmaceits izglābj ārstu no nepatikšanām, apšaubot receptes pareizību. Parasti farmaceiti par zālēm zina daudz vairāk nekā ārsti.

—  Bet vai daudzi ārsti to atzīst? — Brūss uzdeva āķīgu jautājumu.

— Par nelaimi, ne, — Endrjū atbildēja. — Farmaceiti nereti tiek uzskatīti par kaut ko zemāku, nevis par kolēģiem, kas viņi patiesībā ir. — Tad ar smaidu piebilda: — Dabiski, ka arī farmaceiti kļūdās. Un dažreiz paši pacienti iekļūst ķezā, patvarīgi dubultojot vai trīskāršojot zāļu devas, lai, kā vējāk to paši paskaidro, ātrās palīdzības mašīnā braucot, panāktu ātrāku iedarbību.

— Tā visa man ir par daudz vienai dienai, — Sīlija sacīja. — Mēģināšu tagad pagulēt.

Viņai izdevās aizmigt, un viņa nogulēja lielāko daļu ceļa, kas bija atlicis līdz Čikāgai.

Pēc pārsēšanās lidojums uz Ņujorku norisinājās bez piedzīvojumiem.

Sīlijai par pārsteigumu Kenedija lidostā gaidīja "Feldinga-Rosa" limuzīns, lai viņus nogādātu Moristaunā. Šoferis, ko viņa nedaudz pazina, sveicināja un pasniedza aploksni, kurā atradās vēstule no Seta Feingolda.

"jDārgā Sīlij, esi sveicināta mājās — visās nozīmēs! Mašīna un šoferis kopā ar komplimentiem Tev tiek nosūtīti no direktoru valdes. Mašīna Tev kā atbildīgajai viceprezidentei ir Tavā rīcībā.

Tavi kolēģi un padotie — mani ieskaitot — gaida tikšanos ar Tevi, kad būsi atpūtusies pēc veiktā ceļojuma.

Tavs Sets"

Džordanu mājā Moristaunā notika sirsnīga tikšanās ar Vinniju un Henku Mārčiem. Vinnija bija grūtniecības pēdējās nedēļās. Kad Liza un Brūss, bet pēc tam Sīlija un Endrjū viņu apskāva, Vinnija brīdināja:

—  Nespiediet mani tik cieši, mīļie, tas var nepatikt manam mazulim!

Endrjū iesmējās:

—  Neesmu pieņēmis dzemdības kopš saviem interna laikiem, taču esmu ar mieru mēģināt!

Vienmēr nerunīgais Henks, kravājot laukā no mašīnas bagāžu, viņiem laimīgi uzsmaidīja.

Kad vēlāk virtuvē Vinnija, Sīlija un Endrjū pārrunāja jaunumus, Sīlijai iešāvās prātā trauksmaina doma.

— Vinnij, — viņa ar bažām jautāja, — vai tu, būdama stāvoklī, esi lietojusi kādas zāles?

— Jūs domājat — pret nelabumu rītos?

— Jā, — Sīlija ar augošu satraukumu apstiprināja.

—   Vai tādu kā montēns? Vinnija norādīja uz tārīta "New York Star-Ledger" eksemplāru, kurš stāvēja uz bufetes un kura pirmajā lappusē bija ievietots plašs raksts par montēnu.

Sīlija klusēdama drūmi pamāja.

—   Mans dakteris man iedeva paraugus un teica, lai es dzerot, — Vinnija stāstīja. — Es būt' ar' dzērusi. Man vienmēr bij švaki ap dūšu. Es būt' dzērusi, tikai… Viņa paskatījās uz Endrjū. — Vai lai pasaku, dakter Džordan?

— Okei!

—   Tikai pirms jūsu aizbraukšanas dakteris Džordans man teica, ka tam esot jāpaliek kā noslēpumam starp mums abiem: lai es nedzerot montēnu, ja man to dodot, bet lai metot to atejā. Tā es arī izdarīju.

Ar asarām acīs Vinnija paskatījās uz avīzi un tad uz Endrjū.

—   Man bija tik grūti tikt pie šī bērna. Tā… ak, lai Dievs jūs svētī, dakter Džordan!

Ar atvieglotu sirdi Sīlija apskāva Vinniju.

5. NODAĻA

Sems Hotorns izskatījās pēc staigājoša rēga.

Sīlija, pirmajā darba dienā viņu ieraudzījusi, nespēja parunāt. Tāpēc sarunu uzsāka viņš:

—    Nu, kāda ir sajūta — atgriezties slavas un savas pierādītās taisnības saulītē? Ņemot vērā to, ka mēs — visi pārējie — esam bijuši ļauni un rīkojušies aplam^ Diezgan laba, vai ne?

Ļaunie vārdi, griezīgā balsī izrunāti, viņas šoku padziļināja. Viņi nebija redzējušies septiņus mēnešus. Pa šo laiku Sems bija novecojis vismaz par desmit gadiem: seja bija izmocīta un bāla, āda uz vaigu kauliem nokarājās, iegrimušo acu skatiens bija truls, pleci nošļukuši; viņš bija stipri novājējis — uzvalks šķita kā uz auguma uzkārts.

—    Nē, Sem, es nejūtos labi. Esmu bēdīga, un man ļoti žēl tava mazdēla. Ja runājam par manu atgriešanos, tad esmu šeit tikai tāpēc, lai palīdzētu.

— Ak jā, es domāju, ka tu ātri apgūsi…

—  Sem, vai mēs nevarētu kaut kur parunāties netraucēti? Viņi bija sastapušies gaitenī, kur staigāja cilvēki. Sīlija tikko kā

bija tikusies ar Setu Feingoldu un vairākiem direktoriem.

Neko neatbildējis, Sems devās uz savām prezidenta telpām. Sīlija sekoja.

Kad kabineta durvis bija aizvērušās, Sems strauji pavērsās pret Sīliju un aizvien vēl īgnā balsī sacīja:

— Tas, ko es sāku teikt… es domāju, ka tu gribēsi mani žēlot. Tas taču ir tik viegli! Nu, kāpēc tu neturpini un nepasaki, ko tu domā īstenībā?

— Labāk jau pasaki man, ko domā tu, — viņa mierīgi atbildēja.

— Es pārāk labi visu zinu! Biju noziedzīgi bezatbildīgs, dodams montēnu Džuljetai, kad medikaments vēl nebija apstiprināts! Pats savām rokām esmu padarījis Džuljetas un Dvaita bērnu, savu mazdēlu, par to, kas viņš ir, — par bezjēdzīgu cilvēciskas būtnes parodiju! Nekas cits kā… — Sema balss aizžņaudzās, un viņš aizgriezās.

Sīlija stāvēja, bēdu un līdzcietības plosīta, un domāja, ko teikt.

— Ja tu gribi zināt patiesību, Sem, un man šis brīdis liekas īsti piemērots atklātībai, tad zini: jā, tā es domāju agrāk un laikam domāju arī tagad.

Sīlija redzēja, ka Sems kāri tver katru viņas vārdu.

Viņa turpināja:

— Bet tad jāatceras vēl arī citas lietas. Viegli kritizēt to, kas jau noticis. Mēs visi kļūdāmies savos spriedumos…

— Tu nekļūdies! Vismaz šoreiz ne. Tu nepieļāvi rupjas kļūdas kā es. — Viņa balsī joprojām skanēja rūgtums.

—  Esmu pieļāvusi citas kļūdas. Kļūdās visi, kuri par kaut ko atbild. Tiesa, dažām kļūdām mēdz būt sevišķi smagas sekas.

— Šī kļūda ir viena no visļaunākajām. — Sems atkrita krēslā aiz sava rakstāmgalda. — Un visi pārējie bērni, vēl nedzimušos ieskaitot. .. Es esmu atbildīgs…

—  Nē, — viņa stingri teica. — Tā nav taisnība. Tāpat kā mēs visi, tu vadījies pēc "Gironde-Chimie" informācijas un zinātnieku ieteikumiem. Tu nebiji viens. Citi, uz kuru pleciem ari gūlās atbildība, domāja tāpat kā tu…

— Izņemot tevi. Kāpēc tu nenoticēji?

— Sākumā noticēju arī es.

— Ak Dievs! — Sems saķēra galvu rokās. — Kādu nelaimi esmu izraisījis! — Tad pavērās Sīlijā. — Sīlij, esmu bijis negodīgs un riebīgs attiecībā pret tevi.

— Tam nav nekādas nozīmes.

—Man patiešām žēl. — Viņa balss pieklusa un kļuva maigāka. — Laikam jau sirds dziļumos tevi apskaužu. Kaut būtu uzklausījis tavu padomu! Nevaru gulēt… Stundu pēc stundas guļu nomodā, domādams, atcerēdamies, juzdamies vainīgs. Znots ar mani nerunā. Meita negrib redzēt. Liliāna mēģina mums visiem palīdzēt, taču nezina, kā to izdarīt. — Sems uz bridi apklusa, par kaut ko šaubīdamies, tad turpināja. — Un ir vēl kaut kas. Kaut kas, ko tu nezini.

— Ko es nezinu?

— To es tev nekad neteikšu. — Sems aizgrieza galvu.

—  Sem, — viņa noteikti uzsāka, — tev jāsaņemas. No tā nav nekāda labuma, ka tu sevi moki.

—  Ar mani šeit ir cauri, — it kā nedzirdējis, viņš teica. — Tu to zini.

— Nē. Es to nepavisam nezinu.

—  Gribēju aiziet no darba. Advokāti saka, ka es to nedrīkstot darīt. Vismaz pagaidām vēl ne. Man jāpaliek savā vietā. — Tad rūgti piebilda: — Fasāde taču jāsaglabā. Lai aizsargātu firmu. Lai nevajadzētu dot jaunu lielgabalu gaļu šakāļiem — advokātiem, kuri brūk virsū ar prāvām par zaudējumiem. Tāpēc vēl aizvien esmu prezidents un sēdu šajā krēslā akcionāru dēļ.

— Priecājos to dzirdēt. Tu esi vajadzīgs, lai vadītu firmu.

Sems pakratīja galvu.

— To darīsi tu. Valde nolēma. Vai tad tev tas nav pateikts?

— Sets man to daļēji pateica. Bet man esi vajadzīgs tu.

Sems vērās Sīlijā ar vārdos neizteiktu izmisumu.

Pēkšņu lēmumu pieņēmusi, viņa piegāja pie durvīm un aizslēdza tās. Arī tās, kas veda uz sekretāru istabu. Tad, pacēlusi telefona klausuli, teica:

—  Šeit misis Džordana. Esmu pie mistera Hotorna. Lūdzu mūs netraucēt.

Sems nepakustējies sēdēja pie galda.

— Vai tu esi raudājis, kopš tas ir noticis? — Sīlija ierunājās.

Viņš likās pārsteigts, tad pakratīja galvu.

— Vai tad tas ko līdz?

— Dažreiz palīdz.

Sīlija panāca uz priekšu un apskāva viņu.

— Sem, — Sīlija čukstēja. — Izraudies!

Uz mirkli viņš atrāvās, nedroši un šaubīdamies pavērās Sīlijas sejā. Tad pēkšņi, it kā būtu sabrucis neredzams aizsprosts, kā bērns uzlika gaivu uz Sīlijas pleca un raudāja.

Kopš tās dienas bija skaidrs, ka Sems Hotorns ir salauzts cilvēks, ka viņa gribasspēks ir satricināts un ka firmas vadīšanai augstākajā līmenī nav derīgs. Kaut arī Sīlija par to ļoti raizējās, viņa bija spiesta pieņemt situāciju tādu, kāda tā bija.

Sems katru dienu ieradās darbā, vēl aizvien savā sidrabpelēkajā rolsbentlijā, ko novietoja garāžas augstākajā stāvā. Dažreiz viņi abi ar Sīliju ieradās vienlaikus. Sīlija savā mašīnā ar šoferi — par šo apstākli vina bija pateicīga, jo bija iespējams mašīnā pa ceļam strādāt. Tādās reizēs viņa kopā ar Semu devās uz štāba mītni — uz vadītāju telpām vienpadsmitajā stāvā. Reizēm viņi mazliet parunāja par kaut ko vispārīgu, taču sarunu parasti uzsāka Sīlija.

Sems tikpat kā neizgāja no sava kabineta. Neviens nevaicāja, ko viņš tur dara, taču nekas vairāk par dažiem nenozīmīgiem

rīkojumiem no šī kabineta nenāca. Vadītāju apspriedēs — kaut ari viņam par tām iepriekš paziņoja — Sems nepiedalījās.

Un tā, sākot ar Sīlijas otro darbadienu, nebija ne mazāko šaubu, ka viņa ir galvenā noteicēja.

Svarīgākie jautājumi, kas prasīja izšķirošus lēmumus, tika adresēti viņai. Tāpat kā citas, viņas prombūtnes laikā joprojām neatrisinātās problēmas. Un viņa strādāja, liekot lietā savu veiklību, saprātu un stingro mērķtiecīgumu.

Lielu daļu laika aizņēma apspriedes ar advokātiem.

Pirmās prāvas izraisīja paziņojums par montēna iznemšanu no tirdzniecības. Dažas no šīm prāvām bija pamatotas. Savienotajās Valstīs jau bija piedzimuši daži bērni — tostarp arī priekšlaicīgi — ar tādām pašām kroplībām kā citās valstīs, kur topošās māmiņas bija lietojušas montēnu.

Šo gadījumu skaits neizbēgami augs. Konfidenciālā apspriedē firmas augstākajā līmenī tika aplēsts, ka kopumā ASV piedzims pāri par četriem simtiem bērnu ar montēna izraisītajiem defektiem. Šis skaitlis bija aprēķināts, izmantojot Francijas, Austrālijas, Spānijas un Lielbritānijas iesūtītās statistikas ziņas. Apspriedē ņēma vērā montēna pārdošanas laika ilgumu un daudzumu šajās zemēs un atbilstošos salīdzinošos skaitļus Savienotajās Valstīs.

Dažas prāvas bija ierosinājušas vēl nedzemdējušās topošās māmiņas, kuras bija dzērušas montēnu, baidījās no iespējamām sekām un kuras galvenokārt apsūdzēja "Feldingu-Rosu" nolaidībā. Vēl dažas prāvas tika uzskatītas par nenopietnām un blēdīgām, taču ari uz tām vajadzēja sniegt oficiālu atbildi, un tas viss prasīja daudz laika un naudas.

Sīlija ātri bija iepazinusies ar lietu finansiālo pusi un atklāja, ka firmai jānes atbildība simt trīsdesmit piecu miljonu dolāru apjomā. Firmai šim mērķim rezervē vēl bija divdesmit miljoni dolāru.

— Šie simt piecdesmit pieci miljoni dolāru izklausās daudz, un ar tiem varētu apmierināt visas pret mums izvirzītās prasības, — Sīlijai teica advokāts Čailders Kventīns, sirms, tēvišķīgs vīrs ar cēlām manierēm, ap gadiem septiņdesmit. — No otras puses, es par to neesmu pilnīgi pārliecināts, iespējams, ka jums vajadzēs vēl kaut kur pameklēt naudiņu.

Kventīns vadīja Vašingtonas juristu firmu, kas bija specializējusies farmaceitisko firmu aizsardzības jautājumos. Meklēt šīs firmas palīdzību bija ieteikuši "Feldinga-Rosa" advokāti.

Sīlija uzzināja, ka Kventīns kolēģu vidū bija pazīstams kā "Misters Nokārtotājs" — viņa spēju dēļ nokārtot jautājumus, nepieļaujot lietai nonākt līdz tiesai. Sava loma te bija ari faktam, ka viņš Sīlijai patika.

Sīlija jau sākumā nolēma uzticēties Kventīnam. 266

— Vispirms mums abiem, mana dārgā, — viņš ar Sīliju runāja kā ar mīļu krustmeitu, — jānokārto steidzamie kompensācijas maksājumi: tiem jābūt dāsniem, taču saprātīgos apmēros. Mūsu situācijā tas ir ļoti svarīgi. Kompensācijas nedrīkst būt skopas, jo vissliktākais, kas var notikt, ir tas, ja viena montēna prāva nonāktu līdz tiesai un tās iznākumā mums piespriestu daudzu miljonu sāpju naudu, kas varētu izputināt jūsu firmu.

—Vai tiešām iespējams visu nokārtot bez tiesas? — Sīlija jautāja.

—  Šī iespēja ir lielāka, nekā varat iedomāties. Kad bērnam nodarīts nelabojams ļaunums, tāds, kādu nodarījis montēns, pirmā vecāku reakcija ir izmisums, otrā — dusmas. Savās dusmās vecāki grib sodīt tos, kuri viņu bēdas izraisījuši, tāpēc griežas pie advokāta. Visvairāk viņi vēlas — kā mēdz teikt — "savu dienu" tiesā. Bet mēs, advokāti, esam pragmatiķi un zinām, ka lietas, kas nonāk tiesā, dažreiz tiek zaudētas, turklāt reizēm pavisam netaisnīgi. Tāpat arī zinām, ka pirmsprocesa formalitātes, pārslogotās tiesas, tāpat kā aizstāvības organizētā novilcināšana var prasīt gadus, līdz lieta tiek izskatīta tiesā. Tad, pat ja prāva tiek vinnēta, prasību var pārskatīt no jauna, tādējādi novilcinot lietu gadiem. Arī advokāti zina, ka pēc pirmā dusmu uzliesmojuma viņu klienti pagurst un zaudē ilūzijas. Gatavošanās tiesas procesam ietekmē visu viņu dzīvi, nepārtraukti uzurdot bēdas. Dabiski, ka cilvēki sāk vēlēties visu nokārtot ātrāk un atsākt — cik tas vispār iespējams — normālu dzīvi.

— Jā, — Sīlija teica, — to visu es varu saprast.

— Vēl vairāk. Advokāti, kuri šos cilvēkus aizstāv — un ar viņiem

7 >

mums būs darīšanas —, domā ne tikai par klientiem, bet arī par savām interesēm. Daudzu šo advokātu atlīdzība ir daļa no beigās piedzītās summas — viņi saņem trešo daļu, dažreiz vairāk. Bet advokātiem ir jāmaksā rēķini — īre par kantori, maksa par bērnu koledžām, hipotēkas un kur tad vēl citi kārtējie maksājumi… — 4 Kventīns paraustīja plecus. — Viņi ir tādi paši cilvēki kā mēs. Viņi

vēlas saņemt savu naudu drīz un droši, nevis tālā nākotnē un diez > >

vai vispār. Un šis faktors veicina pēc iespējas drīzāku vienošanās panākšanu.

— Tā laikam ir. — Sīlija sarunas laikā bija mazliet aizdomājusies un tad sacīja: — Dažreiz, kopš esmu atkal te, mani pārņem sajūta, ka esmu kļuvusi auksta aprēķinātāja, domājot tikai naudas izteiksmē par montēnu un visu, kas noticis.

—  Pietiekami labi pazīstu jūs, — Kventīns teica, — lai zinātu, ka tas tā nav. Arī es neesmu vienaldzīgs pret šo drausmīgo traģēdiju. Jā, man ir darbs, kas jāpadara, un es to izdarīšu. Bet es esmu tēvs un vectētiņš, un mana sirds asiņo par tiem nelaimīgajiem bērniem.

Pēc šīs un vēl citām apspriedēm papildu maksājumiem tika piešķirti vēl piecdesmit miljoni. Montēna krājumu izņemšana no apgrozības un iznīcināšana ari prasīs kādus astoņus miljonus.

Kad Sīlija šo kopējo aprēķinu rezultātus paziņoja Setam Feingoldam, viņš drūmi pamāja, taču likās mazāk satraukts, nekā viņa bija gaidījusi.

— Kopš gada sākuma mums gadījušās divas veiksmes, — Sets stāstīja. — īpaši labi panākumi ir mūsu bezrecepšu medikamentu pārdošanai. Negaidīti labus ienākumus devusi ārzemju tirdzniecība. Ja viss būtu kā parasti, mūsu akcionāriem būtu peļņa. Pašreizējā situācijā šo abu avotu dotā negaidītā peļņa aizies piecdesmit miljonu rezervei.

— Būsim pateicīgi par šiem abiem ienākumu avotiem, — Sīlija teica un atcerējās, ka ne jau pirmoreiz viņas kādreiz nicinātie bezrecepšu medikamenti palīdzējuši firmai izkļūt no nepatikšanām.

—  Un vēl iepriecina tas, — Sets turpināja, — ka pienākušas daudzsološas ziņas no Lielbritānijas. Domāju, ka esi par tām dzirdējusi.

— Jā, esmu lasījusi ziņojumus.

— Ja būs vajadzīgs, bankas mums uz to pamata aizdos naudu.

Sīlija bija priecājusies, uzzinot, ka Hārlovas institūtā, liekas, drīz

būs gatavs interesants jauns medikaments peptīds-7; "drīz" medikamentu ražotāju valodā nozīmēja vēl gadus divus līdz nodošanai attiecīgajām iestādēm apstiprināšanai.

Sīlija, mēģinādama Semu iesaistīt firmas politikā, bija aizgājusi pie viņa apspriesties par pēdējiem jaunumiem no Anglijas.

Tā kā Hārlovas institūts bija Sema ideja un viņš bija cīnījies par tā finansēšanu, Sīlija domāja, ka viņš priecāsies par panākumiem un ka tas palīdzēs viņam pārvarēt depresiju. Taču Sems palika vienaldzīgs. Turklāt atraidīja priekšlikumu lidot uz Angliju un aprunāties ar Martinu Pītu-Smitu nolūkā novērtēt, cik svarīgs ir jaunais medikaments.

— Nē, paldies, — viņš atteicās, — esmu pārliecināts, ka visu, kas tev vajadzīgs, vari uzzināt citā ceļā.

Un tad — bija vēl kāds jaunums.

Vinsenta Lorda ilgie pētījumu gadi tajā darba laukā, ko ķīmijā apzīmēja ar "brīvo radikāļu dzēšanu", — citādi labu medikamentu zāļu bīstamās blakusiedarbības likvidēšanai — beidzot bija vainagojušies panākumiem: plašie zinātniskās pētniecības darbi "Feldinga-Rosa" ASV laboratorijās bija ievirzījušies nobeiguma stadijā.

Kaut ari bija skaidrs, ka britu peptīds-7 tiks pabeigts pirmais, Vinsenta Lorda medikaments, pagaidām saukts "heksīns W", atpalika tikai par vienu vai diviem gadiem.

Šim sasniegumam bija vēl kāds aspekts: tas Lorda stāvokli firmā padarīja stabilāku. Sīlija sākumā bija domājusi, ņemot vēra to, cik ļoti Lords bija aizstāvējis montēnu, un arī vēl citu iemeslu dēļ, viņu nomainīt, līdzko radīsies iespēja. Taču tagad viņš likās pārāk vērtīgs, lai firma to zaudētu.

Tā pēkšņi, par spīti montēna ēnai, firmā bija kļuvis gaišāks.

6. NODAĻA

Ivonna Evansa un Martins Pīts-Smits aizvien vairāk laika pavadīja kopā. Kaut ari Ivonnai bija neliels dzīvoklītis, kuru viņa bija noīrējusi, sākot strādāt "Feldinga-Rosa" institūtā, viņa tur uzturējās reti. Katru nedēļas nogali un lielāko daļu nedēļas nakšu viņa pavadīja Martina mājā, kur ar prieku ņēmās saimniekot un apmierināja Martina — un ari savas — seksuālās vēlmes.

Ivonna bija pārkārtojusi virtuvi, kas tagad izskatījās tīra un spodra. Te viņa gatavoja garšīgas maltītes, demonstrējot daudzpusīgu pavāres talantu. Ik ritu, pirms viņi katrs atsevišķi devās uz darbu, Ivonna uzklāja gultu un raudzījās, lai gultas veļa būtu tīra un tiktu mainīta biežāk nekā agrāk. Viņa atstāja zīmītes ar rīkojumiem apkopējai, kura ik dienas nāca uzkopt dzīvokli. Māja tagad izskatījās nevainojama.

Izmaiņas Ivonna bija izdarījusi ari dzīvnieku bariņa sastāvā, pievienojot tam pašas Siāmas kaķi. Saviem spēkiem ārdurvīs ierīkojusi "kaķu eju ar eņģēm", viņa bija nokārtojusi kādu svarīgu lietu: tagad nu kaķi varēja iet un nākt jebkurā laikā — tas bija labāk gan kaķu veselībai, gan mājas sanitārajiem apstākļiem.

Kad Ivonna palika pa nakti, vina agri no rīta izveda suņus pastaigā, tādējādi papildinot suņu kārtējās vakara pastaigas ar Martinu.

Martinam tas viss ļoti patika. Un viņš mīlēja Ivonnas jautro, parasti haotisko pļāpāšanu — viņa varēja runāt par daudziem, parasti mazsvarīgiem tematiem — par jaunajām filmām, kinozvaigžņu personisko dzīvi, popmūziķiem, redzētajām televīzijas pārraidēm, baumām institūtā. Lai cik tas liktos dīvaini, Martinam nekas nebija pretī visu to uzklausīt, dažkārt šī tērgāšana viņam šķita atsvaidzinoša pārmaiņa, citreiz — kā muzikāls fons.

Visu laiku viņa tuvumā uzturējās intelektuāļi, viņu vidū risinājās sarunas nopietnā līmenī, un viņš no šīm sarunām nogura. Klausoties Ivonnā, viņš atpūtās, atpūtās viņa smadzenes. Taču

Ivonna nebija tukšgalve, Martins secināja. Viņa interesējās arī par nopietnām lietām, ieskaitot teoriju, uz kuras pamatojās garīgās novecošanās projekts; Martins viņai nepacietīgi skaidroja tās būtību, un liekas, ka Ivonna saprata. Viņa interesējās par viņa aizraušanos ar Džonu Loku.

Martins vairākas reizes viņu bija atradis ar atvērtu Loka "Eseju" eksemplāru rokā.

—  Tas nemaz nav tik viegli saprotams, — Ivonna ar sarauktu pieri atzinās.

— Jā, pie tā ir jāpiestrādā.

Martins bija pārliecināts, ka Hārlovā klīst baumas par viņu sakaru. Taču institūtā viņi abi ievēroja diskrēciju un nesatikās, ja to neprasīja darbs. Martins uzskatīja, ka viņa personiskā dzīve ir paša darīšana.

Viņš bija domājis ari par to, cik ilgi šīs attiecības turpināsies. No nejaušām piezīmēm varēja secināt, ka attiecības, kas valda viņu starpā, viņi uzskata par īslaicīgu sakaru.

Turpinājās peptīda-7 izmēģinājumi — tas tika injicēts dzīvniekiem. Bija vajadzīgs daudz dzīvnieku, lai sasniegtu tādu kondīciju, ka varēs dabūt atļauju tuvākajos mēnešos to izmēģināt cilvēkiem.

Laikam jau baumas par pētījumiem institūtā "noplūda" un nonāca līdz presei. Kaut arī Martins atteicās sniegt interviju, aizbildinoties, ka par pētījumiem runāt pāragri, reportieri atrada citus avotus, un avīzēs parādījās informācija. Visumā tā bija pareiza. Taču Martinā kvēloja dusmas — bija skaidrs, ka kāds no zinātniekiem bija rīkojies negodīgi. Martins uzdeva Naidželam Bentlijam noskaidrot vainīgo, taču rezultāta nebija.

—   Patiesībā, — administrators norādīja, — reklāma nekādu ļaunumu nav nodarījusi. Zinātnes pasaulē jau ir radies priekšstats par to, ko jūs darāt: jūs taču pieaicinājāt konsultantus. Un varbūt šī publikas saintriģēšana mums vēlāk palīdzēs pārdot peptīdu-7.

Viens šīs popularitātes nepatīkams iznākums bija vēstuļu, pamfletu un petīciju plūdi no "cīnītājiem par dzīvnieku tiesībām" — ekstrēmistiem, kuri protestēja pret eksperimentiem ar dzīvniekiem: Martins un visi Hārlovas institūta darbinieki tika nosaukti par sadistiem, mocītājiem, barbariem un bezsirdīgiem noziedzniekiem.

—  Visās valstīs ir šie ķertie, — Martins sacīja Ivonnai, lasīdams šos protestus, — bet Britānijā šajā ziņā ir vissliktāk. Viņi negrib vis vienkārši samazināt dzīvnieku ciešanas līdz minimumam, par ko esmu arī es un gribu, lai tiktu pieņemti atbilstoši likumi, viņi uzstāj, lai zinātne, kas eksperimentē ar dzīvniekiem, vispār tiktu izskausta.

—    Vai tu domā, — Ivonna jautāja, — ka kādreiz zinātnei vairs nevajadzēs izmantot dzīvniekus?

— Tas varētu notikt gan, taču ne tik drīz.

—    Nu, neņem tā pie sirds. — Ivonna iebāza protesta vēstules atpakaļ ādas mapē. — Un padomā par dzīvniekiem: peptīds-7 taču viņus padara veselākus un gudrākus.

Taču šie vārdi Martinu nenomierināja. Pēdējās vēstules bija atstājušas uz viņu nomācošu iespaidu.

Tagad situācija institūtā tik ļoti kontrastēja ar agrāko noskaņu, kad zinātniskajā darbā nebija nekāda progresa un pētījumi deva tikai negatīvus rezultātus, ka Martins kādudien atzinās Rao Šastri:

—   Esmu nobažījies. Kad viss mums sokas tik labi, var atgadīties kāda nelaime.

Viņa vārdi izrādījās pravietiski, turklāt tas notika ātrāk, nekā varēja gaidīt.

Nākamajā vīkendā — naktī uz svētdienu — Martinu pamodināja telefona zvans. Līdzās gulēja aizmigusī Ivonna.

Zvanītājs bija Naidžels Bentlijs.

—     Esmu institūtā, — administrators teica. — Mani izsauca policija. Domāju, ka jums vajadzētu atbraukt.

— Kas noticis?

—     Bīstos, ka nekā laba nevarēšu pateikt. — Bentlija balss skanēja drūmi. — Bet es gribu, lai jūs redzat pats.

— Braucu!

Pa to laiku bija pamodusies arī Ivonna. Kad Martins sāka ģērbties, steigšus apģērbās arī viņa.

Viņi aizbrauca ar Martina mašīnu. Zilos uguņus zibsnīdamas, pie institūta stāvēja divas policijas mašīnas, trešā — ugunsdzēsēju mašīna — patlaban brauca projām. Institūta galvenās ieejas durvis bija vaļā.

Viņus sagaidīja Bentlijs un kāds policijas inspektors formā. Ja Bentlijs bija pārsteigts, ieraugot Ivonnu, tad viņš to ļoti veiksmīgi noslēpa.

— Dzīvnieku mīļotāju iebrukums, — viņš īsi paziņoja.

—    Faktiski, ser, — policists precizēja, — cilvēki, kuri to izdarīja, dēvē sevi par dzīvnieku glābšanas armiju. Viņi jau arī agrāk mums sagādājuši nepatikšanas.

— Ko viņi izdarījuši? Kas noticis? — Martins nepacietīgi taujāja.

—    Viņi ielauzās, — Bentlijs stāstīja, — un izlaida dzīvniekus. Daži vēl skraida pa ēku, taču lielāko daļu viņi izlaiduši no sprostiem pagalmā, un dzīvnieki — protams — aizbēguši. Tad viņi savākuši dokumentus un eksperimentu aprakstus, ko varējuši atrast, iznesuši laukā un aplējuši ar benzīnu.

— Viņi aizdedzināja sārtu, doktor, — inspektors papildināja. — Kāds cilvēks no blakusmājas to redzēja un izsauca ugunsdzēsējus. Drīz pēc tam ieradāmies mēs. Un tieši laikā, lai aizturētu divas aizdomīgas personas — vīrieti un sievieti. Vīrietis atzinās, ka par līdzīgu nodarījumu jau sēdējis.

—  Abi ir manā kabinetā, — Bentlijs informēja. — Liekas, ka bandā bijuši seši. Viņi uzbrukuši mūsu sargam un ieslēguši to skapī. Viņi pratuši izslēgt arī signalizāciju.

Martins skatījās uz četrām žurkām, kas bija iespiedušās pieņemamās istabas stūrī. Tagad, balsu izbiedētas, žurkas metās uz atvērtajām durvīm, kas veda uz laboratorijām un dzīvnieku telpām. Martins devās turp.

Dzīvnieku sprosti bija vai nu aiznesti, vai atvērti un tukši. Pierakstu grāmatas bija pazudušas. Katalogu atvilktnes — izrautas laukā, daļa satura izgāzta uz grīdas. Daudz kartiņu trūka — acīmredzot sadedzinātas sārtā.

Inspektors, Bentlijs un Ivonna bija Martinam sekojuši.

— Ak, mans Dievs! — Ivonna izdvesa.

— Kāpēc? Kāpēc? — Martins bija tik satriekts, ka spēja izteikt tikai šo vienīgo vārdu.

— Doktor, — inspektors ierunājās, — varbūt jums to vajadzētu pavaicāt tiem diviem, kurus mēs arestējām?

Martins pamāja, un policists viņus aizveda uz administratora kabinetu; tur jauns policijas konstebls abus uzmanīja.

Sieviete bija ap gadiem trīsdesmit pieciem, ar ērgļa degunu, augstprātīgiem vaibstiem, īsi apgrieztiem matiem, cigareti mutē, apspīlētās džinsu biksēs, biezā vīriešu kreklā; kājās viņai bija zābaki. Ar nicinājuma pilnu skatienu viņa apveltīja visus, kas ienāca telpā. Apmēram tā paša gadagājuma vīrietis bija augumā mazāks, un citos apstākļos varētu iedomāties, ka viņš ir bikla un maiga rakstura cilvēks. Viņš vārgi, bet izaicinoši uzsmaidīja ienācējiem.

— Jauks pāris, — inspektors komentēja. — Viņi ir brīdināti, ka var nerunāt, kamēr neierodas advokāts, taču liekas, ka viņi vēlas runāt. Viņi ar sevi ļoti lepojas.

— Protams, lepojamies, — vīrietis apstiprināja smalkā, nedaudz drebošā balsī, tāpēc nervozi ieklepojās, lai to noslēptu. — Mēs esam izdarījuši cēlu darbu.

Martins eksplodēja.

—  Vai jums ir kaut mazākais priekšstats par to, ko esat pastrādājuši? — Viņš gandrīz vai kliedza. — Cik daudz svarīga darba esat iznīcinājuši?

—  Zinām, — sieviete atbildēja, — ka esam paglābuši dažus dzīvnieciņus no vivisekcijas mokām, no jums līdzīgiem tirāniem, kuri izmanto dzīvniekus savtīgiem mērķiem.

—  Ja jūs tā domājat, tad jūs esat stulbeni. — Martins juta nevaldāmu vēlēšanos mesties abiem virsū. — Visi dzīvnieki, kurus jūs izlaidāt, ir dzimuši nebrīvē un brīvībā neprot izdzīvot, tā ka tie mirs šausmīgā nāvē. Un tos, kuri ieskrēja telpās, vajadzēs iznīcināt!

— Tas ir labāk, — sieviete teica, — nekā ciest jūsu necilvēcisko rīcību.

—   Viņš nav necilvēks! Viņš nav nežēlīgs! — Ivonna ar pietvīkušu seju augstā balsī sauca. — Doktors Pīts-Smits ir viens no labsirdīgākajiem un labākajiem cilvēkiem pasaulē! Viņš dzīvniekus mīl!

— Zinām, kāda ir šī mīlestība, — vīrietis nicīgi pavīpsnāja.

— Dzīvniekiem ir tādas pašas tiesības uz dzīvi kā cilvēkiem, — piebalsoja sieviete.

— Jūs un citi jums līdzīgie trakie tikko kā ir iznīcinājuši zinātnieku darbu, kura atjaunošanai būs vajadzīgi gadi! — Martins griezās pie sievietes. — Reizē ar to jūs esat lieguši tūkstošiem, varbūt pat simttūkstošiem cilvēku vajadzīgas zāles, kas…

—  Man prieks to dzirdēt! — Sieviete ar nicinājumu pārtrauca Martinu. — Esmu priecīga, ka mūsu pūles nav bijušas veltīgas. Un, ja jūs atkārtosit to, ko jūs saucat par zinātniskiem pētījumiem, bet es — par barbariskām zvērībām, — ceru, ka mirsit šausmīgā nāvē!

— Vājprātīgā! — Ivonna ar izstieptām rokām metās uz priekšu un — pirms kāds no klātesošajiem apjēdza, kas notiek, — iecirta nagus sievietes sejā.

Martins kopā ar inspektoru atrāva Ivonnu no sievietes.

— Tas bija uzbrukums! — kliedza dzīvnieku glābšanas armijas kareive. — Krimināla vardarbība! — Viņas sejā asiņoja divas garas svītras. — Arestējiet viņu! — Tas bija sacīts abiem policistiem. — Pret viņu jāceļ apsūdzība!

—  Arestēt šo lēdiju? — Inspektors paskatījās uz Ivonnu, kura drebēja un šķita atrodamies šokā. — Par ko? Es nekādu uzbrukumu neesmu redzējis. — Tad paskatījās uz konsteblu. — Vai jūs ko redzējāt?

—  Nē, ser, — viņš atbildēja. — Man liekas, ka apcietinātā ieguvusi ievainojumus sejā no dzīvniekiem, kad viņa atvēra būrus.

— Ejam laukā no šejienes! — Martins aplika roku Ivonnai. — Ar šiem cilvēkiem nav vērts runāt. — Iedami laukā, viņi dzirdēja inspektoru uzrunājam apcietinātos:

— Varbūt jūs tomēr nosauksit pārējo vārdus?

— Ej tu ellē! — sieviete atbildēja.

Bentlijs sekoja Martinam un Ivonnai.

— Tiem abiem nāksies pasēdēt aiz restēm, kur tos jau gaida citi viņu armijas pārstāvji. Esmu daudz par viņiem lasījis, visā valstī esot simtiem šādu cilvēku. — Tad drūmi piebilda: — Man vajadzēja šo te paredzēt.

— To neviens no mums nevarēja iedomāties, — Martins teica un nopūtās. — Rit sāksim visu sakopt, un tad redzēsim, kas palicis pāri.

7. NODAĻA

Nepatīkamais uzdevums — noteikt postījumu apjomus Hārlovas zinātniskās pētniecības institūtā — ilga vairākas dienas. Beigu beigās Martins nāca pie secinājuma, ka "dzīvnieku draugu" iebrukums bija atvirzījis pētījumus par diviem gadiem atpakaļ.

No sadedzināto papīru pelniem un apkārtnē izmētātajiem pierakstiem šo to izdevās izglābt, taču nedaudz.

— Tie trakie acīmredzot ir zinājuši, ko meklēt un kur meklēt, — Naidžels Bentlijs vēlāk sacīja. — Tas nozīmē, ka viņiem bijis atbalsts no iekšpuses. Pēc policijas domām, šis ir agrāk jau notikušo iebrukumu modelis. Es papūlēšos uzzināt, kurš no mūsu apkalpojošā personāla ticis apvārdots, kaut gan cerības ir visai mazas.

Bentlijs turklāt parūpējās arī par drošām un efektīvām aizsargierīcēm.

— Pēc notikušā tas var likties lieki, taču viņi var nepadoties un apciemot mūs vēlreiz.

Martins par notikušo paziņoja uz Ņūdžersiju nākamajā dienā pēc iebrukuma. Viņš runāja ar Sīliju Džordanu. Pirms dažām dienām Martins bija nopriecājies, uzzinot par Sīlijas atgriešanos. Tagad viņš izteica nožēlu, ka viņu pirmā saruna notiek par sliktām lietām.

Sīliju ziņa par postījumiem Hārlovā satrieca. Viņa painteresējās, uz cik ilgu laiku Martins vērtējot aizkavēšanos.

— Mums jāatkārto visi eksperimenti, kas būs nepieciešami, kad vajadzēs dabūt atļauju zāļu ieviešanai. Tā ir šausmīga laika un naudas šķiešana, taču cita ceļa nav.

— Vai tu esi pārliecināts, ka būs nepieciešami veseli divi gadi?

—  Sliktākajā gadījumā, jā. Ja varēsim — pasteigsimies. Mēs zinām daudz vairāk nekā pirms diviem gadiem, varbūt darba gaitā atradīsim īsākus ceļus. Darīsim visu, kas būs mūsu spēkos.

— Gribu, lai tu zinātu, — Sīlija teica, — ka peptīds-7 mums te ir svarīgs. Vai atceries mūsu sarunu tavā mājā? Toreiz tu teici — ja tev dotu vairāk laika, tu iegūtu zāles, kas "Feldingu-Rosu" padarītu milzīgi bagātu. Tie ir tavi vārdi.

— Atceros gan. Toreiz es neuzvedos kā zinātnieks. — Martins savilka seju grimasē. — Ceru, ka tā saruna paliks starp mums.

—  Paliks. Bet atgādinu to tāpēc, ka piepildījusies tava pareģojuma pirmā daļa. Tagad mums izmisīgi vajadzīga otrā.

—  Nepieciešami divi gadi, lai mēs nokļūtu tur, kur bijām, — Martins atkārtoja. — Ja arī atradīsim īsākus ceļus, lielas starpības nebūs.

Taču šī saruna lika viņam pasteigties, un tā jau pēc trim nedēļām atjaunošanas darbi ritēja pilnā sparā.

Ivonna palīdzēja Martinam gan fiziski, gan garīgi. Viņa rūpējās par viņa mājas dzīvi, nekā nejautādama un veikdama visu, lai viņš savu uzmanību un enerģiju varētu veltīt darbam institūtā. Likās, ka viņa instinkt īvi jūt, kad nepieciešama klusa uzmanība, kad vietā jautra pļāpāšana. Reiz pēc sevišķi nejaukas un nogurdinošas dienas, gulēt ejot, viņa lika Martinam nogulties uz vēdera un izdarīja zviedru masāžu lēnā tempā — Martins aizmiga dziļā miegā un nogulēja līdz rītam.

Kad nākamajā dienā Martins painteresējās, kā viņa to pieprot, Ivonna atbildēja:

— Es reiz dzīvoju kopā ar kādu meiteni, kura bija masiere. Viņa man to iemācīja.

— Esmu pamanījis, ka tu nekad nepalaid garām izdevību kaut ko iemācīties. Arī toreiz, lasīdama Džonu Loku. Vai tu pēdējā laikā vēl kaut ko esi lasījusi?

—  Jā, — Ivonna vilcinājās, tad teica: — Atradu kaut ko par tādiem cilvēkiem kā tie dzīvnieku tiesību aizstāvji. Par entuziasmu.

—Neesmu pārliecināts, ka atceros. — Martins bija ieinteresēts. — Vai tu vari sameklēt to rindkopu?

Loka eseja bija turpat istabā uz galda, bet, pat nepapūlējusies to paņemt, Ivonna iesāka:

—  "Tā kā tūlītējs slēdziens ir daudz vieglāks ceļš, kā cilvēkam veidot un regulēt savu uzvedību, nekā nogurdinoša, stingra savu slēdzienu analīze…" Ivonna nocitēja veselu lappusi, tad apklusa, vērdamās Martinā un gaidīdama viņa reakciju, vēl aizvien šaubīdamās par savu uzskatu pareizību.

—  Es tagad atceros šo citātu. — Martina balsī skanēja neticība. — Un man liekas, ka tu nesajauci nevienu vārdu. Kā tu to panāci?

— Nu… Es to viegli iegaumēju.

— Visu? Un tādās detaļās?

— Laikam jau.

Kad Ivonna stāstīja kādu mazsvarīgu atgadījumu, viņa vienmēr precīzi minēja detaļas — vārdus, datumus, vietas, avotus, dažādus blakusfaktus. Viņš zemapziņā to bija pamanījis, taču nebija pievērsis tam uzmanību.

— Cik reižu tev kaut kas jāizlasa, lai zinātu tekstu no galvas?

—  Parasti vienreiz. Bet Loks divreiz. — Likās, ka Ivonna jūtas neērti, it kā Martins būtu atklājis kādu sliktu noslēpumu.

— Es gribu to izmēģināt, — Martins teica.

No otras istabas viņš atnesa vēl vienu Loka grāmatu, kuru — viņš bija pārliecināts — Ivonna nebija lasījusi, un atvēra atzīmētu lappusi.

— Izlasi šo te. No šīs vietas līdz tai.

— Vai drīkstu lasīt divreiz?

— Protaiņs.

Viņa nolieca galvu. Garie, blondie mati noslīga pār seju, kad viņa koncentrējusies lasīja. Tad, paņēmis grāmatu, Martins lika:

— Tagad atkārto, ko tu izlasīji!

Viņš sekoja katram vārdam. Beigusi vina teica:

— 'Šis ir skaists gabals.

—       Tu arī esi skaista, — viņš teica. — Un vai tu zini, kas tas ir, kas tev piemīt? Tev ir fotogrāfiska atmiņa — tas ir kaut kas unikāls! Tu taču to zināji?

—       Daļēji — jā. Taču nekad neesmu gribējusi atšķirties no citiem! Ķēms, ko rāda cirkā… — Ivonnas balss aizlūza.

— Dieva dēļ, kas tev teicis, ka tu esi ķēms?

— Skolā… skolotāja.

Martinam iejūtīgi iztaujājot, Ivonna pastāstīja: kādā rakstiskajā eksāmenā viņas fotogrāfiskās atmiņas dēļ atbildes bijušas identiskas tekstam mācību grāmatā, un Ivonna tikusi apvainota blēdībā. Kad Ivonna to noliegusi, viņai neesot ticējuši. Tad izmisumā viņa nodemonstrējusi to, ko nupat bija redzējis Martins. Skolotāja, sadusmota par to, ka viņai nav taisnība, bija meiteni nosaukusi par "cirka ķēmu" un viņas mācīšanos par nevērtīgu.

— Tā nav taisnība! Tu taču saproti, ko tu mācies?

— Protams!

— Ticu. Tev ir labas smadzenes. Redzēju, kā tās darbojas.

Pēc sadursmes ar skolotāju Ivonna ne tikai slēpa savu talantu, bet pat mēģināja no tā atbrīvoties. Mācoties viņa apzināti mēģināja neiegaumēt teikumus un frāzes, un daļēji tas viņai izdevās. Taču reizē ar to viņa vairs tik labi nesaprata to, ko mācījās: rezultātā viņa slikti kārtoja eksāmenus un izkrita iestājpārbaudījumā veterinārijas koledžā.

—       Tu esi tik daudz darījusi manis labā. Varbūt tagad es varu kaut ko paveikt tevis labā? Vai tu joprojām vēlies būt veterinārārste?

— Vai tas ir iespējams?

— Galvenais ir — vai tu to vēlies?

— Protams. Es to vienmēr esmu gribējusi.

— Tad atļauj man uzzināt visu, kas vajadzīgs.

Tam nevajadzēja daudz laika.

Pēc pāris dienām, ēdot Ivonnas gatavotās pusdienas, Martins

teica:

—  Raksti iesniegumu veterinārijas koledžai. Tev ir izredzes tikt iekšā. Turklāt būs iespējama arī zināma finansiāla palīdzība no institūta puses. Būs jākārto trīs pārbaudījumi — fizikā, ķīmijā un trešais — zooloģijā, bioloģijā vai botānikā. Ar tavu pieredzi kārtot pārbaudījumu zooloģijā būtu visprātīgāk.

—  Vai man būtu jāatsakās no darba? — Viņas balsī ietrīsējās šaubu nots.

—  Kamēr tu gatavojies eksāmeniem, nav nekādas vajadzības. Varēsi mācīties pa vakariem un nedēļas nogalēs. Es tev palīdzēšu. Mēs strādāsim kopā.

— Es tik tikko spēju tam ticēt. — Ivonna bija gluži bez elpas.

— Un es strādāšu, cik spēšu! Patiešām!

—  Es zinu. — Martins pasmaidīja. — Ar savu atmiņu tu tiksi galā bez liekām rūpēm. — Viņš mirkli padomāja, tad turpināja:

—  Tikai tev jāiemācās stāstot vai rakstot mazliet atkāpties no grāmatas teksta, lai eksaminētāji nekļūtu tikpat aizdomīgi, kāda bija tava skolotāja. Turklāt pastāv dažādi paņēmieni, kā labāk nokārtot pārbaudījumus. Es tev tos parādīšu.

—   Mīļais, tu esi burvīgs. — Ivonna uzlēca kājās un apskāva Martinu. — Šī ideja ir tik aizraujoša. Tas ir vislabākais, kas ar mani vispār ir noticis!

— Ja jau tu tā saki, tad es domāju tāpat kā tu.

8. NODAĻA

"Feldinga-Rosa" štābā Ņūdžersijā vieglās eiforijas stāvoklis pēc Sīlijas atgriešanās nevaldīja ilgi. Pirmo triecienu tam deva ziņa par iebrukumu Hārlovas institūtā.

Tad notika nelaimes gadījums — tā vismaz to kvalificēja Būntonas policija. Tas notika darba dienā, trīs nedēļas pēc Sīlijas atgriešanās.

Torīt Sīlijas dienesta mašīna iebrauca garāžā vienlaikus ar mistera Hotorna vadīto automobili. Sīlijas šoferis, labi zinādams, ka firmas prezidents brauks uz savu parasto mašīnas stāvvietu pa labi no Sīlijas mašīnas stāvvietas, atbrīvoja Semam ceļu. Sīlija, kurai šoferis atvēra mašīnas durtiņas, izkāpjot vispirms ieraudzīja uzbrauktuvē parādāmies Sema mašīnas priekšgalu, tad — pārējo mašīnas daļu. Viņa nolēma Semu pagaidīt. Mašīna brauca uz priekšu droši, bet lēni.

Un tad tas notika.

Ierūcās mašīnas spēcīgais motors, riepas iešvīkstējās, un lielā mašīna, mirklī uzņēmusi ātrumu, šāvās uz priekšu: Sīlijai un šoferim it kā aizbrāzās garām sudrabains mākonis, izdrāzās cauri Sema mašīnas stāvvietai un ietriecās uzbrauktuves sienā. Aiz šīs plecu augstuma sienas bija piecdesmit pēdu dziļš bezdibenis. Ar rībienu siena sadrupa, un mašīna pazuda ielauztajā caurumā.

Sekoja klusums, kas Sīlijai likās velkamies loti ilgi. Tad apakšā nogranda dobjš kritiena un metāla un stiklu plīšanas troksnis.

Sīlijas šoferis metās pie cauruma sienā, arī Sīlijas pirmā impulsīvā reakcija bija viņam sekot. Taču viņa savaldījās, un, ātri aptvērusi situāciju, iekāpa atpakaļ mašīnā un pa telefonu izsauca policiju. Pēc tam viņa izsauca firmas iekšējo telefona centrāli un deva rīkojumu visiem firmā strādājošiem ārstiem steigties uz garāžas rietumpusi — tur, kur bija nokritusi Sema mašīna. Tikai pēc tam Sīlija piegāja pie cauruma sienā un paskatījās lejup.

Reiz tik skaistais automobilis bija pilnīgi sadragāts. Bija skaidrs, ka tas nokritis uz priekšgala: kritiena spēka rezultātā tas bija ietriekts mašīnas korpusā. No mašīnas paliekām cēlās dūmi, kaut arī automobilis nebija aizdedzies. Par laimi, mašīna bija nokritusi brīvā laukumā — citu cietušo nebija.

Sadragātās mašīnas virzienā skrēja vairāki cilvēki. Likās neiespējami, ka sadragātajā mašīnā cilvēks būtu varējis palikt dzīvs.

Tā arī bija.

Sema ķermeni izdevās atbrīvot tikai pēc krietnas stundas — šo šausmīgo uzdevumu ugunsdzēsēji veica nesteidzoties, jo ārsts, iesniedzies mašīnā, bija apstiprinājis acīm redzamo — Sems bija miris.

Sīlija bija piezvanījusi Liliānai un, cik uzmanīgi vien varēdama, pavēstīja par notikušo, lūgdama nebraukt šurp.

— Ja vēlies, — Sīlija pieteicās, — es pie tevis aizbraukšu.

— Nē, — Liliāna pēc klusuma brīža atbildēja, — atļauj man brīdi palikt vienai.

"Viņa jau bija cietusi un tagad cietīs vēl vairāk. Kas gan sievietēm nav jāizcieš," Sīlija nodomāja.

— Pēc brītiņa es braukšu pie Sema. Tu man pateiksi, uz kurieni viņš būs aizvests.

— Labi, — Sīlija piekrita, — un es vai nu aizbraukšu pie tevis, vai arī gaidīšu tevi tur.

— Paldies.

Sīlija mēģināja piezvanīt Džuljetai un viņas vīram, taču viņu nebija.

Tad viņa ataicināja Džulianu Hemondu.

—  Nekavējoties sniedziet presei paziņojumu par Sema nāvi! Raksturojiet to kā traģisku nelaimes gadījumu! Uzsveriet vārdus "nelaimes gadījums"! Lai novērstu dažādus minējumus. Varbūt derētu ieminēties par iespēju, ka bija ieķīlējies ātruma pārslēgs, kādēļ bija zudusi kontrole pār mašīnu.

— Tam neviens neticēs! — Hemonds protestēja.

— Nestrīdies! — Sīlija tik tikko valdīja asaras. — Dari, kā teicu! Un nekavējoties!

Tas bija pēdējais pakalpojums, ko viņa varēja izdarīt Semam: lai Sems netiktu nosaukts par pašnāvnieku.

Tiem, kuri viņam stāvēja tuvāk, bija skaidrs, ka tā bija pašnāvība.

Visticamāk, ka Sems, izmisuma un vainas nastas mākts montēna dēļ, bija priekšā esošajā garāžas sienā saskatījis iespēju izbeigt savu dzīvi.

Vai Sems jau agrāk bija apsvēris šādu soli? Vai torīt izšķirošā loma bija Sīlijai, kuru Sems redzēja pašpārliecinātu savā varas apziņā un ar autoritāti, kura varēja piederēt viņam, ja vien apstākļi nebūtu radikāli mainījuši viņu lomas? Sīlija nespēja rast atbildi uz šiem jautājumiem. Un kas bija Sema otrais noslēpums? Sīlija atcerējās viņu sarunu pirmajā dienā pēc Sīlijas atgriešanās, kad viņš bija teicis: "…ir vēl kaut kas. Kaut kas, ko tu nezini. Es to tev nekad neteikšu." Lai kas tas būtu, tas bija miris reizē ar Semu.

Sema ģimene bija vēlējusies, lai bērēs nebūtu svešu cilvēku. Sīlija bija vienīgā firmas pārstāve. Viņu pavadīja Endrjū.

Zārku līdz kapam pavadīja tikai Liliāna un Džuljeta. Viņas tā bija gribējušas. Liliāna bija bāla, likās, ka viņā palicis maz dzīvības. Džuljetas seja un acis bija cietas — dievkalpojuma laikā viņa nebija raudājusi. Dvaits apbedīšanas ceremonijā nepiedalījās.

Nākamajās dienās Sīlija neatlaidīgi pūlējās panākt, lai Sema nāve tiktu atzīta par nelaimes gadījumu.

Pēc divām nedēļām firmas direktoru valde sanāca kopā, lai ievēlētu jaunu prezidentu. Firmā to uzskatīja tikai par formalitāti, jo likās skaidrs, ka ievēlēs Sīliju.

Sets Feingolds dažas minūtes pēc direktoru sanāksmes ienāca viņas kabinetā.

—  Esmu sūtīts tev to pateikt, — viņam bija drūma sejas izteiksme, — lai gan man pretīgi to darīt. Tu nebūsi prezidente. Valdē daži domā, ka sieviete nevar būt prezidente.

— Ticu, — Sīlija atbildēja. — Dažai labai šis atklājums prasījis visu dzīvi.

— Mēs ilgi strīdējāmies. Padome sašķēlās, daudzi tevi ļoti aizstāvēja, bet pretinieki nepadevās. Beidzot mēs panācām kompromisu.

Tika norīkots prezidents uz laiku, Sets stāstīja. Tas bija Prestons O'Helorens, pensionēts bankas prezidents, kurš ilgus gadus bija firmas padomes loceklis.v Viņam bija septiņdesmit astoņi gadi, un viņš staigāja ar spieķi. Šim cienījamam finansu ekspertam bija aprobežotas zināšanas par farmaceitiskās rūpniecības biznesu — galvenokārt tās uzkrājās no tā, ko viņš dzirdēja valdes sēdēs.

— Ko nozīmē uz laiku? — Sīlija vaicāja.

— Viņš bija ar mieru strādāt sešus mēnešus. Pa to laiku padome atradīs pastāvīgu prezidentu. — Sets savilka grimasi. — Turklāt tiek apspriesta iespēja sameklēt kādu ārpus firmas.

— Es saprotu.

— Man laikam nevajadzētu tev to teikt, bet gribu būt godīgs. Ja es būtu tavā vietā, Sīlij, es viņus pasūtītu uz elli un tūdaļ pat ietu projām.

—  Es atgriezos, lai palīdzētu likvidēt nelaimi, un es to ari izdarīšu. Kad tas būs pabeigts… nu, pagaidīsim līdz tam brīdim.

—   Vai tu jūties ļoti aizvainota? — Endrjū pie pusdienu galda vaicāja.

— Jā, — Sīlija pirms atbildēšanas bija nedaudz padomājusi. — Šī netaisnība mani aizskar. Taču, no otras puses, es atklāju, ka nepārdzīvoju tik ļoti, kā būtu to darījusi pirms pāris gadiem.

— Tā es arī domāju. Un vai zini — kāpēc? Tāpēc, ka tava dzīve ir piepildīta, Sīlij. Tu esi vislabākā sieva, kāda vien var būt vīram, un lieliska māte. Tu esi gudra un kompetenta darbā un tālu pārspēj lielāko daļu vīriešu. Tāpēc tev vairs nav vajadzīgi godinājumi un tituli.

Nākamajā dienā piedzima Vinnijas mazulis — veselīgs puisēns. Šis notikums iepriecināja ne tikai Vinniju un Henku, bet arī visu Džordanu ģimeni. Liza sajūsmināta zvanīja Vinnijai no Kalifornijas, Brūss — no Pensilvānijas.

Vinnija, kā parasti, bija sieviete ar vērienu.

— Izskatās, ka nu maisam gals vaļā, — viņa priecīgi paziņoja, gulēdama nedēļnieces gultā. — Nu mums ar Henku būs jāmēģina tikt pie dvīņiem.

9. NODAĻA

Vinsents Lords bija gluži cits cilvēks. Viņā kūsāt kūsāja enerģija un možums. Gandrīz pēc divdesmit gadu ilga darba bija radīts medikaments brīvo radikāļu dzēšanai. Vēl tikai bija vajadzīgi izmēģinājumi ar dzīvniekiem un cilvēkiem, lai saņemtu likumīgo ieviešanas atļauju. Jaunajam medikamentam vajadzēja līdz šim bīstamās zāles padarīt labas un drošas.

Heksīns-W — tāds bija zāļu pagaidnosaukunis — tika jo plaši apspriests farmaceitisko ražotāju vidū, kaut arī detaļas bija "Feldinga-Rosa" noslēpums. Citas farmaceitiskās firmas, kas vēroja pieteikumus uz patentiem un saprata šo zāļu nozīmi, neslēpa savu interesi.

Kāds lielas konkurējošas firmas vadītājs Sīlijai telefona sarunā bija teicis: "Protams, mēs būtu priecīgi, ja mūsu pašu zinātnieki būtu atklājuši to, ko doktors Lords laikam izdarījis, bet, tā kā mūsējie to nav paveikuši, mēs ,gribam būt pirmie, kad jūsu ļaudis būs gatavi runāt par darījumiem."

Turklāt interesants bija fakts, ka jaunās zāles varēs lietot divējādi: gan kā aktīvu sastāvdaļu pievienot citām zālēm, gan ražot kā atsevišķas tabletes.

Tādējādi heksīnu-W savām zālēm varētu pievienot daudzas citas firmas — "Feldingam-Rosam" tie būtu milzīgi ienākumi.

Lielu labumu jaunās zāles sagādātu artrīta un vēža slimniekiem, kuriem bija nepieciešamas daudzas spēcīgas zāles, taču pēdējās tika parakstītas piesardzīgi vai vispār netika parakstītas bīstamās 1 blakusiedarbības dēļ. Heksīns-W šo blakusiedarbību likvidētu vai ievērojami samazinātu.

Tā Vinss Lords paskaidroja Sīlijai un vairākiem citiem pārdošanas plānošanas sesijā.

Lielais lūzums Vinsenta Lorda pētījumos bija noticis apmēram pirms trim mēnešiem. Vienkārši runājot, Vinss bija atradis iespēju ražot jaunas zāles no veciem medikamentiem ar organiskās ķīmijas palīdzību.

Kaut arī Lords neko netika teicis, viņš priecājās, dzirdot, ka Pīta-Smita peptīda-7 programma atsviesta atpakaļ par diviem gadiem. Heksīnam-W bija iespēja nonākt tirgū pirmajam.

Lorda pacilātais noskaņojums bija licis spert pirmo soli izlīgšanā ar Sīliju. Drīz pēc viņas atgriešanās firmā Vinss aizgāja uz viņas kabinetu, apsveica sakarā ar paaugstinājumu amatā un teica:

— Priecājos tevi redzēt atkal pie mums.

—  Tikko izlasīja ziņojumu par heksīnu-W. Apsveicu! — Sīlija teica.

— Domāju, ka to atzīs par vienu no svarīgākajiem šī gadsimta atklājumiem, — Lords lietišķi paziņoja.

Sarunā ar Sīliju Lords neatzina, ka viņai būtu bijusi taisnība attiecībā uz montēnu. Viņa vienkārši laimīgi gluži nezinātniskā kārtā esot uzminējusi, tāpēc viņai nepienākoties vairāk goda kā laimīgas loterijas biļetes īpašniekam.

Neraugoties uz izlīgšanas mēģinājumu, Lords atviegloti nopūtās, kad Sīlija nekļuva par prezidenti. Tas būtu par daudz

smags pārdzīvojums. Vismaz šoreiz direktoru valde bija parādījusi mazliet saprāta.

Kad pasaule iegāja 1978. gadā, heksīns-W "Feldingā-Rosā" turpināja būt lielu cerību stars.

Jaunā prezidenta ienākšana "Feldingā-Rosā" tikpat kā neskāra Sīlijas pienākumu loku un ikdienas darba kārtību. Nākamajā dienā pēc iekārtošanas darbā O'Helorens bija papūlējies izturēties pret Sīliju atklāti un godīgi.

Viņi satikās prezidenta telpās. Sīlijai bija smagi redzēt jaunu iemītnieku telpās, kurās vēl nesen bija saimniekojis Sems un kura nāvei viņa vēl tagad spēja ticēt tikai ar grūtībām.

Pavecais O'Helorens savā Jaunanglijas akcentā teica:

—  Es gribētu, lai jūs zinātu, misis Džordana, ka nebiju starp tiem, kuri iebilda pret jūsu iecelšanu prezidenta amatā. Atzīšos arī, ka neatbalstīju jūsu kandidatūru, taču būtu pievienojies vairākumam jums par labu.

— Labi, mister O'Heloren, — Sīlija sacīja, — tā nu mēs abi zinām, kur atrodamies. Vēlos uzzināt, kā jūs gribētu, lai es strādāju, kā ari mūsu pienākumu sadali.

—   Tuvi draugi mani sauc par Snouvu. Prezidents šķelmīgi pasmaidīja. — Šis vārds man nāk līdzi no jaunības, kad daudz slēpoju. Būtu priecīgs, ja jūs mani tā sauktu, un varbūt es drīkstu jūs saukt par Šīliju?

— Okei — jūs būsit Snouvs, es — Sīlija, — Sīlija piekrita. — Un tagad norunāsim, kā strādāsim. — Viņa juta, ka uzvedas pretīgi, taču viņai bija vienalga.

— Es gribētu, lai jūs turpinātu strādāt tāpat kā līdz šim. Esmu pārliecināts, ka esat kompetenta un iniciatīvas pilna…

— Un jūs, Snouv? Ko darīsit jūs, kamēr es būšu kompetenta un iniciatīvas pilna?

Viņš Sīliju maigi apsauca:

—  Prezidentam nav jāatskaitās viceprezidentei, Sīlij. Otrādi gan. Taču, lai nebūtu pārpratumu, tad es atzīšos, ka manas zināšanas par farmaceitisko biznesu nekādā zinā nav salīdzināmas ar jūsējām. Tās ir daudz vājākas, Sīlij. Daudz vairāk par jums orientējos firmas finansēs. Tas ir darbalauks, kur šimbrīžam vajadzīga sevišķa uzmanība. Tāpēc lielāko daļu no šiem sešiem mēnešiem vai to laiku, ko pavadīšu šajā krēslā, es nodarbošos ar naudas lietu caurskatīšanu.

Sīlija saprata, ka prezidents pret viņu izturas ar cieņu un pacietību, un sacīja jau laipnāk:

—  Paldies, Snouv! Darīšu visu, kas manos spēkos, lai godam paveiktu savu darba daļu.

— Esmu par to pārliecināts.

Jaunais prezidents nenāca darbā katru dienu, taču izstrādāja firmas ģenerālo finansu plānu nākamajiem pieciem gadiem; Sets Feingolds to raksturoja kā "dārgakmeni, patiesu ieguvumu".

—  Vecajam savādniekam varbūt ir vajadzīgs spieķis staigāšanai, — Sets teica, — bet ne prātam, kas ir ass kā bārdas nazis.

Sīlija arī pati sāka novērtēt O'Helorenu un viņa atbalstu it visā, ko viņa darīja, izcilo pieklājību un labās manieres. Viņš bija īsts "vecās skolas džentlmenis".

Tāpēc viņai bija žēl, kad 1978. gada janvārī viņa uzzināja, ka viņš saslimis ar gripu, un patiesi bēdājās, kad Snouvs O'Helorens pēc nedēļas nomira ar insultu.

Šoreiz nevajadzēja divu nedēļu, lai izraudzītos jaunu prezidentu. To izlēma nākamajā dienā pēc O'Helorena bērēm.

Lai gan uz laiku izraudzītais prezidents bija nostrādājis nepilnus četrus no saviem sešiem mēnešiem, neviens kandidāts no ārpuses nebija parādījies.

Atlika tikai viena iespējamā izvēle, un direktoru valde nepilnās piecpadsmit minūtēs izlēma to, ko vajadzēja nolemt jau pērnā gada septembrī: Sīlija Džordana kļuva par "Feldinga-Rosa" prezidenti.

10. NODAĻA

Jaunā ideja viņai bija iešāvusies prātā jau pagājušā gada augustā atceļā no Havajas. Tās iedīglī bija Endrjū domas.

Viņš bija teicis Sīlijai, Lizai un Brūsam, ka zāles, ko mēdz lietot pret neērtām un nepatīkamām izjūtām, vienkārši nav jādzer. Viņi bija runājuši par grūtniecību. Šo vārdu iespaidā bija radusies ideja, ko Sīlija tagad bija gatava likt priekšā kā konkrētu firmas politiku. Viņa bija pat izdomājusi nosaukumu "Feldinga-Rosa" doktrīna. Par šīs idejas izvirzīšanu viņa bija domājusi jau agrāk, būdama viceprezidente, taču bija atturējusies, baidīdamās no noraidījuma. Pat pēc viņas iecelšanas par prezidenti viņa vēl nogaidīja, jo — to Sīlija zināja — tam, ko viņa gatavojās darīt, bija vajadzīga valdes aprobācija.

Tagad — septiņus mēnešus vēlāk — viņa bija gatava rīkoties.

Bils Ingrems, nesen paaugstināts par pārdošanas viceprezidentu, "Feldinga-Rosa" doktrīnu bija palīdzējis ietērpt vārdos; uzmetums skanēja tā:

""Feldinga-Rosa" farmaceitiskā firma svinīgi zvēr:

1. Firma nekad neražos un nelaidīs pārdošanā nevienu medikamentu grūtniecēm, lai novērstu tādu dabisku parādību kā nelabums.

2. Firma aktīvi iestāsies par to, lai nevienai grūtniecei normālas grūtniecības laikā netiktu parakstīti citur ražoti medikamenti.

3. Firma sniegs konsultācijas grūtniecēm nolūkā izvairīties no visām zālēm, izņemot tās, kas vajadzīgas ekstremālos gadījumos.

4.  Firma aktīvi ieteiks grūtniecēm atturēties no alkoholiskajiem dzērieniem un smēķēšanas, tāpat arī izvairīties no citu smēķētāju radīto dūmu ieelpošanas."

Taču tas vēl nebija viss. Bils Ingrems izteicās:

—  Šajā doktrīnā ir vairāk jēgas, nekā esmu lasījis jebkur citur agrāk. To mūsu biznesā kādam vajadzēja izdarīt jau sen.

Ingrems bija balsojis pret Sīliju un par montēnu.

—  Es visu laiku domāju, — viņš dažas nedēļas pēc Sīlijas atgriešanās bija atzinies, — ka pēc notikušā tu vispār negribēsi, ka es te strādāju.

—  Gribu, — Sīlija atbildēja. — Zinu, kā tu strādā, ka tev var uzticēties un uz tevi paļauties. Tu kļūdījies — tas var notikt ar ikvienu no mums. Domāju, ka tu no tā gadījuma esi mācījies.

— Un kā vēl! Turklāt cietis arī! Jo es vēlējos, kaut man būtu bijis pietiekami daudz inteliģences un dūšas tevi atbalstīt!

— Nevajag mani balstīt! Pat tagad ne. Gadīsies tādas reizes, kad man nebūs taisnība, un, ja tu to jutīsi, tad noteikti man pasaki!

Sīlija, tagad jau direktoru valdes pilntiesīga locekle, rūpīgi gatavojās sanāksmei, kurā izskatīs arī viņas izstrādāto firmas doktrīnu. Viņa bija sagatavojusies uz pretestību.

Taču — viņai par lielu pārsteigumu — tādas tikpat kā nebija.

Viens no valdes locekļiem — Adrians Kestons, finansu grupas priekšsēdētājs un piesardzīgs domātājs, apvaicājās:

— Vai ir gudri un nepieciešami mūs uz visiem laikiem izslēgt no medicīnas nozares, kurā kaut kad nākotnē iespējami jauni un drošāki sasniegumi?

— Mister Keston! — Sīlija pārlaida skatienu klātesošajiem. — Es domāju, ka tieši tas mums ir jādara, jo mēs paglābsim sevi un citus, kas nāks aiz mums, no riska montēnam līdzīgās lietās. — Tad pēc klusuma mirkļa turpināja: — Cilvēki Stri aizmirst. Daudzas jaunās māmiņas šodien vairs neatceras vai nekā nezina par talidomīdu. Vēl pēc dažiem gadiem būs aizmirsts montēns, un sievietes atkal dzers visu, ko vien dakteri parakstīs. Ja tā notiks, mēs tur nepiedalīsimies un atcerēsimies, ka grūtniecība un medikamenti nav savienojami jēdzieni.

—  Runājot par ienākumiem, — Sīlijai par labu izteicās arī Klintons Eteridžs, no kura viņa bija gaidījusi pretestību, — man patīk misis Džordanas ideja pārvērst mūsu sagrāvi ar montēnu par

komerciālu sasniegumu. Šī tā dēvētā doktrīna ir ļoti gudra būšana un lieliska reklāma citiem mūsu medikamentiem. Pēc laika mēs to matīsim.

Sīlija iekšēji saviebās: Eteridžsbija Lorda draugs un sabiedrotais. Lords zināja, ka šodien apspriedīs firmas doktrīnu, tātad viņi abi ar Lordu par to noteikti bija runājuši. Vai ar šo atbalstu Lords netieši norāda, ka nožēlo gadījumu ar montēnu? Viņa nodomāja, ka nekad to neuzzinās.

Vēl sekoja diskusija — galvenokārt par to, kā doktrīnu īstenot. Bet pēdējo vārdu teica televīzijas un radio lietu pārzinātājs Ouens Nortons, kurš nupat bija nosvinējis savu astoņdesmit otro dzimšanas dienu.

—   Varbūt jūs esat ievērojusi, misis Džordana, — viņš sausi atzīmēja, — ka beidzot mēs sākam respektēt jūsu sievišķīgā prāta spējas? Savā un manu domubiedru vārdā varu tikai nožēlot, ka tam bija vajadzīgs tik ilgs laiks.

—  Ser, — Sīlija teica no sirds, — jūs man šo dienu esat padarījis skaistu.

Doktrīna vienbalsīgi tika pieņemta par firmas oficiālo politiku.

Doktrīnas efekts bija spēcīgs, taču ne tik liels, kā Sīlija bija cerējusi.

Ārstiem — ar dažiem izņēmumiem — tā patika. Kāds akušieris rakstīja: "Esiet tik laipni un atsūtiet man vēl dažus eksemplārus — vienu no tiem ierāmēšu un pielikšu savā kabinetā pie sienas. Es to izmantošu, kad pacienti man pārmetīs, ka es pietiekami labi viņus neapkalpoju un atsakos izrakstīt recepti kādam sāpes remdējošam līdzeklim, bez kura — pēc manām domām — viņi varētu gluži labi iztikt."

Jaunā doktrīna tika plaši izmantota firmas reklāmā, tiesa gan — tikai medicīniskajos un zinātniskajos žurnālos. Sākumā Sīlija bija gribējusi šādas reklāmas ievietot visos preses izdevumos, bet viņu pārliecināja, ka tas izraisītu iebildumus no organizētās medicīnas puses, kas — tāpat kā Pārtikas un zāļu administrācija — rauca pieri par firmas tiešajiem kontaktiem ar pacientiem.

Citu firmu reakcija pret "Feldinga-Rosa" doktrīnu bija dažāda. Firmas, kas ražoja medikamentus grūtniecēm, ieņēma atklāti naidīgu pozīciju. "Lēta, mazvērtīga reklāma" — tā šo doktrīnu publiski raksturoja vienas šādas firmas pārstāvis. Citas firmas m izteica mājienus, ka "Feldings-Ross" mēģina izlikties svētulīgāks par citiem un ka tas var kaitēt industrijai, kaut arī nevienam nebija skaidrs, kādā veidā. Bet pāris konkurentu atklāti izteica savu apbrīnu. "Godīgi runājot," kāds cienījams šīs rūpniecības līderis teica Sīlijai, "man gribētos, kaut tas mums pirmajiem būtu ienācis prātā."

— Tu esi izdarījusi kaut ko labu, — Endrjū teica Sīlijai, — tu esi uzsākusi kaut ko labu — tu esi radījusi apļus ūdenī, kas izplatās aizvien tālāk. Paies laiks, un tu būsi pārsteigta, redzot, cik tālu tie aizgājuši.

Montēns bija radījis cita veida apļus. Viens no tiem sākās Vašingtonā — Kapitolijā.

Bija izziņots, ka senāta apakškomiteja, kas nodarbojās ar pārdošanas lietu ētiku un kuras priekšsēdētājs bija Deniss Donehjū, uzsāks montēna lietas izskatīšanu Vašingtonā decembra sākumā. Donehjū oktobrī preses konferencē bija paziņojis, ka liecinieki jau esot uzaicināti. Visi, kuriem kaut kas šajā lietā būtu sakāms, tika aicināti kontaktēties ar komitejas locekļiem.

Kad par to uzzināja Sīlija, viņa piezvanīja Čailderam Kventinam, firmas Vašingtonas advokātam.

—  Tie patiešām ir slikti jaunumi, — viņš atzina, — bīstos, ka firmai un jums, misis Džordana, kā firmas galvenajai pārstāvei klāsies grūti. Iesaku jums nekavējoties uzsākt gatavošanos šīm sēdēm ar juristu palīdzību. Zinu, kā tādas lietas notiek, un esmu pārliecināts, ka senatori izraks un nodos atklātībai visus riebīgos faktus un baumas, kādus vien spēs sameklēt.

11. NODAĻA

t

Ja vārdu "demagogs" nebūtu darinājuši jau senie grieķi, tad tas būtu bijis jārada tagad, lai atrastu apzīmējumu Savienoto Valstu senatoram Denisam Donehjū, šīs "sugas" tipiskākajam pārstāvim.

Cēlies no bagātas un privileģētas ģimenes, viņš sevi raksturoja kā "vienkāršu cilvēku, kas cieši saistīts ar zemi". Viņam patika, ka viņu uzskata par "nabadzīgo un cietēju aizstāvi, viņu apspiedēju ienaidnieku". Vai savā dvēselē viņš tiešām pārdzīvoja nabadzīgo un cietēju likteni, to zināja tikai Deniss Donehjū pats. Jebkurā konfliktā starp strādniekiem un darba devējiem Donehjū nešaubīdamies atbalstīja strādniekus, kaut arī taisnība nebija viņu pusē.

Viņš agri bija atklājis, ka darbs un bezdarbs ir auglīga augsne godkārīgam politiķim. Tāpēc bezdarba uzplūdos senators reizumis mēdza aprunāties ar darba meklētājiem pie biržām. No ārpuses tas izskatījās tā — "gribu pats redzēt un izbaudīt, ko sajūt bezdarbnieki". Cildens mērķis, pret ko nevar iebilst neviens saprātīgs cilvēks. Taču interesanti bija tas, ka to allaž uzzināja masu informācijas līdzekļu, televīzijas ļaudis un preses fotogrāfi… Un tā viņa pazīstamā seja ar visapgarotāko izteiksmi, ar bezdarbnieku sarunājoties, tajā pašā vakarā jau bija redzama televīzijas ziņās un nākamajā dienā — avīzēs.

Kaut arī objektīvi novērotāji viņā saskatīja oportūnistu, kas viņš patiesībā arī bija, Donehjū patika daudziem cilvēkiem, ne tikai savas partijas biedriem, bet arī politiskajiem oponentiem. Viens no iemesliem bija tas, ka viņam piemita humora izjūta un viņš spēja pats par sevi pasmieties. Viņš bija labs sarunu biedrs, ar kuru vienmēr bija interesanti pabūt kopā. Šis pēdējais apstāklis padarīja viņu pievilcīgu sieviešu acīs. Runāja, ka viņš šo situāciju protot izmantot, kaut arī viņam bija stabila ģimene un viņu bieži redzēja kopā ar sievu un pusauga bērniem.

Tāds bija senators Donehjū, kurš decembra pirmajā otrdienā pulksten desmitos no rīta atklāja senāta apakškomitejas sēdi un paziņoja, ka apspriede sāksies ar viņa īsu ziņojumu.

—   Mēs visi, — Deniss Donehjū lasīja jau iepriekš sagatavotu tekstu, — apzināmies šausmīgo traģēdiju, kas aptvērusi visu pasauli un kuras rezultātā-piedzimuši bērni, kuru smadzeņu un citas funkcijas — kā apgalvo — ir izpostījis medikaments, kuru līdz pat nesenam laikam vēl parakstīja un pārdeva šajā zemē. Šī medikamenta nosaukums ir montēns.

Senators bija prasmīgs runātājs, un apmēram simt cilvēku, kas atradās telpā, klausījās, elpu aizturējuši. Uz viņu bija pavērstas televīzijas kameras. Sēdē piedalījās vēl astoņi senatori un piecpadsmit komitejas darbinieki.

—  Šajā sēdē noskaidrosim, — viņš turpināja, — kas ir atbildīgs par šiem notikumiem un vai…

Sīlija, kurai bija jābūt par pirmo liecinieci, klausījās, kā šis ievadpaziņojums plūda pa paredzēto gultni. Viņa sēdēja līdzās savam advokātam Cailderam Kventīnam. "Aprakstiet visus faktus, cik vien godīgi, skaidri un īsi iespējams," Kventīns viņai bija teicis, "un nemēģiniet būt viltīga un pārspēt Donehjū." Pēdējo brīdinājumu viņš bija izteicis sakarā ar Sīlijas vēlēšanos celt gaismā kādu faktu, proti, ka vairāk nekā pirms diviem gadiem, kad Pārtikas un zāļu administrācija bija vilcinājusies ar montēna ieviešanu, Donehjū bija bijis starp tiem, kuri protestēja pret novilcināšanu. "Nekādā gadījumā!" Kventīns bija pavēlējis. "Pirmkārt, viņš atcerēsies šo piezīmi, ja ne — to viņam atgādinās viņa darbinieki, un viņam atbilde būs gatava. Otrkārt, ar to jūs iemantosit viņa naidu, un tas nebūtu gudri…"

Sīliju pavadīja arī Vinsents Lords, kurš tagad sēdēja Kventīnam otrā pusē. Sīlija bija sagatavojusi ziņojumu firmas vārdā. Ja būs nepieciešams, pratināšanas gaitā zinātniskās pētniecības daļas direktoram būs jāatbild uz jautājumiem.

Pēc saviem ievadvārdiem Donehjū ieturēja pauzi un tad paziņoja:

—  Mūsu pirmā lieciniece ir misis Sīlija Džordana, "FeldingaRosa" farmaceitiskās firmas prezidente. Misis Džordana, vai vēlaties klātesošos iepazīstināt ar saviem kolēģiem?

— Jā, senator. — Un Sīlija stādīja priekšā Kventīnu un Lordu.

—  Mēs labi pazīstam misteru Kventīnu. — Donehjū pamāja. — Doktor Lord, mēs priecājamies, redzot jūs savā vidū. Misis Džordana, es domāju, ka jums ir sagatavots ziņojums.

Sīlija palika sēžam pie liecinieku galda un runāja priekšā noliktajā mikrofonā.

—   Priekšsēdētāja kungs un apakškomitejas locekļi! Vispirms mana firma grib izteikt līdzjūtību tām ģimenēm, kuras cietušas senatora Donehjū pieminētajā traģēdijā. Kaut arī neesam saņēmuši visus zinātniskos datus un var būt vajadzīgi gadi, lai tos apkopotu, jau tagad ir skaidrs, ka montēns ietekmējis embriju attīstību…

Sīlija runāja skaidri, taču ne visai skaļi — to viņa darīja ar nolūku. Vairāki cilvēki bija izstrādājuši viņas ziņojumu — galvenie bija viņa un Kventīns. Lasot viņa pieturējās pie teksta, tikai vietumis pievienojot pa frāzei, ja bija vajadzīgs.

— Mana firma vēlas norādīt, ka visā savā darbībā attiecībā uz montēnu tā rīkojusies saskaņā ar likumu. Kad mums par šo medikamentu radās šaubas, mēs darījām to, ko likums vēl neprasīja, un izņēmām montēnu no tirdzniecības brīvprātīgi, Pārtikas un zāļu administrācijas lēmumu negaidot.

"Ko jūs domājat sacīt par savu aiziešanu no firmas montēna dēļ?" Kventīns bija vaicājis.

"To es vispār negribētu pieminēt," viņa bija atbildējusi. "Mana aiziešana bija personiskas dabas, intuīcijas un sirdsapziņas lieta. Tagad esmu atgriezusies, pārstāvu firmu un ziņoju par to, ko darījusi firma."

— Līdz 1976. gada jūnijam, — Sīlija turpināja ziņojumu, — nebija nekādu šaubu par montēna drošību. Tad pienāca ziņojums no Austrālijas, taču nelikās, ka radies pamats uztraukumam, jo Austrālijas valdība, gadījumu izpētījusi, secināja, ka montēns ir nekaitīgs. — Soli pa solim Sīlija izstāstīja atgadījumus ar montēnu. Viņa runāja četrdesmit minūtes. Beigās viņa sacīja: — Mana firma ir paklausījusi komitejas uzaicinājumam un var dokumentāli apstiprināt visu manis teikto. Esam gatavi sadarboties un atbildēt uz jautājumiem.

—  Misis Džordana, — pirmais jautājumu uzdeva komitejas advokāts Stenlijs Ūrbahs, — jūs minējāt pirmo ziņojumu no Austrālijas, kas radīja šaubas par montēnu. Tas bija septiņus vai astoņus mēnešus pirms tam, kad jūsu firma sāka pārdot šo medikamentu Savienotajās Valstīs. Vai ne?

— Jā. — Sīlija prātā ātri izrēķināja.

— Ziņojumā jūs pieminējāt arī gadījumus Francijā un Spānijā. Arī tie notika pirms zāļu laišanas pārdošanā Savienotajās Valstīs. Vai tā ir?

— Ne pilnīgi, mister Ūrbah. Jūs nosaucāt tos par nelabvēlīgiem ziņojumiem. Tajā laikā tie nebija oficiāli ziņojumi, tie bija gadījumi, ko pētīja "Laboratoires Gironde-Chimie", un tika atzīts, ka tie nav pamatoti.

—  Ja mēs rotaļājamies ar vārdiem, — advokāts nepacietīgi atmeta ar roku, — tad atļaujiet pavaicāt: vai tad šie ziņojumi bija labvēlīgi?

—  Nē, un varbūt es jums varu ietaupīt laiku. Farmaceitiskajā biznesā terminam "nelabvēlīgs ziņojums" ir specifiska nozīme. Un tajā nozīmē ziņojumi no Francijas un Spānijas tādi nebija.

Ūrbahs nopūtās.

— Vai lieciniece piekrīt, ka tie bija kritiski ziņojumi?

—  Es domāju — jā. — Sīlija saprata, ka viņu gaida grūts pārbaudījums.

—  Skaidrs, ko advokāts grib pateikt, — iejaucās senators Donehjū. — Vai jūsu firma zināja par šiem trim ziņojumiem, pirms montēnu pie mums laida pārdošanā?

— Jā, mēs zinājām.

— Un jūs tomēr laidāt to pārdošanā?

— Senator, par ikvienu jaunu medikamentu vienmēr ir negatīvi vērtējumi. Tie visi rūpīgi jāpārbauda un jānovērtē…

— Atvainojiet, misis Džordana, es nelūdzu jūs nolasīt lekciju par farmaceitiskās rūpniecības taktiku. Mans jautājums prasa vienkāršu "jā" vai "nē". Es atkārtoju: vai, zinot par šiem ziņojumiem, jūsu firma turpināja sagatavošanās darbu un laida montēnu pārdošanā?

Sīlija vilcinājās.

— Mēs gaidām, misis Džordana!

— Jā, senator, bet…

— Atbilde "jā" ir pietiekama. — Donehjū pamāja Ūrbaham. — Turpiniet!

— Vai labāk un prātīgāk nebūtu bijis šos ziņojumus izpētīt dziļāk un pārdošanu novilcināt?

Sīlija skumji nodomāja, ka tieši šī argumenta dēļ viņa bija aizgājusi no firmas.

— Raugoties no to dienu viedokļa — jā. Protams. Bet tolaik firma vadījās pēc zinātnieka padoma.

— Kā padoma?

— Mūsu direktora zinātniskajā darbā — doktora Lorda padoma, bet viņš vadījās pēc šķietami autentiskiem datiem no "GirondeChimie".

—  Mēs to pavaicāsim doktoram Lordam vēlāk. — Ūrbahs ielūkojās savās piezīmēs. — Bet tagad atbildiet: vai lēmums turpināt un nevilcināties ar montēna laišanu pārdošanā, neņemot vērā šos kritiskos ziņojumus, nebija saistīts ar gaidāmo peļņu?

— Nu, peļņa vienmēr ir zināms faktors…

— Misis Džordana, — jā vai nē?

Sīlija iekšēji nopūtās. Kāda jēga bija mēģināt izvairīties no tiešas atbildes? Katrs jautājums bija lamatas, jau iepriekš nosprausts ceļš uz jau iepriekš izdarītu galīgo secinājumu.

Vina padevās:

— Jā.

— Vai šī peļņa bija ļoti svarīga jūsu firmai?

— Jā, tā tika uzskatīts.

— Cik liela peļņa tika gaidīta?

Nežēlīgie jautājumi turpinājās. Vai tā nebija likteņa ironija, ka viņa te atradās Sema Hotorna vietā, kuram būtu jāatbild uz šiem jautājumiem, bet kurš bija miris? Viņa atcerējās Endrjū sacītos vārdus Havajā: "Ja tu atgriezīsies… atbildība par montēnu kritīs arī uz tevi." Endrjū kārtējo reizi bija bijusi taisnība.

Viņas mokas uz vēlāku laiku atlika lenča pārtraukums.

—  Misis Džordana, pagaidām viss, — senators Donehjū informēja, — bet esiet gatava vēlāk turpināt. Nākamais liecinieks pēc pārtraukuma būs doktors Vinsents Lords!

12. NODAĻA

Sīlija un Kventīns ieturēja lenču mašīnā. "Tā būs ātrāk, un mēs varēsim parunāties brīvāk nekā citur," bija teicis Kventīns. Sīlijas šoferis pastaigājās mašīnas tuvumā.

Piedalīties "limuzīna lenčā" bija uzaicināts arī Vinsents Lords, taču viņš bija aizbildinājies, ka apsolījis ēst lenču citur.

—  Jūs grib parādīt sliktā gaismā, un es gribētu uzsvērt — tieši jūs personīgi, — Kventīns pēc brīža ierunājās. — Kā jūs šajā sakarībā jūtaties?

— Kā manā vietā justos jebkurš cits? Man tas nepatīk.

— Jā, tā ir taktika. — Advokāts malkoja karsto kafiju. — Jebkurā šāda veida izmeklēšanā, kas būtībā ir politiska rakstura vingrinājums, ir vajadzīgs nelietis, ko izlikt apskatei. Tā kā jūs pārstāvat savu firmu, jūs esat pie rokas. Taču es varētu kaut ko darīt lietas labā.

— Un tas būtu?

— Manuprāt, viņi ir informēti par jūsu aiziešanu, ari par to, uz kādiem noteikumiem jūs atgriezāties. Tāpat viņi ir informēti par "Feldinga-Rosa" doktrīnu un to, ka jūs esat tās autore.

— Kāpēc tad…

— Mēģiniet uz visu paraudzīties ar vinu acīm. Kāpēc lai Donehjū ļaudīm būtu jārūpējas par jūsu reputāciju? Turklāt pret ko citu lai viņi vērstos? Mirušais viņiem vairs nav sasniedzams.

— Es to visu saprotu un zinu, ka tas ir politisks gājiens, bet galu galā — vai patiesība tomēr nav svarīgāka par visu citu?

' — Ja es būtu viņu advokāts, es jums atbildētu tā: jā, patiesība vienmēr ir vissvarīgākā. Bet montēna gadījumā patiesība slēpjas faktā, ko "Feldinga-Rosa" firma izdarīja, — ka tā laida montēnu pārdošanā un ir par to atbildīga. Runājot tieši pārjums — jā, jūs protestējāt un aizgājāt no darba. Taču ari atgriezāties un tādējādi uzņēmāties savu daļu atbildības, lai arī pēc notikušā fakta. — Kventīns drūmi pasmaidīja. — Protams, es to visu varētu parādīt pretējā rakursā un tikpat pārliecinoši.

— Jūs teicāt, ka varat kaut ko darīt. Kas tas būtu?

— Apakškomitejā ir vairāki jūsu rūpniecībai labvēlīgi locekļi. Vēl neviens no viņiem nav runājis un — iespējams — to arī nedarīs, jo tad varētu likties, ka viņi aizstāv montēnu. Bet viens no viņiem, ja es palūgtu, varētu jums uzdot jautājumus, uz kuriem atbildot atklātos jūsu personiskā rīcība un attieksme pret montēnu, un jūsu reputācija būtu glābta.

— Vai firmai tas ko līdzētu?

— Nē. Varbūt tieši otrādi.

— Tādā gadījumā — nevajag.

— Kā vēlaties, — advokāts skumji teica, — tā ir jūsu galva, kas ripos.

Pēcpusdienas sēdei sākoties, Vinsents Lords ieņēma vietu pie liecinieku mikrofona.

Atbildot uz Ūrbaha jautājumiem, Lords vispirms iepazīstināja klausītājus ar savu zinātnieka kvalifikāciju. Tad apakškomitejas advokāts uzdeva jautājumus par montēna ieviešanas sākumu. Uz visiem jautājumiem Lords atbildēja droši un brīvi.

Apmēram pēc minūtēm piecpadsmit Ūrbahs vaicāja:

— Kad gatavojāties laist montēnu pārdošanā un uzzinājāt par ziņojumiem no Austrālijas, Francijas un Spānijas — vai jūs ieteicāt medikamenta pārdošanu novilcināt?

— Nē, to es nedarīju.

— Kāpēc?

— Tas bija jāizlemj vadībai. Es šajā jautājumā biju iesaistīts no tīri zinātniska viedokļa.

— Lūdzu, paskaidrojiet tuvāk!

—  Mans pienākums bija zinātniski novērtēt informāciju, ko sniedza "Laboratoires Gironde-Chemie". Pamatojoties uz to, man nebija nekāda iemesla ieteikt vilcināšanos.

— Jūs lietojāt izteicienu "zinātniski novērtēt", — Ūrbahs neatlaidās. — Vai bez zinātniskās pieejas jums nebija nekādu jūtu, nekādas intuīcijas attiecībā uz šiem trim ziņojumiem?

Pirmo reizi Lords pirms atbildes mazliet vilcinājās, tad atbildēja:

— Iespējams, ka bija.

— Iespējams vai bija?

—  Nu, es sajutu nemieru. Bet no otras puses — tam nebija nekāda zinātniska pamata.

—Ja es jūs pareizi sapratu, doktor Lord, jūs atradāties dilemmas priekšā?

— Jā.

Apakškomitejas advokāts ieskatījās savās piezīmēs.

— Vai pēc ziņojumu izlasīšanas jūs atbalstījāt montēna laišanu pārdošanā?

— Nē, es to nedarīju.

Sīlija bija satriekta. Lords meloja! Viņš ne tikai bija atbalstījis montēna kampaņas turpināšanu, bet sanāksmē pie Sema pat ņirgājies par Sīlijas šaubām un lūgumu novilcināt zāļu ieviešanu.

Pie mikrofona pieliecās senators Donehjū.

—  Ja jums būtu bijušas ne tikai zinātnieka, bet ari vadītāja tiesības, vai jūs būtu ieteicis atlikt medikamenta ieviešanu?

Pēc nelielas pauzes:

— Jā, senator, es to būtu darījis!

Riebeklis! Sīlija sāka rakstīt zīmīti Kventīnam: "Tā nav taisnība. .." Tad rakstīšanu pārtrauca. Kāda tam nozīme? Ja viņa tagad apšaubītu Lorda godīgumu un sāktos strīds — kas no tā mainītos? Šajā sēdē — nekas. Viņa saburzīja aizsākto zīmīti.

Vēl pēc pāris jautājumiem Lords bija brīvs. Neteicis Sīlijai ne vārda un pat nepaskatījies uz viņas pusi, Lords atstāja sēdes telpu

Nākamā lieciniece bija Moda Steivlija.

Savā ziņojumā viņa starp citu teica:

—  Izvērst mūsu protestu pret montēna ieviešanu pārdošanā traucēja līdzekļu trūkums. Mūsu organizācijai nav to miljonu, ko "Feldingam-Rosam" līdzīgas firmas var atļauties iepludināt pārdošanas propagandā, maldinot ārstus un sabiedrību un iedvešot ticību, ka montēns ir labas zāles, taču vienlaikus labi zinot, ka tas tā nav.

Sllijai par nelaimi, tika pieminēts arī viņas gājiens uz Steivlijas organizācijas štābu.

— Kurā datumā misis Džordana bija pie jums? — Vaicātājs bija apakškomitejas advokāts. Steivlija ieskatījās piezīmēs.

— 1978. gada 12. novembrī.

— Tajā laikā, ja pareizi atceros, montēns vēl nebija laists pārdošanā, lai gan Pārtikas un zāļu administrācija to jau bija apstiprinājusi, vai ne?

— Jā.

— Un vēl jūsu organizācija cīnījās, lai nelaistu montēnu pārdošanā?

— Jā, mēs stipri piestrādājām.

— Vai misis Džordanu jūsu pūliņi uztrauca?

—  Nu, viņa noteikti nebija par to iepriecināta. Viņa minēja argumentus par labu montēnam, apgalvodama, ka tas ir labs medikaments. Es nepiekritu.

— Vai viņa sacīja, kāpēc tic, ka medikaments ir drošs?

— To viņa neteica — es to skaidri atceros. Protams, viņai nav medicīniskas kvalifikācijas, lai par to varētu spriest. Turklāt tik pārliecināta tirgotāja kā Džordana tādus secinājumus nekad neizteiks. Biju šokēta par to, cik maz viņa zina. — Steivlijas balsī jaudās nicinājums. — Viņa pat nebija lasījusi Austrālijas tiesas prāvas protokolu! Viņa pati to atzina. Ieteicu viņai iet projām un to izlasīt.

— Paldies, doktor. Kā jums šķita, vai toreiz misis Džordana bija ieradusies pie jums kā "Feldinga-Rosa" pārstāve?

— Pavisam noteikti.

—  Vai jums radās iespaids, ka "Feldings-Ross" uztraucas par jūsu darbību pret montēnu un tāpēc atsūtījis savu pārstāvi pie jums nolūkā lūgt jūs pārtraukt savu darbību pret montēnu?

— Nu, tas man ienāca prātā, kaut gan pierādīt to nevaru. Taču, lai kāds bija šīs sievietes mērķis, viņa saprata, ka neizdosies to piepildīt.

Atšķirībā no Vinsa šī sieviete nemeloja, Sīlija nodomāja. Taču liecinieces tonis un izraudzītie akcenti viņu toreizējās sarunas atreferējumā bija par sliktu Sīlijai.

— Man rokā ir dokuments, ko sauc par "Feldinga-Rosa" doktrīnu, — senators Donehjū atkal pievērsās lieciniecei. — Vai esat to redzējusi, un kādas ir jūsu domas par šo dokumentu?

—  Esmu to redzējusi. Šī tā sauktā doktrīna manī izraisa riebumu — tā ir nekaunīga tirdzniecības reklāma, kas izsit kapitālu no šausmīgās traģēdijas un ir apvainojums montēna upuriem — bērniem un ģimenēm.

Sīlija niknumā bija gatava trūkties kājās, taču sajuta Kventīna plaukstu uz savas rokas. Viņa ar pūlēm savaldījās un kaistošu seju palika sēžam.

—  Bet, doktore Steivlija, ja firma savu kļūdu atzīst un solās nākotnē… — nedroši iebilda apakškomitejas loceklis senators Džefijs.

Steivlija atcirta:

—  Man vaicāja par maniem uzskatiem, un es atbildēju. Šīs muļķības jūs, ser, spēj apmānīt, taču mani gan ne!

Vēl daži jautājumi, un tika paziņots, ka nākamajā dienā pirmais liecinieks būs doktors Gideons Meiss no Pārtikas un zāļu administrācijas.

Tajā vakarā Sīlijai uz viņas numuru Medisona hotelī piezvanīja Džuljeta. Viņa esot lejā vestibilā. Sīlija viņu uzaicināja uznākt augšā, un, kad Džuljeta ienāca, viņu mīļi apskāva.

Sema un Liliānas meita izskatījās vecāka par saviem divdesmit trim gadiem, Sīlija nodomāja. Likās, ka viņa bija arī kļuvusi vājāka.

—  Esmu atbraukusi uz Vašingtonu pie draudzenes un izlasīju par šīm sēdēm. Viņi nav godīgi pret jums. Jūs esat vienīgā firmā, kas izturējās godīgi attiecībā pret tām pretīgajām zālēm. Visi pārējie bija alkatīgi u» riebīgi, un tagad sodīta tiekat jūs!

— Tā tas gluži nebija un nav arī tagad, — Sīlija maigi sacīja. Un paskaidroja, ka viņa kā firmas augstākstāvoša darbiniece ir tiešais senatora un viņa adjutantu mērķis, kaut arī viņas personīgajai darbībai nav bijusi nekāda ietekme uz montēna nonākšanu pārdošanā. — Donehjū mēģina mūsu firmu parādīt kā sabiedrības ienaidnieci.

— Tad viņam varbūt ir taisnība, — Džuljeta sacīja, — šī firma ir sabiedrības ienaidniece.

—  Nē, es to negribu dzirdēt! — Sīlija noteikti teica. — Firma attiecībā uz montēnu šausmīgi kļūdījās, taču tā ir paveikusi un vēl paveiks daudz laba. — Pat šajā brīdī viņa ar optimismu domāja par peptīdu-7 un heksīnu. — Turklāt, lai arī kā tavs tēvs kļūdījās, viņš nebija ne alkatīgs, ne ļauns. Viņš bija labs cilvēks, kurš darīja to, ko tobrīd uzskatīja par pareizu.

—  Kā lai es tam ticu? — Džuljeta asi ierunājās. — Viņš man iedeva tās tabletes, neteicis, ka tās vēl nav apstiprinātas!

— Mēģini savam tēvam piedot. — Kad Džuljeta pakratīja galvu, Sīlija piebilda. — Ceru, ka ar laiku tu to spēsi.

Viņa zināja, ka nevajag apvaicāties par Džuljetas dēlu, kuram tagad bija gandrīz divi gadi un kurš mitinājās bezpalīdzīgo un neārstējamo iestādē, kur pavadīs visu savu atlikušo dzīves daļu. Tā vietā viņa painteresējās:

— Kā klājas Dvaitam?

— Mēs kārtojam šķiršanos.

— Nē, nē! — Sīlijas šoks un bēdas bija neviltotas.

— Viss bija lieliski, kamēr mūsu bērnam nebija apritējuši pāris mēneši. — Džuljetas balss aizlūza. — Kad atklājām, kāds viņš ir un kāpēc tas noticis, mums vairs nekā negāja. Dvaits ienīda manu tēvu vairāk nekā es. Viņš gribēja iesūdzēt firmu un tēvu personīgi, lai pats vadītu procesu un viņus iznīcinātu. Es tam nevarēju piekrist.

— Tas būtu satriecis visus.

—  Pēc tam mēs mēģinājām sākt dzvīvi no jauna, — Džuljeta skumji teica, — bet tas mums neizdevās. Mēs bijām gluži citi cilvēki. Un tad arī nolēmām šķirties.

Te nebija ko piebilst. Sīlija vēl nodomāja: cik gan daudz bēdu un traģēdiju montēns bija radījis vēl papildus redzamajām nelaimēm!

13. NODAĻA

No visiem lieciniekiem visgrūtāk klājās Gideonam Meisam.

— Tas bijāt jūs, kurš, pārstāvēdams valdību un realizēdams tās noteiktos drošības pasākumus, uzlaidāt amerikāņu sievietēm šo mēri! — Senators Donehjū nodimdināja Jehovas cienīgā balsī.

Pirms pāris minūtēm Meiss bija visus satriecis ar savu atzīšanos, ka viņam esot bijušas nopietnas šaubas par šīm zālēm, kas balstījušās uz ziņojumu no Austrālijas.

Ūrbahs gandrīz iekliedzās:

— Kāpēc tad jūs tās apstiprinājāt?!

Meiās atbildēja emocionāli, bet neveikli:

— Es… es nezinu.

Sliktāku atbildi viņš nevarēja izvēlēties. Klausītājos tā izraisīja neticības un šausmu šoku.

Sīlija juta Meisam līdzi, nojauzdama, ka viņam uzkrauta neproporcionāli liela vainas daļa. Kad Meisa mocības bija beigušās un tika paziņots pārtraukums, Sīlija piegāja pie Meisa.

— Doktor Meis, es esmu Sīlija Džordana no "Feldinga-Rosa". Es tikai gribēju pateikt…

Viņa apmulsusi un izbijusies apklusa. Kad Meiss izdzirda firmas vārdu, viņa sejā iedegās pārdabisks naids.

—  Lieciet mani mierā! — viņš šņāca. — Vai dzirdat? Nekad, nekad vairs nenāciet man tuvumā! — Un, muguru pagriezis, viņš aizgāja.

Aiz viņa stāvošais Kventīns ziņkārīgi ievaicājās.

— Par ko viņš tā saskaitās?

y

—  Nezinu. — Sīlija bija satriekta. — Līdzko nosaucu firi i.t vārdu, likās, ka viņš kļūst traks.

—  Ak tā? Ir taču saprotams, ka doktoram Meisam nepatīk montēna ražotājs.

—  Nē. Esmu pārliecināta, ka tas bija kaut kas vairāk. — Visu atlikušo dienas daļu viifa nespēja aizmirst Meisa naida pilno sejas izteiksmi.

Vinsents Lords vēl bija Vašingtonā, un viņu saruna notika Sīlijas viesnīcas numurā. Viņa to atklāti apsūdzēja melošanā un noprasīja:

— Kāpēc?

Viņai par pārsteigumu Lords nepretojās, bet padevīgi teica:

— Jā, tev taisnība, man ļoti žēl. Es nervozēju.

— Neizskatījās gan.

— Nejau vienmēr to no ārpuses var redzēt. Šie jautājumi mani satrauca. Es nesapratu, kas Urbaham zināms.

— Ko tad viņš varētu zināt?

Lords vilcinājās.

— Nu, droši vien neko vairāk kā to, ko zinām mēs visi. Lai nu kā, bet tā ātrāk varēja tikt no visa ārā.

— Kāpēc tev ātrāk par citiem vajadzēja tikt no tā ārā? Mums visiem bija nepatīkami. Un attiecībā uz montēnu taču nekas nelikumīgs nav ticis darīts. — Viņa apklusa, jo prātā bija ienākusi pārsteidzoša doma: — Bet varbūt ir ticis darīts?

—  Nē. Protams, nav. — Bet atbilde mirkli aizkavējās un bija pārāk pārliecinoša.

Sīlijai atmiņā atausa kādreiz Sema teiktais: "Ir kaut kas, ko tu nezini." Viņa cieši pavērās Lordā.

— Vins, vai man kaut kas nav līdz galam pateikts attiecībā uz montēnu un "Feldingu-Rosu"?

— Es tev zvēru — nekas. Kas tad varētu būt?

Viņš atkal meloja. Sīlija to zināja. Tāpat kā viņa zināja vēl ko citu: Šema noslēpums, lai ari kas tas būtu, nebija nomiris kopā ar viņu — Lords bija tā līdzzinātājs.

Bet šimbrīžam viņa neko nevarēja darīt.

Apakškomitejas sēdes ilga četras dienas. Beidzamajā dienā Sīliju atkal izsauca par liecinieci.

— Uzmanieties! — Kventīns viņai pačukstēja. — Uzmanieties! Šķiet, ka senators lenčā apēdis kaut ko tādu, kas tam samaitājis dūšu.

Sīliju izvaicāja advokāts Ūrbahs. Uz jautājumu par Lorda pilnvarām firmā viņa atbildēja:

—        Mēs par to runājām pēc viņa liecības. Mans uzskats atšķiras no doktora Lorda domām, taču neredzu jēgu apstrīdēt viņa ziņojumu.

Runājot par savu vizīti pie doktores Steivlijas, Sīlija teica:

—       Pastāv dažādas interpretācijas. Gāju turp impulsa vadīta un ar draudzīgiem nodomiem, domādama, ka mēs varētu viena no otras kaut ko uzzināt. Izrādījās citādi.

— Vai jums bija nodoms runāt par montēnu?

— īpaši ne.

— Bet vai jūs runājāt par montēnu?

— Jā.

—       Vai cerējāt pārliecināt doktori Steivliju un viņas organizāciju pārtraukt vai sašaurināt viņu kampaņu pret montēnu?

— Nē. Tāda doma man neienāca prātā.

— Vai tas bija oficiāls apmeklējums firmas vārdā?

—        Nē. Neviens firmā nezināja par manu nodomu apmeklēt doktori Steivliju.

Donehjū likās neapmierināts ar Ūrbaha iztaujāšanu:

— Vai visas šīs atbildes ir patiesas, misis Džordana?

—        Visas manas atbildes ir bijušas patiesas. — Viņu pārņēma dusmas. — Vai jūs vēlaties mani pārbaudīt ar melu detektoru?

Donehjū saviebās.

— Jūs te neesat tiesas priekšā.

— Piedodiet, senator. Nebiju to pamanījusi.

Nikni viņā noraudzīdamies, Donehjū pamāja, lai Ūrbahs turpina.

—        Jūs dzirdējāt, ka doktore Steivlija jūsu firmas doktrīnu nosauca par nekaunīgu tirdzniecības reklāmu, — Ūrbahs teica. — Vai piekrītat šim vērtējumam?

—       Protams, ne. Doktrīnai nav cita mērķa kā tajā formulētais — nospraust firmas tālāko politiku.

—        Tā visa galu galā ir tikai interpretācija, vai ne? — Brīdi šaubījies, vai iejaukties, beidzot īgni uzsāka Donehjū. — Kam gan ticēt: nesavtīgam cilvēkam ar cēlu mērķi — doktorei Steivlijai — vai šīs industrijas pārstāvei, kas tā apsēsta ar dzīšanos pēc peļņas, ka pastāvīgi apdraud cilvēkus ar medikamentiem, par kuriem jau iepriekš zina, ka tie ir nedroši?

Klātesošajiem pārsteigumā aizrāvās elpa. Pat Donehjū palīgi juta, ka senators aizgājis par tālu.

—        Vai šis jautājums domāts man, senator? — Sīlija, visu citu ignorējot, dzēlīgi vaicāja. — Jeb vai tas ir nepamatots paziņojums, kas atklāti parāda, ka sēde ir farss un ka spriedums jau bijis gatavs pirms mūsu ienākšanas?

— Atļaujiet man brīdināt liecinieci neizteikt apvainojumus kongresam! — Donehjū aizrādīja.

Par iespējamām sekām vairs nedomādama, Sīlija cirta pretī:

— Neievediet mani kārdināšanā!

— Pavēlu jums paskaidrot šos vārdus! — nodārdināja senators.

Sīlija vairs nedomāja par piesardzību un, Kventīna čukstošajā

lūgumā neklausīdamās, pielēca kājās.

—  Es tos paskaidroju, norādot uz jums, kas te sēd un tiesā montēnu, "Feldingu-Rosu" un Pārtikas un zāļu administrāciju, kā uz cilvēku, kurš pirms diviem gadiem sūdzējās, ka montēna ieviešana tiekot novilcināta, un nosauca šo vilcināšanos par smieklīgu.

—  Tie ir meli! Es jūs apsūdzu melos! Šādu ziņojumu neesmu sniedzis!

Sīliju pārņēma brīnišķīga apmierinājuma sajūta. Donehjū bija aizmirsis. Tas nebija nekas pārsteidzošs — viņš taču sniedza tik daudzus paziņojumus par tik dažādiem tematiem. Un viņa adjutanti — ja arī zināja, ko viņš bija teicis, — nebija viņu brīdinājuši. Kventīns bija maldījies.

Katram gadījumam viņa bija paņēmusi līdzi kādus aktu vākus. Sīlija izņēma kopā saspraustus izgriezumus no avīzēm un izvēlējās virsējo: tas bija "Washington Post" 1976. gada 17. septembra numurs. Joprojām kājās stāvēdama, viņa lasīja:

— "Attiecībā uz medikamentu montēnu, par kura ieviešanu lemj Pārtikas un zāļu administrācija un kas domāts grūtniecēm, senators Donehjū šodien izteicās, ka PZA nespēja izlemt šo jautājumu pašreizējos apstākļos ir vienkārši smieklīga." — Tad piebilda: — Šis pats ziņojums bija publicēts arī citās avīzēs. Un vēl, senator, — Sīlija izņēma no vākiem vēl kādu papīru.

Ķieģeļsarkanais Donehjū sniedzās pēc sava āmuriņa. Senators Džefijs no opozīcijas iesaucās:

— Nē, nē! Lai lēdija pabeidz! Es gribu dzirdēt!

— Jūs apsūdzējāt mūsu industriju, ka tā nogalinot cilvēkus. Man šeit ir ziņas, ka jūs esat balsojis par subsīdijām tabakas rūpniecībai katru gadu, kopš pirms astoņpadsmit gadiem ienācāt kongresā. Tādējādi esat palīdzējis plaušu vēzim nogalināt vairāk cilvēku, nekā visa farmaceitiskā rūpniecība ir nogalinājusi visā savā vēsturē.

Pēdējie vārdi noslāpa juceklīgas klaigāšanas kņadā, kliedza arī Donehjū, sitot ar āmuriņu un paziņojot, ka sēde tiek pārtraukta.

14. NODAĻA

Un tā Sīlijai sākumā drūmais, nospiedošais piedzīvojums beidzās — tā vismaz likās kā personīgs triumfs.

Tajā pašā vakarā televīzija pārraidīja gandrīz visu dramatisko scēnu. Kāds kritiķis rakstīja: "Tas bija liels teātris, un TV bija savā labākajā formā." Tikpat lielu vietu notikumam nākamajā dienā savās slejās ierādīja laikraksti.

Dažas dienas pēc viņas atgriešanās no Vašingtonas viceprezidents Džulians Hemonds ienesa Sīlijai tikko saņemtos avīžu izgriezumus par notikumiem kongresa sēdē. Pēc brīža tika pieteikta Čaildera Kventīna ierašanās.

Sīlija nebija redzējusi Vašingtonas advokātu kopš viņu pēdējās dienas Kapitolhillā. Tagad viņiem bija jāapspriež daži jautājumi par kompensācijas lietām sakarā ar montēnu.

— Es eju projām, mister Kventīn, — Hemonds teica un norādīja uz avīžu izgriezumu paciņu. — Mēs līksmojam par atsauksmēm.

— Līksmojat? — Likās, ka uz Kventīnu viņu sajūsma neatstāj nekādu iespaidu.

— Protams! Un jūs ne? — Hemonds izskatījās pārsteigts.

—Ja jūs tā domājat, sekoja īgna atbilde, tad jūs esat tuvredzīgs. Tas viss, — Kventīns norādīja uz izgriezumiem, — un arī televīzijas pārraides pašlaik piesaista visu uzmanību. Bet pēc pāris nedēļām viss būs aizmirsts. Visam šim troksnim nebūs bijis nekādas nozīmes.

— Un kam tad būs nozīme? — Hemonds painteresējās.

—  Nozīme būs tam, ka jūsu firma un personīgi jūs, Sīlij, esat iemantojuši bīstamu ienaidnieku. Es pazīstu Donehjū. Jūs nostādījāt viņu muļķa lomā. Turklāt viņa teritorijā — senātā, un to redzēja miljoni. Viņš to nekad nepiedos. Nekad. Ja kādreiz viņam būs iespēja izdarīt kaut ko ļaunu firmai vai jums, Sīlij, viņš to ar baudu izdarīs.

Sīlija jutās kā ledainu dušu saņēmusi. Viņa zināja, ka Kventīnam ir taisnība.

— Ko jūs iesakāt darīt? — Sīlija jautāja.

Advokāts paraustīja plecus.

— Šobrīd neko. Taču uz priekšu esiet tik piesardzīga, cik vien iespējams. Nepieļaujiet situāciju, kurā senators Donehjū var nodarīt ļaunumu vai nu "Feldingam-Rosam", vai jums.

15. NODAĻA

— Kāda tā misis Džordana īsti ir? — Ivonna jautāja Martinam. Brīdi padomājis, Martins teica:

— Pievilcīga. Izturīga. Inteliģenta. Izcila darbā. Tieša un godīga.

— Es jau sāku nervozēt, ka man ar viņu būs jāsatiekas.

— Tas ir lieki! Domāju, ka jūs viena otrai patiksit.

Pirms gada Ivonna bija pārcēlusies uz dzīvi pie Martina. Ivonna gatavojās "A" līmeņa eksāmeniem. Pirms pusotra gada pēc Martina ierosinājuma viņa bija sākusi studēt. Mācības veicās labi. Dienā viņa strādāja institūtā, bet dažus vakarus nedēļā un nedēļas nogalēs apmeklēja konsultācijas. Martins turēja savu solījumu un palīdzēja mācībās ar savu praktisko pieredzi. Ivonna nekad nebija jutusies tik laimīga, un viņas prieks piepildīja visu māju.

Prieku sagādāja arī progress institūtā: bija jau atjaunoti visi iebrukuma rezultātā izpostītie dati, un peptīds-7 bija sagatavots pirmsražošanas pārbaudei.

Šaj ā sakarībā Sllija kopā ar vairākiem citiem darbiniekiem no Ņūdžersijas nākamajā nedēļā bija gaidāma Hārlovā.

Pašlaik saruna par Sīliju bija novirzīšanās no temata — Martins palīdzēja Ivonnai mācīties ķīmiju, lieku reizi pārliecinādamies par viņas lielisko atmiņu.

— Tava atmiņa mani vēl aizvien pārsteidz. Gribētos, lai man arī tāda būtu!

— Vai peptīdu-7 tu man neatļauj lietot manas atmiņas dēļ?

— Daļēji. Taču galvenokārt tādēļ, ka nevēlos, lai tu riskē.

Pirms mēneša Martins institūtā bija izziņojis: vajadzīgi

brīvprātīgie, norādot mērķi un potenciālo riska faktoru. Martins pats bija pieteicies kā pirmais, viņa priekšzīmei sekoja Rao Sastri. Pēc pāris dienām pieteicās vēl četrpadsmit, to skaitā arī Ivonna. Martins izvēlējās desmit brīvprātīgos, Ivonnas viņu vidū nebija.

Izdarot izmēģinājumu ar cilvēkiem, mērķis bija konstatēt peptīda-7 kaitīgo blakusiedarbību. Martins pa telefonu Sīlijai bija teicis: "Mums ir atļauja izdarīt šādas pārbaudes, kaut gan Amerikā mums vajadzētu Pārtikas un zāļu administrācijas atļauju."

Pašlaik — pēc divdesmit dienām, kuru laikā brīvprātīgie peptīda-7 lietotāji tika novēroti, — nekādi blakusefekti nebija pamanīti. Martins priecājās, kaut arī zināja, ka izmēģinājumi ar cilvēkiem būs jāturpina.

Nākamajā rītā institūtā Martins caurskatīja pastu un lasīja skaitļotāja izdotos datus par iepriekšējās dienas darba rezultātiem, bet fvonna devās uz dzīvnieku telpu. Vēlāk tur iegāja arī Martins.

Stāvēdama pie būra ar vairākām žurkām, Ivonna iesaucās:

— Ak tu vecais, kaislīgais velns!

— Kurš tad? — Martins uzjautrināts panācās uz priekšu.

—  Šis te bariņš, — Ivonna norādija uz diviem būriem, — ir viskaislīgākie zvēriņi, kādus esmu redzējusi. Tieši pēdējā laikā viņi pārojas kā negudri.

Martins ielūkojās aprakstos, kas bija novietoti pie būriem: šīs žurkas saņēma pēdējo — vistīrāko peptīdu-7.

— Tu teici, ka viņas kļuvušas kaislīgas tikai pēdējā laikā?

— Kopš tās saņem injekcijas. — Ivonna pavērās Martinā.

— Un tās nav jaunas žurkas?

— Ja tās būtu cilvēki, tās būtu pensijas gados.

Viņš iesmējās.

— Tā laikam ir sakritība! — Tad pats nodomāja: "Bet vai tikai tā ir?"

— Ko tu domā darīt? — Ivonna it kā lasīja viņa domas.

— Gribu, lai tu pirmdien pārbaudi, cik bieži pārojas žurkas, kas saņem peptīdu-7. Gribu zināt — normas robežās vai biežāk.

—  Nav jāgaida līdz pirmdienai, jau tagad varu apgalvot, ka biežāk. Līdz šim brīdim es to nesaistīju…

— Nesaisti! — Martins asi teica. — Pieņēmumi var aizvest uz maldu ceļiem. Dod man skaitļus!

— Labi, — viņa paklausīgi atbildēja.

— Izveido divas dzīvnieku grupas! Atsevišķos būros. Vieniem dod peptīdu-7, otriem — ne. Es gribu to papētīt ar skaitļotāja palīdzību.

Ivonna ieķiķinājās:

— Skaitļotājs taču nepateiks, cik reižu…

—Nē. Bet mēs uzskaitīsim mazuļus. Par ko tu domā? — Martins pamanīja, ka viņa domās kavējas kur citur.

— Man ienāca prātā kāda dīvaina lieta. Vakar veikalā… Mikijs Jeitss ir viens no taviem brīvprātīgajiem, vai ne?

— Jā. — Laborants Jeitss bija visvecākais no brīvprātīgajiem peptīda-7 lietotājiem.

— Veikalā es satiku vina sievu, un vina man teica, ka esot loti

> ' » 1 •/

jauki, ka Mikijs atkal jūtoties jauns.

— Ko viņa ar to gribēja teikt?

— Es viņai to tieši arī pajautāju. Viņa nosarka un atbildēja, ka Mikijs esot ļoti enerģisks — tie bija viņas vārdi — gultā.

— Vai viņa ar to domāja tieši pēdējo laiku?

— Esmu par to pārliecināta.

— Un agrāk viņš tāds neesot bijis?

— Pēc viņas vārdiem — tikpat kā apdzisis.

— Esmu pārsteigts, ka viņa par to vispār runā.

— Tu slikti pazīsti sievietes, — Ivonna pasmaidīja.

16. NODAĻA

— Par dzimumtieksmes veicināšanas efektu es tev pilnīgi piekrītu, — Sīlija teica. — Ja peptīdu-7 sāks daudzināt šīs īpašības dēļ, to neuzskatīs par nopietnu medikamentu.

— Domāju, ka pastāv diezgan liela iespēja to paturēt slepenībā, — Martins atbildēja.

— Par to gan es tik droša neesmu, — Sīlija šaubījās, — kaut gan ceru, ka tev būs taisnība.

Tā bija saruna Hārlovas institūtā Sīlijas vizītes otrajā dienā. Pirms tam viņš bija oficiāli sacījis: "Varu ziņot, ka mums laikam ir iegūts medikaments, kas aizkavē garīgo novecošanos un palīdz arī Alcheimera slimībai, arī tad, ja tā ir jau akūtā stadijā. Visas zīmes ir labvēlīgas."

— Laikam nav šaubu, ka tu esi sasniedzis kaut ko lielu, — viņa sacīja.

Abi jutās brīvi un nepiespiesti viens otra sabiedrībā. Ja arī ienāca prātā viņu mīlas nakts, tas netika izsacīts vārdos. Bija skaidrs, ka tas brīdis piederēja pagātnei.

Kamēr Sīlija runājās ar Martinu, pusducis citu firmas darbinieku, kas bija ieradušies reizē ar Sīliju, apspriedās par jaunā medikamenta nākotni. Galvenais apspriežamo jautājumu vidū bija — cik lielus ieguldījumus piešķirt, jaunajai peptīda-7 rūpnīcai. Tāpat arī vajadzēja izlemt, kādā veidā šo medikamentu lietos pacienti.

— Esam to vispusīgi izpētījuši un iesakām zāles ar pulverizatora palīdzību iesmidzināt degunā. Šim paņēmienam ir nākotne, — Martins teica. — Turklāt peptīdam-7 jābūt sajauktam ar dezinficējošu līdzekli, lai panāktu lielāku uzsākšanās ātrumu. Normāla doza būtu divas reizes dienā. Divi no mūsu ārstiem koordinēs klīniskos izmēģinājumus Lielbritānijā un tūlīt ķersies pie darba. Mēs koncentrēsimies uz pacientiem vecumā no četrdesmit līdz sešdesmit gadiem, atsevišķos gadījumos paplašināsim šo robežu uz abām pusēm. Cerēsim, ka ar šo medikamentu izdosies aizkavēt Alcheimera slimības attīstību agrīnajās stadijās.

Sīlija savukārt ziņoja par ieplānotajiem izmēģinājumiem Ziemeļamerikā.

Viņu plāni bija cerību un priecīga satraukuma pilni.

Sarunu gaitā Hārlovā tika izlemts: vislabākais trauciņš peptīdam-7 būs maza plastmasas pudelīte ar iespiežamu augšdaļu; viens pirksta piespiediens dos attiecīgo dozu. Trauciņu varēs skaisti un interesanti iesaiņot.

Sīlijai uzturoties Hārlovā, Martins viņu kopā ar Ivonnu uzaicināja uz pusdienām jaunajā restorānā "The Saxon Inn".

Sākumā abas sievietes viena otru ziņkārīgi aplūkoja, un pēc īsa brītiņa, uz gadu starpību neraugoties — Sīlijai bija četrdesmit astoņi, Ivonnai divdesmit septiņi gadi —, likās, ka abas ātri sadraudzēsies, varbūt Martina dēļ.

Sīlija apbrīnoja Ivonnas lēmumu mācīties un sacīja:

— Mums firmā ir fonds darbiniekiem, kuri vēlas papildināt savu izglītību. Domāju, ka mēs to varēsim izmantot Ivonnas labā un sniegt finansiālu palīdzību.

Kad Ivonna pateicās, Sīlija smaidot sacīja:

— Esmu dzirdējusi, ka jūs ļoti daudz esat darījusi, lai peptīds-7 būtu tur, kur tas šobrīd atrodas.

Vēlāk, kad Ivonna uz brītiņu bija izgājusi, Sīlija ierunājās:

— Viņa ir jauna un neparasta. Tā, protams, nav mana darīšana, un tu vari man neatbildēt, Martin, bet — vai tu viņu precēsi?

Jautājums Martinu pārsteidza.

— Diez vai. Esmu pārliecināts, ka neviens no mums par to nav domājis.

— Ivonna ir par to domājusi.

— Kāpēc lai viņa to būtu darījusi? — Martins nepiekrita. — Viņu gaida karjera, laba karjera. Viņa apgrozīsies sabiedrībā un sastaps sava vecuma vīriešus. Esmu par viņu divpadsmit gadus vecāks.

— Divpadsmit gadi neko nenozīmē.

— Mūsdienās nozīmē gan, — Martins stūrgalvīgi atbildēja. — Tā ir vesela paaudze. Turklāt Ivonnai vajadzīga brīvība un man arī. Šobrīd esam tā vienojušies, un tas mūs abus apmierina.

— No šādas vienošanās vīrietis tiešām iegūst to labāko. Bet jūs dažreiz esat akli.

Sarunu pārtrauca Ivonnas ierašanās. Tā netika vairs atsākta, un pēc dažām dienām Sīlija ar kolēģiem devās atpakaļ uz Ņūdžersiju.

Apritēja gads. Peptīda-7 izmēģinājumi norisinājās raitāk, nekā bija paredzēts, un turklāt ļoti sekmīgi gan Lielbritānijā, gan Savienotajās Valstīs. Medikaments labi iedarbojās uz padzīvojušiem pacientiem; neizpaudās arī nekādi slikti blakusefekti. Visas savāktās ziņas tika nosūtītas uz Medikamentu drošības komiteju Londonā un Pārtikas un zāļu administrāciju Vašingtonā.

Pēc pamatīgām apspriedēm tika nolemts oficiāli nepieminēt peptīda-7 blakusefektu. Tātad — kaut arī ārstiem medikamenta svaru samazinošais efekts tiks atklāts, peptīdu-7 šim nolūkam neieteiks.

Dabiski, ka dažs labs ārsts to parakstīs arī šim nolūkam, taču atbildība tādā gadījumā gulsies uz viņa pleciem, nevis uz "Feldingu-Rosu".

Atkārtoti izmēģinājumi ar dzīvniekiem apstiprināja ari seksuāli stimulējošo efektu; izmēģinājumos ar cilvēkiem tas meklēts netika, un to pieminēja tikai tā — starp citu.

Peptīds-7 bija domāts garīgās novecošanās palēnināšanai, tāpēc — kā tika atzīmēts — "jebkura vieglprātīga medikamenta izmantošana varētu novērst uzmanību no šī svarīgā mērķa un kaitēt zāļu reputācijai".

Martins un Ivonna turpināja dzīvot kopā. 1980. gada janvāri Ivonna nokārtoja eksāmenus un tika uzņemta Kembridžas universitātes Lūsijas Kevendišas koledžā. Katru dienu viņa brauca uz mācībām Kembridžā un vakaros atgriezās mājās.

1981. gada aprīlī peptīdu-7 bija paredzēts laist pārdošanā Savienotajās Valstīs, bet jūnijā — Kanādā.

Taču martā atgadījās kas tāds, kas apstiprināja agrākās bažas un — likās — apdraudēja visu peptīda-7 nākotni.

Tas sākās ar telefona zvanu Hārlovas institūtā no Londonas avīzes "Daily Mail". Reportieris vēlējās runāt ar doktoru PītuSmitu vai doktoru Šastri. Kad viņam paskaidroja, ka šajā rīta stundā neviens no viņiem nav runājams, viņš sekretārei nodiktēja rindas, kuras, pārrakstītas uz mašīnas, sekretāre nolika uz Martina galda. Tur bija rakstīts: ""Mail" ir uzzinājusi, ka jūs gatavojaties laist pārdošanā brīnumzāles, kas cilvēkiem atjaunos seksuālās spējas, palīdzēs atbrīvoties no svara un pusmūžā ļaus justies atkal jauniem . Rītdienas numurā par to publicēsim rakstu, un mēs šodien gribētu saņemt no Jūsu firmas oficiālu paziņojumu."

Martinu pēc šo rindu izlasīšanas pārņēma bailes un šoks. Vai tiešām šī nolādētā avīze, kuru interesēja tikai sensacionāli vienas dienas jaunumi, izpostīs visu viņa darbu un sapņus?

Viņš nekavējoties zvanīja Sīlijai. Izdzirdis viņas balsi, Martins satraukts ņēmās stāstīt, kas noticis, un nolasīja reportiera vēstījumu. Sīlija bija norūpējusies un līdzjūtīga, taču reizē arī praktiska.

— Tātad peptīda-7 seksa puse nākusi atklātībā. Es jau domāju, ka tā notiks.

— Vai mēs varam kaut ko darīt, lai to apturētu?

— Acīmredzot — ne. Ziņojums balstās uz patiesību, tātad mēs to nevaram pilnīgi noliegt. Turklāt neviena avīze neatteiksies no tāda materiāla, ja jau viņi reiz pie tā tikuši.

— Tad ko lai mēs darām? — Martins jutās gluži bezpalīdzīgs.

—  Piezvani reportierim, — viņa ieteica, — un godīgi atbildi uz jautājumiem, pēc iespējas īsi. Noteikti uzsver, ka seksuālie rezultāti novēroti tikai pie dzīvniekiem un tieši tāpēc mēs neiesākām to šajos nolūkos lietot cilvēkiem. To pašu saki arī par svara samazināšanu. Varbūt tādā veidā mēs panāksim to, ka viņi ievieto īsu rakstiņu, ko daudzi nepamanīs.

— Es par to šaubos, — Martins drūmi iebilda.

— Es arī. Bet pamēģini!

Trīs dienas vēlāk Džulians Hemmonds informēja Sīliju par uzmanību, ko masu informācijas līdzekļi bija veltījuši peptīdam-7.

— Rādās, ka pirmais britu presē publicētais materiāls ir atvēris slūžas.

"Daily Mail" tam bija devis virsrakstu: "LIELS ZINĀTNISKS ATKLĀJUMS! JAUNAS BRĪNUMZĀLES, KAS PADARĪS JŪS JAUNU, SLAIDU UN SEKSUĀLI AKTĪVU!"

Tālāk sekojošais teksts uzsvēra peptīda-7 seksuālo efektu, bet faktu, ka līdz šim tas oficiāli novērots tikai pie dzīvniekiem, pieminēja vienīgi garāmejot. Vārdkopa "seksuāls stimulators", no kura Martins un citi "Feldingā-Rosā" bija baidījušies, bija lietota vairākas reizes. Vēl sliktāk (pēc firmas domām) — avīžnieki kaut kādā veidā bija uzzinājuši par Mikiju Jeitsu un paņēmuši no viņa interviju. Fotogrāfijā ar parakstu "Paldies tev, peptīd-7!"bija redzams pavecais starojošais Jeits lielāmies ar savām atjaunotajām seksuālajām spējām; viņam līdzās stāvošā un kautrīgi smaidošā sieva apstiprināja dzīvesbiedra apgalvojumu.

Avīzes rakstā bija minēts vēl kaut kas, par ko nebija zinājuši "Feldinga-Rosa" vadošie darbinieki, proti — arī vairāki citi Hārlovas brīvprātīgie peptīda-7 lietotāji esot izjutuši neparasti spēcīgas seksuālas dziņas. Bija minēti šo cilvēku vārdi un citēti viņu izteicieni.

"Daily Mail" rakstu pārtvēra pārējie britu preses izdevumi un televīzija, visas ziņu aģentūras to pārraidīja uz citiem kontinentiem. Savienotajās Valstīs tūlītēju interesi izraisīja peptīda-7 seksuālā un pret aptaukošanos vērstā iedarbība — to pieminēja vairums avīžu un apsprieda televīzijas pārraidēs.

Kopš brīža, kad šī informācija bija parādījusies Savienotajās Valstīs, "Feldinga-Rosa" iekšējo telefonu centrāli pārslogoja zvani no preses, radio un televīzijas, pieprasot sīkākas ziņas par to, kad īsti peptīds-7 tiks nodots pārdošanā. Kaut arī negribot, informācija bija jāsniedz. Izvēles nebija.

Maz bija to zvanītāju, kuri interesējās par zāļu īsto nozīmi — iedarbību pret garīgo novecošanos.

Pēc zvanu paisuma no preses un televīzijas puses sāka zvanīt atsevišķi cilvēki — viņi interesējās tikai par seksualitātes pastiprināšanas un svara samazināšanas problēmām. Zvanītāji saņēma atbildi, ka šiem nolūkiem peptīdu-7 lietot nav ieteicams. Telefonistes ziņoja, ka šāda atbilde zvanītājus, šķiet, neapmierinot.

Bils Ingrems situāciju komentēja tā: "Pēkšņi viss, ko mēs tik rūpīgi bijām plānojuši, ir pārvērties par intermēdiju."

Šis cirka efekts visvairāk satrauca Sīliju. Vai tikai ārsti, viņa prātoja, gribēs parakstīt jau sliktu slavu ieguvušo peptīdu-7?

Viņa to pavaicāja Endijū, kurš apstiprināja, ka viņas bailēm ir pamats.

—   Man tevi jāapbēdina, — viņš teica, — bet diezgan daudz dakteru no šī medikamenta patiešām izvairīsies. Par nelaimi, viss šis troksnis liek domāt, ka peptīds-7 ir bāžams vienā maisā ar spāņu mušiņām un tamlīdzīgiem līdzekļiem.

—  Labāk nemaz nebūtu tev vaicājusi. — Sīlija patiešām jutās nelaimīga.

Tā nepilnu mēnesi pirms paredzētās peptīda-7 laišanas pārdošanā Sīlija jutās nogurusi, samulsusi un noraizējusies.

Dziļā izmisumā dienas Anglijā vadīja Martins.

17. NODAĻA

"Pirmajos mēnešos pēc peptīda-7 laišanas pārdošanā," Sīlija vēlāk atcerējās, "lielas galvassāpes mūsu firmas vadītājiem sagādāja šo zāļu krājumi." Pašā sākumā peptīdu-7 pārdeva pat uz receptēm un mēnešiem ilgi nepietika krājumu, lai apmierinātu pārsteidzoši lielo pieprasījumu. Aptiekās un aptiekas preču veikalos izveidojās garas pircēju rindas.

Kādu laiku medikamenta pastāvīgi trūka gan Lielbritānijā, gan Savienotajās Valstīs. Firmas vēsturē tas bija kaut kas nepieredzēts. Kā Īrijas, tā Puertoriko rūpnīcas strādāja cauru diennakti.

Žurnālā "Fortune" gadu pēc peptīda-7 vētrainās ielaušanās farmācijā bija ievietots raksts ""Feldings-Iioss" atklāj, ka būt bagātam ir labi". Tur bija aplēsts, ka peptīda-7 pirmais pārdošanas gads firmai dos sešsimt miljonu dolāru lielu pelnu. "Feldinga-Rosa" akcijas Ņujorkas biržā, kā izteicās kāds mākleris, "cauri jumtam iesniedzās stratosfērā".

Panākumi neaprobežojās tikai ar naudu vien. Tūkstošiem vidēja vecuma vīriešu un sieviešu, divreiz dienā iesmidzinājuši šo medikamentu nāsīs, paziņoja, ka jūtoties daudz labāk — atmiņa esot asāka, spēki vairojoties. Kad viņiem vaicāja, vai "spēkos" ietilpstot arī seksuālā enerģija, daži atklāti pasacīja "jā", bet citi tikai smaidīja un atbildēja, ka tā esot viņu personiskā lieta.

Mediķi eksperti par zāļu iedarbības svarīgāko faktoru uzskatīja atmiņas uzlabošanos. Vīri, kuri agrāk nebija varējuši iegaumēt sievu dzimšanas dienas un kāzu jubilejas, tagad sāka tās atcerēties. Kāds vecāks džentlmenis apgalvoja, ka iegaumējis visu vietējo autobusu sarakstu. Kad viņa draugs gribēja pārliecināties, izrādījās, ka tā ir taisnība. Psihologi, kas nodarbojās ar atmiņu testiem, apstiprināja, ka peptīds-7 savu mērķi sasniedzis.

Drīz vien neapstrīdams kļuva arī medikamenta attaukošanas efekts, kaut arī to uzskatīja par blakusfaktoru. Aptaukojušies cilvēki atbrīvojās no liekās masas, viņu veselība uzlabojās. Daudzas valstis steidzās dabūt atļauju peptīda-7 ieviešanai un iegūt tā krājumus. Vai medikaments palīdzēs samazināt Alcheimera slimnieku skaitu — tam bija vajadzīgi daži gadi, bet daudzi dzīvoja cerībās, ka zāles palīdzēs.

Ar jaunā medikamenta lietošanu bija saistīti vairāki kuriozi gadījumi. Tā, piemēram, kāda sieviete no Teksasas atrakstīja žēlabu vēstuli, ka ikreiz, kad ieņemot peptīda-7 devu un stājoties dzimumattiecībās, viņu pēc tam mokot galvassāpes. Kā jau pienākas, "Feldings-Ross" par to informēja Pārtikas un zāļu administrāciju, un tika veikti atbilstoši pētījumi. Taču lietu izbeidza, kad atklājās, ka vēstules rakstītājai ir… astoņdesmit divi gadi.

Bet Kalifomijā kāds vīrs iesniedza tiesā prasību, lai "FeldingsRoss" atlīdzinot izdevumus par jaunu drānu iegādi, jo peptīda-7 lietošanas rezultātā viņš esot zaudējis trīsdesmit mārciņas svara. Prasība, protams, tika noraidīta. Citu nopietnu sūdzību nebija.

Ārstu entuziasmam par peptīdu-7, šķiet, nebija robežu: viņi to ieteica pacientiem kā ļoti labas un drošas zāles, kā vienu no lielākajiem sasniegumiem medicīnas vēsturē. Ārsti reti devās uz saviesīgām vakariņām vai kokteiļu vakariem bez recepšu blanku paciņas kabatā, zinādami, ka viņus lūgs izrakstīt peptīdu-7 un ka šis pakalpojums viesību rīkotājiem vai viņu draugiem var būt iemesls jauniem ielūgumiem.

— Šo vienīgo reizi tu esi kļūdījies, — runājot par dakteru attieksmi pret jauno medikamentu, Sīlija teica vīram, — viss šis troksnis viņus nav izbiedējis. Patiesībā liekas, ka tas ir pat palīdzējis.

Sīlijas galvenā nodarbošanās tagad bija izlemt, ko darīt ar naudu, kas plūda firmas kasē; bija paredzams, ka šie naudas plūdi turpināsies vēl gadiem. Pēc Sīlijas ieteikuma "Feldings-Ross" nopirka Čikāgas firmu, kas i*ažoja flakoniņus peptīdam-7. Šai firmai sekoja citas, jauni miljoni tika atvēlēti gēnu inženierijas zinātniskās pētniecības centram. Tika atvērtas jaunas filiāles citos kontinentos. Firmas štābam bija iecerēts uzcelt jaunu ēku kompleksu ar viesnīcu Moristaunā.

Viens no pirkumiem bija reaktīvā lidmašīna, ko Sīlija un Ingrems bieži izmantoja komandējumos pa Ziemeļamerikas kontinentu, firmas darbības apjomiem vēršoties plašumā.

— Cik labi, ka daļu no mūsu lielajiem ienākumiem varam izlietot sāpju naudas izmaksām montēna deformētajiem bērniem, — Sīlija reiz sarunā ar Setu izteicās.

— Es arī priecājos, — Sets piekrita. — Taču nekad nejutīšos brīvs no vainas sajūtas par montēnu. Nekad!

"Jā, arī baigas neveiksmes ir farmācijas vēstures sastāvdaļa," Sīlija nodomāja.

Peptīda-7 triumfa laikā Martins Pīts-Smits, lietojot nodrāztu izteicienu, jutās kā septītajās debesīs. Pat visoptimistiskākajos brīžos viņš nebija varējis iedomāties, ka savos pētījumos par novecošanās procesiem gūs tik lielus panākumus. Martins bija kļuvis plaši pazīstams, apbrīnots un cienīts. Viņu ievēlēja par Karaliskās biedrības locekli. Zinātniskās biedrības cita pēc citas ielūdza viņu uzstāties. Tika runāts pat par Nobela prēmiju. Baumoja par viņa iespējamu iecelšanu muižnieku kārtā.

Visa šī uzmanības virpuļa apstākļos Martinam kaut daļēji izdevās saglabāt savu privāto dzīvi. Viņa mājas telefonam nomainīja numuru, neievietojot to telefona grāmatās. Institūtā Bentlijs bija parūpējies par to, lai līdz Martinam nonāktu tikai pašas svarīgākās telefona sarunas un apmeklētāji. Taču bija skaidrs, ka agrākā mierīgā dzīve vairs neatgriezīsies.

Ivonna bija izlēmusi pārcelties uz dzīvi Kembridžā. Viņi nebija sastrīdējušies, viņu starpā nevaldīja saspīlēta atmosfēra. Viņa vienkārši bija nolēmusi klusi un mierīgi iet savu ceļu. Pēdējā laikā Martins bieži nebija Hārlovā, un tādās reizēs likās lieki divreiz dienā mērot ceļu no Hārlovas līdz Kembridžai. Kad Ivonna to pateica Martinam, viņš saprata. Viņa bija gaidījusi, ka viņš kaut drusku iebildīs, taču, kad Martins to nedarīja, pacentās savu vilšanos noslēpt. Viņi vienojās palaikam tikties un palikt labi draugi. Kad pienāca šķiršanās brīdis, tikai pati Ivonna saprata, kādas skumjas un sāpes nāksies pārdzīvot. Tāpēc viņa sev atgādināja, ka jābūt laimīgai un pateicīgai par sekmīgajām veterinārijas studijām — tikko bija aizsācies trešais mācību gads.

Tūlīt pēc izšķiršanās Martins uz nedēļu aizbrauca. Atgriezās tumšā un tukšā mājā. Piecus gadus tā nebija bijis, un viņš to izjuta. Pagāja nedēļa — nepatīkamās izjūtas pastiprinājās. Viņš atklāja, ka jūtas vientuļš, ka trūkst Ivonnas un viņas jautrās pļāpāšanas. Kādu nakti, ejot gulēt, Martinam likās, ka viņa dzīvē pēkšņi būtu izdzisusi gaisma.

Nākamajā dienā viņam no Ņūdžersijas par darba lietām piezvanīja Sīlija un sarunas beigās apjautājās:

— Martin, tu liecies nomākts. Vai kaut kas nav kārtībā? — Un atklātības uzplūdos viņš pastāstīja, ka pietrūkst Ivonnas.

— Es nesaprotu, — teica Sīlija, — kāpēc tu ļāvi viņai aiziet?

— Jautājums par atļaušanu netika cilāts. Viņa ir brīva, viņa tā bija nolēmusi.

— Vai tu mēģināji vinu atrunāt?

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Tas nebūtu bijis godīgi. Viņai taču jādzīvo sava dzīve.

—  Jā, — Sīlija piekrita. — tin viņa neapšaubāmi vēlas no tās vairāk, nekā tu devi. Vai neesi domājis viņai piedāvāt kaut ko vairāk — lūgt viņu ar tevi apprecēties?

— Patiesībā es par to domāju. Todien, kad Ivonna brauca projām. Bet es to neizdarīju, jo man likās…

—  Ak Dievs, palīdzi mums! — Sīlija pacēla balsi. — Martin Pit-Smit! Ja es tagad būtu tuvumā, es tevi sakratītu kā salmu kūli! Kā gan cilvēks — tik gudrs, ka spēj atklāt peptīdu-7, var būt tik dumjš? Tu esi muļķis! Viņa taču tevi mīl!

— Kā tu to zini? — Martins šaubījās.

— Pēc tam kad biju pavadījusi viņas sabiedrībā piecas minūtes, man tas bija skaidrs, tāpat kā tagad skaidrs ir tas, ka tu esi neaptēsts stulbenis.

Iestājās klusums. Tad Sīlija pavaicāja:

— Ko tu tagad darīsi?

— Ja nav par vēlu… es lūgšu viņu kļūt par manu sievu.

— Kā tu to izdarīsi?

— Nu, — viņš sastostījās, — es varētu viņai piezvanīt.

— Martin, es esmu tava priekšniece un pavēlu tev nekavējoties iekāpt mašīnā un doties meklēt Ivonnu, lai kur viņa atrastos! Ko darīsi pēc tam, tā ir tava darīšana, bet es tev dodu padomu krist viņas priekšā ceļos, ja tas būtu vajadzīgs, un teikt, ka viņu mīli. Saku tev to tāpēc, ka šaubos, vai tu atradīsi kādu, kura būs labāka un mīlēs tevi vairāk par Ivonnu. Un — pa ceļam tu varētu apstāties un nopirkt puķes. Vismaz to tu proti — atceros, ka reiz tu man tās atsūtīji.

Pēc brīža Hārlovas institūta darbinieki pārsteigti redzēja direktoru doktoru Pītu-Smitu auļojam pa gaiteni un vestibilu, tad ārā pa durvīm, ielecam mašīnā un aizdrāžamies projām.

Sīlijas un Endijū kāzu dāvana Martinam un Ivonnai bija sudraba paplāte, kurā Sīlija bija likusi iegravēt rindas no 17. gadsimta angļu dzejnieka dzejoļa "Līgavai":

Ijai tavi prieki ir kā ziedošs maijs Un visas dienas ir kā kāzu diena, Lai bēdas, slimības un raizes Tev mūžam ir un paliek svešas!

18. NODAĻA

Hekslna-W klīniskajos izmēģinājumos atklājās daži blakusefekti slimniekiem, kuri šīs zāles bija lietojuši kopā ar citām. Bija vēl atsevišķi ziņojumi par nelabu dūšu un vemšanu, caureju, reiboni un paaugstinātu asinsspiedienu. Tas nebija nekas neparasts, jo reti kādam medikamentam nebija blakusiedarbības. Peptīds-7 bija izcils izņēmums.

Divarpus gadus ilgos heksīna-W izmēģinājumus vadīja pats doktors Vinsents Lords. Šim darbam viņš nodevās jo cītīgi, jo nekas šajā beigu stadijā nedrīkstēja notikt ar viņa smadzeņu bērnu — šo darbu nevarēja uzticēt citiem.

Peptīda-7 milzīgos panākumus Lords bija vērojis ar dalītām jūtām — ar skaudību pret Pītu-Smitu, no vienas puses, un pozitīvām izjūtām, no otras, jo tagad firma peptīda-7 ieviešanas rezultātā bija kļuvusi ekonomiski spēcīga un spējīga labāk realizēt viņa medikamentu ieviešanu.

Arī tā dēvētajā trešās pakāpes pārbaudē, kad zāles deva slimiem pacientiem, iznākumi bija visnotaļ labi. Zāles izmēģināja sešiem tūkstošiem pacientu — tas bija lielāks slimnieku skaits nekā parasti, jo jaunās zāles lietoja kombinācijā ar citām zālēm.

Pirms plašo pētījumu milzīgi lielo datu daudzumu nodeva Pārtikas un zāļu administrācijas vērtēšanai un ieviešanai atļaujas saņemšanai, Lords izskatīja tik daudz no šī materiāla, cik vien spēja. Šo darbu Lords darīja ar prieku līdz tam brīdim, kad atvēra kādu slimību vēsturu komplektu. Izlasītais viņā vispirms izraisīja bažas, tad apmulsumu un beidzot niknas dusmas: šīs ziņas nerunāja par labu Lorda jaunajām zālēm.

Tie bija doktora Jeminera ziņojumi no Fēniksas Arizonas štatā. Jeminers bija iekšķīgo slimību ārsts ar plašu privātpraksi un darbu divās slimnīcās. Tāpat kā daudzi citi ārsti, viņš bija iesaistīts.heksīna-W pārbaudes programmā, bet "Feldings-Ross" viņam par zāļu ietekmes pētīšanu maksāja. Jeminers strādāja ar simt cilvēku lielu grupu. Tā kā atlīdzība bija atkarīga no pētījumos iesaistīto pacientu skaita, ārsti dažkārt, kā tas ne reizi vien bija pierādījies, krāpās. Kāpēc lai tā nebūtu arī šoreiz? Varbūt viņš gluži vienkārši nebija paguvis izdarīt visus pētījumus, bet varbūt šie cilvēki eksistēja tikai paša daktera iztēlē? Tāpat kā šo izmēģinājumu "rezultāti"?

Kā viņš to varēja zināt?

Lords saprata, ka par saviem atklājumiem nekavējoties vajadzētu ziņot Pārtikas un zāļu administrācijai. Taču, ja tiks iejaukta PZA un Jeminera darbs apšaubīts, tad viss darbs būs jāatkārto. Tas prasītu gadu, tātad tikpat ilgu laiku tiktu aizkavēta heksīna-W ieviešana. Lords vēlreiz nolādēja Jemineru radītās dilemmas dēl.

Ko darīt?

Ja tas būtu atgadījies ar medikamentu, par kuru varētu šaubīties. Lords pie sevis domāja, viņš bez kavēšanās būtu nodevis Jemineru PZA vilku zobiem un pats piedāvājies uzstāties tiesā par liecinieku. Bet attiecībā uz heksīnu-W taču nebija nekādu šaubu arī bez šī viltotā ziņojuma, jo tās bija labas, veiksmīgas zāles. Kāpēc pievienot šo viltoto ziņojumu labajiem, patiesajiem? Taču Jeminera ziņojumus nenosūtīt uz PZA arī nevarēja, jo viņa vārds bija minēts PZA nosūtītajā pieteikumā. Tā kā papīru gūzma bija milzīga, Lords bija tikpat kā drošs, ka neviens PZA ierēdnis neko nepamanīs, un, uzrakstījis savus iniciāļus uz Jeminera ziņojuma, pievienoja to iepriekš caurskatīto ziņojumu kaudzītei. Lai viss iet savu ceļu!

Taču Lords nozvērējās, ka Jeminers, šis riebeklis, vairs nekad pie "Feldinga-Rosa" nestrādās. Viņš sameklēja aktu vākus ar zinām par Jemineru un ielika tur savus pierakstus un atzīmes par ziņojuma lappusēm, kurās bija atklājis viltojumus. Ja kādreiz viņam to ievajadzēsies, viņš zinās, kur meklēt.

Lorda situācijas vērtējums izrādījās pareizs. Heksīnu-W apstiprināja ļoti ātri.

Bija tikai viens fakts, kas uz brīdi Vinsentā Lordā izraisīja satraukumu. PZA Medikamentu un bioloģijas nacionālajā centrā Vašingtonā doktors Gideons Meiss tagad bija direktora vietnieks. Doktors bija kļuvis par pārliecinātu atturībnieku, laimīgi apprecējies un ieguvis darbabiedru cieņu. Neveiksmīgajai runai senāta apakškomitejā nekādu ļaunu seku nebija. Faktiski drīz pēc tam viņš bija ticis paaugstināts amatā. Lords bija uzzinājis, ka Meiss, kuram nebija tieša sakara ar heksīna-W ieviešanas jautājumu, izrāda interesi par jaunajām zālēm, acīmredzot tāpat kā par visu citu, kas saistās ar "FeldinguRosu". Droši vien Meisam vēl aizvien uz šo firmu ir ļauns prāts, un viņš kādudien cer atriebties. Taču nekas nenotika, un, kad PZA bija atļāvusi zāles ieviest, Lorda nervozitāte izgaisa.

Heksīnam-W nolēma atstāt to pašu nosaukumu, kāds tam bija eksperimentu stadijā.

— Tas ir viegli izrunājams un labi izskatīsies uz iesaiņojuma, — Sīlija paziņoja.

Bils Ingrems piekrita un piebilda: — Cerēsim, ka šīs zāles mums atnesīs tādu pašu veiksmi kā peptīds-7.

Vai nu laime palīdzēja, vai ne, bet heksīnam-W bija tūlītēji panākumi. Ārsti apsveica to kā svarīgu medicīnas sasniegumu, kas pavēris jaunas smagi slimu pacientu ārstēšanas iespējas. Medicīnas žurnāli slavēja jauno medikamentu un Vinsentu Lordu.

Ārstiem, kuri savā privātpraksē parakstīja heksīnu-W, pievienojās ari Endijū. Jaunā medikamenta lietošana un pārdošana strauji paplašinājās.

Farmaceitiskās firmas, kuras sākumā pret heksīnu-W bija izturējušās piesardzīgi, pēc licences sāka to pievienot saviem ražojumiem to drošības palielināšanai. Daži pirms gadiem izstrādāti medikamenti, kas nebija ieviesti toksiskuma dēļ, tika noņemti no plauktiem un kopā ar heksīnu nodoti eksperimentiem.

Viens no šādiem medikamentiem bija pretartrīta zāles artrigo. Patenta īpašnieces bija Eksetera Stouva laboratorijas Klīvlendā, kuras prezidentu Aleksandru Stouvu labi pazina Sīlija. Pirms līguma noslēgšanas Stouvs personiski ieradās "Feldinga-Rosa" štābā. "Mūsu firmai ir atļauja artrigo un heksīna-W savienojumu izmantot eksperimentiem. Mēs jūs informēsim par rezultātiem."

Tas notika sešus mēnešus pēc heksīna-W ieviešanas.

Pāris nedēļu vēlāk Sīlija un Endrjū savā Moristaunas mājā sarīkoja viesības par godu Vinsentam Lordam. Bija atbraukuši arī Liza un Brūss.

Tas bija lielisks vakars. Lords bija atraisīts un laimīgs, Sīlija viņu tādu nekad agrāk nebija redzējusi. Zinātnieka šaurā seja bija pietvīkusi, komplimentos klausoties. No Anglijas bija atlidojis Mārtiņš Pīts-Smits.

Divdesmit piecus gadus vecā Liza pirms četriem gadiem bija beigusi Stenfordas universitāti, strādāja kādā Volstrītas banku firmā un rudenī gatavojās iestāties Vortona biznesa koledžā, lai iegūtu bakalaures grādu. Brūss pirms diviem gadiem bija beidzis universitāti un strādāja pie kāda Ņujorkas grāmatu izdevēja par vēstures nodaļas redaktoru. Viņa nākotnes plānos ietilpa pārcelšanās uz Parīzi un studijas Sorbonnā.

Tūlīt pēc Lordam veltītajām viesībām Sīlija bija ļoti aizņemta, tāpēc tikai pēc trim mēnešiem viņa apvaicājās Lordam par licences kontraktu ar Ekseteru Stouvu:

— Kas dzirdams par Stouvu un viņa artrigo?

—Liekas, ka klīniskie izmēģinājumi sokas labi, — viņš atbildēja. — Viss izskatās pozitīvi.

— Kā ar ziņojumiem par heksīna-W nevēlamo blakusiedarbību? Neesmu uz sava galda tādus pamanījusi.

— Neesmu tev nevienu nosūtījis, — Lords atbildēja, — tāpēc ka nekā svarīga nav bijis. Tas ir, nekā tāda, kas attiektos uz heksīnu-W.

Pie labām ziņām pieradusi, Sīlija ātri pārslēdzās uz citiem jautājumiem, tāpēc Lorda izvairīgā atbilde palika nepamanīta. Vēlāk viņa to ar nožēlu atcerēsies un vainos sevi par nevērību.

Jo Lords, kā to bija darījis jau ilgus gadus pirms iepazīšanās ar Sīliju, nebija atklājis visu patiesību.

19. NODAĻA

Viss sākās ar telefona zvanu, kas atskanēja brīdī, kad Sīlija nebija savā kabinetā. Atgriežoties viņu sagaidīja ziņa, ka misters Stouvs no Eksetera-Stouva laboratorijām lūdzot piezvanīt. Nekas neliecināja, ka tā būtu steidzīga saruna, un Sīlija piezvanīja tikai pēc krietnas stundas.

— Hallo, Aleks! Jau sen vēlējos apvaicāties — kā sokas ar jūsu artrigo-heksīna-W programmu?

Uz mirkli iestājās klusums, tad atskanēja sarunu biedra pārsteigtā balss:

— Pirms četrām dienām mēs anulējām kontraktu ar jūsu firmu, Sīlij. Vai jūs to nezinājāt?

Tagad bija Sīlijas kārta būt pārsteigtai.

— Nē, nezināju. Vai esat pārliecināts, ka jūsu rīkojums ir izpildīts?

— Es to izdarīju pats. — Stouvs joprojām bija manāmi apmulsis. — Es runāju tieši ar Vinsentu Lordu. Bet šodien iedomājos, ka pieklājība prasa, lai par to informētu arī jūs, un tāpēc piezvanīju.

— Nu gan man tagad Vinsam būs kaut kas sakāms. — Sīlija bija saniknota, ka nezina to, ko tai vajadzēja zināt. — Kāpēc jūs anulējāt kontraktu?

—  Nu… godīgi runājot, mūs uztrauc infekcijas izraisītie nāves gadījumi. Ari starp mūsu novērotajiem pacientiem bija divi nāves gadījumi. Kaut neizskatās, ka būtu vainīgs kāds no abiem medikamentiem, nevaram atrast atbildes uz dažiem jautājumiem. Esam satraukušies, tāpēc ari nolēmām neturpināt, it īpaši ņemot vērā pārējos nāves gadījumus citur.

Sīlija izbijās. Viņu pēkšņi pārņēma priekšnojauta, ka tūlīt sekos vēl kas briesmīgs.

— Kādi pārējie nāves gadījumi?

Šoreiz klusums bija ilgāks.

— Jūs gribat teikt, ka neko nezināt arī par tiem?

— Aleks, ja es zinātu — nevaicātu!

— Mums zināmi četri, taču ne visās detaļās. Slimnieki lietojuši heksīnu-W un miruši no dažādām infekcijām. Sīlij, es jums kaut ko ieteikšu, tikai, lūdzama, neuzskatiet to par iejaukšanos jūsu firmas lietās. Domāju, jums vajadzētu aprunāties ar doktoru Lordu.

— Gluži manas domas!

— Vinss zina par šiem nāves gadījumiem — gan mūsu, gan tiem citiem, jo mēs ar viņu par to runājām. Viņš zina arī visas detaļas. Jūsu firmas goda dēļ ceru, ka par to ir ziņots Pārtikas un zāļu administrācijai…

—  Aleks, izrādās, ka manās zināšanās ir nopietni robi, un esmu gatava tos nekavējoties aizpildīt. Paldies par to, ko pateicāt! Šobrīd nav nekādas jēgas mūsu sarunu turpināt.

—   Piekrītu, — Stouvs teica. — Ja jums nepieciešama kāda informācija vai palīdzība — zvaniet man!

Pēc sarunas viņa tūlīt gribēja izsaukt Vinsentu Lordu, bet tad pārdomāja. Viņa pati aizies pie Lorda.

Pirmais ziņojums par pacienta — heksīna-W lietotāja — nāvi "Feldinga-Rosa" štābā ienāca divus mēnešus pēc medikamenta ieviešanas. To, kā parasti, saņēma Lords. Izlasījis viņš ziņojumu nolika malā kā nesvarīgu. Tas bija no kāda Floridas ārsta: slimnieks, kurš bija lietojis heksīnu-W kopā ar citu medikamentu, bija miris no drudža un infekcijas. Lords nosprieda, ka nāves gadījumam nav nekāda sakara ar heksīnu-W, tādēļ nolika ziņojumu malā. Un tomēr viņš parastajā kārtībā to nenosūtīja uzglabāšanai, ko vajadzēja izdarīt tajā pašā dienā, bet ielika aktu vākos un ieslēdza atvilktnē savā rakstāmgaldā.

Divas nedēļas vēlāk pienāca otrs ziņojums no "Feldinga-Rosa" aģenta Mičiganas štatā. Pacients bija lietojis heksīnu-W kopā ar pretartrīta zālēm un mi ris no stipras aknu infekcijas. To apstiprinājusi līķa sekcija.

Un atkal Lords nolēma, ka heksīns-W nevarētu būt nāves cēlonis, un ielika ziņojumu vākos pie pirmā.

Pagāja mēnesis, un tad pienāca divi ziņojumi no dažādām vietām, atnesot vēsti par kāda vīrieša un sievietes nāvi: viņi bija lietojuši heksīnu-W kopā ar kādu citu medikamentu. Pavecā sieviete mājās bija guvusi sadzīves traumu — savainojusi pēdu —, un tajā attīstījusies spēcīga infekcija. Kaut arī kāja līdz potītei tikusi amputēta, infekcija strauji izplatījusies, un slimniece mirusi.

Lorda reakcija bija — niknums pret abiem mirušajiem. Kāpēc viņi pret savām nolādētajām slimībām, no kurām būtu nomiruši tik un tā, bija lietojuši heksīnu-W, kaut bija skaidrs, ka medikaments šajos gadījumos nebija vainīgs? Taču ziņojumi, kuri pamazām krājās, izraisīja nepatīkamu sajūtu. Un satrauca.

Tagad Lords apzinājās, ka ir pārkāpis likumu, jau no paša sākuma neziņodams par pirmajiem gadījumiem Pārtikas un zāļu administrācijai. Tā bija muļķīga situācija. Ja viņš nosūtītu pēdējos ziņojumus, nebija iespējams noklusēt pirmos. Taču piecpadsmit dienu termiņš tiem sen bija apritējis, un, nosūtot tos tagad, kā viņš, tā "Feldings-Ross" tiktu apsūdzēti likuma pārkāpšanā. Un Pārtikas un zāļu administrācijā bija Gideons Meiss…

Lords ielika divus pēdējos ziņojumus vākos pie pārējiem. Galu galā ziņojumu skaitu zināja viņš vienīgais.

Kad piezvanīja Aleksandrs Stouvs un anulēja kontraktu, Lorda vākos bija sakrājušies divpadsmit ziņojumi. Stouvs zināja par četriem nāves gadījumiem, taču nezināja, kas atrodas Lorda rakstāmgaldā.

Piecpadsmitais ziņojums pienāca dienā, kad notika Stouva un Sīlijas telefona saruna. Un tajā laikā viņš negribīgi, taču nespēdams ignorēt zinātnisko patiesību, bija nonācis pie secinājuma par to, kas izraisa šos nāves gadījumus — vismaz vairumu no tiem, ja ne visus. Kaut Vinsenta Lorda aizdomas bija jāpierāda, viņš pats bija pārliecināts, ka vismaz ducim nāves gadījumu pamatā bija heksīnaW iedarbība. Un Lords nolēma atzīt savu neveiksmi un ļaut sašķīst saviem sapņiem. Izmisīgās bailes auga. Tagad viņš zināja, ka heksīns-W jāizņem no apgrozības, apzinājās, ka vainojams faktu slēpšanā — tā rezultāts bija jauni nāves gadījumi, kurus būtu varēts novērst. Viņu gaidīja kauns, vajāšana un varbūt pat cietums.

Dīvaini, bet viņš atcerējās, kas bija noticis pirms divdesmit septiņiem gadiem, — Ilinoisas universitāti un dekāna kabinetu, kad viņš bija lūdzis paātrināt paaugstinājumu, kas viņam tika liegts. Dekāns bija runājis par kādu trūkumu viņa raksturā. Tagad, pirmo reizi mūžā savu dvēseli atkailinājis, Lords sev vaicāja: vai dekānam toreiz nebija taisnība?

Ienākusi Lorda kabinetā bez pieteikuma, aizvērusi aiz sevis durvis, Sīlija nezaudēja laiku.

— Kāpēc man netika ziņots, ka Ekseters un Stouvs pirms četrām dienām anulējuši kontraktu?

Sīlijas pēkšņās ienākšanas satraukts, Lords neveikli atbildēja:

— Es gatavojos to darīt. Nepaguvu.

—  Un cik ilgi tev būtu bijis jāgatavojas, ja es nebūtu jautājusi? — Atbildi negaidot, viņa turpināja: — Man tas bija jāuzzina no citiem — par ziņojumiem sakarā ar heksīna-W kaitīgo iedarbību. Kāpēc man nav teikts arī par tiem?

— Es tos pētu… vācu kopā, — Lords neveikli atbildēja.

— Parādi man visus! Tagad. Tūlīt!

Zinādams, ka nekas vairs nav noslēpjams, Lords atvēra galda atvilktni. Viņu vērojot, Sīlija atcerējās atgadījumu ar montēnu pirms septiņiem gadiem. Toreiz Lords nebija gribējis viņai ziņojumus rādīt. Tagad viņa bija divkārt atbildīga par notikušo, jo zināja, ka Lordam piemīt tieksme noslēpt sliktas ziņas, viņam nepatīkamas ziņas, un viņa neko nebija darījusi, lai pret to nodrošinātos.

Lords pasniedza visai piebriedušos aktu vākus. Sīlijas pirmā reakcija bija šoks par vāku apjomu, nākamā sajūta bija šausmas, kad viņa lasot pāršķīra lapas. Piecpadsmit nāves gadījumi! Visi mirušie bija lietojuši heksīnu-W.

Beidzot viņa uzdeva neizbēgamo jautājumu, kaut, arī zināja, kāda atbilde sekos:

—  Vai esat ziņojuši Pārtikas un zāļu administrācijai kaut par vienu no gadījumiem?

— Nē. — Lorda sejas muskuļi noraustījās.

— Tu taču zini likumu par piecpadsmit dienu termiņu?

Atbildes vietā Lords lēni pamāja.

— Pirms kāda laika es taču tev jautāju, vai nav bijuši ziņojumi par heksīna-W kaitīgo ietekmi. Tu teici, ka tādu neesot.

— Neteicu, ka tādu nav. — Lords izmisīgi centās ko saglābt. — Es teicu, ka nav nekā tāda, kas attiektos tieši uz heksīnu-W.

TIEŠI TĀ VIŅŠ BIJA TEICIS Sīlija izbijusies atcerējās. Tā bija bijusi izvairīga, Lordam raksturīga atbilde. Lorda taktika taču viņai bija zināma divdesmit septiņus gadus! Aizrāvusies ar toreizējo vispārējo eiforiju, viņa bija domājusi, ka nekas slikts nevar notikt. Taču notika. Un tagad, kad sabruka Vinsenta Lorda pasaule, sabruka ari viņas — Šīlijas — pasaule.

—  Kāpēc tu to darīji? — Sīlija vaicāja, nekādu prātīgu atbildi negaidīdama.

— Es ticēju heksīnam-W…

— Tam vairs nav nekādas nozīmes. — Viņa ar galvas mājienu noraidīja šo atbildi.

—  Es šos te papīrus ņemu pie sevis. — Sīlija lika tos atpakaļ vākos. — Kopijas nosūtīsim uz Vašingtonu — uz PZA — ar atzīmi "steidzami" un speciālu cilvēku, piezvanīšu uz turieni, lai būtu droša, ka tiem tur tiek veltīta pienācīga uzmanība. Domāju, ka drīz vien saņemsim no turienes atbildi.

20. NODAĻA

Atbilde no Pārtikas un zāļu administrācijas patiešām pienāca ātri, jo Sīlija bija runājusi ar pašu vadītāju tika izdota pavēle "uz laiku" izņemt zāles no apgrozības. Sis "uz laiku" atstāja iespēju medikamentu kopā ar brīdinošu instrukciju laist pārdošanā no jauna. Taču skaidrs bija viens, ka heksīna-W ziedu laiki bija garām.

"Tas ir šausmīgs kauns," Alekss Stouns vēlāk teica Sīlijai. "Tās tomēr ir labas zāles un zinātnes sasniegums, neraugoties uz to, ka Vinss visu bija saputrojis."

Heksīna-W izņemšanas process norisinājās bez starpgadījumiem, un divu nedēļu laikā tas pazuda no aptieku plauktiem. Sīlija bija gribējusi, lai zāļu izņemšana tiktu kvalificēta kā firmas brīvprātīga rīcība, taču PZA tam pretojās. Kādu brīdi valdīja klusums, bet tad pēc dažām nedēļām farmaceitiskās firmas žurnāls Vašingtonā rakstīja: ""FeldingaRosa" un heksīna-W lietā PZA likusi priekšā Tieslietu departamentam ierosināt prāvu Augstākajā tiesā."

— Esmu dzirdējis, — Cailders Kventīns teica Sīlijai, — ka jūsu firma atrodas starp diviem dzirnakmeņiem — grupējumiem, kas PZA velk uz dažādām pusēm. Viens no grupējumiem pārstāv priekšniecību un tos, kuri noskaņoti rīkoties lēni: šie cilvēki zina, ka tiesas prāvas ir āķīga lieta un var vērsties pret viņiem pašiem. Turklāt uz vadītāju lielu iespaidu atstājusi tava godīgā atzīšanās par nokavēto ziņošanu. Bet otru grupu vada priekšnieka vietnieks, kam pieder vara, viņš ir birokrāts, nostājas Gideona Meisa pusē, kurš brēc pēc asas rīcības.

Heksīnu-W izņēma no apgrozības oktobra sākumā. Novembra vidū Ņūdžersijas apgabala prokurors, vadoties pēc Tieslietu departamenta instrukcijām, lūdza federālā maģistrāta atļauju "meklēt un konfiscēt visus memorandus, korespondenci un citus dokumentus attiecībā uz farmaceitisko ražojumu, kas pazīstams kā heksīnsW". Kaut ko tādu "Feldings-Ross" vēl nebija piedzīvojis. Pārmeklēšanas un konfiskācijas procedūra bija šoks Sīlijai un pārējiem, tāpat kā tiesas ierēdņu klātbūtne, kuri firmā pavadīja vairākas dienas un beidzot smagajā automašīnā aizveda vairākas kartona kastes ar dokumentiem. Tajās atradās arī dokumenti no zinātniskās pētniecības daļas skapjiem un Vinsenta Lorda kabineta.

Kopš dienas, kad Sīlija bija atklājusi nelikumīgi nobēdzināto ziņojumu esamību Lorda kabinetā, zinātniskās pētniecības daļas vadītājs bija pēc iespējas vairījies no citiem vadošiem darbiniekiem, it īpaši no Sīlijas. Visiem bija skaidrs, kā Lorda dienas "FeldingāRosā" skaitītas. Sīlija bija izstrādājusi plānu zinātniskās pētniecības daļas reorganizācijai.

Pēc novembra notikumiem kādu laiku valdīja klusums. īsi pirms Ziemsvētkiem Čailders ziņoja:

— Oficiāli vēl aizvien rit izmeklēšana. Tieslietu departamentam ir daudz citu lietu, un heksīns-W nav vissteidzamākā.

— Es domāju, — teica Bils Ingrems, kas piedalījās sarunā, — jo ilgāks laiks paiet, jo lielāka iespēja, ka nekā nopietna nebūs.

— Dažreiz tā ir, — Kventīns teica, — taču droši ar to rēķināties nevar.

Jaunā gada pirmā diena atnesa priecīgu vēsti. Baumas par Martina Pīta-Smita iecelšanu muižnieka kārtā bija kļuvušas par īstenību. "The Times" ziņoja, ka šis apbalvojums piešķirts par "izcilu kalpošanu cilvēcei un zinātnei". Oficiālā apbalvošanas procedūra notikšot februāra pirmajā nedēļā Bekingemas pili — to izdarīšot karaliene.

Šim notikumam par godu Londonā ieradās Sīlija, Endrjū, Liliāna Hotorna, kuru Sīlijai bija izdevies pierunāt. Pēc Sema nāves Liliāna bija pieradusi dzīvot viena un reti kur izbrauca.

Kaut Liliānai jau tuvojās sešdesmit, viņa joprojām bija skaista sieviete. Kad trio apmeklēja Hārlovas institūtu, Liliānas pievilcība Rao Šastri, neraugoties uz to, ka viņš bija divdesmit gadus jaunāks, gluži vai apbūra. Viņš pats izrādīja viņai laboratorijas un vēlāk kopā ieturēja lenču. Sīlija bija uzjautrināta, kad uzzināja, ka nākamajā nedēļā abi bija norunājuši pavadīt kopā vakaru — apmeklēt teātri vai restorānu.

Divas dienas pirms svinīgā notikuma Sīlijai no Atlantijas otrā krasta piezvanīja Bils Ingrems:

— Man žēl, ka tevi jāapbēdina ar sliktām ziņām, bet tikko zvanīja Čailders. Liekas, ka Vašingtonā iet vaļā elle. Runa esot par PZA, doktoru Gideonu Meisu, Tieslietu departamentu, senatoru Donehjū un heksīnu-W.

Kventīns stāstīja, ka Meisam esot apnikusi Tieslietu departamenta pasivitāte un viņš pats neoficiāli esot aiznesis visus heksīna-W papīrus uz Kapitoliju vienam no Donehjū adjutantiem. Viņš tos parādījis Donehjū, kurš papīrus pagrābis kā Ziemsvētku dāvanu. Kventīna informētājs esot stāstījis, ka senators teicis: "Els kaut ko tādu jau sen gaidīju."

— Varu iedomāties, — Sīlija atbildēja.

— Ir noteikti zināms, — Ingrems turpināja, — ka Augstākā tiesa izskatīs ne tikai heksīna-W novilcināšanas lietu vien.

— Kas tad vēl?

— Tiks izvirzīta apsūdzība pret Vinsu. Protams, ļoti žēl, ka man tev tas jāsaka, bet — arī pret tevi, Sīlij. Viņi taisās pierādīt, ka tu esi atbildīga, un dara to pēc Donehjū mudinājuma. Kventīns saka, Donehjū gribot tavu skalpu.

Sīlija zināja, kāpēc: viņa atcerējās Kventīna brīdinājumu pēc senāta komisijas sēdēm.

—  Un vēl kas, — Ingrems turpināja, — viņi uzoduši, ka kāds ārsts, uzvārdā Jeminers, iesniedzis viltotus materiālus ar izdomātiem pacientiem un datiem. Un Vinss parakstījis Jeminera ziņojumus un ļāvis tiem iet tālāk. Turklāt papīros, kas tika izņemti no Vinsa galda, atrasti pieraksti Vinsa rokrakstā — Vinss bija atklājis viltojumu un tomēr ļāvis tam iet tālāk. Un vēl kas — nesaprotu, kāpēc doktors Meiss izturas pret mums ar tādu naidu. Atceros, ka arī tu reiz teici to pašu un arī nevarēji saprast šī naida cēloni.

— Es to nesaprotu vēl tagad.

— Domāju, ka Vinss gan zina, kāpēc, — Ingrems teica. — Es to instinktīvi jūtu. Esmu Vinsu novērojis. Viņš kļūst stīvs no bailēm katru reizi, kad tiek pieminēts Meisa vārds.

Un pēkšņi Sīlijai prātā atausa saruna ar Lordu senāta komisijas sēžu laikā…

— Es gribu ar viņu tikties, — Sīlija ātri izlēma, — šeit, Anglijā. Pasaki viņam, ka tā ir pavēle! Lai viņš brauc šurp!

Viņi stāvēja viens otram pretī — Sīlija un Vinsents Lords — Džordanu grezno viesnīcas apartamentu dzīvojamā istabā.

Lords izskatījās noguris, vecāks par saviem gadiem (viņam bija sešdesmit viens), pārpūlējies un novājējis. Sīlija atcerējās, kā viņa savas karjeras sākumā, būdama direktora vietniece pārdevēju apmācības jautājumos, bija likusi viņam priekšā saukties vārdos un kā Lords bija atgādinājis, viņaprāt, lielo atšķirību ieņemamā amata ziņā. Šoreiz izmantošu viņa ieteikumu, Sīlija pie sevis nodomāja.

—  Es neiztirzāšu riebīgo Jeminera lietu, doktor Lord, — viņa vēsi iesāka, — tikai pateikšu, ka tā dod iespēju firmai tikt nojums vaļā, tā ka jums nāksies aizstāvēties pašam un arī segt ar to saistītos izdevumus.

— To jūs nevarat izdarīt, — acīs iemirdzoties triumfam, atbildēja Lords, — jo apsūdzēta tiksit arī jūs.

— Ja es to gribēšu, tad varēšu. Un, kā es aizstāvēšos, tā ir tikai mana darīšana, nevis jūsējā.

— Ja jūs to gribēsit… — Lords likās apmulsis.

— Es neko neapsolu. Saprotiet! Bet, ja firma jums palīdzēs ar aizstāvību, es uzstāju, ka man jāzina viss!

Viss?

— Jā. Ir kaut kas tāds, ko jūs zināt, bet es ne. Domāju, ka tam ir kāds sakars ar doktoru Meisu.

Viņi bija runājuši stāvot. Tagad Lords norādīja uz krēslu.

— Vai drīkstu apsēsties?

— Jā. — Arī Sīlija apsēdās.

— Labi, — Lords teica. — Bet jums būs nepatīkami to dzirdēt. Un pēc tam jūs vēlēsities, lai nekad nebūtu to dzirdējusi.

— Es gaidu. Runājiet!

Un viņš izstāstīja. Visu. Par Meisu inkriminējošajiem dokumentiem, Sema piešķirtajiem divtūkstoš dolāriem, par to, kā šie dokumenti divus gadus vēlāk tika likti lietā, kad Meiss vilcināja montēna ieviešanu.

Sīlija vēlējās, kaut tiešām nebūtu to uzzinājusi. Taču viņai tas bija jāzina, jo no tā bija atkarīgi lēmumi, kuri viņai būs jāpieņem kā "Feldinga-Rosa" prezidentei.

Daudz kas kļuva skaidrāks. Sema izmisums un vainas apziņa, viņa pašnāvības patiesais cēlonis… doktora Meisa sabrukums senāta sēdē un naids pret "Feldingu-Rosu".

Meisa vietā es arī mūs ienīstu, Sīlija nodomāja. Un ko darīt tālāk tagad, kad Sīlija zināja drūmo patiesību? Viņas sirdsapziņa ieteica tikai vienu — informēt varas orgānus. Nodot visu atklātībai. Izstāstīt patiesību, lai visi atbildētu pēc savas vainas pakāpes — Lords, Meiss, "Feldings-Ross", viņa pati.

Bet tālāk? Ar ko tas beigtos? Lords un Meiss, protams, tiktu iznīcināti. Šī doma viņu neuztrauca. Viņu satrieca doma, ka apkaunota un iemīta dubļos tiks arī firma, turklāt ne tikai kā organizācija, apkaunoti tiks ari tās ļaudis: kalpotāji, vadītāji, akcionāri, zinātnieki. Tikai viņa pati varētu izskatīties labi, taču tas nebija svarīgi.

Vienlīdz svarīgs bija jautājums — ja visu nodotu atklātībai, kas ar to būtu sasniegts? Atbilde bija — pašreizējā brīdī nekas.

Tātad viņa nerīkosies tā, kā liek sirdsapziņa. Un vina zināja arī, ka klusējot viņa pievienosies pārējiem korupcijā. Viņai nebija izvēles. To zināja arī Lords: ap viņa plānajām lūpām rotājās smaida ēna.

Sīlija viņu nicināja. Ienīda vairāk par visu, ko vispār savā dzīvē bija nīduši.

Viņš bija samaitājis sevi, demoralizējis Meisu un Semu. Un tagad viņš bija padarījis negodīgu viņu — Sīliju. Viņa piecēlās. Jūtu pievārēta, viņa sāka nesakarīgi saukt:

— Prom no manām acīm! Ejiet!

Viņš gāja.

Pēc stundas atgriezās Endrjū.

—  Ir kaut kas noticis, — Sīlija teica. — Tūlīt pēc Martinam un Ivonnai veltītajām viesībām man jāatgriežas. Tas nozīmē — parīt. Ja tu gribi palikt vēl pāris dienu…

—  Mēs lidosim kopā, atļauj visu nokārtot man. Redzu, ka tavs prāts aizņemts ar citām lietām.

Drīz pēc tam viņš paziņoja, ka pasūtījis divas biļetes pirmajā klasē "British Airways 747" lidmašīnā.

21. NODAĻA

Ivonna tik tikko spēja ticēt īstenībai. Vai tiešām viņa atrodas Bekingemas pilī? Vai tiešām viņa, satraukti gaidot karalienes ierašanos, sēž Valsts zālē kopā ar citiem, kuru laulātos draugus vai vecākus iecels muižnieku kārtā? Vai tikai tas nav sapnis?

Ja ari tas bija sapnis, tad tas bija skaists sapnis. Un šajā sapnī kara orķestris augšā galerijā spēlēja priecīgu melodiju.

Bet tas nebija sapnis. Viņa bija ieradusies pilī kopā ar savu mīļo Martinu, kurš tagad priekštelpā gaidīja, lai, ceremonijai sākoties, tiktu ievests zālē.

Pēkšņi iestājās klusums. Apklusa orķestris. Visi sastinga gaidās. Diriģents stāvēja galerijā ar paceltu zizli rokā, signālu gaidot. Sulaiņi atvēra divviru durvis: parādījās karaliene.

Visas militārpersonas nostājās miera stājā. Pārējie klātesošie bija pacēlušies kājās. Diriģenta zizlis metās lejup: atskanēja nacionālā himna.

Tirkīzkrāsas zīdā ietērptā karaliene smaidīdama devās uz zāles centru. Viņai padevīgi sekoja Lords Galma Pārvaldnieks un iekšlietu ministrs. Sākās titulu piešķiršanas ceremonija. Orķestris klusītēm spēlēja Strausa valsi. Visa cieņas pilnā ceremonija norisinājās veikli un prasmīgi. Laiks netika velti šķiests, taču neviens no klātesošajiem šo notikumu nespēs aizmirst.

Drīz pienāca Martina kārta. Izpildīdams instrukcijas prasības, Martins ienāca, paspēra trīs soļus, palocījās… gāja uz priekšu līdz spilvenam, uz kura bija jānometas uz ceļa… labais celis uz spilvena.. . Tad karaliene paņēma no sava pavadoņa rokām zobenu un ar to viegli pieskārās abiem Martina pleciem. Viņš piecēlās… pussolis pa labi, solis uz priekšu… Martins stāvēja ar pieliektu galvu, un karaliene viņam aplika ap kaklu zelta medaljonu sarkanzeltītā lentē.

Karaliene sacīja dažus vārdus — kā jau visiem, kuri tika iecelti muižnieku kārtā. Ivonnai likās, ka ar Martinu viņa runā ilgāk nekā ar citiem. Tad Martins spēra trīs soļus atmuguriski, palocījās un izgāja no zāles.

Pēc dažām minūtēm viņš neuzkrītoši apsēdās krēslā blakus Ivonnai.

— Ko karaliene teica? — Ivonna čukstus vaicāja.

—   Karaliene ir labi informēta lēdija, — viņš tāpat čukstus atbildēja. Gan jau vēlāk Ivonna uzzinās, ko tieši karaliene teikusi.

Ivonna bija vīlusies, ka netika redzējusi Velsas princi un princesi, taču viņa nezaudēja cerību, ka kādu dienu tas var notikt. Tagad, kad viņa bija precējusies ar Martinu, viss bija iespējams.

Taču pie viena Ivonna nevarēja pierast: kopš Martina iecelšanas muižnieku kārtā Kembridžas un Hārlovas ļaudis, arī šveicars viņas koledžā viņu uzrunāja par milēdiju. Viņa lūdza to nedarīt, taču viņi neklausīja.

Sīlijas un Endrjū sarīkotās viesības par godu seram Martinam un lēdijai Pītai-Smitai Dorčesteres viesnīcā bija ļoti izdevušās. Ieradās gandrīz simt cilvēku — vairums Hārlovas institūta vadošo darbinieku. Arī Rao Šastri, kurš pavadīja Liliānu, un likās, ka viņi abi kopā negarlaikojas. Sīlija zināja, ka Rao ir brīvs un — kā bija teicis Martins — nekad nav bijis precējies.

Ivonna izskatījās skaista un starojoša. Viņa bija novājējusi, Sīlijai viņa bija atzinusies, ka Martins beidzot atļāvis lietot peptīdu-7: uz Ivonnu, tāpat kā uz pārējiem, bija iedarbojies attaukošanās faktors.

— Rīt no rīta agri mēs lidojam projām, — Sīlija viesību laikā klusi sacīja. — Kad vakars būs beidzies, es gribētu, lai mēs visi četri kādu brīdi būtu kopā.

Beidzot viesības bija galā. Viesi izklīda.

Bija jau tumšs, kad Sīlija, Endrjū, Martins un Ivonna kājām devās uz netālo viesnīcu, kur bija apmetušies Džordani.

—  Martin, — Sīlija teica, kad viņi sēdēja Džordanu numura mājīgajā dzīvojamā istabā. — Es tūlīt ķeršos pie lietas, jo šī mums visiem bijusi piesātināta un nogurdinoša diena. Kā tu labi zini, "Feldings-Ross" ceļ ģenētiskās inženierijas centru. Tas atradīsies Ņūdžersijā, netālu no mūsu Moristaunas štāba, un mēs darām visu iespējamo, lai laboratorijās būtu viss, kas spētu iepriecināt ģenētika sirdi.

—  Esmu par to dzirdējis, — Martins sacīja. — Par šī centra kvalitāti jau runā.

— Vai tu un Ivonna būtu ar mieru dzīvot Savienotajās Valstīs? Vai tu nevēlies vadīt, mūsu pētījumus ģenētikā kā viceprezidents un jauno laboratoriju direktors? Apsolu, ka tev bus brīvas rokas un varēsi pievērsties jebkuram zinātnes virzienam, kuru uzskatīsi par vajadzīgu.

Iestājās klusums. Tad Martins teica:

— Tas ir skaists piedāvājums, Sīlij, un es tiešām esmu pateicīgs. Taču mana atbilde ir — nē.

—  Tev tagad nav jāatbild, — Sīlija sacīja. — Kāpēc manu priekšlikumu nepārdomāt un kopā ar Ivonnu neapspriest?

— Baidos, ka atbilde ir galīga, — Martins teica. — Mantevjāsaka vēl kaut kas. Varbūt tagad tam nav piemērots brīdis, bet — es aizeju no "Feldinga-Rosa".

Šī ziņa Sīliju šokēja.

—  Nē! Tā nevar būt patiesība! — Tad pavērās Martinā ar caururbjošu skatienu. — Vai tu pārej uz citu farmaceitisko firmu? Vai tev kāds piedāvājis ko labāku? Ja tas ir tā, tad…

— Uz to es nebūtu spējīgs. Martins pakratīja galvu. — Vismaz bez apspriešanās ar tevi. Es atgriežos pie vecas mīlestības.

—  Viņš ar to domā Kembridžu, nevis sievieti, — Ivonna steidzās paskaidrot. — Mēs tur dzīvosim. Viņa sirds pieder universitātei.

"Tur es viņu noplūcu, pirms tu viņu iepazini," Sīlija nodomāja.

Kaut ari šī ziņa bija negaidīta, viņa intuitīvi juta, ka Martinu pārliecināt neizdosies, tāpēc nemaz nemēģināja to darīt. Kembridža bija aicinājusi, un viņš bija atsaucies. Pirms trīspadsmit gadiem kādā saulainā svētdienā viņa bija izcīnījusi uzvaru pār šo universitāti. Tā bija izrādījusies visādā ziņā vērtīga uzvara, taču laikarats bija pagriezies, tagad bija pienākusi Kembridžas kārta un Sīlija un "Feldings-Ross" bija zaudējuši.

—  "Feldingam-Rosam" jūsu abu pietrūks, — Sīlija teica, kad Martins un Ivonna posās prom, — bet ceru, ka mēs četri paliksim draugi vienmēr.

Visi piekrita, ka tā arī būs.

Pirms izlidošanas no Anglijas tika nokārtota vēl kāda lieta.

Pēc Martina un Ivonnas aiziešanas pie Džordanu numura kāds pieklauvēja — tā bija Liliāna Hotorna. Juzdams, ka Liliāna vēlas runāt ar Sīliju divatā, Endrjū diskrēti nozuda.

—  Esmu priecīga, ka pierunāji mani atbraukt uz Angliju, — Liliāna iesāka. — Varbūt tu manīji, ka es jauki pavadīju laiku?

— Jā, pamanīju. — Sīlija smaidīja. — Priecājos, ka ari Rao jūtas labi.

— Mēs ar Rao atklājām, ka viens otram patīkam, varbūt pat vēl vairāk. Tu laikam domā, kā tas varēja notikt tik ātri un turklāt manā vecumā… esmu muļķe…

—  Nekas tamlīdzīgs nav nācis prātā! Domāju, ka tev ir atkal laiks izklaidēties un dzīvot dzīvi, kādu vēlies. Un, ja tas ir saistīts ar Rao Šastri, — lieliski!

— Priecājos, ka tu tā domā, tieši tāpēc jau atnācu. Gribu tev ko lūgt.

— Ja vien tas būs manos spēkos — lūdzu!

— Rao gribētu doties uz Ameriku. Viņš jau sen esot to vēlējies. Es arī to gribētu, un, ja viņam būtu iespējams strādāt "FeldingāRosā"..

Teikumu pabeidza Sīlija:

— Tas būtu ērti jums abiem.

— Apmēram tā. — Liliāna smaidīja.

— Esmu pārliecināta, ka jaunajās ģenētikas laboratorijās viņam vieta atradīsies. Vari Rao teikt, ka es to garantēju.

— Paldies tev, Sīlij. — Liliānas seja staroja. — Viņš priecāsies. Viņš uz to cerēja! Rao apzinās, ka viņam nav vadītāja talanta kā Martinam. Bet viņš labi izpilda darbu un ir apdāvināts zinātnieks…

— Es to zinu, — Sīlija teica. — Bet pat tad, ja viņš nebūtu tik labs, kāds ir, es to tomēr būtu darījusi. Pirms,daudziem gadiem tu man izdarīji lielu pakalpojumu, mīļā Liliāna. Šis te ir pavisam mazs pretpakalpojums.

— Tu runā par to rītu, kad mēs pirmo reizi tikāmies? — Liliāna iesmējās. — Kad tu atnāci pie manis uz māju — tik jauna, tik pārdroša, ar cerībām, ka palīdzēšu tev kļūt par aģenti, izmantojot manu ietekmi uz Semu? — Tad viņas balss aizlūza un Liliāna apklusa. Viņām abām bija pārāk daudz kopīgu atmiņu.

Nākamajā rītā limuzīns Endrjū un Sīliju aizveda uz Hītrouvas lidostu.

EPILOGS

Pirmās klases salonā tikko bija novākts brokastgalds. Endrjū, kurš uz īsu brīdi bija atstājis savu vietu, atgriezās.

— Kamēr biju tur, — viņš pamāja uz lidmašīnas tualešu pusi, — es domāju, ka daudzas lietas mēs uzskatām pašas par sevi saprotamas. Kad Lindbergs pirmo reizi pārlidoja okeānu, kas nav nemaz tik sen, viņam, nepieceļoties no sēdekļa, nācās urinēt pudelē.

—  Priecājos, ka vismaz tas ir mainījies, — Sīlija iesmējās un vaicājoši pavērās vīrā. — Un vai tas ir viss? Jūtu, ka gaidāmas filozofiskas runas.

—  Tev taisnība. Domāju par tavu biznesu — farmaceitisko rūpniecību. Man ir dažas idejas, kas varētu tev uzlabot omu.

— Tas man nenāktu par ļaunu.

— Tādi cilvēki kā tu, kuri atrodas pastāvīgā spriedzē un ir it kā ieauguši savā darbā, reizēm — un es domāju, ka šī ir viena no tādām, — spēj saskatīt tikai negaisa mākoņus un aizmirst par varavīksnēm.

— Pastāsti man par kādu varavīksni!

— Tas ir viegli. Tu man atnesi vienu varavīksni, kad sākās mūsu kopīgā dzīve. Lotromicīns. Tas joprojām ir savā vietā — tas ir tikpat labs kā toreiz, kad tu atļāvi man to izmantot pirmajam: efektīvs, dzīvību glābjošs, ārstam vienmēr nepieciešams. Protams, par lotromicīnu vairs neviens nerunā — tas vairs nav jaunums, tas ir pārāk ilgi jau lietots. Kad pabeidzu studijas — septiņus gadus pēc Otrā pasaules kara —, bija tik daudz slimību, pret kurām ārstiem nebija ieroču, un tas bija briesmīgi. Tagad tā vairs nav. Tagad ir vesels zāļu arsenāls — to devusi tava industrija.

— Es dzirdu mūziku, — Sīlija teica. — Spēlē vēl!

—  Okei, ņemsim hipertensiju. Pirms divdesmit gadiem bija maz ārstēšanas līdzekļu. Turklāt bieži vien tie nelīdzēja. Nereti hipertensija nogalināja. Tagad šīs slimības ārstēšana ar medikamentiem ir plaša un un droša. Uz pusi samazinājies hipertensijas izraisīto insultu daudzums. Medikamenti novērš infarktus. Tuberkuloze kļuvusi retums, čūlas veidošanās ir apturama. Vieglāka kļuvusi diabētiķu dzīve. Ikvienā medicīnas sfērā ir daudz labu zāļu. Es tās parakstu katru dienu. Veiksmīgu, derīgu medikamentu skaits pārsniedz neveiksmīgo. Uz vienu sliktu medikamentu ir simt labu. Un iegūst ne tikai farmaceitiskās firmas. Lielākie ieguvēji ir cilvēki, kas atgūst veselību. Jūsu industrija, neraugoties uz visām vainām, darījusi cilvēcei daudz laba.

— Pietiek, — Sīlija pārtrauca, — tas bija skaisti. Ja teiksi vēl kaut ko, tas var visu sabojāt. Tu esi mani uzmundrinājis. — Viņa pasmaidīja. — Tagad es aizvēršu acis un domāšu.

Pēc desmit minūtēm, acis atvērusi, Sīlija teica:

—  Endrjū, man tev kas jāsaka. Tu man esi bijis daudz kas, bet tagad tu esi mans biktstēvs. Vispirms — es esmu atbildīga par bēdīgajiem notikumiem ar heksīnu-W. Par to man nav šaubu. Ja es būtu rīkojusies agrāk, dažs labs būtu palicis dzīvs. Es nebiju pietiekami neatlaidīga tad, kad man tādai vajadzēja būt. Es pieņēmu par pašsaprotamu to, par ko manai pieredzei vajadzēja mani brīdināt. Kļuvu iedomīga, nedaudz apreibusi no varas un panākumiem — no peptīda-7, tad heksīna-W — un neievēroju acīm redzamo. Savā ziņā līdzīgi tam, kas notika ar Semu montēna lietā. Es to tagad saprotu labāk.

— Ceru, ka tu nedomā to visu teikt tiesā.

—  Tas būtu muļķīgi. — Sīlija pakratīja galvu. — Es jau teicu: ja tikšu apsūdzēta un man nāksies stāties tiesas priekšā, es cīnīšos. Bet man kādam jāatzīstas savā vainā, tāpēc tev visu izstāstu.

— Un Vinss Lords — kas notiks, ja arī viņš tiks apsūdzēts?

— Mēs sniegsim viņam juridisku palīdzību. Esmu tā nolēmusi. Bet citādi viņam jācīnās pašam.

Endijū maigi teica:

—  Neraugoties uz visu, ko tu man teici, — un es piekrītu, ka lielākā daļa sacītā ir patiesība, — tu nedrīksti būt pārāk barga pret sevi. Tu esi cilvēks — tāds pats kā visi pārējie. Nevienam dzīves un darba gājums nav bez vainas. Tavs ir labāks nekā citiem.

— Taču ne pietiekami labs! Bet zinu, ka varu strādāt labāk, un pieredze, tāda kā šī, palīdz. — Sīlijas balss bija atguvusi savu lietišķību. — Tādēļ es gribu turpināt. Man ir tikai piecdesmit trīs gadi. Strādājot "Feldingā-Rosā", es vēl varu daudz izdarīt.

— Un izdarīsi, kā vienmēr.

Iestājās klusums. Pēc brīža viņš paskatījās uz Sīliju un redzēja, ka viņa atkal aizvērusi acis.-Viņa gulēja, līdz lidmašīna sāka samazināt augstumu, lai nosēstos. Pamodusies viņa pieskārās Endrjū rokai.

—  Paldies tev, dārgais, — Sīlija teica. — Paldies par visu. — Viņa pasmaidīja. — Esmu izlēmusi. Lai arī kas mani gaida, es uzvarēšu!

Endrjū neko neatbildēja, tikai saņēma viņas roku. Un turēja to vēl tad, kad lidmašīna nosēdās Ņujorkas lidlaukā.

Arturs Heilijs

STIPRĀS ZĀLES

Mākslinieciskā redaktore Maija Dragūne Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Zinta Gražanska Programmētāja Ingrīda Barviģe

Parakstīta iespiešanai 01. 06. 93 Reģistrācijas aplieciba №2 -0306. Formāts 60x84/16. Avīžu papīrs. Ofsetspiedums. Kompjutera salikums, 19,53 uzsk. Iespiedi.; 23.03 izdevn. I. Pašūt. Na 880. Izdevniecība "Liesma". LV-1455 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. N2 23/33623. Iespiesta a/s "Preses nams" tipogrāfijā, LV-1081, Rīgā. Balasta dambī 3.

Heilijs A.

He 226 Stiprās zāles / No angļu vai. tulk. M. Šulca. — R.: Liesma, 1993. 326 lpp.

ISBN 5-410-01035-3

Drīzumā nāks klajā

amerikāņu rakstnieces

Džeklinas Sūzenas kādreiz slavenais romāns

"LEĻĻU IELEJA"

» »

Ieskatam publicējam romāna fragmentu

ENNA 1945. gada oktobris

Septembri varēja uzskatīt par izdevušos mēnesi. Viņa bija atradusi darbu, kas patika, draudze'ni Nīliju un padevīgu un dedzīgu pielūdzēju Allenu Kūperu.

Oktobris atnāca ar Laionu Bērku.

Laions firmā bija nostrādājis divus gadus, kad sākās karš, un nākamajā dienā pēc Pirlharboras notikumiem pieteicies brīvprātīgajos. Laiona kara gaitām bija dedzīgi sekojuši visi firmas darbinieki, un pēc kapteiņa uzpleču saņemšanas Henrijs par godu jaunajam kapteinim bija sarīkojis svinības. Pēdējā vēstule bija pienākusi augustā no Londonas Laions bija dzīvs, Laions sūtija sveicienus, bet neko neminēja par atgriešanos.

Telegramma pienāca oktobrī.

"Dārgais Henrij, nu viss ir beidzies, un vēl aizvien esmu sveiku un vesels. Londonā apciemoju dažus radiniekus un paliku Braltonā mazliet atpūsties pie jūras. Pašlaik Vašingtonā gaidu oficiālo demobilizāciju. Tiklīdz viņi atļaus formas tērpu nomainīt pret manu veco, zilo uzvalku, es atgriezīšos. Visu to labāko. Laions."

Izlasījis telegrammu, Henrijs Belamī atplauka.

"Laions atgriežas." Viņš pielēca kājās no krēsla, uz kura bija sēdējis. "Nolādēts, es zināju, ka tā būs!"

Nākamajās desmit dienās kantorī griezās telpu uzpošanas satraukuma un baumu virpulis.

"Nevaru vien viņu sagaidīt," nopūtās jaunākā sekretāre. "Liekas, ka viņš ir mans tips."

Vecākās sekretāres mis Steinbergas smaidā jaudās slepena gudrība.

"Viņš ir visu tips, dārgumiņ. Ja arī kāda vēl spēj turēties pretim viņa izskatam, tad šo šķērsli novāc viņa angļu akcents."

"Viņš ir anglis?" Enna bija pārsteigta.

"Viņš ir dzimis šeit," mis Steinberga skaidroja, "viņa māte ir Nella Laiona, kādreiz slavenā angļu muzikālās komēdijas zvaigzne. Viņa atbrauca uz viesizrādēm un apprecēja amerikāni advokātu Tomu Bērku. Nella Laiona pameta skatuvi, un Laions piedzima te, tā kļūdams par Amerikas pilsoni. Bet māte paturēja Lielbritānijas pavalstniecību un pēc vīra nāves liekas, Laionam toreiz bija gadi pieci kopā ar dēlu atgriezās Londonā. Viņa atgriezās arī uz skatuves, un Laions tur sāka iet skolā. Kad māte nomira, viņš atbrauca atpakaļ uz Ameriku un izstudēja jurisprudenci."

"Jūtu, ka es viņā traki iemīlēšos," jaunākā sekretāre nopūtās.

"Katra meitene mūsu kantorī ir bijusi aizrāvusies ar viņu." Mis Steinberga paraustīja plecus. "Nevaru vien sagaidīt, kāda būs viņa reakcija, kad viņš ieraudzīs tevi, Enna."

"Mani?" Enna izskatījās izbijusies.

"Jā, tevi. Jums abiem piemīt viena un tā pati īpašība nelaist sev pārāk tuvu citus cilvēkus. Laions apžilbina ar savu smaidu, un tas no sākuma cilvēku apmāna. Tu nodomā, ka viņš ir draudzīgi noskaņots. Taču nevienam nav izdevies viņam piekļūt tuvāk. Pat misteram Belamī ne. Sirds dziļumos misters Belamī mazliet bīstas no Laiona un ne tikai viņa izskata vai manieru dēļ. Laions spēj visu. Atcerieties manus vārdus — kādudien Laionam Bērkam šī pilsēta piederēs! Esmu redzējusi misteru Belamī noslēdzam dažu lielisku darījumu, bet viņam nākas cīnīties par katru sīkumu, jo visi zina, ka viņš ir viltīgs, un ir attiecīgi sagatavojušies. Bet Laionam tikai atliek ienākt istabā ar savu angļu šarmu un kinozvaigznes izskatu, un viņš panāk uzreiz visu, ko grib. Bet pēc kāda laika jūs sākat saprast, ka nezināt, kāds ir Laions patiesībā un ko viņš domā par jums vai par kādu citu. Ar to es gribu teikt, ka viņam visi cilvēki patīk vienlīdz lAbi. Bet jums sāk likties, ka sirds dziļumos visi cilvēki un arī viss cits Laionam ir vienaldzīgs, izņemot viņa darbu. Tā dēļ viņš ir gatavs uz visu. Taču lai arī ko jūs par viņu domātu, jūs tomēr nevarat viņu neapbrīnot."

Otra telegramma pienāca desmit dienas vēlāk.

"Dārgais Henrij! Uzvelc tumšzilu uzvalku. Ieradīšos Ņujorkā rītvakar. Došos tieši uz Tavu dzīvokli. Varbūt vari pasūtīt man numuru viesnīcā. Domāju sākt strādāt pirmdien."

Henrijs Belamī aizsteidzās veikt sagatavošanās darbus. Enna beidza izskatīt pastu, kad pie viņas galda pienāca Džordžs Belouzs.

"Kāpēc mums arī kaut kur neaiziet un nenosvinēt?"

Enna nespēja apslēpt izbrīnu. Līdz šim viņas attiecības ar Džordžu Belouzu bija aprobežojušās ar oficiālu "labrīt" un tam sekojošu galvas mājienu.

"Es jūs uzlūdzu uz lenču," viņš paskaidroja tuvāk.

"Man ļoti žēl, bet es esmu solījusies pusdienot kopā ar meitenēm."

"Ļoti slikti." Viņš palīdzēja Ennai uzvilkt mēteli. "Varbūt šī ir mūsu pēdējā diena zemes virsū." Viņš ar nožēlu pasmaidīja un iegāja atpakaļ savā kabinetā.

Lenča laikā viņa pa ausu galam klausījās meiteņu nemitīgajā čalošanā par Laionu Bērku, laiski prātodama, kāpēc atraidījusi Džordža uzaicinājumu. Vai tās bija bailes no komplikācijām? Viena lenča dēļ? Cik muļķīgi! Lojalitāte pret Allenu Kūperu? Nu… Allens bija vienīgais vīrietis, kuru viņa pazina Ņujorkā, un viņš bija ļoti labs. Varbūt tādēļ viņš arī bija lojalitātes cienīgs.

Un atausa prātā diena, kad viņš bija iedrāzies kantori, stingri apņēmies noslēgt kādu darījumu apdrošināšanas līgumu. Henrijs bija izturējies neparasti atturīgi un ātri ticis no viņa vaļā. Tik ātri, ka Enna sajuta līdzjūtību. Vadīdama viņu uz durvīm, Enna bija nočukstējusi:

"Labāku veiksmi nākamajā vietā." No siltuma viņas balsī Allens bija gandrīz vai izbijies.

Pēc divām stundām zvanīja telefons.

"Šeit Allens Kūpers. Vai atceraties mani, nu — to dinamisko tirgotāju? Es jums gribēju pasacīt, ka mana tikšanās ar Henriju bija ļoti veiksmīga salīdzinājumā ar citām vietām. Pie Belamī es vismaz sastapu jūs."

"Jūs gribat teikt, ka jums nav izdevies noslēgt līgumu?" Viņai patiešām bija Allena žēl.

"Nē. Mani visur izmeta ārā. Šī laikam nav laimīgā diena… ja vien jūs nesagādāsiet tai laimīgu noslēgumu, izdzerot kopā ar mani kādu glāzīti."

"Es nedzeru…"

"Es arī ne. Tad ieturēsim kopā vakariņas."

Tā tas bija sācies un turpinājās. Viņš bija patīkams puisis ar humora izjūtu. Drīzāk bija draugs nekā pielūdzējs. Ļoti bieži, pēc darba tiekoties ar Allenu, viņa pat nepapūlējās pārģērbties. Šķita, ka viņš neievēro, kas viņai ir mugurā. Un vienmēr likās, ka viņš ir ļoti pateicīgs par viņas sabiedrību. Abi apmeklēja mazus, nepazīstamus restorānus, un Enna ēdienu kartē allaž izvēlējās vislētāko. Viņai bija uz mēles piedāvājums samaksāt savu daļu pašai, taču Enna baidījās, ka tas viņam liks justies vēl lielākam neveiksminiekam. Allens bija bezcerīgi neveiksmīgs tirgotājs savai profesijai pārāk jauks un ar maigām manierēm. Viņš Ennu iztaujāja par dzīvi Lorensvilā, skolas dienām, notikumiem firmā. Un lika Ennai justies kā visinteresantākajai un visburvīgākajai meitenei pasaulē.

Viņi turpināja satikties, jo Allens neizvirzīja nekādas prasības. Reizēm kinoteātrī viņš turēja meitenes roku. Atvadoties pat nemēģināja to noskūpstīt. Viņa izjuta atvieglojumu, kas jaucās ar dīvainu nepilnvērtības sajūtu. Tas bija gandrīz jocīgi, ja viņa nespēja nabaga Allenā izraisīt kaislību, taču vienlaikus bija ar mieru abu attiecības atstāt tādā pašā stāvokli. Doma, ka Allens varētu to noskūpstīt, radīja viņā tādu pašu nepatiku, kādu Enna bija izjutusi, skūpstoties ar Viliju Hendersonu Lorensvilā, un tas kārtējo reizi lika pārdomāt, vai viņa vispār spēj mīlēt. Varbūt viņa nebija normāla? Varbūt taisnība bija mātei, ka kaislība un romantiska mīlestība eksistē tikai daiļliteratūrā?

Tās pašas dienas otrajā pusē Džordžs Belouzs vēlreiz apstājās pie Ennas galda.

"Nāku izmest āķi vēlreiz," viņš teica. "Kā būtu ar sešpadsmito janvāri? Nevarētu būt, ka esat aizrunāta tik tālu uz priekšu."

"Bet tas taču ir gandrīz pēc trim mēnešiem!"

"Priecāšos aizpildīt jebkuru tukšu vakaru, ja jums tāds gadītos līdz tam laikam. Bet tikko kā zvanīja Helēna Losona un brēca pēc Henrija, un tas man atgādināja, ka viņas šova pirmizrāde notiks sešpadsmitajā janvārī."

"Jā. Mēģinājumi šovprogrammai "Līdz debesīm" sākas nākamajā nedēļā."

"Nu iesim?"

"Labprāt, Džordž. Uzskatu, ka Helēna Losona ir lieliska. Pirms oficiālās pirmizrādes Brodvejā viņa parasti mēdza uzstāties izmēģinājuma izrādēs Bostonā. Kad es vēl biju maza meitene, tēvs reiz mani aizveda viņu apskatīties izrādē "Madame Pompadour"."

"Okei, tad norunāts. Un vēl kas, Enna. Kad būs sākušies mēģinājumi, Helēna te bieži vien iegriezīsies. Ja jums abām iznāks aprunāties, nesakiet, ka viņa jums patika, kad bijāt vēl maza meitene. Viņa var jūs nodurt."

"Bet es biju maza meitene. Un, lai cik smieklīgi tas izliktos, kopš tā laika apritējuši tikai desmit gadi. Un jau tad Helēna Losona bija nobriedusi sieviete. Viņai toreiz bija vismaz trīsdesmit pieci gadi."

"Mēs šeit visi izliekamies, ka viņai ir divdesmit astoņi."

"Džordž, nevar būt, ka jūs runājat nopietni. Helēna Losona ir sieviete bez vecuma. Viņa ir liela zvaigzne. Tik pievilcīgu viņu padara personība un talants. Esmu pārliecināta, ka viņa ir pārāk inteliģenta, lai domātu, ka izskatās kā jauna meitene."

Džordžs paraustīja plecus.

"Ziniet ko, es jums piezvanīšu pēc divdesmit gadiem un apvaicāšos, kā jūtaties. Izskatīties divdesmit astoņus gadus vecai ir lipīga kaite, ar kuru sasirgst lielākā daļa sieviešu, kad tām paliek četrdesmit. Vispār Helēnas klātbūtnē labāk par vecumu nerunāt. Un, lūdzu, atzīmējiet savā kalendārā: sešpadsmitais janvāris. Un tagad nedēļas nogalē labi atpūtieties! Pirmdien, kad mūsu varonis būs atmaršējis mājās, te ies diezgan karsti!"

Visas kantora darbinieces bija jaunos tērpos. Enna sēdēja savā vietā pie Henrija kabineta durvīm un mēģināja sakoncentrēties pasta izskatīšanai. Taču viņas uzmanība tāpat kā pārējām — bija pievērsta durvīm.

Viņš ieradās vienpadsmitos. Neraugoties uz visām baumām un tērgāšanu, Enna nebija gaidījusi kaut ko tik satriecošu, kāds izrādījās Laions Bērks.

Henrijs Belamī bija liela auguma vīrietis, bet Laions Bērks bija vairāk nekā trīs collas garāks par viņu. Mati bija zilganmelni, un šķita, ka viņa āda nekad nezaudē iedegumu. Henrijs staroja neslēptā lepnumā, kad iepazīstināja visus ar Laionu. Spiežot viņa roku, sekretāres vaigi pietvīka, jaunākā sekretāre vai izkusa, un mis Steinberga satraukumā sāka murrāt kā kaķenīte.

Pirmo reizi mūžā Enna bija pateicīga savai stingrajai, Jaunanglijā ieaudzinātajai atturībai. Viņa zināja, ka ārēji izskatās mierīga, kaut arī tāda nejutās, kad Laions Bērks satvēra viņas roku.

"Henrijs visu laiku runā par jums. Tagad, kad esam satikušies, es to labi saprotu."

Angļu akcents tiešām bija neatvairāms. Ennai izdevās atbildēt ar cieņu, un viņa bija pateicīga, kad Henrijs Belamī stūrēja prom Laionu uz savu restaurēto kabinetu.

"Enna, ienāciet jūs arī," Henrijs teica.

"Brīnišķīgi iekārtots," Laions sacīja, "kļūst mazliet bail, apzinoties, ko par to no manis prasīs."

Viņš atlaidās krēslā un laiski pasmaidīja. Pēkšņi Enna saprata, ko mis Steinberga bija gribējusi teikt. Laions Bērks uzsmaidīja visiem, un šis vieglais smaids bija neizdibināms.

Henrijs tēvišķīgi staroja.

"Esi tāds pats sliņķis, kāds biji pirms aizbraukšanas, un es atsvaidzināšu kantori tev par godu katru gadu. Tagad ķersimies pie lietas, Enna. Laionam vajadzīgs dzīvoklis. Viņš dzīvos pie manis, līdz tiks pie savējā." Henrlfs skaidroja. "Vai jūs spējat noticēt, ka mēs nevarējām viņam dabūt numuru pat mūsu viesnīcā?"

Viņa tam ticēja. Bet nesaprata, kāds tam sakars ar viņu Ennu.

"Es gribu, lai jūs sameklētu, kur viņam dzīvot," Henrijs teica.

"Jūs gribat, lai es atrodu misteram Bērkam dzīvokli?"

"Jā. Jūs to spējat," Henrijs sacīja, "zinu, ka uz jums vienmēr var paļauties."

Laions sirsnīgi iesmējās.

"Viņa ir skaistule, Henrij. Viņai piemīt visas labās īpašības, kādas tu minēji. Bet viņa nav burvju māksliniece." Viņš pamirkšķināja Ennai. "Henrijs ir dzīvojis ļoti noslēgti. Viņš pēdējā laikā nav meklējis dzīvokli Ņujorkā."

Henrijs pakratīja galvu.

"Paklausies, šī meitene pie mums atnāca pirms diviem mēnešiem un neatšķīra Septīto avēniju no Brodvejas. Viņa pirmajā dienā ne tikai atrada dzīvokli, bet arī dabūja darbu pie mums, un es tagad ēdu viņai no rokas."

"Nu, manu mitekli par dzīvokli tā īsti nevar saukt. Tas ir ļoti mazs…"

Viņa ciešais skatiens mulsināja.

"Mana dārgā Enna, pēc tām sabumbotajām vietām, kur tiku gulējis kara laikā, viss, kam vien ir griesti, izskatās kā Riča viesnīca."

"Enna kaut ko sameklēs," Henrijs neatlaidās. "Mēģiniet fstsaidā. Dzīvojamo istabu un guļamistabu, vannu un virtuvi, ap simt piecdesmit dolāriem mēnesī. Ja citādi nevar, lai iet simt septiņdesmit pieci. Sāciet tūlīt, šopēcpusdien. Rīt darbā varat nenākt, vispār varat nenākt, cik ilgi vien vajadzīgs, kamēr neesat atradusi dzīvokli."

"Henrij, mēs šo meiteni varam vispār nekad vairs neredzēt," Laions brīdināja.

"Esmu gatavs par Ennu derēt. Viņa kaut ko sameklēs."

Ennas istaba atradās brūnas mūra mājas otrajā stāvā. Šodien abi kāpņu posmi likās nepārvarami. Enna stāvēja kāpņu laukumiņā, turot rokā apdriskātā "New York Times" eksemplāru. Viņa bija aizvadījusi visu pēcpusdienu, katru sludinājumos minēto dzīvokli apbraukādama, taču tie visi bija jau aizņemti. Sāpēja kājas. No rīta viņa bija apģērbusies kā parasti, uz kantori ejot, nevis piemēroti dzīvokļa meklēšanas gaitām. Rīt no rīta viņa sāks agrāk un kurpēs ar zemiem papēžiem.

Pirms došanās augšup uz savu dzīvokli viņa pieklauvēja pie Nīlijas durvīm. Atbildes nebija. Tad uzkāpa pa kāpnēm, atslēdza durvis, iegāja savā istabā. Un jutās pateicīga liktenim, veclaicīgajā radiatorā izdzirdusi šņācam tvaiku.

Neraugoties uz to, ka Laions Bērks bija teicis "es ņemšu vienalga ko", Enna gluži vienkārši nespēja viņu iedomāties šai istabai līdzīgā telpā. Šī jau nebija slikta istaba. Tā bija tīra un ērti iekārtota. Protams, salīdzinājumā ar viņas plašo guļamistabu Lorensvilā tā bija [ šausmīga. Izgulētā dīvāngulta, likās, diez vai izturēs vēl gadu. i Dažreiz viņa iedomājās, cik gan cilvēku bija tajā gulējuši varbūt simti. Bet viņa tos nepazina, un varbūt šīs anonimitātes dēļ tā bija . viņas gulta. Tik ilgi, kamēr viņa maksājaīri, viss šajā istabā piederēja viiiai. Mazais, nobružātais naktsgaldiņš, kumode ar trim atvilktnēm, kuras nedrīkstēja atvilkt līdz galam, jo tad iesprūda, un atzveltnes krēsls, likās tā drānai cauri tūlīt izdursies atsperu gali.

To visu varēja padarīt pievilcīgāku, taču nedēļas beigās nekad nepalika pāri pietiekami daudz naudas (viņa bija nolēmusi neaizskart tēva atstātos piecus tūkstošus bankas kontā). Enna joprojām turpināja maksāt rēķinu par labu, melnu kleitu un melnu vakarmēteli.

Pie durvīm atskanēja pazīstams klauvējiens.

"Esmu mājās," atsaucās Enna.

Nīlija ienāca un iekrita krēslā, kas brīdinoši nočīkstēja, it kā apzinādamies, ka teju, teju apvalkam var izdurties cauri atsperes.

"Kāpēc tu pētī sludinājumus? Vai tu taisies pārvākties uz jaunu mājvietu?"

Kad Enna bija paskaidrojusi savu uzdevumu, Nīlija skaļi, iesmējās:

"Ak viņam terases un sienā iebūvēti skapji, kuros var ieiet, nav vajadzīgi?" Tad, uzskatīdama, ka saruna ir muļķīga un tāpēc izbeigta, novērsa sarunu uz Svarīgo Lietu: "Enna, vai tev bija šodien iespēja par to parunāt?"

Runa bija par kādu pakalpojumu, ar kuru Nīlija jau divas nedēļas uzmācās Ennai.

"Nīlij, kā es to būtu varējusi? Šodien… kad atgriezās Laions Bērks!"

"Bet mums jātiek iekšā tajās "Debesīs"! Kaut kādu trakumu deļ Helēnai Losonai mūsu numurs patīk. Mēs trīs reizes tikām uzaicināti piedalīties mēģinājumā, un visas trīs reizes viņa bija klāt. Tagad tikai vajadzīgs viens Henrija Belamī vārds, un viss būs kārtībā."

"Mēs" nozīmēja Nīliju un viņas abus partnerus. Nīlijas pilns vārds bija Etele Agnese O'Nīla, bet saīsinājums viņai bija pielipis kopš bērnības; tagad, kad viņa bija viena trešdaļa no deju grupas "The Gaucheros", nebija nekādas vajadzības pēc garā neveiklā vārda.

Ennas iepazīšanās ar Nīliju bija sākusies ar galvas mājienu satiekoties un ātri pārtapusi siltā draudzībā. Nīlija likās dzīvespriecīga un allaž kā strautiņš čalojoša tīnīte. Viņai bija uzrauts deguntiņš, lielas, brūnas acis, vasaras raibumi un cirtaini, brūni mati. Un patiesībā Nīlija patiešām bija padsmitniece, kopš septiņu gadu vecuma iekuģojusi vodeviļas teātra aktieru vidē.

Content

Heilijs Arturs Stiprās zāles

PROLOGS 1985.

I DAĻA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

II DAĻA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

III DAĻA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

IV DAĻA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

Drīzumā nāks klajā