Heilijs Arturs

Vakara ziņas

Arturs Heilijs

Vakara ziņas

.

PIRMĀ DAĻA

1

Pirmais ziņojums par to, ka uz aerobusa A-300 izcēlies ugunsgrēks un ka lidmašīna mēģinās nolaisties Dalasas Fortvērtas lidostā, pienāca CBA televīzijas Ziņu nodaļā Ņujorkā tikai dažas minūtes pirms pirmā Nacionālo vakara ziņu izlaiduma.

Pēc Austrumu piekrastes vasaras laika pulkstenis rādīja 18.21. CBA Dalasas biroja priekšnieks zvanīja savam Ņujorkas producentam Pakavā.

Mēs sagaidām mūsu lidostā lielu apmēru avāriju. Mazā lidmašīna nogāzusies. Degošais aerobuss, pilns ar pasažieriem, mēģina nolaisties. Policijas un ātrās palīdzības mašīnas drāžas uz lidostu.

-Ak Dievs! kāds cits Ņujorkas producents izsaucās. -Vai mēs varētu dabūt kaut ko, ierakstītu videolentē?

Milzīgais galds, pie kura būtu diezgan vietas divpadsmit cilvēkiem, saucās Pakavs. Tur jau kopš agra rīta tika savāktas un apstrādātas ziņas. Šo darbu pabeidza dažas sekundes pirms pirmā ziņu izlaiduma. Konkurenti šo galdu katrs sauca citādi: CSS-par akvāriju, ABC par malu, bet NBC-par galdu. Lai arī kā tas tika dēvēts nozīme bija viena un tā pati.

Te, neapšaubāmi, bija sapulcināti TV ziņu labākie speciālisti, kas atsijāja ziņas un izlēma, ko rādīt: izpildproducents, TV ziņu galvenais diktors, vecākie producenti, režisors, redaktori, ziņu pārraides autori, grafikas speciālists. Visiem aiz muguras darbojās palīgi. Telpā, līdzīgi orķestra instrumentu klāstam, rindojās pusducis labas kvalitātes datoru, ziņu aģentūru izrakstītāju un dučiem jaunāko telefonaparātu modeļu. Visā telpā bija televizori, kas pēc vēlēšanās rādīja nerediģētas ziņas, gatavos un konkurentu raidījumus.

Pakavs atradās CBA ziņu ēkas ceturtajā stāvā, kur gar vienu sienu bija izvietoti ari Nacionālo vakara ziņu vadošo darbinieku kabineti. Laiku pa laikam viņi aizbēga no Pakava nokveldinātās gaisotnes, lai tur paglābtos.

Šodien tāpat kā vai ik dienas, Pakavu vadīja izpildproducents Čaks Insens. Viņš bija kalsnējs ātras dabas ilggadējs žurnālists, kas savu karjeru sācis laikrakstos un kam vēl arvien piemita vienpusēja tieksme raidīt vietējos un nevis ārzemju ziņu apskatus. Piecdesmit divu gadu vecumā viņš jau bija diezgan vecs savam darbam. Tomēr četru gadu laikā, pretēji jauniem žurnālistiem, kas izdega divos gados, viņa enerģija darbā nebija mazinājusies. Čaks Insens bija lakonisks. Viņš necieta muļķus un pļāpāšanu. Viens no iemesliem bija tas, ka viņa darbā tādām lietām nepietika laika.

Šajā septembra trešdienas vakarā spriegums bija sasniedzis savu augstāko pakāpi. Jau kopš agra rīta Nacionālo ziņu vakara programma bija izvēlēta, pēc svarīguma sakārtota, pārrunāta, mainīta un noteikta. Saņemtas visā pasaulē izvietoto korespondentu idejas, nosūtīti norādījumi, pienākušas atbildes. Un, to darot, Vakara ziņas tika iekļautas paredzētajā raidlaikā. Bija nolemts raidīt astoņus korespondentu ziņojumus, kas katrs ilgs vienu līdz divas minūtes, divus aprakstus un četrus stāstījumus. Apraksts bija diktora stāstījums līdzās attēliem. Stāstījums tas pats, bet bez attēliem. Katrs no tiem ilga divdesmit sekundes.

Līdz raidījuma sākumam bija atlikušas tikai astoņas minūtes. Pēkšņi notikuma dēļ, kas pašlaik attīstījās Dalasā, radās nepieciešamība pārstrādāt visu raidījumu. Lai arī nebija zināms, cik informācijas pienāks un vai būs iespējams izmantot videoierakstus, bija pilnīgi skaidrs, ka kaut kas no raidījuma būs jāizmet un citi materiāli jāpārkārto. Pa to laiku sāksies raidījums. Tā notika diezgan bieži.

Uzmanību visiem! Jauns sakārtojums, Insens striktā balsī pavēlēja. Mēs sāksim ar Dalasu. Krofordam būs jāstāsta. Vai ir kaut kas saņemts no ziņu aģentūrām?

Jā, tikko pienāca no AP. Te tā ir, sacīja vadošais diktors Krofords Slouns. Viņš lasīja izrakstu no tikko pienākušā Associated Press ziņu biļetena.

Slouna ziņas katru vakaru skatījās septiņpadsmit miljoni cilvēku, un viņa kalsno seju, pelēkos matus, aso zodu un it īpaši viņa autoritatīvo, bet nomierinošo stāstījumu pazina visā Amerikā. Pakavā viņš sēdēja goda vietā pa labi no izpildproducenta. Krofords Slouns bija arī pieredzējis žurnālists, un savā profesijā, īpaši pēc tam, kad viņš bija strādājis par CBA korespondentu Vjetnamas kara laikā, ātri izvirzījies uz augšu. Pēc tam viņš strādāja par korespondentu Baltajā namā, bet nu jau trīs gadus bija vadošais ziņu diktors. Viņš bija pazīstams, slavens žurnālists.

Pēc pāris minūtēm viņam būs jādodas uz studiju. Starplaikā viņam bija jāsagatavo stāstījums. Tam viņš paredzēja izmantot to, kas bija saņemts pa telefonu no CBA raidstacijas Dalasā, un AP ziņu biļetenu. Viņam pašam bija jāuzraksta stāstījums. Ne visi vadošie diktori to darīja, bet Slounam, ja vien taš bija iespējams, patika pašam sacerēt to, kas būs jāsaka. Bet tas bija jādara ātri!

No Pakava atkal atskanēja Insena skaļā balss.

-Izņemsim Šauda Arābiju, piecpadsmit sekundes no Nikaragvas…

.To dzirdot, Slouns satrūkās. Viņam šķita nepareizi neraidīt Šauda Arābijas sižetu. Tās bija svarīgas ziņas un ļoti labi sastādīts ziņojums, ko bija sagatavojis Vidējo Austrumu korespondents. Divarpus minūtēs viņš apskatīja Šauda Arābijas naftas produkcijas nākotnes izredzes. Rīt šīs ziņas jau būs novecojušas, īpaši tāpēc, ka citi raidtīkli ari gatavojās tās raidīt šovakar.

Slouns neiebilda pret to, ka Dalasas ziņojums būs pirmais. Bet no pārējās programmas viņš būtu izņēmis ziņojumu no ASV Kongresa par kāda senatora noziedzīgo rīcību. Šis cilvēks kādam milzīgam asignācijas likumprojektam bija klusiņām paredzējis astoņus miljonus dolāru, lai tādā veidā atlīdzinātu vienam no atbalstītājiem un labam draugam. Rūpīgi izmeklējot, šo lietu bija atklājis kāds žurnālists.

Lai arī vilinošāks, Vašingtonas ziņojums bija mazāk svarīgs, jo korumpēts likumdevējs nebija nekas neparasts. Diktors īgņodamies nosprieda, ka šī bija Čakam Insenam ļoti tipiska rīcība. Atkal reiz tika izmestas ārzemju ziņas, kas Slounam likās svarīgas.

Šo divu cilvēku izpildproducenta un vadošā diktora attiecības nekad nebija bijušas labas, un pēdējā laikā tās pasliktinājās vēl arī šī iemesla dēļ. Šķita, ka abi vīrieši nespēj atrast kopēju valodu ne tikai par to, kādas ziņas jāpārraida, bet arī par to, kā tās apstrādājamas. Slounam, piemēram, patiktu, ja galvenos sižetus apskatītu pamatīgi, bet Insens vēlējās sabāzt raidījumā iespējami daudz ziņu, pat tad, ja dažas no tām, kā viņam patika teikt -parādās tikai pāris sekunžu.

Citos apstākļos Slouns, kas skaitījās izpildredaktors, būtu iestājies par Šauda Arābijas sižetu un varbūt savu panācis. Bet šoreiz tam nebija laika.

Ar lielu steigu Slouns atgrūdās no galda un ar ierastu kustību izmantoja savu riteņkrēslu, lai aizbrauktu līdz datoram. Viņš izslēdza troksni ap sevi un sakoncentrējies uzrakstīja šī vakara ziņu pirmos teikumus.

īsi pirms raidījuma mēs saņēmām ziņas par iespējamu traģēdiju Dalasā Fortvērtas lidostā. Mēs uzzinājām, ka pirms dažām minūtēm gaisā notikusi divu lidmašīnu sadursme. Viena no tām bijis pārpildīts Muskegon Airlines aerobuss. Sadursme notikusi virs Teksasas pilsētas Geinsvilas Dalasas ziemeļos. Otra lidmašīna kā ziņo Associated Press bija maza un nogāzās. Nav zināms, kas ar to noticis un cik ir upuru. Aerobuss vēl ir gaisā, bet tas deg, un piloti mēģina nolaisties Dalasā Fortvērtas lidostā. Lidostā ir sapulcējušās ugunsdzēsības un ātrās palīdzības mašīnas… Kamēr viņa pirksti skrēja pa klaviatūru, Slouns domāja par to, ka retais skatītājs izslēgs ziņas, pirms tās būs galā. Viņš savam stāstījumam pievienoja teikumu, kurā lūdza skatītājus gaidīt tālāku informāciju, un tad stāstījumu izrakstīja uz papīra. Citu izrakstu reizē saņems telesufliera darbinieki, un tad, kad Slouns nonāks studijā stāvu zemāk, stāstījums būs sagatavots nolasīšanai no ekrāna.

Kamēr Slouns ar papīriem rokās drāzās lejā pa kāpnēm uz trešo stāvu, Insens kliedza uz kādu no vecākajiem producentiem:

-    Nolādēts, vai mums būs degošā aerobusa attēli?

-Čak, man liekas, ka ne.

Iespiedis tālruņa klausuli starp plecu un ausi, producents runāja ar centrālās ziņu telpas nacionālo redaktoru.

-     Degošā lidmašīna tuvojas lidostai, bet videokamera ir divdesmit jūdžu tālumā. Viņi to nesasniegs laikā.

Insens, neredzot izeju, nolamājās.

-Sūdi!

Ja televīzijas darbinieki par bīstamiem uzdevumiem saņemtu medaļas, Ernijam Lasalam ar tām būtu pilna krūteža. CBA Nacionālo ziņu redaktoram bija tikai divdesmit deviņi gadi, bet viņš bija izcili strādājis par lauka producentu ļoti bīstamās vietās: Libānā, Irānā, Angolā, Folklendu salās, Nikaragvā un citur, kur radās grūtas situācijas. Lai gan tādu situāciju netrūka arī mūsu dienās un pat Amerikā bieži nācās sastapties ar sarežģītām situācijām, Ernijs Lasals tagad tās vēroja no ērta krēsla lielā kabinetā, no kura varēja pārredzēt visu ziņu telpu.

Lasals bija neliela auguma, enerģisks, ar labi koptu bārdu un glīti ģērbies. Viņa darbalauks bija ļoti plašs, un viņš bija viens no diviem augstākajiem Ziņu nodaļas vadītājiem. Otrs bija ārzemju ziņu redaktors. Ja viņu atbildības sfērā notika kaut kas svarīgs, abu rīcībā bija galdi ziņu telpā. Un tā, saņemot ziņas par iespējamo traģēdiju Dalasā, Lasals steidzīgi devās pie sava galda.

Ziņu telpa izvietojās vienu stāvu zem Pakava. Turpat atradās arī raidīšanas studija, un nemiera un kustības pilno ziņu telpu varēja redzēt raidījuma aizmugurē. Kontroitelpa, kur kāds režisors apgādāja raidījumu ar dažādajiem blakusefektiem, atradās pagrabā.

Pagājušas bija tikai septiņas minūtes, kopš Dalasas birojs paziņoja par degošā aerobusa tuvošanos lidostai. Lasals nometa klausuli, pacēla citu un reizē lasīja jaunu AP ziņu biļetenu, kas tikko bija parādījies viņa datorā. Viņš turpināja darīt visu, lai stāstījums būtu pilnīgs, reizē ziņojot Pakavam par notikumiem.

Tas bija Lasals, kas paziņoja nelāgās ziņas par to, ka videokamera vēl arvien ir tālu no lidostas. Izrādījās, ka Dalasas birojam ir saspringta diena un visas mašīnas ar videokameru operatoriem nelaimīgā kārtā ir tālu prom no lidostas.

Jādomā, ka attēlu no aerobusa iespaidīgās un, iespējams, traģiskās piezemēšanās nebūs, un neko nevarēs parādīt pirmajā ziņu izlaidumā, ko ar satelīta palīdzību pārraidīja Austrumu krasta un valsts vidienes skatītājiem.

Vienīgais apmierinājums bija tas, ka Dalasas birojs teicās uzzinājis, ka tādu attēlu nebūs nevienam, lai gan visu raidtīklu videokameras drāzās uz lidostu, neievērojot ātruma ierobežojumus.

Ernijs Lasals reizē runāja pa diviem telefoniem, kad spoži apgaismotajā studijā ienāca Krofords Slouns. Skatītājiem likās, ka Slouns runā no ziņu telpas. Patiesībā studiju no ziņu telpas atdalīja skaņu necaurlaidīgs, biezs stikls, izņemot tās reizes, ja parastais ziņu telpas troksnis bija raidījumam nepieciešams.

Tagad pulkstenis rādīja 18.28. Pēc divām minūtēm sāksies pirmais ziņu izlaidums.

Slouns ieslīdēja savā krēslā, kas atradās tieši iepretī trešajai videokamerai. Pie viņa piesteidzās grimētāja. Pirms desmit minūtēm Slounu nogrimēja, bet tagad jaunā sieviete nopūderēja viņam pieri, sasukāja matus un uzpūta mazliet matu lakas.

Paldies, Ņina, Slouns mazliet nepacietīgi norūca, pārskatīja papīrus, salīdzinot, vai pirmie teikumi atbilst tam, kas, rakstīts ar ļoti lieliem burtiem, bija izlasāms uz telesufliera ekrāna un ļāva Slounam stāstīt, skatoties tieši uz skatītājiem. Papīri, kas diktoriem vienmēr atrodas priekšā, ir paredzēti gadījumā, ja telesuflieris sabojājas.

Studijas skatuves meistars skaļi sauca:

-Viena minūte.

Ziņu istabā Ernijs Lasals pēkšņi iztaisnoja muguru, sakoncentrēja uzmanību un jutās pārsteigts.

Pirms minūtes Dalasas biroja vadītājs bija lūdzis pagaidīt, jo zvanīja cits telefons. Kamēr Lasals gaidīja savienojumu, viņš varēja dzirdēt biroja vadītāja balsi, bet ne viņa teikto. Tad biroja vadītājs atgriezās, un viņa teiktais lika Lasalam plati pasmaidīt.

Lasals pacēla sarkanā telefona klausuli, un caur pastiprinātājiem viņa balsi varēja sadzirdēt visās TV ziņu telpās.

-Nacionālais ziņu galds, Lasals. Labas ziņas. Mums tagad ir tiešas ziņas no Dalasas Fortvērtas lidostas. Lidostā, gaidot tālākus lidojumus, atrodas Pārtridžs, Ābrama un Mins Van Kāns. Ābrama tikko piezvanīja Dalasas birojam, un viņi paliks tur, lai raidītu ziņojumus. Vēl: kāds no mūsu satelīta busiņiem ir pametis savu uzdevumu un ļoti drīz ieradīsies lidostā. Mums ir satelīta savienojums no Dalasas uz Ņujorku un mēs sagaidām, ka pirmajam ziņu izlaidumam iegūsim attēlus.

Mēģinādams būt lakonisks, Lasals tomēr nevarēja noturēties, neizrādot apmierinājumu. Par atbildi no Pakava atskanēja aplausi. Bet Krofords Slouns studijā apgriezās uz sava riteņkrēsla un sajūsmā pacēla abus īkšķus Ernija virzienā.

Kāds darbinieks nolika Lasala priekšā datora izdruku. Viņš uz to paskatījās un turpināja runāt:

-No Ābramas saņemts šāds ziņojums: Aerobusā atrodas 286 pasažieri un 11 apkalpes locekli. Otra sadursmē cietusī lidmašīna Paipera privātā lidmašīna nogāzās pie Geinsvilas, un neviens nav izglābies. Pilsētā ir ievainotie, bet mēs nezinām, cik un vai ir nopietni ievainojumi. Sadursmē aerobusam norauts viens motors, un piloti mēģina nosēsties, izmantojot otru. Uguns plosās norautā motora apkaimē. Ziņojuma beigas.

Lasals nosprieda, ka viss, kas pēdējo piecu minūšu laikā pienācis no Dalasas, ir nostrādāts profesionāli. Bet tas nebija nekas'pārsteidzošs, jo Ābramas, Pārtridža un Van Kāna grupa bija viena no CBA labākajām ziņu komandām. Rita Ābrama, lauka producente, agrāk bija reportiere, pazīstama ar to, ka ātri aptvēra situāciju un prata par to paziņot ari ļoti nelabvēlīgos apstākļos. Harijs Pārtridžs bija viens no labākajiem televīzijas reportieriem viņš specializējās kara reportāžās. Tāpat kā Krofords Slouns, arī viņš bija sūtījis reportāžas no Vjetnamas; no viņa katrā laikā varēja sagaidīt lieliskus ziņojumus. Videokameru pārvaldīja Mins Van Kāns, vjetnamietis, kas tagad bija Amerikas pilsonis. Viņš uzņēma lieliskus attēlus, dažreiz to darot bīstamās situācijās, neņemot vērā savu drošību. Tas, ka šie trīs pašreiz jau atradās lidostā, garantēja labus panākumus.

Tagad, minūti pēc 18.30, Nacionālo vakara ziņu pirmais izlaidums bija sācies. Pasniedzies Lasals pagrieza pogu, kas viņam ļāva dzirdēt Slouna balsi, stāstot par situāciju Dalasā. Viņš redzēja, ka kāda roka noliek Slouna priekšā papīra lapu. Tas bija Lasala ziņojums. Pavēries uz leju, Slouns to neuzkrītoši pievienoja savam uzrakstītajam tekstam. To viņš, kā vienmēr, izdarīja lieliski.

Kopš Lasala pēdējā ziņojuma noskaņa augšā pie Pakava bija mainījusies. Vēl arvien bija steiga, bet tagad to pārmāca cerīgs optimisms par to, ka notikumi Dalasā atrodas labās rokās un drīz būs pilnīgāks ziņojums un videoattēli. Čaks Insens un pārējie mēģināja šai informācijai atrast vietu, izgriežot un saīsinot tekstus. Šķita, ka sižets par korumpēto senatoru galu galā tomēr neparādīsies. Bija sajūta, ka visi dara to, kas viņiem padodas vislabāk: tiek galā ar laika trūkumu un kritisko stāvokli.

Aprauti teikumi, bieži saprotami tikai viņiem pašiem, lidinājās telpā.

Šim gabalam ir bēdīgi attēli.

-Šī kopija ir jūtami jāsaīsina.

-Videolenšu telpa: mēs nokaujam '16: korupciju'. Bet tā var atgriezties, ja mēs nedabūjam Dalasu.

Šī gabala pēdējās piecpadsmit sekundes ir nāvīgas. Mēs stāstīsim par to, ko visi jau zina.

Vecā lēdija Omahā par to nezina.

Tad viņa arī nekad neuzzinās. Izmest!

Pirmā daļa tikko beidzās. Tagad ir sludinājumi. Mēs esam četrdesmit sekundes par smagu.

-Ko par Dalasu ziņo konkurenti?

-To pašu, ko mēs stāstījumu.

Man «Narkotiku reidam» vajag virsrakstu un beigu teikumu.

Izņemiet sižetu! Tas nekam neder.

Mēs šovakar mēģinām sešus kilogramus mēslu sabāzt piecu kilogramu maisā.

Kāds nejaušs vērotājs, kas nepazīst šos cilvēkus, varētu domāt: vai šīs maz ir cilvēcīgas būtnes? Vai viņiem tas neko nenozīmē? Vai viņiem nav jūtu, pat mazumiņa līdzjūtības? Vai kāds no viņiem ir jele iedomājies par trīssimt izmisušajām dvēselēm, kas sēž degošajā lidmašīnā un kas visi pēc maza brīža var iet bojā? Vai te nav neviena, kam tas rūp?

Un kāds, kas pārzina šo darbalauku, atbildētu: Jā, šajā ēkā ir cilvēki, kam tas ir svarīgi. Viņi par to bēdāsies pēc ziņu pārraides. Dažus šausmas pārņems tad, kad viņi būs nonākuši mājās, un, ja ziņas būs loti sliktas, daži raudās. Bet pašreiz nevienam nav laika. Šie ir cilvēki, kas sagatavo ziņas. Viņu darbs ir fiksēt un parādīt notikumus secīgi gan slikto, gan labo. Tas viņiem ir jādara ātri, prasmīgi un saprotami.

Un tāpēc, kad no ziņu pārraides sākuma jau bija pagājušas desmit minūtes, vienīgais svarīgais jautājums Pakavā, kā arī tiem, kas strādāja ziņu telpā un studijā, bija: vai drīz no Dalasas Fortvērtas būs pilnīgāks stāstījums ar videoattēliem?

2

Piecu žurnālistu grupai, kas atradās Dalasas Fortvērtas lidostā, šie notikumi bija sākušies jau pirms dažām stundām un sasniedza kulmināciju ap 17.10 pēc vidējās joslas vasaras laika.

Šie pieci bija Harijs Pārtridžs, Rita Ābrama, Mins Van Kāns, CBA komandas skaņu inženieris Kens Oil āra un laikraksta New York Times ārlietu korespondents Greiams Broderiks. Viņi bija atstājuši Salvadoru vēl pirms saullēkta, nonākuši Mehikositijā un pēc neilgas gaidīšanas devušies uz Dalasas Fortvērtas lidostu. Tagad viņi gaidīja savus lidojumus, turklāt katrs uz citu vietu.

Viņi bija noguruši -nejau no ilgā šīsdienas ceļojuma vien, bet arī no tiem diviem mēnešiem, kurus bija pavadījuši, vācot un apkopojot materiālu par dažiem īpaši asiņainiem kariem Dienvidamerikā.

Gaidot lidojumus, viņi sēdēja lidostas zāles 2E bārā, kas bija tikai viens no divdesmit četriem ļoti pārpildītiem lidostas bāriem. Bāra iekārta bija moderni utilitāra. To ieskāva stikla siena, aiz kuras kā ziemas dārzā zaļoja krāšņumaugi. Zilrūtaina audekla paneļi, ko apgaismoja rozā spuldzes, nokarājās no griestiem. Broderiks teica, ka tā izskatījusies maukumāja, ko viņš reiz apmeklējis Mandalejā.

No sava galdiņa netālu no loga viņi varēja redzēt lidlauku un 20. izeju, un cauri tai Harijam Pārtridžam tūlīt būtu jādodas uz Toronto. Bet šovakar lidojums aizkavējās tika paziņots, ka lidmašīna kavēsies vismaz stundu.

Pārtridžs bija garš, izstīdzējis vīrietis ar milzīgu, blondu matu ērkuli. Un pat tagad, kad viņam bija pāri četrdesmit un mati jau ieguvuši iesirmu toni, viņš joprojām bija saglabājis zēniskumu un izskatījās daudz jaunāks par saviem gadiem. Šobrīd viņš jutās tik labi, ka viņu neuztrauca ne lidmašīnas novēlošanās, ne cits kas. Viņam bija paredzama trīs nedēļu ilga atpūta, un šī atpūta un izklaidēšanās viņam bija ļoti nepieciešama.

Ritai Abramai bija jālido uz Mineapolisu Sentpolu. No turienes viņa plānoja doties uz kāda drauga fermu, kur bija paredzēts nedēļas nogali pavadīt ar kādu precētu, vadošu CBA darbinieku. Bet par to viņa negrasījās runāt. Mins Van Kāns un Kens O'Hāra devās mājup uz Ņujorku. Tāpat arī Greiams Broderiks.

Pārtridža, Abramas un Mina trio ļoti bieži kopā veica darba uzdevumus. Šajā pēdējā braucienā viņiem pirmo reizi līdzi bija arī O'Hāra skaņu inženieris. Viņš bija jauniņš, bāls, tievs kā skals un savu brīvo laiku pavadīja, ieracies elektronikas žurnālos. Arī tagad viņš tādu turēja priekšā.

Broderiks neiederējās šajā sabiedrībā. Viņš gan bieži strādāja līdzās televīzijas žurnālistiem, un parasti viņi labi satika. Bet šajā brīdī Times žurnālists apaļīgs, cienīgs un mazliet īdzīgs bija kareivīgā noskaņojumā. i

Trīs no viņiem bija mazliet par daudz iedzēruši, izņemot Kānu, kas dzēra tikai sodas ūdeni, un skaņu inženieri, kas ilgu laiku sūca vienu alus glāzi un teica, ka vairāk negribot.

Paklausieties, jūs, turīgais kuņas bērns, Broderiks uzbrēca Pārtridžam, kas bija izvilcis naudasmaku. Es sacīju, ka maksāšu par šo kārtu, un tā es tiešām darīšu. Viņš uzlika uz apkalpotāja paplātes vienu divdesmit un vienu piecu dolāru zīmi, un apkalpotājs no tās nocēla trīs dubultos skočus un vienu glāzi sodas ūdens. Tāpēc vien, ka jūs pelnāt divreiz vairāk, padarot tikai pusj no tā, ko es, jums laikrakstu žurnālistam nav jāpiedāvā žēlastības dāvana.

-Tā Kunga vārdā, Rita teica. -Brod, kā būtu, ja jūs reiz apstādinātu to veco, nodrāzto skaņuplati!

Rita, kā viņai tas palaikam gadījās, pateica to ļoti skaļi. Tobrīd divi lidostas Sabiedriskās drošības departamenta formās ģērbti inspektori gāja cauri bāram. To dzirdot, viņi ieinteresēti apstājās. Inspektorus ievērojusi, Rita pasmaidīja un pamāja. Viņi nopētīja grupu pie galda, videokameras un citus aparātus, kas bija izrotāti ar CBA uzlīmēm, pasmaidīja un devās tālāk.

Harijs Pārtridžs, kas to visu vēroja, nolēma, ka Rita šodien izskatās tieši tik veca, cik ir. Lai arī no viņas strāvoja spēcīga seksualitāte, kas vienmēr bija pievilkusi vīriešus, viņas sejā bija parādījušās jaunas grumbas. Arī stūrgalvība, kas viņai lika smagi strādāt un prasīt to no viņas līdzbiedriem, pēdējā laikā bija uzradusies kā valdonīga klīrība. Protams, tam bija ari iemesls. Viņa un pārējie pēdējo divu mēnešu laikā bija ārkārtīgi smagi strādājuši.

Ritai bija četrdesmit trīs gadi, un vēl pirms sešiem gadiem viņu varēja redzēt ziņu raidījumos, lai arī ne tik bieži kā agrāk, kad viņa bija daudz valdzinošāka. Visi saprata, ka tā ir riebīga un negodīga sistēma, kas atļauj vīriešiem parādīties televizoru ekrānos pat ļoti veciem. Sievietes to nedrīkstēja, viņas tika atbīdītas malā kā nolietotas konkubīnes. Bija tādas, kas cīnījās pretī un mēģināja šo sistēmu mainīt. Reportiere un galvenā diktore Kristīne Krafta to bija darījusi pat tiesā, bet neko nepanāca.

Rita nevēlējās cīnīties un pārgāja uz producēšanu. Tagad viņa bija aiz kameras, nevis tās priĢkšā, un viņa šajā darbā bija guvusi daudz uzvaru un panākumu. Drīz vien viņa bija iegalvojusi priekšniecībai, ka var veikt grūtus uzdevumus ārzemēs, kas parasti tika vīriešiem. Viņi bija cīnījušies pretī, bet tad to atmetuši, un tagad Rita parasti kopā ar Hariju Pārtridžu iekļuva visbīstamākajās vietās, kur cīņas bija visasiņainākās un dzīves apstākļi vissliktākie.

Broderiks bija apsvēris Ritas priekšlikumu un sacīja:

Nav jau tā, ka jūs, elegantie televīzijas žurnālisti, darāt kaut ko ārkārtīgi svarīgu. Katru vakaru tajā niecīgajā ziņām atvēlētajā spraudziņā neietilpst vairāk kā drumslas no tā, kas ik dienas notiek pasaulē. Cik jums tur ir-deviņpadsmit minūtes?

-Ja jau jūs tēmējat uz mums, Pārtridžs mīlīgi ieteicās,

-     tad vispirms laikrakstu žurnālistiem vajadzētu viņu faktus dot pārbaudītus un uz karstām pēdām. Ziņas ir divdesmit vienu ar pusi minūti garas.

-Un tas atstāj septiņas minūtes reklāmām, Rita piebilda,

-    kas, starp citu, sedz Harija lielisko algu, kas jūs, savukārt, padara zaļu no skaudības.

Rita ar savu parasto skarbo patiesību bija trāpījusi naglai uz galvas. Kā Pārtridžs labi zināja, laikrakstu žurnālisti ņēma ļaunā lielo algu starpību ar televīzijas žurnālistiem. Viņš pats pelnīja 250 000 dolāru gadā. Broderiks, lielisks žurnālists, droši vien nesaņēma vairāk kā 85 000 dolāru.

Bet, it kā viņa domu skrējiens nebūtu pārtraukts, Times žurnālists turpināja:

-Tas viss, ko jūsu raidtīkla Ziņu nodaļa dienā sagatavo, nepiepildītu mānā laikrakstā pat puslapu.

Muļķīgs salīdzinājums, Rita atcirta. Katrs zina, ka viens attēls ir tūkstoš vārdu vērts. Mums ir simtiem attēlu, un mēs aizvedam cilvēkus tur, kur tas notiek, tā, lai viņi paši savām acīm varētu to visu redzēt. Neviens laikraksts līdz šim to nav varējis izdarīt.

Broderiks, turot vienā rokā glāzi ar dubultskoču, ko viņš malkoja, pamāja ar otru, lai Ritu apklusinātu.

-Tas nav… nav… svarīgi.

Ar šo vārdu viņam bija grūtības, un iznāca «svārstīgi».

Bet Mins Van Kāns, kas parasti bija mazrunīgs, pajautāja:

Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka jūs esat bezcerīgi. TV ziņas ir mirstošas. Jūs visu laiku pārraidījāt tikai virsrakstus, un tagad vietējās raidstacijas dara to pašu, lietojot tehniku, kas sagādā ziņas no ārpuses. Un tā viņi lēnām jums izplēš gabalu pa gabalam kā maituērgļi sprāgonim.

Nu, teica Pārtridžs, kas vēl arvien jutās labi un tīkami, ir tādi, kas to pareģojuši jau gadiem ilgi. Bet paskatieties! Mēs vēl arvien dzīvojam, un dzīvojam labi, jo ļoti daudz cilvēku skatās TV ziņas to augstās kvalitātes dēļ.

if

-      Jums ir nolādēta taisnība, Rita ieņēma dzēriena malku. Bet jums nav taisnība, Brod, ka vietējās ziņas kļūst labākas. Tā nav. Tās kļūst sliktākas. Daži no tiem, kas atstāja TV ziņas, cerot, ka vietējie raidījumi ar laiku būs vienīgie, tagad ir loti vīlušies un lūdzas, lai viņus paņem atpakaļ.

Broderiks jautāja:

-    Kāpēc tā?

Rita atbildēja:

-    Tāpēc, ka vietējo raidstaciju vadība uzskata ziņas par veidu, kā pārdot reklāmas, ieņemot daudz naudas. Viņi aizsūta kādu jaunuli kaut ko izpētīt, bet viņš nekādā ziņā nevar sacensties ar TV ziņu reportieru zināšanām un aizmuguri.

Harijs Pārtridžs nožāvājās. Viņš labi zināja, ka šī tēma bija jau daudzas reizes izrunāta. Tā noderēja, lai īsinātu laiku, bet tai nevajadzēja īpaši daudz prāta spēju.

Pēkšņi viņš ievēroja, ka kaut kas ir mainījies.

Abi inspektori vēl arvien atradās bārā. Viņi bija kļuvuši ļoti vērīgi un saspringti ieklausījās savās rācijās. Kāds kaut ko ziņoja. Pārtridžs saklausīja atsevišķus vārdus -«… otrais trauksmes stāvoklis… sadursme gaisā… tuvojas skrejceļam «viensseptiņi kreisais»… visiem Drošības dienesta darbiniekiem doties uz…» Inspektori steidzīgi metās ārā no bāra.

Arī citi grupas locekļi to bija dzirdējuši.

-Hei, sacīja Mins Van Kāns, varbūt…

Rita pielēca kājās.

-    Es uzzināšu, kas notiek.

Arī viņa steidzīgi atstāja bāru. Mins un O'Hāra sāka vākt kopā savu aparatūru. Pārtridžs un Broderiks darīja to pašu ar savu bagāžu.

Viens no inspektoriem vēl bija saskatāms. Pie American Airlines biļešu kases Rita viņu panāca. Domās viņa viņu novērtēja kā jaunu, izskatīgu vīrieti ar futbolista augumu.

-Es strādāju CBA Ziņu nodaļā, viņa sacīja un parādīja savu preses kartīti.

Viņa acis Ritu nekaunīgi nopētīja.

-Jā, es zinu.

Citos apstākļos, Rita nodomāja, es varētu viņu iepazīstināt ar jaukumiem, ko spēj sniegt vecāka sieviete. Bet tam diemžēl nebija laika. Viņa vaicāja:

-    Kas notiek?

Inspektors vilcinājās.

-Par to jums jājautā Informācijas birojā.

Rita nepacietīgi teica:

-To es izdarīšu vēlāk. Mums ir jāsteidzas, vai ne? Stāstiet!

-Ar Muskegon Airlines notikusi nelaime. Viens no viņu aerobusiem lidojumā cietis. Tas nolaidīsies degošs. Mums izziņoja otro trauksmes stāvokli, kas nozīmē, ka visu glābējdienestu tehnika jau ir ceļā uz skrejceļu «viens-septiņi kreisais». -Viņa balss bija nopietna. Izskatās padrūmi.

Man ar operatoru jātiek uz turieni. Tūlīt un ātri! Pa kuru ceļu mums jāiet?

Inspektors papurināja galvu.

-Ja jūs to darīsiet bez pavadoņiem, jūs tālu netiksiet. Jūs apcietinās.

Rita atcerējās, ka Fortvērtas lidosta ir slavena sakarā ar savu labo sadarbību ar presi. Viņa norādīja uz inspektora rāciju.

-    Vai jūs varat sasaukt Informācijas biroju?

-Es varētu.

-Tad dariet to! Lūdzu\

Viņas pierunāšana līdzēja. Inspektors noraidīja izsaukumu un saņēma atbildi. Paņēmis Ritas preses kartīti un to nolasījis, viņš izskaidroja, ko viņi vēlas darīt.

Atbilde bija ātra.

-Sakiet viņiem, lai vispirms tie atnāk uz Drošības dienesta biroju izrakstīt un saņemt preses žetonus.

Rita novaidējās. Viņa norādīja uz rāciju.

-Ļaujiet man pašai parunāt.

Inspektors piespieda pārraides pogu. Viņš turēja mikrofonu Ritai pie mutes.

Viņa runāja ātri: Mums nav laika, jums tas jāsaprot. Mēs esam no TV Vakara ziņām. Mums ir visas pilnvaras. Ja vajag, mēs visas papīru būšanas nokārtosim pēc tam. Bet tagad, lūdzu, lūdzu, ļaujiet mums doties uz notikuma vietu.

-Gaidiet!

Tss pārtraukums, tad rācijā atskanēja cita, noteiktāka balss.

Labi, ātri dodieties uz deviņpadsmito izeju. Kāds jūs aizvedis līdz lidlaukam. Tur būs busiņš ar bākugunīm. Es būšu pie stūres.

Rita paspieda inspektora roku.

-Paldies, draudziņ!

Tad viņa steidzās pie Pārtridža un pārējiem, kas nupat atstāja bāru. Broderiks bija pēdējais. Promiedams viņš uzmeta nožēlas pilnu skatienu neizdzertajām glāzēm, par ko bija samaksājis.

Vērsdamas pie saviem kolēģiem, Rita veikli izstāstīja, ko uzzinājusi. Tad viņa pagriezās pret Pārtridžu.

-Tas varētu būt kaut kas liels. Dodieties uz lidlauku! Es tik vēl piezvanīšu un tad jūs uzmeklēšu. Viņa paskatījās rokaspulkstenī. 17.20. Ņujorkā ir par stundu vēlāks.

-Ja mēs to paveiksim ātri, mēs varētu pagūt pirmie.

Bet klusībā viņa pati par to šaubījās.

Pārtridžs klusēdams pamāja, pieņemdams Ritas rīkojumu. Dažbrīd attiecības starp korespondentu un producentu nebija īsti skaidras. Oficiāli izbraukuma producents tāds kā Rita Ābrama bija atbildīgs par visu izbraukuma komandu, ieskaitot korespondentu. Ja kaut kas nogāja greizi, vainīgs bija producents. Taču, ja viss izdevās labi, korespondents, kas bija redzams TV ekrānos, saņēma atzinību, lai gan tieši producents sižetā bija ielicis daudz darba un veiksmīgu ideju.

Ja reportieris tāds kā Harijs Pārtridžs bija slavens un daudzpieredzējis, šīs attiecības dažreiz bija pretējas. Korespondents pārņēma komandu, un producents pakļāvās. Bet tad, kad Pārtridžs un Rita strādāja kopā, ne vienam, ne otram subordinācijas attiecības neko nenozīmēja. Viņi vienkārši gribēja iesniegt tik labas reportāžas, cik vien viņi, kopā strādādami, to spēja.

Kamēr Rita steidzās pie telefonautomātaj Pārtridžs, Mins un O'Hāra ātri devās uz 19. izeju, lai nokļūtu uz lidlauka. Greiams Broderiks, apjēgdams notiekošo, ātri atskurba un steidzās viņiem cieši pa pēdām.

Pie 19. izejas bija uzraksts:

REZERVES IZEJA LIETOT TIKAI ĀRKĀRTAS GADĪJUMĀ IESLĒGSIES SIGNALIZĀCIJA

Neviena amatpersona nebija redzama, un Pārtridžs bez domāšanas atgrūda durvis, bet pārējie viņam sekoja. Kad viņi bija norībinājuši lejā pa metāla kāpnēm, aizmugurē atskanēja skaļš trauksmes zvans. Taču viņi tam nepiegrieza vērību un izskrēja uz uzbrauktuves.

Bija dienas sastrēgumstunda, un lidlauks mudžēja no dažādiem tehniskajiem un lidostas transportlīdzekļiem. Pēkšņi piedrāzās busiņš, uz kura jumta zibsnīja bākugunis. Riepām spalgi nokaucoties, tas apstājās pie 19. izejas.

Mins, kas tam bija vistuvāk, atrāva vaļā durvis un ielēca iekšā. Arī pārējie jukjukām saklupa tajā. Šoferis slaida auguma jauns melnādainais brūnā darba uzvalkā ar rāvienu uzņēma ātrumu un drāzās uz priekšu tikpat strauji kā bija ieradies. Neatskatīdamies viņš teica:

-Sveiki, veči! Es esmu Vernons no Informācijas.

Pārtridžs iepazīstināja ar sevi un pārējiem.

Pasniedzies līdz sēdeklim sev blakus, Vernons izcēla trīs zaļus preses žetonus. Viņš tos padeva uz aizmuguri.

Tie ir pagaidu. Bet labāk spraudiet tos klāt! Es jau esmu pārkāpis vairākus noteikumus, taču, kā teica jūsu draudzene, mums nav īpaši daudz laika.

. Šķērsojuši divus taksometru piebraucamos ceļus, viņi tagad brauca uz austrumiem, paralēli galvenajam iebraukšanas ceļam. Priekšā pa labi bija divi skrejceļi. Pie tālākā bija sabraukušas glābšanas dienestu mašīnas.

Lidostā Rita pa to laiku bija sazvanījusi CBA Dalasas biroja priekšnieku. Kā Rita saprata, viņš par šo lietu jau zināja un bija mēģinājis nogādāt uz lidostu filmēšanas grupu. Viņš bija sajūsmā par ziņu, ka Rita un viņas komanda jau ir notikuma vietā.

Viņa lūdza to paziņot arī Ņujorkai un tad jautāja:

-Vai ir kādas cerības dabūt satelītraidītāju?

-Jā, ir. Tas ir mobilais satelītraidītājs, kas pašreiz ir atceļā no Arlingtonas.

Rita zināja, ka Arlingtona atrodas tikai trīspadsmit jūdžu attālumā no lidostas. Satelītraidītāja furgons, kas piederēja CBA raidstacijas filiālei KDLS-TV, bija devies uz Arlingtonas stadionu filmēt kādas sacīkstes. Bet nu šis nodoms tika grozīts, un furgons jau bija ceļā uz lidostu. Šoferim un tehniskajiem darbiniekiem pa mobilo telefonu tika dots rīkojums sadarboties ar Ritu, Pārtridžu un pārējiem.

Šīs ziņas Ritu iepriecināja. Viņa saprata, ka nu ir reālas iespējas pagūt šo notikumu ar visiem videoattēliem pārraidīt uz Ņujorku un parādīt Nacionālo vakara ziņu izlaidumā.

Lidostas busiņš, kurš veda CBA trijotni un Times korespondentu, tuvojās skrejceļam 1-7 L. Cipari norādīja uz kompasa 170° un dienvidu virzienu. Burts L savukārt nozīmēja, ka tas ir kreisais [1] no diviem paralēlajiem skrejceļiem. Tāpat kā visās citās lidostās, šis apzīmējums bija uzrakstīts ar ļoti lieliem, baltiem burtiem uz skrejceļa asfalta.

Vēl arvien braucot lielā ātrumā, Vernons paskaidroja:

-Katrs pilots, kas nonāk briesmās, pats drīkst izvēlēties nosēšanās skrejceļu. Pie mums parasti tas ir 1-7 L. Šis mazulis ir vairāk nekā 200 pēdu plats un atrodas vistuvāk glābējiem.

Busiņš apstājās uz taksometru piebraucamā ceļa, kur tas šķērsoja skrejceļu un no kurienes varētu būt labi redzama lidmašīnas nolaišanās.

-Te būs vietējais komandpunkts, teica Vernons.

Glābējdienestu mašīnas turpināja ierasties, un dažas no tām piestāja viņiem līdzās. No lidostas ugunsdzēsības spēkiem ieradās septiņas dzeltenas ugunsdzēsēju platformas: četri milzīgi Oshkosh M 15 putu izpūtēji, braucošas kāpnes un divas nelielas speciālās operatīvās mašīnas. Putu izpūtēji, kas brauca uz gigantiskiem sešpēdaugstiem riteņiem ar motoru gan priekšā, gan aizmugurē un milzīgiem izvirzītiem augstspiediena uzgaļiem, izskatījās ka veselas savrupas ugunsdzēsības stacijas. Speciālo operatīvo mašīnu īpatnējā konstrukcija savukārt ļāva ātri un veikli manevrēt tiešā degošas lidmašīnas tuvumā.

Piedrāzās pusducis baltzilu policijas džīpu, kas izverda policistus. Viņi atvēra bagāžniekus, izcēla no tiem ugunsdrošus sudrabkrāsas kombinezonus un uzvilka tos. Lidostas policisti ir apmācīti cīņai ar uguni paskaidroja Vernons. Pa busiņa radio bija dzirdami rīkojumi.

Ugunsdzēsības mašīnas, ko komandēja leitnants no dzeltena šedana, sāka ieņemt pozīcijas gar visu skrejceļa malu. Arī ātrās palīdzības mašīnas, kas bija izsauktas no visas apkaimes, sāka ierasties lidostā, bet novietojās attālāk.

Pārtridžs izlēca no busiņa pirmais, un, stāvēdams tam līdzās, tagad steidza rakstīt piezīmes. Broderiks darīja to pašu, bet ne tik steidzīgi. Mins Van Kāns veikli uzrāpās uz busiņa jumta un tagad, stāvēdams tur ar sagatavoto videokameru, sāka pārlūkot debesis ziemeļu virzienā. Viņam līdzās bija Kens O'Hāra, kas sakārtoja vadus un mikrofonu.

Gandrīz tūliņ varēja saredzēt degošo lidmašīnu. Tā bija apmēram piecu jūdžu attālumā un to pavadīja biezi, melni dūmi. Mins pacēla kameru un turēja to ļoti mierīgi, vienu aci piespiedis skata meklētājam.

Viņam bija stingri būvēts ķermenis. Viņš bija tikko piecas pēdas garš, bet ar platiem pleciem un garām, muskuļotām rokām. Viņa tumsnējā sejā, ko bērnībā bija izraibinājušas bakas, vīdēja rāmas, brūnas acis, kas nekad nerādīja to, ko domā. Tie, kas viņu pazina tuvāk, sacīja, ka vajadzējis daudz laika, lai viņu iepazītu.

Bet par vienu visi bija vienisprātis Mins ir strādīgs, uzticams, godīgs un viens no vislabākajiem TV operatoriem savā jomā. Viņa attēli vienmēr bija vairāk nekā labi. Nereti tie pievērsa uzmanību pat ar māksliniecisku vērtību. Priekš CBA viņš strādāja vispirms jau Vjetnamā, kur, būdams vienkāršs jauniesauktais, viņš mācījās amatu no kāda amerikāņa džungļu kara laikā Mins nesa viņa aparatūru. Kad mīna viņa skolotāju nogalināja, Mins viens pats līķi bija atnesis atpakaļ uz nometni. Tad viņš bija atgriezies džungļos filmēt. Neviens CBA neatcerējās, ka būtu viņu pieņēmis darbā. Tas bija pats par sevi saprotams.

1975. gadā, kad Saigonas krišana jau bija nenovēršama, Mins, viņa sieva un divi bērni atradās starp tiem nedaudzajiem laimīgajiem, kurus armijas helikopteri CH-53 no ASV vēstniecības jumta nogādāja drošībā uz ASV 7. flotes kuģiem. Mins to visu filmēja, un tas tika izmantots Nacionālajās vakara ziņās.

Tagad viņš atkal filmēja sižetu par notikumu gaisā citādu, bet ne mazāk dramatisku, tādu, kura iznākums vēl nebija zināms. Objektīvā aerobusa apveids kļuva arvien skaidrāk saskatāms. Tāpat labāk varēja redzēt spožo liesmu labajā pusē un dūmu asti, kas vilkās aiz tās. Kļuva iespējams saskatīt, ka liesmas nāk no tās vietas, kur vajadzēja atrasties dzinējam, bet kur bija palicis tikai dzinēja pilons. Minam, tāpat kā pārējiem, bija jābrīnās, ka visa lidmašīna vēl nav liesmu pārņemta.

Bet busiņā Vernons bija pārslēdzis radio uz aviācijas vilni. Varēja dzirdēt, kā gaisa satiksmes kontrolieris sarunājas ar aerobusa pilotiem. Vērojot viņus radarā, kontrolieris mierīgā balsī brīdināja:

-Jūs esat mazliet par zemu, lai nolaistos… jūs virzāties par daudz uz kreiso pusi… tagad jūs esat pareizā pozīcijā un uz centra līnijas…

Bet varēja skaidri saredzēt, ka aerobusa pilotiem ir ļoti grūti lidmašīnu noturēt taisni. Lidmašīnas bojātais spārns bija zemāks nekā kreisais. Reizēm lidmašīnas purns novirzījās. Tad pilotiem ar lielu piepūli to izdevās izlīdzināt virs skrejceļa. Lidmašīnas kustība bija nelīdzena. Reizēm tā nolaidās par zemu, tad pacēlās augstāk. Tie, kas bija uz zemes, satraukti sev jautāja: ja lidmašīna jau bija lidojusi tik tālu, vai tā varēs nolaisties? Likās, ka tas ir apšaubāmi.

Radio tagad bija dzirdama kāda pilota balss.

-Torni, mums ir problēmas ar šasijas izlaišanu… Nedarbojas hidraulika. Klusums. Mēs mēģināsim riteņus izlaist brīvajā kritienā… tagad.

Kāds ugunsdzēsības virsnieks bija apstājies paklausīties. Pārtridžs viņam jautāja:

-Ko tas nozīmē?

-Lielajām pasažieru lidmašīnām ir drošības sistēma riteņu izlaišanai, ja hidraulika ir samaitājusies. Piloti izslēdz visu hidrauliku, un riteņi, kas ir ļoti smagi, pasi ar savu svaru izkrīt un nofiksējas. Bet tad reizēm tos vairs nevar dabūt atpakaļ augšā.

Kamēr ugunsdzēsējs runāja, varēja redzēt, ka aerobusam izlaižas riteņi.

Pēc brīža bija dzirdama gaisa satiksmes kontroliera rāmā balss:

-Maskīgen, mēs redzam, ka jūsu riteņi ir vietā. Brīdinu, ka liesmas ir tuvu labās puses riteņiem.

Bija skaidrs, ka, ja aizdegsies labās puses riteņu riepas, pastāv varbūtība, ka riteņi sabrūk, un lielā ātrumā joņojošā lidmašīna tiks sašķiebta uz labo pusi.

Mins, neatraudamies no kameras, grozīja objektīvu, pievilkdams lidmašīnu tuvāk. Viņš varēja redzēt, kā liesmas laiza labās puses riepas. Aerobuss pārlidoja pāri lidostas robežai… Tad tas bija tuvāk, nedaudz vairāk par ceturtdaļjūdzi no skrejceļa… Bija skaidrs, ka lidmašīna nolaidīsies, bet ari liesmas kļuva spēcīgākas, un divas no četrām labās puses riepām, gumijai kūstot, gaiši dega… Viena riepa, spoži uzliesmodama, pārsprāga.

Tagad degošais aerobuss atradās virs skrejceļa, un tā nolaišanās ātrums bija 150 jūdzes stundā. Tikko lidmašīna aiznesās garām glābšanas mašīnām, tās, visas kā viena, riepām kaucot, lielā ātrumā sekoja. Pirmās bija divas dzeltenas putu izpūtējplatformas, bet tām cieši sekoja pārējās ugunsdzēsēju mašīnas.

Pēkšņi visas labās puses riepas bija pazudušas… No riteņiem pāri bija palikuši tikai metāla diski. Vienlaikus ar griezīgu metāla šņirkstoņu gaisā uzlidoja dzirksteļu spiets, kam sekoja putekļu un sīku betona drumslu mākonis… Brīnumainā kārtā pilotiem izdevās lidmašīnu noturēt uz skrejceļa… Tā vēl labu laiku joņoja uz priekšu, tad beidzot apstājās, un to tūliņ apņēma liesmas. Ātri braucošās ugunsdzēsēju platformas sāka izpūst milzīgas putu vērpetes. Neticamā ātrumā izveidojās putu kalni, kas atgādināja no tūbiņas izspiestu skūšanās krēmu.

Dažas no lidmašīnas pasažieru durvīm bija vaļā, un pa tām izritinājās glābšanas kāpnes. Labajā pusē pasažierus apdraudēja liesmas. Kreisajā pusē bija va(ā priekšgala un fizelāžas vidusdaļas durvis, un pirmie pasažieri tūdaļ sāka slīdēt lejā.

Ari lidmašīnas aizmugurē bija divas glābšanās durvis, taču tās vēl bija ciet.

Pa trim atvērtajām durvīm vēlās ārā dūmi. Daži pasažieri jau bija uz zemes. Daudzi no tiem, kas bija tikuši ārā, klepoja un vēma, ķerot plaušās svaigu gaisu.

Tikmēr putas vienā lidmašīnas pusē jau bija noslāpējušas uguni.

Ugunsdzēsēji sudrabotos aizsargtērpos ar skābekļa aparātiem uz sejas ātri pielāgoja pieslienamas kāpnes pie aizvērtajām aizmugures durvīm. Kad viņiem izdevās tās atvērt, arī pa tām izlauzās dūmi. Ugunsdzēsēji metās iekšā lidmašīnā un sāka cīņu ar uguni. Citi, iekāpuši pa priekšgala durvīm, palīdzēja apjukušajiem un vārgajiem pasažieriem tikt ārā.

Pasažieru plūsma ievērojami apsīka. Harijs Pārtridžs aprēķināja, ka izglābti apmēram divi simti pasažieru. Bet lidmašīnā, kā viņš bija uzzinājis, atradās 297 pasažieri un apkalpe. Ugunsdzēsēji sāka nest ārā tos, kas bija stipri apdeguši, to starpā divas stjuartes. No iekšpuses vēl arvien, kaut gan daudz mazāk, plūda dūmi.

Mins Van Kāns turpināja filmēt, domājot tikai par profesionālo iznākumu un ne par ko citu. Viņš, protams, apzinājās, ka šī ir vienīgā kamera notikuma vietā un ka viņa uzfilmētais materiāls ir vienreizējs un neatkārtojams. Jādomā, ka kopš grāfa fon Hindenburga cepelīna avārijas neviena cita gaisa kuģa avārija nav tik sīki dokumentēta.

Tagad ātrās palīdzības mašīnas bija nonākušas pie komandpunkta. Te jau bija vismaz ducis un vēl citas turpināja ierasties. Sanitāri apkopa cietušos, uzcēla viņus uz numurētām nestuvēm un devās ceļā. Par situāciju bija brīdinātas visas apkārtnes slimnīcas, un tās bija gatavas uzņemt cietušos. Kad ieradās helikopters ar ārstiem un māsiņām, komandpunkts netālu no lidmašīnas kļuva līdzīgs improvizētam lauka hospitālim.

Pārtridžs nodomāja, ka ātrums, kādā viss notiek, liecina, ka lidostai ir labi izplānota glābšanas sistēma. Viņš dzirdēja, ka ir izglābti apmēram simt deviņdesmit pasažieri. Bet vēl arvien apmēram simts nebija atrasti.

Kāds ugunsdzēsējs, noņēmis savu skābekļa aparātu, lai noslaucītu sviedrus, teica:

Ak, Dievs! Aizmugures sēdekļi ir pilni ar mirušajiem. Tur laikam būs bijuši visbiezākie dūmi.

Tas arī izskaidroja, kāpēc aizmugures glābšanas durvis neviens neatvēra no iekšpuses.

Kā katrā lidmašīnu avārijā, arī šajā mirušajiem bija jāpaliek tur, kur tie atrodas, līdz ieradīsies Nacionālās satiksmes drošības padomes pārstāvis, kas esot jau ceļā: Viņš atļaus mirušos izvest tikai pēc aptuvenās identificēšanas procedūras pabeigšanas.

Lidmašīnas komanda izkāpa un strikti atteicās no palīdzības. Lidmašīnas komandieris -sirms kapteinis -skatīdamies uz ievainotajiem un jau zinādams par mirušajiem, nespēja novaldīt asaras. Pieņemot, ka, par spīti zaudējumiem, piloti tomēr varētu tikt cildināti par lidmašīnas veiksmīgo nosēdināšanu, Mins turēja kapteiņa sāpju sagrauzto seju tuvplānā. Tas izrādījās Mina pēdējais kadrs, jo kāda balss sauca:

-Harij! Min! Ken! Pārtrauciet un steidzieties man līdzi! Mums šis ieraksts caur satelītu jānoraida uz Ņujorku.

Tā bija Ritas Abramas balss viņa bija ieradusies ar Informācijas biroja busiņu. Tālumā bija redzams mobilā satelīta furgons. Tā satelīta disks pašreiz tika atlocīts un pagriezts pret debesīm.

Izdzirdis rīkojumu, Mins nolaida kameru. Ritai līdzi bija atbraukušas divas citas televīzijas komandas, viena no KDLS, kas bija CBA filiāle ar iespiestās preses reportieriem un fotogrāfiem. Mins zināja, ka tās dokumentēs visu pārējo. Bet tikai Minam bija lidmašīnas avārijas neatkārtojamākie kadri, un viņš ar lepnumu apzinājās, ka tos redzēs visa pasaule un tie būs aviācijas vēstures daļa.

Izmantojot Vernona busiņu, viņi aizbrauca līdz satelīta furgonam. Ceļā Pārtridžs sāka uzmest sava ziņojuma tekstu. Rita viņam teica:

Uzraksti tekstu minūtei un četrdesmit piecām sekundēm. Kad esi beidzis, nogriez skaņu un paliec stāvam. Attēlus es viņiem sūtīšu bez rediģēšanas.

Pārtridžs piekrizdams pamāja. Rita paskatījās pulksteni. Bija 17.43, bet Ņujorkā tātad 18.43. No Nacionālo vakara ziņu pirmā izlaiduma sākuma bija pagājušas nepilnas piecpadsmit minūtes.

Pārtridžs turpināja rakstīt, klusi atkārtojot tekstu un tad atkal labojot. Mins Ritai pasniedza divas vērtīgās ierakstu kasetes un ielika kamerā jaunu, lai varētu ierakstīt Pārtridža tekstu.

Vernons viņus izlaida tieši pie satelīta busiņa. Broderiks, kas bija atbraucis līdzi, devās uz lidostas ēku, lai pa tālruni nodotu savu ziņojumu uz Ņujorku. Viņš atvadījās, teikdams:

Paldies, veči. Atcerieties, ja gribat īstu izklāstu par to, kas te šodien notika, nopērčiet New York Timesl

O'Hāra, būdams tehnikas pielūdzējs, ielūkojās aparatūras pārblīvētajā satelīta furgonā un apbrīnas pilnā balsi iesaucās:

-O, mazulīši, kā es jūs mīlu!

Piecpadsmit pēdu platais satelīta šķīvis, kurš bija uzmontēts uz furgona jumta, tagad bija pilnīgi atvērts un, pieslēgts 20 kilovatu ģeneratoram, sāka griezties. Iekšpusē bija neliela kontroltelpa, kurā, rāmjos iemontēta, atradās rediģēšanas un raidīšanas aparatūra. Furgona tehniķis pašreiz noregulēja savu raidītāju tā, lai tas saskanētu ar Ku viļņa satelītu, kas atradās 22 300 jūdzes virs viņiem un ko sauca par Spacenet 2. Viņu raidījums nonāks 21. transponderī uz satelīta, un to tajā pašā brīdī pārraidīs uz CBA Ņujorkā.

Furgona kontroltelpā Rita strādāja līdzās tehniķim. Viņa izvērtēdama ātri laida Mina ierakstītās kasetes cauri rediģēšanas iekārtai un skatījās TV monitorā. Nebūdama īpaši pārsteigta, viņa redzēja, ka attēli ir lieliski.

Parastajos darba apstākļos līdzās būtu arī redaktors, kas kopā ar producentu izvēlētos vispiemērotākos kadrus, tad, izmantojot korespondenta lasīto tekstu, sagatavotu raidījumu. Bet tam vajadzēja vismaz četrdesmit piecas minūtes, dažreiz pat vairāk, un tam šodien nebija laika. Tāpēc, ātri izlēmusi, Rita izvēlējās vairākus no visdramatiskākajiem kadriem, kurus tehniķis tūliņ pārraidīja, runājot TV žargonā, «jēlus».

Apsēdies ārpusē uz metāla kāpnēm, Pārtridžs pabeidza savu tekstu un, ātri apspriedies ar Minu un O'Hāru, ierakstīja savu stāstījumu. Viņš bija atstājis laiku Ņujorkas diktoram notikuma galveno faktu izklāstam. Un tad Pārtridžs sāka.

Piloti, kas lidoja karā, to sauca par nolaišanos ar spārnu un dievpalīgu. Par to pat bija sacerēta dziesma… Maz ticams, ka par šodienu kāds uzrakstīs dziesmu.

Muskegon Airlines aerobuss bija apmēram sešdesmit jūdžu attālumā no Dalasas Fortvertas lidostas… gandrīz visas vietas bija aizņemtas… tas lidoja no Čikāgas… kad notika sadursme gaisā…

Kā katru reizi, kad pieredzējis televīzijas reportieris raksta televīzijas ziņām, Pārtridžs bija rakstījis «mazliet pēc bildēm». Tā bija īpaša mākslinieciska forma, grūti apgūstama, un televīzijā bija darbinieki, kas to nekad neiemācījās. Bet arī labi reportieri par šo darbu reti kad saņēma atzinību. Vārdi bija jādzird kopā ar attēlu, jo vieni paši tie neko neizteica.

Veids, kā to panākt un Harijs un viņam līdzīgie to labi zināja bija neaprakstīt attēlus. Televīzijas skatītājam jāredz pašam, kas notiek uz ekrāna, viņam nevajag stāstījumu par attēlā redzamo. Lai nenovērstu skatītāju uzmanību, teksts nedrīkst būt arī pārāk atrauts no attēliem. Tas bija drīzāk intuitīvs literārās balansēšanas triks.

Televīzijas darbinieki atzina vēl ko citu. Labākais uzrakstītais ziņu teksts nesastāv no glītiem teikumiem un paragrāfiem. Teikumu daļas izrādījās iedarbīgākas. Faktiem jābūt neapšaubāmiem, darbības vārdiem -trāpīgiem un aktīviem, un visam tekstam jāsprēgā. Beidzot, notikuma izpratne korespondentam jāilustrē ar pasniegšanas manieri un intonāciju. Jā, viņam vai viņai jābūt ne tikai izcilam reportierim vai reportierei, bet arī labam aktierim vai aktrisei. Šajā ziņā Pārtridžs bija lietpratējs. Šodien traucēja tas, ka viņš neredzēja attēlus, kā tas būtu parastā darba gaitā. Bet viņš vairāk vai mazāk zināja, kā tie izskatās. Pārraidi Pārtridžs beidza, stāvot kājās. Bija redzama viņa galva un pleci, bet aizmugurē varēja redzēt to, kas vēl norisinājās ap avarējušo aerobusu.

Šim stāstam vēl būs turpinājums… traģiskas detaļas, ievainoto un mirušo skaits. Bet jau tagad ir skaidrs, ka gaisa sadursmju briesmas pieaug… gaisa ceļos un mūsu pārblīvētajās debesīs… Harijs Pārtridžs, CBA ziņas, Dalasā, Fortvērtas lidostā.

Kasete ar Pārtridža ierakstu nonāca Ritas rokās. Uzticēdamās Pārtridžam, zinādama, cik precīzi viņš prot iekļauties laikā, Rita atdeva to noraidīšanai uz Ņujorku nepārbaudītu. Pēc brīža, klausoties pārraidījumu, viņa partneri apbrīnoja. Atceroties strīdu lidostas bārā, viņa saprata, kāpēc Pārtridžs par saviem neskaitāmajiem talantiem saņem daudz lielāku algu nekā New York Times reportieris.

Ārpusē Pārtridžs veica vēl vienu reportiera pienākumu. Tas bija ziņojums CBA radio ziņām, ko viņš ierakstīja, stāstot no galvas, tikai šad tad paskatoties piezīmēs. Arī šo ziņojumu noraidīs uz Ņujorku ar satelīta palīdzību tad, kad TV pārraide būs beigusies.

3

CBA ziņu galvenā mītne Ņujorkā bija neizteiksmīga astoņstāvu brūnu ķieģeļu ēka Manhetenas austrumu pusē. Agrāk tā bija bijusi mēbeļu fabrika, bet tagad no tās bija palikusi tikai čaula, jo iekštelpas bija vairākkārt pārbūvētas. Šo vairākkārtējo pārbūvju rezultātā bija radies tāds gaiteņu labirints, ka nezinātāji bieži apmaldījās.

Bet par spīti tam, ka ēka nebija nekas izcils, tajā atradās elektronikas brīnumi vismaz sultāna bagātības vērtībā. Lielākā daļa no šīs tehniķu valstības atradās divos pagrabstāvos, un dažreiz šīs telpas sauca par katakombām. Un te, starp daudzām citām, bija arī kāda vitāli svarīga telpa ar prozaisku nosaukumu Vienas collas lentes istaba.

Šajā telpā nonāca visi ziņu ieraksti, ko pārraidīja ar satelītu, vai, retāk, ar vadu palīdzību. Un no šīs telpas gatavās ziņas caur raidījuma kontroltelpu atkal aizceļoja uz satelītu un nonāca skatītāju mitekļos.

Vienas collas lentes istabā valdīja neiedomājams nervu sasprindzinājums, saspīlējums, zibenīga izlemšana un steidzami rīkojumi, īpaši Nacionālo vakara ziņu laikā un īsi pirms tām.

Ja kāds, nezinot, kas notiek, to redzētu no malas, tad tas izskatītos kā organizēts vājprāts un tehnoloģisks murgs. Šo iespaidu vēl pastiprināja pustumsa, kas bija vajadzīga, lai varētu vērot neskaitāmos televizoru ekrānus.

Bet patiesībā darbs ritēja ļoti veikli, ātri un prasmīgi. Kļūdas varēja būt postošas. Tās atgadījās reti.

Telpā konsolēs bija iebūvēti seši lieli un tehniski pilnveidoti videomagnetofoni, katrs apgādāts ar videoekrānu. Tajos izmantoja vienas collas magnētiskās videolentes, kas bija viskvalitatīvākās un drošākās. Pie katra videomagnetofona sēdēja operators, kas ātri, sekojot norādījumiem, saņēma, rediģēja un pārraidīja sižetus. Šie operatori bija vecāki nekā lielākā CBA darbinieku daļa. Viņi lepojās ar savu noplukušo apģērbu un trakulīgo uzvedību. Tāpēc kāds komentētājs viņus asprātīgi bija nodēvējis par televīzijas raidstacijas «lidotājiem -iznīcinātājiem».

Lai pārraudzītu Vienas collas lentes istabu un tās darbiniekus, vecākais ziņu producents katru nedēļas dienu, stundu pirms Nacionālajām vakara ziņām nobrauca no piektā stāva Pakava pagrabā. Tur viņš uzvedās kā diriģents mēģinājumā, izkliedzot pamācības un vicinot rokas. Viņš izskatīja ienākušo materiālu tā vakara ziņām, ja bija vajadzīgs, lika to rediģēt un informēja savus kolēģus Pakavā par to, kas ir jau gatavs un kā tas izskatās.

Izrādījās, ka gandrīz viss šajā telpā tika saņemts steigā un ar nokavēšanos. Tā jau bija tradīcija, ka producenti, korespondenti un redaktori, kas bieži darbojās tālās pasaules malās, savus darbus izstrādāja un pārstrādāja līdz beidzamajam brīdim. Un tāpēc gandrīz visa informācija vakara ziņām pienāca ne ātrāk, kā pusstundu pirms raidījuma sākuma vai pat tā laikā. Atgadījās pat tā, ka sižeta pirmā puse jau tika «laista gaisā», kamēr otra vēl bija citā videomagnetofonā. Tādās reizēs darbinieki grauza nagus un svīzdami piespieda sevi sasniegt izveicības galējo robežu.

Visbiežāk vecākais producents bija Vils Kazazis, kas no saviem Bruklinas grieķu vecākiem bija mantojis nervozitāti. Bet tas likās piederīgi šim darbam, un viņš nekad nezaudēja kontroli. Tas bija Kazazis, kas saņēma Ritas Abramas satelītraidījumu no Dalasas Fortvērtas lidostas. Vispirms Mina Van Kāna attēlus, tad Harija Pārtridža komentārus.

Pulkstenis rādīja 18.48… līdz ziņu nobeigumam atlika vairs tikai desmit minūtes. Pašlaik bija sācies reklāmas iestarpinājums.

Kazazis pagriezās pret operatoru, kas bija saņēmis ierakstu.

-     Sametiet to labi ātri kopā. Izmantojiet visu Pārtridža materiālu, un labākos attēlus dodiet tam līdzi. Es jums uzticos. Tagad ātri, ātri, ātri!

Ar kāda palīga palīdzību Kazazis jau bija paziņojis augšā uz Pakavu, ka Dalasas ieraksts ir saņemts. Čaks Insens, kas atradās raidīšanas kontroltelpā, pa telefonu vaicāja:

-Kā izskatās?

Kazazis atbildēja:

-Fantastiski! Skaisti! Tieši tas, ko varēja no Mina un Harija sagaidīt.

Zinot, ka nav vairs laika ierakstu pārbaudīt, un uzticoties Kazazim, Insens pavēlēja:

-     Mēs šo ierakstu «laižam gaisā» uzreiz pēc reklāmas. Sagatavojieties!

Bija atlikusi tikai minūte, un operators, svīzdams kondicionētājā darba telpā, rediģēja, ar steigu kombinējot tekstu un attēlus, komentārus un dabiskos lidostas trokšņus.

Insena rīkojumu saņēma arī vadošais diktors un tekstu rakstītājs, kas sēdēja viņam līdzās. Ievads jau bija gatavs, un tekstu rakstītājs to pasniedza Krofordam Slounam, kas tam ātri izbrauca cauri, nomainīja pāris vārdu un pamāja paldies. Pēc brīža diktora telesufliera ekrānā nākamo sižetu aizstāja Dalasas stāsts. Studijas menedžeris uzmanīja reklāmas beigas un skaitīja.

-Desmit sekundes… piecas… četras… divas…

Pēc rokas mājiena Slouns, drūmu sejas izteiksmi, sāka runāt.

Šī raidījuma sākumā mēs jums stāstījām par to, ka Dalasas tuvumā gaisā notikusi Maskīgenas avibfirmas aerobusa un privātas lidmašīnas sadursme. Privātā lidmašīna nogāzās, un neviens pasažieris nav palicis dzīvs. Degošais aerobuss nosēdās Dalasas Fortvērtas lidostā. Ir daudz upuru. CBA korespondents Harijs Pārtridžs atrodas notikumu vietā lidostā un pārraidīja mums šo ziņojumu.

Steidzīgais darbs Vienas collas lentes istabā tika pabeigts tikai pirms pāris sekundēm. Un nu, uz monitoriem visā ēkā,

kā arī miljonos televizoru ASV Austrumu un Vidējo Rietumu štatos un pāri Kanādas robežai parādījās dramatiskie degošās lidmašīnas attēli, un Pārtridžs sāka runāt.

Piloti, kas lidoja karā, to sauca par nolaišanos ar spārnu un dievpalīgu…

Tikai viņiem bija šis speciālziņojums ar videoattēliem, un tas bija paguvis iekļūt Nacionālo vakara ziņu pirmajā izlaidumā.

Tūliņ pēc pirmā ziņu izlaiduma sekoja otrais Nacionālo vakara ziņu izlaidums. Tā tas bija vienmēr, un to izmantoja tās Austrumu krasta raidstacijas, kas nevarēja raidīt pirmo izlaidumu; daudz raidstaciju valsts vidienē un vairums Rietumu radiostaciju to ierakstīja, lai pārraidītu vēlāk.

Šo izlaidumu, protams, ievadīs Pārtridža ziņojums. Sagaidāms, ka konkurenti savos otrajos izlaidumos rādīs to, kasnoticis lidostā pēc tam. Bet CBA ziņojums, kas rādīja notikumu attīstību un gaitu, piederēja tikai viņiem, un to nākamajās dienās vairākkārt redzēja visā pasaulē.

No pirmā ziņu izlaiduma beigām līdz otrā izlaiduma sākumam bija atlikušas divas minūtes, un Krofords Slouns izmantoja laiku, lai piezvanītu Čakam Insenam.

-Paklau, Slouns teica, man šķiet, ka mums vajadzētu izmantot Šauda Arābijas sižetu.

Insens bija sarkastisks.

-    Es zinu, ka jums ir liela teikšana. Vai jūs varat atrast vajadzīgās piecas minūtes raidlaika?

-    Nespēlēsim paslēpes! Šis sižets ir svarīgs.

-    Tas ir tikpat garlaicīgs kā naftas muca. Es saku nē.

-Vai ir svarīgi, ja es saku jā?

-Protams. Bet par to mēs parunāsim rīt. Starp citu, pašlaik man ir svarīgāki pienākumi.

-Jums būtu jāsaprot ārzemju ziņu svarīgā nozīme.

-Mums katram ir savs darbs, Insens sacīja. Un pulkstenis rāda, ka jums ir laiks sākt darīt. Jā, starp citu, jūs lieliski tikāt galā ar Dalasas ziņojumu gan tur, gan te.

Neatbildējis Slouns nolika klausuli uz telefonaparāta. Pēc maza pārdomu brīža viņš vērsās pie kāda darbinieka:

-    Lūdzu, nokārtojiet, lai es nākamajā pārtraukumā varu runāt ar Hariju Pārtridžu Dalasā. Es gribu apsveikt viņu un pārējos.

Studijas menedžeris sauca:

-    Piecpadsmit sekundes!

Jā, Slouns domāja, rit viņam būs saruna ar Čaku Insenu, laiks atklāt kārtis. Šķiet, ka Insens šajā postenī ir nostrādājis pietiekami ilgi, un nu viņam laiks iet.

Pēc otrā ziņu izlaiduma un pirms došanās mājup Čaks Insens ar sakniebtām lūpām vēl iegāja savā kabinetā, lai savāktu kādu duci žurnālu, ko vēlāk palasīt.

Lasīt, lasīt, lasīt, lai būtu vajadzīgā informācija par visu tas bija ziņu izpildproducenta lāsts. Lai kur viņš atradās un cik bija pulkstenis, Insenam bija jāpasniedzas pēc laikraksta, žurnāla, ziņu biļetena vai aprakstu grāmatas, tā kā citi pasniedzās pēc kafijas tasītes, mutautiņa vai cigaretes. Viņš bieži pamodās naktīs, lai lasītu vai klausītos īsviļņu ziņu raidījumus no ārzemēm. Ar sava datora palīdzību viņš varēja saņemt ziņu aģentūru izdevumus, un katru rītu pulksten piecos tos visus izlasīja. Braucot uz darbu, Insens klausījās radio ziņas, galvenokārt CBS, ko viņš, tāpat kā citi televīzijas profesionāļi, uzskatīja par labākajām.

Insens domāja, ka tādā veidā viņš ir lieliski informēts par notikumiem visā pasaulē, turklāt no savu skatītāju viedokļa. Šajā ziņā viņš saprata ziņu vērtību labāk nekā Krofords Slouns, kas vairāk domāja elitāros terminos.

Insenam bija sava filozofija par tiem miljoniem cilvēku, kas skatījās Nacionālās vakara ziņas. Viņš ticēja, ka skatītāji vēlas dzirdēt atbildes uz trim galvenajiem jautājumiem: Vai pasaule ir droša? Vai mana māja un ģimene ir drošībā? Vai šodien ir noticis kaut kas tāds, kas mani varētu interesēt? Insens mēģināja panākt, lai katrā ziņu raidījumā būtu informācija, kas sniedz atbildes uz šiem jautājumiem.

Viņš bija slims un noguris, Insens dusmodamies domāja, no diktora valdonīgās attieksmes «es zinu labāk». Tāpēc viņiem abiem rit būs asa saruna, un, uzspļaujot iznākumam, Insens strikti pateiks tieši to, ko domā.

Kāds varētu būt iznākums? Agrāk jebkura nesaprašanās starp raidtīkla ziņu vadošo diktoru un viņa izpiidproducentu beidzās ar to, ka producentam bija jāmeklē cits darbs. Bet tagad raidtīklu ziņu pasaulē bija jūtamas pārmaiņas. Stāvoklis bija citāds, un iespējams, ka ari iznākums būs cits: diktors meklēs citu darbu, bet producents paliks savā vietā.

Domājot par šādu iespēju, Insenam pirms dažām dienām bija bijusi konfidenciāla telefonsaruna ar Hariju Pārtridžu. Producents jautāja, vai Pārtridžs negribētu pārcelties uz dzīvi Ņujorkā un strādāt par Vakara ziņu vadošo diktoru? Pārtridžs būtu labs diktors. To viņš jau bija vairākkārt pierādījis, atvaļinājumu laikā aizstājot Slounu.

Pārtridžs šo piedāvājumu bija noklausījies ar dalītām jūtām viņa balsī vīdēja gan pārsteigums, gan šaubas. Bet uzreiz viņš neteica -nē. Krofords Slouns, protams, par Šo sarunu neko nezināja.

Bet, domājot par Slounu, Insens nolēma, ka viņu nesaskaņas vairs ilgi nevarēja turpināties. Šī lieta bija jāizbeidz.

4

Bija 19.40, un Krofords Slouns, sēžot pie buick somerset mašīnas stūres, izbrauca no CBA ziņu ēkas garāžas. Kā parasts, viņš izmantoja firmas mašīnu, jo to paredzēja viņa darba līgums. Viņš varēja dabūt arī šoferi, bet parasti mašīnu vadīja pats. Pēc dažām minūtēm, lai nonāktu pie federālā ātrceļa, viņš no Trešās avēnijas nogriezās pa Piecdesmit devīto ielu. Slouns domāja par ziņu raidījumu, kas bija tikko beidzies.

Vispirms ienāca prātā Insens, bet tad viņš to izmeta no prāta līdz nākamajam ritam. Slouns pat nepieļāva domu, ka viņš nevarētu mēroties spēkiem ar Insenu un panākt, lai Insenu ieceļ par raidtīkla viceprezidentu, kas, par spīti augsti skanošajam titulam, bija zemāks postenis nekā vakara ziņu producents. Slounam neienāca prātā, ka kāds varētu to piedāvāt viņam. Ja kāds par to būtu ieminējies, Slouns smietos.

Viņa domas pārmetās uz Hariju Pārtridžu.

Slouns atzina, ka izcilais ziņojums no Dalasas bija vēl viens lielisks reportiera darba paraugs, kas Pārtridža karjerā gan nebija nekas neparasts. Pārtridžu bija izdevies uzmeklēt, un Slouns pa telefonu apsveica reportieri, lūdzot nodot pateicību arī Ritai, Minam un O'Hāram. Šādos gadījumos apsveikumus no diktora sagaidīja kā sava veida noblesse oblige[2], bet Pārtridža gadījumā Slouns to darīja bez īpaši liela entuziasma. Ar Pārtridžu Slounam nācās grūti runāt, un sarunām vienmēr piemita zināma neērtības pieskaņa. Šoreiz Pārtridžs laipni pateicās, bet izklausījās noguris.

Kamēr mašīna traucās uz priekšu, Slouns klusuma brīdī izlēma sev godīgi pajautāt: «Ko es domāju par Hariju Pārtridžu?» Un atbilde skanēja tikpat godīga. «Viņa klātbūtnē es nejūtos droši.»

Gan jautājums, gan atbilde izrietēja no tā, kas bija noticis nesenajā pagātnē.

Viņi bija pazīstami jau vairāk nekā divdesmit gadus, gandrīz vienlaikus uzsākuši darbu CBA ziņās. Jau no paša sākuma viņi abi bija veiksmīgi profesionāļi, taču viņu personības krasi atšķīrās.

Slouns bija precīzs un izsmalcināts. Viņš nevainojami ģērbās un runāja. Viņam patika būt vadošā postenī, un tajā viņš jutās kā zivs ūdenī. Jaunāki cilvēki mēdza viņu uzrunāt ar «ser» un ļāva viņam pirmajam iziet pa durvīm. Viņš prata būt atturīgs un nelaida tuvumā cilvēkus, ko labi nepazina. Bet saskarsmē ar cilvēkiem nebija nekā tāda, ko viņa asais prāts neuztvertu.

Pārtridžs turpretī bija paviršs uzvedībā un vienmēr izskatījās saburzīts. Viņam patika vecas tvīda žaketes, un viņš reti kad uzvilka uzvalku. Cilvēkiem viņš patika savas nepiespiestās uzvedības dēļ. Parasti Pārtridžs ari izlikās, ka viņu maz kas interesē, jo viņš jau agri savas karjeras sākumā bija sapratis, ka vairāk var uzzināt tad, ja īpaši neafišē savu neparasti viedo intelektu.

Arī viņu izcelsme bija atšķirīga.

Krofords Slouns nāca no Klīvlendas vidusšķiras ģimenes un mācījās televīzijas žurnālistiku šajā pilsētā. Harijs Pārtridžs turpretī to darīja Toronto, strādājot CBC[3]. Pirms tam viņš bija strādājis par diktoru un sinoptiķi nelielās Rietumkanādas radio un televīzijas stacijās. Viņš bija dzimis Albertā netālu no Kalgari, ciematā, ko sauc De Vintona un kur viņa tēvs bija fermeris.

Slouns bija beidzis Kolumbijas universitāti. Pārtridžs nebija beidzis pat vidusskolu, taču, strādādams ziņu nozarē, viņš strauji attīstīja savu de facto izglītību.

Ilgu laiku CBA viņu'karjeras gāja līdzās. Līdz ar to viņus uzskatīja par konkurentiem. Slouns rēķinājās ar Pārtridžu kā ar sāncensi, pat kā ar draudu nākotnei. Bet viņš nebija pārliecināts, ka Pārtridžs domā tāpat.

Sāncensība abu žurnālistu starpā vēl sīvāka kļuva Vjetnamas kara laikā. 1967. gada beigās viņus uz turieni aizsūtīja kā žurnālistu komandu, un savā ziņā viņi sastrādājās. Slouns šajā apstāklī saskatīja lielisku karjeras iespēju un jau tad skaidri zināja, ka viņš vēlas būt Nacionālo vakara ziņu galvenais diktors.

Slouns saprata, ka viņam ir iespējami bieži ar saviem ziņojumiem jāparādās Vakara ziņās. Tāpēc drīz pēc ierašanās Saigonā viņš nolēma, ka jāturas iespējami tuvu amerikāņu militārās palīdzības gaisa kara bāzei Tan Son Nutā, piecas jūdzes no Saigonas, un, ja viņam jāaizceļo, tad iespējami ātri jācenšas tikt atpakaļ.

Pat vēl pēc šiem daudzajiem gadiem viņš atcerējās sarunu ar Pārtridžu, kurā viņš bija teicis:

Kroford, jūs nekad nesapratīsiet šo karu, ja nebūsiet piedalījies Saigonas rēvijā un ja nepadzīvosieties pa «Karavelu».

Par Saigonas rēviju tika dēvētas militārpersonu rīkotas preses konferences, bet «Karavela» bija iecienīta viesnīca ar lielu bāru, kur pulcējās starptautiskas klases žurnālisti, virsnieki un Amerikas vēstniecības darbinieki.

Ja jūs runājat par briesmām, Slouns bija stīvi atbildējis, tad es esmu gatavs tām pakļauties tikpat lielā mērā kā jūs.

„ Aizmirstiet par briesmām! Mēs visi esam tām pakļauti. Es runāju par ziņu savākšanu tur, kur notiek incidenti. Es gribu apceļot šo zemi un to saprast. Laiku pa laikam es gribu būt neatkarīgs no armijas, visu laiku nestaigājot viņiem līdzi, kā viņi vēlas. Tas ir pārāk viegli. Un tad, kad es būšu kopā ar armiju, es gribu būt frontē, lai uzzinātu, vai valdība mums stāsta patiesību.

-   Bet, lai to izdarītu, -Slouns piezīmēja, jums būs jābūt projām dienām un varbūt pat nedēļām ilgi.

Tas Pārtridžu uzjautrināja.

-    Es jau domāju, ka jūs to drīz sapratīsiet. Un jums ir skaidrs, ka tādā veidā, kā es vēlos darboties, skatītāji varēs redzēt jūsu seju vakara ziņās īpaši bieži.

Slounam bija neērti par to, ka kāds tik viegli varējis nolasīt viņa domas, bet tomēr tieši tā bija noticis. .

Neviens nekad nevarētu teikt, ka Slouns Vjetnamā nebūtu ļoti daudz strādājis. Viņš strādāja daudz, un arī viņš devās briesmās. Reizēm viņš devās līdzi armijas vienībām uz vietām, kur darbojās vjetkongi, reizēm nonāca apšaudē, un bīstamos brīžos viņš baidījās, vai izdosies dzīvam tikt atpakaļ.

Bet iznāca tā, ka viņš vienmēr tika atpakaļ un reti kad bija projām vairāk nekā divdesmit četras stundas. Atgriežoties viņš vienmēr atveda dramatiskas kara filmas, kā arī interesantus stāstus par jauno amerikāņu kara gaitām, un tas Ņujorku ļoti interesēja.

Slouns savu plānu realizēja apdomīgi, nedodoties pārāk bīstamos pārgājienos. Parasti viņš uzturējās Saigonā, kur notika militārie un diplomātiskie brīfingi, kam tolaik bija ziņu vērtība. Tikai daudz vēlāk izrādījās, ka Slouna darbs bijis ļoti virspusējs, jo satraucošie kadri televīzijā palika bez pārdomātas ziņu analīzes, un reizēm tajos nebija pat patiesības grauda. Bet ap to laiku Slounu tas vairs nespēja aizkavēt.

Slouna plāni izdevās. Viņš vienmēr bija pratis kameras priekšā gūt iespaidu, tāpat kā Vjetnamā. Viņu drīz vien ievēroja Pakavā, un skatītāji viņu bieži, dažreiz pat trīs vai četras reizes nedēļā, redzēja vakara ziņās. Un tādā veidā šis žurnālists bija panācis, ka viņu ievēro ne tikai skatītāji, bet arī tie, kas CBA galvenajā mītnē lemj par firmas nākotni.

Harijs Pārtridžs savukārt darīja to, ko viņš bija nolēmis, un darīja to pilnīgi citādi. Viņš izvēlējās sarežģītus sižetus, kas bija pamatīgi jāizpēta, un kopā ar savu operatoru nonāca attālās Vjetnamas nomalēs. Viņš kļuva par amerikāņu un vjetkongu stratēģijas lietpratēju, izskaidrojot, kāpēc abām pusēm ne vienmēr viss precīzi izdodas. Viņš pētīja spēku samēru, dienām ilgi uzturējās frontes līnijā, uzzināja, cik iespaidīgi bijuši gaisa un zemes uzbrukumi, cik liels ir cietušo skaits un kāda ir armijas apgāde. Dažos no viņa ziņojumiem tika apstrīdēti oficiālie paziņojumi, bet daudzi citi tos atbalstīja. Ar to Pārtridža un nedaudzu citu žurnālistu darbs atšķīrās no pārējo reportieru snieguma.

Šajā laikā lielais vairums ziņu no Vjetnamas pienāca negatīvas un noliedzošas. Vesela jaunu žurnālistu paaudze, kas bija vienisprātis ar Amerikas pretkara demonstrantiem dzimtenē, neuzticējās armijai un bieži to pat ienīda. Tādēļ viņu ziņojumi atspoguļoja šo viedokli. Labs piemērs tam bija pretinieku Teta ofensīva, ko žurnālisti pasludināja par komunistu lielisku un neapstrīdamu uzvaru, kamēr objektīvāki pētījumi pēc divdesmit gadiem pierādīja, ka tā nebūt nebija.

Harijs Pārtridžs bija viens no tiem, kas toreiz ziņoja, ka amerikāņiem šajā cīņā veicas daudz labāk nekā izskatās, bet pretiniekiem daudz sliktāk, jo viņi nesasniedza vairākus mērķus. Sākumā Pakava producenti Pārtridžam neuzticējās un nevēlējās viņa reportāžas pārraidīt. Bet pēc pārrunām viņi izlēma, ka Pārtridžam var uzticēties un ka viņa darbs ir izmantojams.

Viņi neizmantoja vienu Pārtridža sižetu, kurā viņš kritizēja tā laika CBS galvenā diktora, cienījamā Voltera Kronkaita negatīvo viedokli.

Kādā reportāžā no Vjetnamas, kurā tika analizēta Teta ofensīva, Kronkaits sacīja, ka asiņainais eksperiments Vjetnamā ar laiku nonāks strupceļā. Pēc vairākuma domām, ir iestājusies lejupslīde, ienaidnieks spēj vairāk par mums.

Viņš turpināja.

Apgalvot, ka mēs šodien esam tuvāk uzvarai, nozīmē uzticēties optimistiem, kas ari iepriekš ir kļūdījušies.

Tāpēc Kronkaits amerikāņiem ieteica sākt ar pretiniekiem sarunas nevis kā uzvarētājiem, bet kā godīgai tautai, kas mēģina aizstāvēt demokrātiju un dara labāko, ko vien prot.

Labi izplānoto un sagatavoto ziņu laikā šis striktais viedoklis spēcīgi iespaidoja skatītājus. Kāds komentētājs atzina.

ka šie vārdi dod pretkara kustībai spēku un padara to likumīgu. Prezidents Lindons Džonsons bija atzinis, ka, zaudējot Volteru Kronkaitu, viņš ir zaudējis valsti.

Toties Pārtridžs, intervējot cilvēkus uz vietas, bija sapratis, ka Kronkaitam varētu arī nebūt taisnība un ka viņš pēc kāda intervējamā izteikumiem ir izmantojis savu ietekmi un CBS galvenā diktora varu, lai uzvestos kā neievēlēts prezidents, gluži pretēji viņa paša bieži sludinātajai žurnālista objektivitātei.

Kad Pārtridža sižets sasniedza Ņujorku, tas stundām ilgi tika apspriests, līdz nonāca pie CBA augstākās vadības. Viņi nolēma, ka nav jēgas uzbrukt nacionāli tēvišķīgajai figūrai Volters. Tomēr Pārtridža reportāžas kopija neoficiāli izplatījās TV ziņu darbinieku aprindās.

Pārtridža izbraukumi uz smagu cīņu vietām neļāva viņam nedēļu vai pat ilgāk atgriezties Saigonā. Reiz, kad viņš Kampučijā bija nogājis pagrīdē, viņš bija projām vairāk nekā mēnesi.

Katru reizi viņš atgriezās ar interesantiem sižetiem, un vēl pēc kara tos ilgi atcerējās to asās situācijas izpratnes dēļ. Visi, ieskaitot Krofordu Slounu, atzina, ka Pārtridžs ir lielisks žurnālists.

Nelaimīgā kārtā tādēļ, ka viņa reportāžas pienāca retāk nekā Slouna ziņojumi, viņš netika laikus ievērots un atzīts.

Bet Pārtridža un Slouna attiecības Vjetnamā iespaidoja vēl kas cits. Viņu sauca Džesika Kastiljo.

Džesika…

Krofords Slouns brauca nedomādams, jo pa šo ceļu viņš brauca divreiz dienā. Pa Piecdesmit devīto ielu viņš nogriezās uz Jorka avēniju, un pēc dažiem kvartāliem izmantoja ziemeļu uzbrauktuvi, lai nokļūtu uz federālā ātrceļa. Pēc brīža viņš palielināja ātrumu, jo, braucot gar Austrumu upi, nebija ne ceļa krustojumu, ne luksoforu. Viņa māja, kas atradās Lārčmontā, ziemeļos no pilsētas, pie Longailendas jūras šauruma, tagad bija pusstundas brauciena attālumā.

Aiz viņa braucošais zilais ford tempo ari palielināja ātrumu.

Slouns, kā katru vakaru, atslābinājies pēc dienas darbiem, domās atkal atgriezās pie Džesikas… kas Saigonā bija Harija Pārtridža meitene… bet galu galā apprecējās ar Krofordu Slounu.

Toreiz Vjetnamā Džesikai bija divdesmit seši gadi, viņa bija slaida, ar gariem, brūniem matiem, dzīvīgu prātu un šad tad loti asu mēli, lai atsistu žurnālistus, kas ar viņu sadarbojās Amerikas informācijas aģentūrā (USIS*;, kur viņa strādāja.

Aģentūra mitinājās vecajā Reksa teātrī, Le Kvi Dona ielā, un to oficiāli sauca par Linkolna bibliotēku. Lai varētu pavadīt vairāk laika kopā ar Džesiku, žurnālisti tur uzkavējās daudz ilgāk nekā nepieciešams.

Džesika šo uzmanību ievēroja, un tā viņu uzjautrināja. Bet tad, kad Krofords Slouns ar viņu iepazinās, Harijs Pārtridžs viņas pielūdzēju rindā nenoliedzami bija vīrietis numur viens.

Pat tagad, domāja Slouns, daudzi notikumi Pārtridža un Džesikas attiecību laikā viņam palikuši nezināmi. Viņš nekad nebija jautājis un tāpēc nekad to neuzzinās. Bet fakts, ka zināmas durvis bija aizvērtas jau divdesmit gadus, netraucēja viņu atcerēties… domāt par tām intīmajām saitēm, kas tolaik saistīja viņa sievu un Pārtridžu.

5

Džesikai Kastiljo un Harijam Pārtridžam jau pirmā tikšanās Vjetnamā, lai arī naidīga, bija liktenīga. Pārtridžs bija ieradies US1S birojā, lai uzmeklētu informāciju, ko Savienoto Valstu militārā pārvalde bija atteikusies sniegt. Jautājums bija par amerikāņu armijā loti izplatīto narkotiku lietošanu Vjetnamas kara laikā.

Pārtridžs savos ceļojumos pa frontes zonu bija redzējis daudz narkomānijas gadījumu. Narkomāni lietoja heroīnu, un to brīvi varēja dabūt jebkurā daudzumā. Viņš bija lūdzis CBA noskaidrot situāciju Amerikā un uzzinājis, ka tur slimnīcas uztraucošā ātrumā sāk pildīties ar narkomāniem, kas atgriezušies no Vjetnamas. Narkomānija jau bija kļuvusi par nacionālu, nevis militāru problēmu.

Ņujorkas Pakavs bija devis zaļo gaismu šīs situācijas izpētei, bet oficiālās aprindas atteicās sadarboties un sniegt informāciju.

Kad viņš iegāja Džesikas birojā, viņa reaģēja tādā pašā veidā.

-     Man ļoti žēl. Par šo jautājumu es nedrīkstu runāt.

Viņas attieksme Pārtridžu nokaitināja, un viņš asi attrauca:

-       Īstenībā jūs sakāt, ka nestāstīsiet neko, jo jums kāds ir jāaizsargā. Vai tas gadījumā nav sūtnis, kam patiesība varētu likties nepieņemama?

Viņa papurināja galvu.

-     Arī uz šo jautājumu es nedrīkstu atbildēt.

Pārtridžs, ne pa jokam saskaities, devās uzbrukumā:

-      Tātad jūs gribat man iegalvot, ka, sēžot šajā omulīgajā mitektī, jums nav ne mazākās intereses par mūsu karavīriem džungļos, kas ir nobijušies kā sūdbambāļi, cieš un tad, lai atslābinātos, sāk iznīcināt paši sevi ar narkotiskajām vielām, jo viņi nepazīst neko labāku?

Džesikas nāsis iedrebējās.

-     Es nekā tāda neteicu.

-      Jā, jūs teicāt tieši to, viņa balsī skanēja nicinājums. Jūs teicāt, ka jūs nerunāsiet par kaut ko smirdošu un sapuvušu, bet tas ir jāzina visai Amerikai, cilvēkiem ir jāzina, ka šāda problēma eksistē, un tā jānokārto. Lai citi zaļknābji, kas te ieradīsies, par to zinātu, un lai viņus varētu glābt. Kā jūs domājat, jaunkundz, ko jūs šādā veidā pasargājat? Ne jau nu tos, kas karo džungļos. Jūs sevi uzskatāt par informācijas speciālisti? Es jūs uzskatu par noklusēšanas speciālisti.

Džesika nosarka. Viņa nebija pieradusi pie tādas izturēšanās, viņas acis iedegās dusmās. Uz rakstāmgalda bija no stikla darināta prese, un viņas pirksti sakļāvās ap to. Uz brīdi Pārtridžs jau iedomājās to lidojam pa gaisu un bija gatavs pieliekties. Tad viņas dusmas manāmi noplaka, un viņa mierīgi pajautāja:

-     Ko jūs gribat zināt?

Pārtridžs atbildēja tikpat mierīgi:

-     Galvenokārt statistiku. Es zinu, ka kādam tā ir, jo kāds ir pierakstījis, ir pētījis.

Viņa atmeta atpakaļ savus brūnos matus, un ar laiku viņš šo kustību iemīlēja.

-      Vai pazīstat Reksu Talbotu?

-     Jā.

Rekss Talbots bija jauns vicekonsuls Amerikas vēstniecībā, Tong Nut ielā, dažu kvartālu attālumā no šejienes.

-     Iesaku viņam pajautāt par MACV projekta Nostradams ziņojumu.

Par spīti nopietnībai, Harijs pasmaidīja, pūloties apjēgt, kādas smadzenes izsapņojušas šādu projekta nosaukumu.

Džesika turpināja:

-     Reksam nav jāzina, ka es jums to pateicu. Jūs varētu viņam teikt, ka jūs zināt…

Viņš teikumu pabeidza:

-    …mazliet vairāk nekā patiesībā zinu. Tas ir vecs žurnālistu triks.

-      Tāds pats, kādu jūs izmantojāt sarunā ar mani.

-     Apmēram, viņš piekrizdams pasmaidīja.

-      Es to visu laiku zināju, Džesika piebilda. Es tikai ļāvu jums uzvarēt.

-    Jūs nemaz neesat tāds bezdvēseles radījums, kā es sākumā domāju, viņš viņai teica. Šo tēmu mēs varētu risināt tālāk šovakar pie vakariņu galda.

Sev par lielu pārsteigumu, Džesika apsolījās.

Vēlāk viņi saprata, cik jauki jūtas viens otra sabiedrībā, un šī jau bija tikai pirmā tikšanās pirms daudzām, daudzām citām. Taču pārsteidzoši ilgu laiku tā palika tikai draudzība. Džesika jau pašā sākumā to tā bija nostādījusi.

-      Man gribētos, lai tu saprastu, ka neskatoties uz visu citu, kas ar mums notiek es neesmu viegli iegūstama. Lai es ar kādu vīrieti liktos gultā, man ir jāsajūt kaut kas īpašs un svarīgs, un viņam arī. Es esmu tevi brīdinājusi!

Viņu attiecības ietekmēja arī Pārtridža ilgās prombūtnes, kad viņš bija izbraucis strādāt uz karadarbības zonu.

Bet neglābjami pienāca tā reize, kad viņus abus pārņēma iekāre.

Viņi bija kopā pavakariņojuši «Karavelā», kur Pārtridžam bija istaba. Vēlāk, viesnīcas dārzā, kas Saigonas vētrā bija klusa oāze, viņš tuvojās Džesikai, un viņa dedzīgi piekļāvās. Skūpstoties viņa cieši piespiedās viņam klāt, un cauri plānajai kleitai viņš sajuta Džesikas uzbudinājumu. Pat vēl pēc daudziem gadiem Pārtridžs šo brīdi atcerējās kā vienu no retajiem un maģiskajiem mirkļiem, kad visas problēmas un nepatikšanas Vjetnamas kara šausmas un neziņa par nākotni šķita tik tālas, un svarīga bija tikai tagadne un viņi abi.

Viņš klusi pajautāja:

-      Vai iesim uz manu istabu?

Bez vārdiem Džesika pamāja.

Augšā istabā, ko apgaismoja tikai ielu spuldzes, turot viņu apskāvienos, viņš Džesiku izģērba, un viņa palīdzēja, ja viņa rokas kaut ko neprata.

Kad viņš iegāja viņā, viņa iekliedzās:

-     Ak, es tevi tik [oti mīlu!

Pēc tam viņš vairs nevarēja atcerēties, vai ir teicis, ka arī viņš Džesiku mīl, bet zināja, ka tā bija un ka tā būs vienmēr.

Pārtridžs bija arī ļoti aizkustināts, kad saprata, ka viņa ir nevainīga. Tad, pēc kāda laika, kad viņi viens otru bija kaisli mīlējuši, viņi saprata, ka arī fiziskajā ziņā, tāpat kā visās citās, viņi sader kopā.

Citos apstākļos un citā vietā viņi būtu ātri salaulājušies. Džesika vēlējās apprecēties, viņa gribēja bērnus. Bet Pārtridžs kaut kādu iemeslu dēļ vilcinājās. Viņam jau bija viena neizdevusies laulība Kanādā, un viņš zināja, ka televīzijas reportieriem šajā ziņā ir grūtības. Viņi dzīvoja klaidoņa dzīvi, bija prom no mājām divsimt vai vairāk dienu gadā, viņi nebija raduši uzņemties atbildību par ģimeni un savās darbavietās nereti atrada seksuālus vilinājumus, no kā tikai retais spēja atturēties. Laulātie cilvēki garīgi un fiziski atsvešinājās viens no otra, un pēc ilgas prombūtnes satikās ka divi svešinieki.

Turklāt vēl bija Vjetnama. Pārtridžs zināja, ka viņš nonāk briesmās ik reizi, kad atstāj Saigonu. Līdz šim viņš vienmēr bija laimīgi atgriezies, bet zināja, ka šī laime nevar būt pastāvīga. Tāpēc viņš nolēma, ka nebūtu godīgi kādu apgrūtināt šajā gadījumā Džesiku ar pastāvīgām rūpēm un iespējamiem sirdēstiem pēc tam.

Kādu rītu pēc kopā pavadītas nakts viņš savas domas izstāstīja Džesikai. «Piemērotāku» brīdi šai sarunai viņš nu nekādi nebūtu varējis atrast. Džesika bija šokā. Dzirdēt kaut ko tādu no vīrieša, kam viņa bija atdevusi savu sirdi un miesu, šķita neiespējami. Viņa šo Pārtridža izturēšanos uztvēra par puicisku izvairīšanos. Džesika Pārtridžam vēsā tonī pateica, ka viņu attiecības ir beigušās.

Tikai daudz vēlāk Džesika bija sapratusi, ko īsti nozīmē labsirdība un patiesas rūpes. Viņš bija runājis rūpju un īstas mīlestības mudināts. Pārtridžs dažas stundas pēc šīs sarunas atstāja Saigonu, un kā jau zinām uz vairāk nekā mēnesi nozuda Kampučijā.

Krofords Slouns Džesiku Harija Pārtridža sabiedrībā bija saticis vairākkārt, jo arī viņam iznāca darīšanas USIS birojā. Džesika viņu loti pievilka, un Krofords vēlējās iepazīties ar viņu tuvāk. Bet viņš zināja, ka viņa ir Pārtridža meitene, un šajā ziņā Slouns bija pedants. Tāpēc viņš Džesiku nekad neaicināja uz satikšanos, kā to darīja citi.

Bet, kad Slouns no Džesikas uzzināja, ka viņa un Pārtridžs ir izšķīrušies, viņš Džesiku uz karstām pēdām uzaicināja vakariņās. Viņa piekrita, un viņi sāka saieties. Pēc divām nedēļām, atziniesno ka viņš jau ilgu laiku Džesiku ir mīlējis, un nu, labāk pazīstot, ir sācis to dievināt, Slouns Džesiku bildināja.

Pārsteigta Džesika lūdza laiku pārdomām.

Viņas dvēselē valdīja pilnīgs haoss. Džesikas mīlestība pret Hariju bija kaisles pilna u?i nedalīta. Neviens vīrietis viņai nekad nebija tik daudz nozīmējis, un viņa zināja, ka nekad arī nenozīmēs. Viņa instinktīvi juta, ka ar Hariju bija bijušas vienreizējas attiecības, kas vairs nekad neatkārtosies. Viņa bija pārliecināta, ka Hariju mīl. Arī tagad viņa Hariju izmisīgi gaidīja; ja viņš atgrieztos un Džesiku bildinātu, viņa laikam teiktu jā. Bet bija skaidrs, ka Harijs nenāks un nelūgs. Viņš bija Džesiku noraidījis, palika rūgtums un dusmas. Viena viņas būtības daļa… gribēja viņam ieriebt! Tieši tā!

No otras puses, te bija Krofords. Džesikaipatika Krofords… Nē pat vairāk nekā patika! Viņai viņš ļoti patika. Viņš bija laipns, maigs, inteliģents, ar viņu kopā bija interesanti, un viņš Džesiku mīlēja. Turklāt Krofords bija stabils. Viņam bija to Džesika atzina stabilitāte, kuras uzbudinošajam Harijam trūka. Bet visam mūžam jo tā Džesika izprata tautības, kura no divām mīlestībām bija svarīgāka uzbudinošā vai stabilā? Viņa būtu gribējusi izlemt, bet nevarēja.

Džesika būtu varējusi sev uzdot arī citu jautājumu, bet to viņa nedarīja. Kāpēc viņai jāizlemj? Kāpēc viņa nevar pagaidīt? Viņa vēl ir tik jauna…

Vēl cits neapjaušams apstāklis iespaidoja viņas domāšanu. Tā bija viņu dzīve Vjetnamā. Viņus visus aptvēra kara svelme. Tā bija visapkārt tāpat kā gaiss, ko viņi elpoja. Likās, ka laiks skrien ātrāk, ka pulksteņu rādītāji un kalendāru mēneši traucas neticamā ātrumā. Katra dzīves diena likās kā stāvs kritiens straiimē cauri dambja vaļējām slūžām. Kurš no viņiem zināja, cik dienu vēl atlicis? Kurš no viņiem un kad atsāks normālu dzīvi?

Katrā karā, izejot cauri visas cilvēces pieredzei, vienmēr ir bijis tāpat.

Pārdomājusi to visu, cik vien labi varēja, Džesika nākamajā dienā pieņēma Kroforda Slouna bildinājumu.

Amerikas vēstniecībā viņus tūliņ salaulāja kāds armijas kapelāns. Arī sūtnis piedalījās ceremonijā un pēc tam savā dzīvoklī sarīkoja kāzu mielastu.

Slouns bija bezgala laimīgs. Džesika sev iestāstīja, ka arī viņa ir laimīga, un apzināti piemērojās Kroforda omai.

Pārtridžs par notikušo uzzināja tikai pēc atgriešanās Saigonā. Tikai tad viņš milzīgā izmisumā apjēdza, ko bija zaudējis. Kad viņš satika Džesiku un Slounu un apsveica viņus, viņš savas emočijas mēģināja noslēpt. Taču Džesika viņu pazina pārāk labi, un viņam tas neizdevās.

Ja arī Džesika loloja tādas pašas jūtas pret Pārtridžu, tad viņa tajā nekad neatzinās tās tika dziļi paslēptas un ar laiku izzuda. Viņa zināja, ka pati ir izvēlējusies, un centās būt laba sieva. Un tāda viņa arī bija. Kā jau visās laulībās, arī viņiem bija dažas nesaskaņas un ķildas, bet tās aizmirsās. Un tagad par brīnumu visām ieinteresētajām personām Džesika un Krofords pēc nieka četriem gadiem svinēs sudrabkāzas.

6

Stūrējot buiku, Krofords Slouns bija puscejā uz mājām. Triboro tilts jau palika aiz muguras, viņš atradās uz Bruknera ātrccļa, kas drīz pāries Jaunanglijas starpštatu 95. ātrceļā, un tad nogriezīsies uz Lārčmontu.

Tas pats fords, kas viņam bija sekojis jau no CBA ziņu ēkas, vēl arvien brauca nopakaļ.

Nebija nekāds brīnums, ka Slouns ne šovakar, ne citus vakarus pēdējo nedēļu laikā šo mašīnu nebija ievērojis. Viens no iemesliem bija tas, ka otras mašīnas šoferis -jauns kolumbietis ar aukstām acīm un plānām lūpām —bija lietpratējs izsekošanas jomā. Viņš lietoja segvārdu Karloss.

Karloss, kas pirms pāris mēnešiem bija iebraucis Amerikas Savienotajās Valstīs, izmantodams viltotu pasi, bija uzņēmies šo izsekošanu kopā ar sešiem citiem kolumbiešiem pieciem vīriešiem un. vienu sievieti. Tāpat kā Karlosam, arī citiem bija segvārdi, kas nosedza kriminālu pagātni. Līdz šim grupas locekļi cits citu nepazina. Un arī tagad tikai Migels, viņu vadonis, kas šovakar bija vairākas jūdzes attālu, zināja viņu īstos vārdus un uzvārdus.

Ford tempo neilgajā lietošanas laikā jau divas reizes bija pārkrāsots, un, lai kāds viņus neievērotu, tika lietotas vairākas mašīnas.

Izsekošanas laikā viņi Slouna un ģimenes locekļu ikdienas dzīvi ļoti sīki izpētīja un izdarīja pierakstus.

Ātrajā auto straumē Karloss atļāva trim citām mašīnām iespraukties starp viņu un buiku, to tomēr paturot acis. Viņam blakus cits vīrietis atzīmēja laiku un attālumu. Tas bija Hulio tumšādains, kašķīgs un vienmēr sliktā omā. Vienu viņa vaigu greznoja neglīta rēta, ko bija ieguvis kausniņā ar nažiem. Hulio darbojās par organizācijas komunikāciju speciālistu. Uz aizmugures sēdekļa atradās viens no sešiem mobilajiem telefoniem, kas savienoja visas mašīnas ar slepeno pagaidu mītni.

Gan Karloss, gan Hulio bija nežēlīgi un labi apmācīti slepkavas. Viņi bija trenēti snaiperi. Viņi abi bija apbruņoti.

Pēc automašīnas gaitas palēnināšanas, apbraucot vairāku mašīnu avāriju kreisajā joslā, Slouns atkal uzņēma ātrumu. Viņa domas atgriezās Vjetnamā. Viņš atkal domāja par Džesiku, Pārtridžu un sevi.

Par spīti viņa paša lielajiem panākumiem Vjetnamā un kopš tā laika, Slounam Pārtridžs mazliet rūpēja. Un tāpēc viņš Pārtridža sabiedrībā jutās mazliet neērti. Un viņš ari tagad šad tad iedomājās: vai Džesika kādreiz atceras Hariju un tos brīžus, ko viņi abi pavadīja kopā?

Slouns savai sievai nekad nebija uzdevis intīmus jautājumus par šīm senajām attiecībām ar Hariju. Viņš to būtu varējis izdarīt vairākkārt, īpaši viņu laulības sākumā, un, tā kā Džesika bija Džesika, viņa būtu vaļsirdīgi atbildējusi. Bet tādi jautājumi nebija Slouna stilā. Patiesībā viņš nemaz negribēja zināt. Taču dīvaini, ka pēc visiem šiem ilgajiem gadiem vecās domas neliek viņam mieru un liek lauzīt galvu par jautājumu: vai Džesika vēl arvien domā par Hariju? Vai viņi sarakstās? Vai Džesika vēl arvien nožēlo?

Un profesionālā ziņā… Vaina nebija tajā vārdā, ko Slouns sev piemērotu, bet kādā dvēseles kaktiņā viņš zināja, ka Pārtridžs Vjetnamā bija labāks žurnālists, bet slavināts tika Slouns, un turklāt vēl viņš apprecēja Pārtridža meiteni… Tas bija neloģiski, un viņš zināja, ka šādai nedrošībai nebija vietas… bet nemiers palika.

Ford tempo tagad bija mainījis pozīciju un atradās vairākas mašīnas priekšā Slounam. Lārčmontas nobrauktuve bija vairs tikai dažu jūdžu attālumā. Pārzinot Slouna mājupceļa maršrutu, Karloss un Hulio zināja, ka viņš tur nobrauks no ātrceļa. Izsekošanā apdzīšana bija vecs paņēmiens. Tagad fords iebrauks Lārčmontā pirmais, pagaidīs Slounu un, kad viņš pabrauks garām, atkal sekos.

Apmēram desmit minūtes vēlāk, kad CBA diktors iebrauca Lārčmontas ielās, fords ļoti uzmanīgi sekoja un apstājās labu gabalu pirms Slouna mājas Parka avēnijā, aiz kuras bija Longailendas jūras šaurums.

Māja, kā tas bija sagaidāms cilvēkam ar viņa ienākumiem, bija liela un iespaidīga. Tā bija balta, ar pelēku šīfera jumtu, to ieskāva glīti kopts dārzs ar lokveida braucamceļu. Divas priedes iezīmēja ieeju. Virs dubultdurvīm karājās dzelzī kalta laterna.

Lai atvērtu garāžas durvis (tā bija paredzēta trim automašīnām), Slouns lietoja tālvadības pulti. Tad viņš iebrauca garāžā, un durvis aiz viņa aizvērās.

Fords pabrauca uz priekšu un apstājās piesardzīgā attālumā -izsekošana turpinājās.

Izejot cauri īsajam gaitenim, kas savienoja garāžu ar māju, Slouns dzirdēja balsis un smieklus. Kad viņš atvēra durvis un iegāja paklājiem izklātajā hallē, kas aizņēma visu pirmo stāvu, balsis apklusa. Viņš dzirdēja Džesiku saucam no dzīvojamās istabas:

Vai tas esi tu, Kroford?

Viņš atbildēja, kā ieradis: Ja ne, tad tu esi tintē.

Viņa, melodiski smiedamās, attrauca:

-Vienalga, kas tu esi, nāc iekšā! Es tūliņ nākšu.

Viņš dzirdēja glāžu šķindoņu un ledu sitamies šeikerī viņš zināja, ka Džesika gatavo martīni kokteili ikvakara apsveicināšanās rituālam, lai palīdzētu viņam atbrīvoties no darbdienas rūpēm.

Hei, tēt! Slounu vienpadsmitgadīgais dēls Nikolass sauca no kāpnēm. Savam vecumam viņš bija par garu un tievu. Viņa prātīgajās acīs iemirdzējās prieks, un viņš iekrita tēva apkampienos.

Slouns apskāva zēnu un izlaida pirkstus cauri viņa sprogainajiem, brūnajiem matiem. Tā bija apsveicināšanās, kas viņiem abiem patika, un par to jāpateicas Džesikai. Jau kopš dzimšanas viņa Nikijam bija mācījusi, ka mīlestība .jāizrāda, nevis jāpatur sevī.

Laulības sākumā šī jūtu demonstrēšana Slounam bija sagādājusi grūtības. Viņš neprata parādīt jūtas un atstāja daudz ko nepasacītu. Bet Džesika to necieta. Viņa pūlējās, kamēr salauza Slouna atturību, un, vispirms sevis un tad Nikolasa dēļ, tas viņai arī izdevās.

Slouns atcerējās, ka viņa sākumā bija teikusi: «Kad nu esam precējušies, dārgum, visas barjeras pazūd. Tāpēc ka mēs esam «savienoti uz mūžu», vai atceries šos vārdus? Tātad mūsu kopdzīves laikā mēs viens otram teiksim, ko jūtam, un dažreiz to arī izrādīsim.»

Šī teikuma beigas tika attiecinātas uz seksu, kas vēl ilgi pēc kāzām Slounam nozīmēja pārsteigumus un piedzīvojumus. Džesika bija iegādājusies vairākas bagātīgi ilustrētas, skaidrojošas seksa rokasgrāmatas, kādu Austrumos ir papilnam, un viņai patika eksperimentēt, iemēģinot jaunas pozas. Slouns sākumā bija nepatīkami pārsteigts un nedrošs, bet ar laiku viņš pierada, un arī viņam jauninājumi sāka patikt. Parasti tā bija Džesika, kas sāka šīs nodarbības.

(Bija reizes, kad viņam ienāca prātā nejauka doma. Vai viņai šīs rokasgrāmatas bija jau tad, kad viņa sagājās ar Pārtridžu? Vai viņi tās kopā bija izstudējuši? Bet, sagaidot, ka atbildes uz abiem jautājumiem būs -jā, Slounam nekad nebija dūšas to pavaicāt.)

Pret citiem cilvēkiem viņš joprojām palika tikpat atturīgs kā agrāk. Viņš, piemēram, nevarēja at.cerēties, ka kādreiz būtu apskāvis savu tēvu. Pēdējā laikā viņam tas dažreiz bija ienācis prātā, bet viņš nezināja, kā viņa stīvais personiskajās attiecībās gandrīz nelokāmais -tēvs to uztvertu.

-    Sveiks, dārgum, Džesika parādījās zaļajā kleitā, kuras krāsa viņam ļoti patika. Viņi mīļi apskāvās, tad iegāja dzīvojamajā istabā. Nikolass uz brīdi kā vienmēr iegāja viņiem līdzi. Viņš agrāk ieturēs vakariņas un drīz ies gulēt.

Slouns vaicāja dēlam:

-Kas jauns mūzikas pasaulē?

-Viss ir lieliski, tēt! Es mācos Geršvina Otro prelīdi.

-To es atceros, tēvs teica. Vai Geršvins to neuzrakstīja savā jaunībā?

-Jā, viņam bija divdesmit astoņi gadi.

-Man liekas, ka sākums izklausās tā: dam-di-dā-dam-dīda-da-dam-da-dam-da-dam, viņš mēģināja nodungot pirmās taktis, bet Nikolass un Džesika sāka smieties.

-Es zinu, kuru daļu tu domā, tēt, un varbūt tāpēc tu to atceries. Nikijs piegāja pie flīģeļa un tad, pats spēlēdams pavadījumu, sāka dziedāt augstā tenora balsī: Debesīs spīd spožas zvaigznes, Krastmalā gaišs mēness blāv. Es no vakarēšanas pie tantes Dīnas Mājup vadu Nelliju.

Slouna piere savilkās grumbās viņš pūlējās atcerēties.

-     Es to jau kaut kad esmu dzirdējis. Vai tā nav veca dziesma no pilsoņkara laikiem?

Nikolass starojoši smaidīja.

-Pilnīgi pareizi, tēt!

-Man liekas, ka es sāku saprast. Tu gribi teikt, ka dažas no šīm notīm ir tās pašas, kas Geršvina Otrajā prelīdē?

Nikolass papurināja galvu.

-Nē, tas ir otrādi. Dziesma bija pirmā. Bet neviens nezina, vai Geršvins dziesmu zināja, vai ari tā ir sagadīšanās.

-    Un to mēs arī neuzzināsim! Slouns izsaucās, iepriecināts par sava dēla zināšanām. Tas nu ir kaut kas!

Ne Džesika, ne viņš nevarēja atcerēties, cik gadu Nikijam bija, kad viņš sāka izrādīt interesi par mūziku, bet tas bija sen, un kopš tā laika mūzika Nikolasa dzīvē bija galvenais interešu objekts.

Nikolasu pievilka klavieres viņš mācījās pie kāda veca austriešu pianista, kas dzīvoja netālajā Jaunrošelē. Pirms dažām nedēļām, runājot ar stipri jūtamu akcentu, maestro bija Džesikai teicis:

-Jūsu dēlam ir muzikālas spējas, kas tālu apsteidz vienaudžus viņa vecumā. Vēlāk viņš varēs izvēlēties vienu no vairākām iespējām vai nu kļūt par koncertējošu pianistu vai komponistu, vai varbūt par zinātnieku un lietpratēju. Bet vēl svarīgāk ir tas, ka mūzika Nikolasu uzrunā ar eņģeļu balsīm un ar prieku. Tā ir viņa dvēseles daļa. Un tā būs, es paredzu, viņa dzīves būtība.

Džesika uzmeta acis pulkstenim.

-Nikij, ir jau vēls.

-Ak, mamm, atļauj man palikt augšā. Rīt uz skolu nav jāiet.

-   Bet tā būs tikpat noslogota diena kā visas citas. Atbilde ir nē.

Džesika ģimenē uzturēja disciplīnu. Sirsnīgi atvadījies un novēlējis labunakti, Nikolass uzgāja augšā. Drīz vien viņi dzirdēja, ka Nikijs savā guļamistabā spēlē elektroniskās klavieres, ko viņš lietoja tad, ja klavieres viesistabā nebija pieejamas.

Maigi apgaismotajā istabā Džesika atgriezās pie sajauktajiem martīni kokteiļiem. Vērojot, kā viņa tos lej glāzēs, Slouns domāja: «Vai gan cilvēks var būt vēl laimīgāks?» Viņa vairs nenēsāja garus matus un nepūlējās slēpt sirmos pavedienus. Ap acīm bija grumbiņas. Bet viņai vēl arvien bija slaida figūra, un viņas kājas vēl arvien pievilka vīriešu skatus. Viņa ir maz mainījusies, Slouns domāja. Viņš vēl arvien bija lepns, viņai blakus ieejot telpā, jebkurā telpā.

Sniedzot viņam glāzi, viņa ieminējās:

-    Šī laikam bija briesmīga diena?

-Jā, tāda tā bija gan. Vai ziņas skatījies?

-Jā. Nabaga pasažieri! Cik drausmīga nāve! Viņi jau ilgu laiku būs zinājuši, ka nav cerību izglābties, un tāpat vien sēdējuši gaidot.

Slouns sajuta sirdsapziņas ēdas. Viņš par to vispār nebija iedomājies. Reizēm viņš, profesionālis savā darbā, tik ļoti aizrāvās ar ziņu vākšanu, ka aizmirsa cilvēkus, kuru dēļ šīs ziņas radās. Viņš domāja, vai darbs viņu nav padarījis bezjūtīgu tāpat kā ķirurgu, nošķirot viņu no visām ciešanām?

-Ja tu redzēji notikumu ar lidmašīnu, tu redzēji arī Hariju. Ko tu nodomāji?

-Viņš bija labs.

Džesikas atbilde neko neizteica. Slouns viņu vēroja, gaidot vēl kaut ko. Viņš domāja: nez vai viņas prātā pagātne ir pavisam mirusi?

-     Harijs bija vairāk nekā labs. Viņš to paveica meistarīgi, Slouns uzsita knipi, bez brīdinājuma, bez sagatavošanās laika. Viņš izstāstīja, ka CBA bija laimējies, jo tās labākā komanda bija lidostā uz vietas.

-Harijs, Rita un Miris viņi visi darīja, ko vajadzēja. Mēs citiem raidtīkliem parādījām pigu!

-Harijs un Rita kopā pavada daudz laika. Vai starp viņiem kaut kas ir?

-Nē. Viņi vienkārši ir laba komanda.

-Kā tu to zini?

-Tāpēc, ka Ritai ir romāns ar Lesliju Čipingeimu. Viņi abi domā, ka to neviens nezina. Saprotams, ka zina visi.

-    Mīļais Dievs! Jums nu gan tur ir bariņš, kas laulību pārkāpj pa labi un pa kreisi! -Džesika smējās.

Leslijs Čipingeims bija CBA ziņu prezidents. Tas bija Čipingeims, ar kuru Slouns bija paredzējis rīt runāt par Čaka Insena atcelšanu no izpildproducenta amata.

-Es tādās spēlītēs nepiedalos, viņš Džesikai teica. Es priecājos par to, kas man ir mājās.

Martīni bija Slounu atslābinājis, un tā tas notika vienmēr, lai gan ne Džesika, ne viņš nebija nekādi īsti dzērāji. Martīni un glāze vīna pie vakariņām tas viss. Pa dienu Slouns alkoholu nelietoja.

-Tu šovakar esi labā noskaņojumā, Džesika teica, un tev ir vēl viens iemesls. Viņa piecēlās un no nelielā rakstāmgalda, kas stāvēja istabas pretējā pusē, atnesa atplēstu aploksni. Tas bija saprotams, jo Džesika bija atbildīga par visiem viņu privātajiem darījumiem. Tā ir vēstule no tava izdevēja un autora honorāra aprēķins.

Viņš izņēma papīrus no aploksnes un smaidīdams tos izpētīja.

Kroforda Slouna grāmata «Kamera un patiesība», ko viņš bija rakstījis kopā ar līdzautoru, bija nākusi klajā pirms dažiem mēnešiem. Tā bija viņa trešā grāmata.

Runājot pārdevēju valodā, grāmata sākumā negāja. Ņujorkas kritiķi, laimīgi, ka var ieriebt slavenajam Krofordam Slounam, to iznīcināja. Bet citi kritiķi Klīvlendā, Čikāgā, Sanfrancisko un Maiami grāmatu slavēja. Nozīmīgi, ka pēc pāris nedēļām komentāri par šo grāmatu parādījās laikrakstu ievadrakstos, un tā grāmatai bija vislabākā reklāma.

Nodaļā par terorismu un ķīlniekiem Slouns bija skarbi rakstījis, ka …vairākums amerikāņu izjuta kaunu, uzzinot, par kādu cenu ASV valdība 1986.-1987. gadā Vidējos Austrumos bija izpirkuši saujiņu ķīlnieku tā bija tūkstoši nonāvētu un sakropļotu irākiešu ne tikai kaujas laukā, bet ari civiliedzīvotāji.

Kara upuri, kā viņš norādīja, cēlās no ieročiem, ko ASV valdība piegādāja Irānai kā samaksu par ķīlnieku atbrīvošanu. Tie bija «mūsdienu trīsdesmit netīrie sudraba graši» -tā Slouns aprakstīja šo darījumu.

Vēl citi Slouna komentāri, kam lasītāji aplaudēja, bija tādi:

Nevienam politiķim nav dūšas to skaļi pateikt, bet ķīlnieki ieskaitot amerikāņu ķīlniekus ir uzskatāmi par nolemtiem cilvēkiem, viņu dienas ir skaitītas. Sagūstīto cilvēku ģimenes locekļu izmisums ir līdzjūtīgi jāuzklausa, bet šī līdzjūtība nedrīkst iespaidot valdības politiku.

-       Vienīgais veids, kā apkarot terorismu, ir izvērst pretteroru. Tas nozīmē kad vien iespējams, teroristi jāatrod un jāiznīcina. Tā viņiem ir vienīgā saprotamā valoda. Tas nozīmē nekad ar viņiem neuzsākt sarunas un nekad nemaksāt izpirkšanas naudu. Nekad!

-     Teroristi, kas neatzīst nevienu civilizētu uzvedības normu, nedrīkst slēpties aiz likumiem un principiem, ko viņi nicina. Arī angļi, kam cieņa pret likumu ir dziļi iesakņojusies, aizstāvoties pret amorālo un nežētīgo īru republikāņu armiju, bija spiesti likumu apiet.

-     Lai ko mēs darītu, terorisms neizzudīs, jo valstis un organizācijas, kas terorismu atbalsta, nevēlas neko nokārtot. Viņi ir fanātiķi, kas par saviem ieročiem izmanto citus fanātiķus vai izkropļotas reliģijas.

Mēs, kas dzīvojam Savienotajās Valstīs, tuvākajā nākotnē arī nespēsim izvairīties no terorisma. Un mēs šo plaši izvērsto un nežēlīgo karu neesam gatavi izcīnīt ne garīgā, ne kādā citā nozīmē.

Kad grāmata iznāca, CBA vadība bija noraizējusies, ka pāris no Slouna frāzēm, īpaši ķīlnieki ir uzskatāmi par nolemtiem cilvēkiem un teroristi jāatrod un jāiznīcina, varētu radīt politisku un publisku nepatiku pret raidtīklu. Bet izrādījās, ka bažām nav pamata, un arī vadība pievienojās slavinājumu korim sakarā ar lieliski uzrakstīto grāmatu.

Slouns, plati smaidīdams, nolika iespaidīgo autora honorāra aprēķinu.

-Tu to esi nopelnījis, Džesika sacīja, -īpaši tāpēc, ka tev nepatīk varbūtība tikt apstrīdētam. Viņa apklusa. Ak, starp citu, zvanīja tavs tēvs. Viņš ieradīsies rīt agri no rīta un gribētu te palikt nedēļu.

Slouns sašķobīja seju.

-    Vai tas nav pārāk drīz pēc pagājušās ciemošanās reizes?

Viņš ir vientuļš un kļūst arvien vecāks. Ja tu uz to tēmē,

varbūt arī tev būs ļoti mīļa vedekla, pie kuras ciemoties.

Viņi smējās, zinot, cik ļoti Angusam patika Džesika, un otrādi. Savā ziņā viņus vienoja ciešākas saites nekā tēvu un dēlu.

Kopš pirms dažiem gadiem Slouna māte bija nomirusi, Anguss dzīvoja viens pats Floridā.

-     Man patīk, kā viņš saimnieko pa māju, Džesika turpināja, un Nikijam arī.

-   Tad jau labi, tas ir jauki. Bet, kamēr tēvs būs te, tu varētu izmantot savu iespaidu un nokārtot, lai viņš pārāk daudz nerunā par godu, patriotismu un tādā garā.

-Es saprotu, ko tu domā. Darīšu, ko varēšu.

Šīs sarunas pamatā bija fakts, ka Slouns vecākais nespēja aizmirst savus varoņdarbus Otrā pasaules kara laikā. Viņš karā piedalījās kā Gaisa spēku vadošais bombardieris, un viņu apbalvoja ar Sudraba zvaigzni un Lidotāju izcilības krustu. Pēc kara viņš kļuva par zvērinātu grāmatvedi. Tā gan nebija nekāda iespaidīgā karjera, bet viņam tā sagādāja pieklājīgu pensiju un neatkarīgas vecumdienas. Bet kara gadi vēl arvien nodarbināja Angusa domas.

Krofords sava tēva armijas karjeru respektēja, bet vecais kungs kļuva garlaicīgs, atkal un atkal atgriežoties pie savas iemīļotās tēmas godīguma un morālo vērtību izzušanas. Džesika toties vīratēva sprediķus laida pāri galvai.

Ēdot vakariņas, Slouns un Džesika turpināja uzsākto sarunu, un tas bija viņu patīkamākais laiks kopā. Džesika ikdienas darbiem algoja kalponi, bet vakariņas viņa gatavoja pati. Viņa iemanījās pabeigt darbus virtuvē ap to laiku, kad Slouns atgriezās no darba.

Slouns domīgi sacīja:

-   Es saprotu, ko tu domāji, sacīdama, ka es parasti nelabprāt iesaistos polemikā. Man liekas, ka man dzīvē tas būtu bijis jādara biežāk. Bet es esmu gatavs aizstāvēt dažus no grāmatas tematiem.

-Terorisma nodaļu?

Viņš pamāja.

-Kopš to uzrakstīju, es esmu daudz domājis, kā terorisms varētu iespaidot tevi un mani. Tāpēc esmu veicis dažus piesardzības pasākumus. Es tev neesmu par to stāstījis, bet tas tev būtu jāzina.

Kamēr Džesika uz viņu jautājoši skatījās, viņš turpināja.

-    Vai tev kādreiz ir ienācis prātā, ka mani kāds varētu nolaupīt, izmantot par ķīlnieku?

-    Jā, kad tu biji ārzemēs.

Viņš papurināja galvu.

-Tas varētu notikt ari te. Vienmēr kāds būs pirmais, un es, tāpat kā daudzi citi televīzijas darbinieki, strādāju akvārijā, kurā peld zelta zivtiņas. Ja teroristi sāks darboties Savienotajās Valstīs, un, kā zini, es uzskatu, ka tā drīz būs tādi cilvēki kā es būs pievilcīga ēsma, jo viss, ko mēs darām vai ko mums nodara, tūliņ tiek ievērots.

-    Bet ģimenes? Vai ari tās varētu ciest?

-    Tas nav īsti ticams. Teroristi izvēlēsies kādu populāru cilvēku, tādu, ko visi pazīst.

Džesika satraukti teica:

-Tu kaut ko teici par piesardzību. Kā tu to domā?

-Tā sāktu darboties pēc tam, kad mani sagūstītu, zināms, ja tā notiks. Es šo deklarāciju esmu apstiprinājis pie pazīstama advokāta -Saja Drīlenda. Viņam ir zināmas pilnīgi visas detaļas un tiesības to publicēt, ja tas būs nepieciešams.

-    Man šī saruna vairs nepatīk, Džesika teica, tu mani satrauc, un es nesaprotu, ko tas palīdzēs, ja tu kļūsi par ķīlnieku.

-Pirms tas notiek, viņš sacīja, -man ir jābūt pārliecinātam, ka raidtīkls mani uzmanīs, un viņi to zināmā mērā dara. Bet pēc tam, kā esmu rakstījis grāmatā, es negribētu, lai kāds par mani maksā izpirkšanas naudu, arī no mūsu personiskās naudas ne. Tāpēc es to esmu deklarējis tas ir oficiāli apstiprināts.

-Vai tu man saki, ka mūsu nauda būs iesaldēta?

Viņš papurināja galvu.

-Nē, to es nevaru izdarīt, pat ja gribētu. Gandrīz viss, kas mums pieder šī māja, bankas konti, akcijas, zelts, ārzemju valūta viss pieder mums abiem, un tu ar to vari rīkoties tāpat kā līdz šim. Bet tad, kad advokāts būs publicējis manu deklarāciju un visi zinās, kādu ceļu esmu izvēlējies, es sagaidu, ka tu nedarīsi neko.

Džesika protestēja.

-Tu laupi man iespēju izlemt!

Viņš maigi teica:

-Nē, dārgā. Es tevi atbrīvoju no briesmīgas atbildības un nenostādu tevi dilemmas priekšā.

-Bet ja nu raidtīkls gribētu maksāt izpirkšanas naudu?

-Man neliekas, ka viņi to darītu, īpaši jau nu ne, ja es to esmu deklarējis grāmatā un vēl devis rīkojumu advokātam.

-Tu sacīji, ka arī raidtīkls tevi apsargā. Es pirmo reizi par kaut ko tādu dzirdu. Kādā veidā?

-Ja mums draud pa telefonu vai pienāk draudu vēstules, vai ja kaut ko dzird par uzbrukumu, tad raidtīkls izsauc kādu privātu apsardzes firmu, un viņi dara to, kas viņiem jādara. Viņi uzmana mani CBA ziņu ēkā un citur, kur es strādāju. Man tā pāris reizes ir gadījies.

-To tu man neesi stāstījis.

-Jā, laikam neesmu vis,.-viņš atzina.

-Un ko tu man vēl neesi stāstījis? Tagad Džesikas balsī ieskanējās jauns tonis, bet nevarēja saprast, vai tās ir dusmas vai rūpes.

-    Par to, kas tagad notiek raidtīklā, tu zini visu, bet es esmu šo to citu sarunājis ar Drīlendu.

-Vai būtu pārāk daudz prasīts, lai tu man ari to izstāstītu?

-Nē, tev to ir svarīgi zināt. Slouns atteicās ievērot sarkasmu, jo viņa sieva tā runāja, kad uztraucās. Ja kādu nolaupa, un tas attiecas uz visu pasauli, tad ir gandrīz droši jāpieņem, ka šim cilvēkam būs jārunā videokameras priekšā vai arī viņu piespiedīs to darīt. Tad šie kadri kādreiz parādās televīzijā, un neviens nezina, vai runātājs to darījis brīvprātīgi vai piespiedu kārtā, un, ja tā, cik lielā mērā piespiesti. Bet, ja ir iepriekš norunāti signāli, tad sagūstītajam cilvēkam ir laba iespēja pastāstīt diezgan daudz. Starp citu, arvien vairāk cilvēku šādas lietas nokārto ar advokātu palīdzību, izstrādājot arī signālu kodu.

-    Tas izklausītos kā spiegu romāns, ja vien lieta nebūtu tik nopietna, sacīja Džesika. Un kādus signālus esi izstrādājis tu?

-Ja es nolaizu lūpas, ko, neradot aizdomas, varētu darīt katrs cilvēks, tas nozīmē Es daru to pret savu gribu. Neticiet nekam, ko es saku! Ja es aizskaru savu labo ausi vai berzēju labās auss ļipiņu, tad Mani sagūstltāji ir labi organizēti un pamatīgi apbruņoti. Ja to pašu es daru ar kreiso ausi, tas nozīmē Sargi ne vienmēr ir vērīgi. Uzbrukums, lai mani atbrīvotu, varētu izdoties. Ir ari citi signāli, bet par tiem pašreiz nerunāsim. Es negribu tevi satraukt.

-     Jā, bet es esmu norūpējusies, Džesika sacīja. Viņa domāja: vai tas varētu notikt? Vai Krofordu kāds varētu nolaupīt un aizvest nezināmā virzienā? Tas likās neticami, bet neticamas lietas tomēr notika katru dienu.

-   Bez tā, ka es baidos, viņa domīgi sacīja, atzīstos, ka tas mani ari interesē tāpēc, ka tā ir lieta, ko tevī neesmu pamanījusi. Bet tad es nesaprotu, kāpēc tu neapmeklē pašaizsardzības kursus, par ko mēs runājām?

Džesika runāja par pretterorisma apmācības kursiem, ko Amerikā organizēja angļu firma «Paladins» un kurus vairākkārt reklamēja arī televīzijā. Kursos mācīja tieši to, par ko Slouns nupat runāja. To, kā ķīlniekam izturēties neparastā situācijā. Kursos mācīja arī pašaizsardzību bez ieroču lietošanas, un par to Džesika bija ar Krofordu runājusi, īpaši pēc mežonīgā uzbrukuma CBS raidtīkla diktoram Denam Rezeram kādā no Ņujorkas ielām. Divu nezināmu uzbrucēju dēļ Rezers nonāca slimnīcā, bet policijai neizdevās uzbrucējus atrast.

-Es nevaru šī kursa apgūšanai atrast brīvu laiku, -Slouns atteica, bet, runājot par to, vai tu turpini apmeklēt cīņas nodarbības?

Tā bija tuvcīņas, apmācība, nedaudz mainīta angļu specvienības SAS programma. Nodarbības vadīja kāds pensionēts angļu armijas brigadieris, kas bija apmeties uz dzīvi Ņujorkā. Kad Slouns šīm nodarbībām nevarēja iekārtot laiku, Džesika pati gāja mācīties.

Regulāri to vairs nedaru. Bet pāris reižu mēnesī es aizeju uz treniņiem un nekad nekavēju brigadiera Veida lekcijas.

-    Labi, Slouns pamāja.

Naktī, domājot par šo sarunu, Džesika ilgi nevarēja aizmigt.

Bet uz ielas vīri J'ord tempo noskatījās, kā viena pēc otras izdziest mājas ugunis. Paziņojuši par to no mobilā telefona, viņi beidza dienas izsekošanas darbu un brauca projām.

īsi pēc 6.30 Slounu mājas novērošana atsākās. Šoreiz tas bija Chevrolet celebrity, un tajā, zemu ieslīguši sēdekļos, lai viņus nevarētu redzēt no garāmbraucošajām mašīnām, pusguļus zvilnēja kolumbieši Karloss un Hulio. Mašīnu viņi bija novietojuši kādā ērtā sānielā aiz Slounu mājas dārza. Ar mašīnas sānskata un aizmugures spogulīšu palīdzību viņi turpināja mājas novērošanu.

Abi vīri bija satraukti, jo šodien vajadzēja noslēgties ilgās un rūpīgās izsekošanas beigu posmam.

Bet 7.30 notika kaut kas neparedzēts. Pie Slounu mājas apstājās taksometrs, un no tā izkāpa vecāks vīrs ar koferi rokā. Viņš iegāja mājā, bet ārā nenāca. Šis notikums bija tik nozīmīgs, ka Karloss pa mobilo telefonu zvanīja uz grupas pagaidu mītni, kas atradās divdesmit jūdžu attālumā.

Viņu iedarbīgais sazināšanās tīkls un daudzie transporta līdzekļi liecināja, ka šai operācijai nauda nav taupīta. Teroristi, kas bija plānojuši novērošanu un tās galarezultātu, bija labi apmācīti, prasmīgi profesionāļi, un viņiem netrūka līdzekļu.

Viņi bija saistīti ar Kolumbijas Medelīnas karteli tā bija ļaunu, kriminālu un neticami bagātu narkotiku karaļu apvienība. Cietsirdīgi un brutāli darbojoties, kartelis bija vainojams neskaitāmās varmācīgās un asiņainās slepkavībās, ieskaitot 1989. gadā noslepkavoto Kolumbijas prezidenta kandidātu senatoru Lūisu Karlosu Galānu. Kopš 1981. gada apmēram 220 tiesnešu un tiesas.darbinieku bija zaudējuši dzīvības. Tika nogalināti arī policisti, žurnālisti un vēl daudzi citi. 1986. gadā Medelīnas kartelis noslēdza sadarbības līgumu ar sarkano partizānu grupu M-19, un slepkavošanas kļuva par orģijām, kad īsā laikā tika noslepkavoti deviņdesmit cilvēki, to skaitā arī puse Kolumbijas augstākās tiesas locekļu.

Par spīti karteļa atbaidošajai slavai, tam bija labas attiecības ar Romas katoļu baznīcu. Vairākiem karteļa vadītājiem bija privātas baznīciņas. Vietējais kardināls slavināja karteļa humānismu, un kāds bīskaps pat mierīgi atzinās, ka karteļa narkotiku karaļi finansē viņa darbu.

Slepkavības nebija vienīgais karteļa darbības veids. Viņi darbojās visur, sākot no augstākā valdības, tiesu, policijas un armijas līmeņa līdz pat zemākajam. Neticamu apmēru kukuļdošana un korupcija ēdās Kolumbijas valsts miesā kā vēzis. Tas, ko kartelis piedāvāja valstij, bija ciniski aprakstītā frāze: plata o plomo sudrabu vai svinu!

Kad 1989. un 1990. gadā pēc Galāna slepkavības Kolumbijas iedzīvotāji bija iedzīti šausmās, karteļa darbība uz kādu laiku pieklusa, jo arī Savienotās Valstis nedaudz palīdzēja to apkarot. Bet uz to viņu atbilde bija totāls karš. Vardarbība, spridzināšana un slepkavošana atsākās ar jaunu sparu, un, šķiet, tās nekad nebeigsies. Kartelis ir neiznīcināms, jo tas allaž darbosies, pat tad, ja tam būs vajadzīgs jauns patvērums un jauna vadība.

Šajā gadījumā, šķiet, Medelīnas kartelis nedarbojās savās interesēs, bet gan peruāņu maoistu teroristiskās organizācijas Sendero Luminoso jeb «Zaigojošais ceļš» interesēs. Pēdējā laikā Sendero Luminoso Peru bija kļuvusi par visai ietekmīgu organizāciju, jo oficiālā valdība demonstrēja arvien lielāku vājumu un inertumu. Ja agrāk Sendero darbības sfēra aprobežojās ar Andu kalniem, Hualagas ieleju un provinču centriem Ajakučo un Kusko, tad tagad šīs organizācijas teroristu grupas un slepkavu komandas klejoja Peru galvaspilsētā Limā, kur tām valdības aprindās un armijā bija slepeni atbalstītāji.

Sendero Luminoso sadarbībai ar Medelīnas karteli bija divi nopietni iemesli. Pirmkārt, Sendero ķīlnieku sagūstīšanai nereti izmantoja noziedzniekus no ārzemēm; Peru gandrīz ik uz soļa tika nolaupīti cilvēki, taču amerikāņu masu informācijas līdzekļi to diez cik plaši neatspoguļoja… Otrkārt, «Zaigojošais ceļš» kontrolēja Hualagas ielejas augšdaļu, kurā tika audzēti sešdesmit procenti no pasaules kokas augiem. Kokas lapas tika pārstrādātas kokas pastā, kas ir pamatizejviela kokaīna ražošanai; pēc tam šo jēlmateriālu pārveda uz Kolumbiju pārstrādāšanai.

Tādā veidā ienākumi no narkotikām lielā mērā finansēja «Zaigojošā ceļa» darbību.

Tagad abi kolumbiešu nelieši, sēžot ševrolē, steidzīgi pārskatīja ar Polaroīdu uzņemtās fotogrāfijas. Karloss, prasmīgs fotogrāfs, bija fotografējis visus Slouna viesus, kas pēdējā mēneša laikā bija apmeklējuši viņa māju. Bet vecā kunga šajos attēlos nebija.

Hulio telefonsarunā izmantoja kodētas frāzes.

Ir pienācis zils sainis. Piegādes numurs divi. Sainis ir noliktavā. Mēs nevaram atrast nosūtītāju. Ja to iztulkotu normālā valodā, tad tas nozīmētu: Atbrauca vīrietis. Viņu atveda taksometrs. Mēs viņu nepazīstam, un mums nav viņa fotoattēla.

Migels, operācijas vadītājs, asā balsī Hulio strupi pārtrauca.

-Kāds numurs ir pavadzīmei?

Hulio, kam kodi radīja grūtības, pie sevis nolamājās, šķirstīdams piezīmju burtnīcu, lai saprastu jautājumu. Atradis viņš lasīja: Cik gadu ir šim cilvēkam?

Hulio paskatījās uz Karlosu, mēmi lūdzot palīdzību.

Un viejo? Cik vecs?

Karloss paņēma burtnīcu un izlasīja atbildi.

-Pavadzīme numur septiņdesmit pieci.

Hulio pārraidīja, un tūliņ sekoja nākamais jautājums.

Vai ir vēl kaut kas zināms par zilo saini?

Aizmirsis par norunāto kodu, Hulio normālā valodā atsaucās:

-Viņam bija koferis. Viņš gatavojas te palikt.

Bet noplukušā īres namā dienvidos no Hakensakas, Ņūdžersijā, cilvēks ar segvārdu Migels vārījās dusmās un lādēja Hulio par neuzmanīgo rīcību. Ar kādiem muļķiem gan viņam bija jāstrādā! Kodu burtnīcā bija frāzes, kas būtu atbildējušas uz jautājumu, un viņš visus bija atkal un atkal brīdinājis, ka radiotelefoni nav droši, jo tos var viegli noklausīties. Tagad brīvi varēja nopirkt aparātus, kas spēja ielauzties mobilo telefonu sarunās.

jEstūpidos!* Viņš šiem cietpauriem vienkārši nevarēja iestāstīt, ka viņu mērķa sasniegšana, viņu brīvība un dzīvība prasa vislielāko piesardzību, pie tam ne laiku pa laikam, bet visu laiku.

Pats Migels, cik vien viņš sevi atcerējās, vienmēr ir bijis ārkārtīgi uzmanīgs. Tādēļ viņš vēl ne reizi nav apcietināts, lai gan viņš bija Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas, un Interpola vismeklētāko noziedznieku sarakstos. Rietumu puslodē viņu tagad meklēja tikpat izmisīgi kā viņa brāli terorismā Abu Nidalu taipus Atlantijas okeānam. Par to Migels zināmā mērā pat bija lepns, taču viņš nekad neaizmirsa, ka lepnums rada pašpārliecinātību, un tas bija vēl viens moments, no kā viņš baidījās.

Lai gan jau paguvis redzēt velnu, viņš vēl bija jauns, tikai nedaudz pāri trīsdesmit gadiem. Ne ar ko īpašu viņš neizcēlās parasta seja un augums, diezgan interesants vīrietis. Garājngājēji varētu viņu uzskatīt par ierēdni vai, labākajā gadījumā par kāda neliela veikaliņa pārvaldnieku. Tas bija prasījis daudz pūļu Migels centās būt neievērojams. Tāpat viņš bija radis pieklājīgi izturēties pret svešiem cilvēkiem, bet ne pārlieku, lai viņu neatcerētos.

Necilā āriene Migelu bija vairākkārt paglābusi. Svarīgi bija arī tas, ka viņš neradīja valdonīga cilvēka iespaidu. Viņa prasme komandēt un vadīt apkārtējo acīm palika slēpta to zināja tikai tie, kurus viņš izrīkoja, un tad tie nu gan klausīja viņu bez vārda runas.

Vēl cita priekšrocība šajā operācijā Migelam bija tā, ka viņš, lai arī kolumbietis, izskatījās un runāja kā amerikānis. Sešdesmito gadu beigās un septiņdesmito gadu sākumā viņš studēja angļu valodu Dienvidkalifornijas universitātē Berklijā un centīgi mācījās runāt bez akcenta.

Toreiz viņš lietoja savu īsto vārdu: Ulisess Rodrigess.

Mācības universitātē apmaksāja viņa turīgie vecāki. Migela tēvs bija Bogotas neiroķirurgs un cerēja, ka viņa vienīgais dēls sekos viņa pēdās. Bet šī perspektīva Migelu nekad nebija interesējusi. Jau mācīblaikā universitātē viņš paredzēja, ka dzīve Kolumbijā drīz kardināli mainīsies. No turīgas un demokrātiskas valsts ar izstrādātu likumdošanu tā pārvēršas par neticami bagātu noziedznieku perēkli, kas, ignorējot visus likumus, ar diktatūras, nežēlības un iebiedēšanas palīdzību sāk pārvaldīt valsti. Šajā jaunajā Kolumbijā faraonu apslēptā manta bija marihuāna; drīz par to kļūs kokaīns.

Šīs pārvērtības nespēja Migelu sāpināt. Tieši otrādi viņš alka līdzdarboties visā šajā pārvērtību mutulī.

Berklijā viņš saprata, ka bez sirdsapziņas pārmetumiem un nožēlas var ātri un nekļūdīgi nogalināt cilvēkus.

Par viņa pirmo upuri kļuva jauna sieviete, ar kuru viņš iepazinās, izkāpjot Berklijā no autobusa. Viņi kopā sarunādamies devās pa ielu uz priekšu un atklāja, ka abi ir pirmkursnieki. Acīmredzot viņš viņai patika, un jaunā sieviete viņu uzaicināja pie sevis viņa dzīvoja necilā dzīvoklītī Telegrāfa avēnijas galā. Tas bija vēl tolaik, kad līdzīga veida iepazīšanās bija pierasta lieta baiļu no AIDS rēga tad vēl nebija.

Pamatīgi nostrādājies ar viņu gultā, Migels aizmiga. Pamodies viņš redzēja, ka meiča revidē viņa portmoneju. Tajā bija vairākas personas apliecības ar dažādiem fiktīviem uzvārdiem -jau tad Migels gatavojās dzīvei ārpus likuma. Sev par nelaimi, meiča bija izrādījusi pārlieku nevēlamu interesi par šīm apliecībām, iespējams pat, ka viņa sadarbojās ar kādu dienestu, lai gan Migels nekad to neuzzināja.

Migels izlēca no gultas un meiteni nožņaudza. Viņš vēl tagad atcerējās viņas izbrīna pilno skatu, to, kā viņa mēģināja atsvabināties no viņa tvēriena. Pirms samaņas zaudēšanas viņa paskatījās uz Migelu ar izmisīgu lūgumu. Bet viņš ar lielu interesi atklāja, ka pēc viņas noslepkavošanas nejūt ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus.

Vēl vairāk viņš ledainā mierā aplēsa, vai viņu var noķert, un nāca pie secinājuma, ka tas nav iespējams. Autobusā viņi nebija sēdējuši blakus viņi tad vēl pat nebija bijuši pazīstami. Un diez vai kāds būs viņus redzējis nākam pa ielu no autobusa pieturas. Nedz vestibilā, nedz liftā viņi arī nebija nevienu satikuši.

Nesteidzīgi viņš noslaucīja priekšmetus, uz kuriem varētu būt viņa pirkstu nospiedumi. Tad, aptinis ap roku mutautiņu, viņš dzīvoklī izdzēsa gaismas un ļāva, lai durvis pašas aizkrīt.

Migels nebrauca ar liftu, bet noskrēja lejā pa kāpnēm. Pārliecinājies, ka vestibils ir tukšs, viņš izgāja uz ielas.

Nākamajā dienā un vēlāk viņš meklēja laikrakstos kādu ziņu par noslepkavoto meiteni. Bet viņas daļēji satrūdējušo līķi atrada tikai pēc nedēļas. Un pēc pāris dienām sakarā ar to, ka nekādi pierādījumi netika atrasti, laikraksti par šo lietu zaudēja interesi.

Ja ari kaut kāda izmeklēšana bija notikusi, Migelu meičas nāvē neviens nevainoja.

Studiju gados Migels noslepkavoja vēl divus cilvēkus. Tas notika līča otrā pusē, Sanfrancisko, un tie bija viņam pilnīgi sveši cilvēki. Migels uzskatīja, ka viņam ir jāattīsta slepkavotāja iemaņas. Likās, ka tās bija apmierinošas, jo policija ari šīs slepkavības nevarēja atklāt.

Pabeidzis Berklijā universitāti un atgriezies mājup Kolumbijā, viņš sāka uzņemt sakarus ar narkotiku dūžiem. Viņam bija lidmašīnas pilota tiesības, un viņš vairākkārt pārveda kokas pastu no Peru uz Kolumbiju pārstrādāšanai. Drīz viņš sadraudzējās ar ietekmīgo un neģēlīgo Očoa ģimeni, kas ļāva viņam piedalīties daudz lielākās operācijās. Tad nāca M-19 ar savām slepkavību orģijām, un Medelīnas karteļa «totālais karš». Migels piedalījās visās masu slepkavībās, viņš nogalināja arī viens pats, un drīz vairs nevarēja atcerēties, cik līķu aiz sevis atstājis. Migela vārds, protams, kļuva plaši pazīstams visā pasaulē, bet ar savu pedantisko piesardzību viņš panāca to, ka «pie rokas pieķert» viņu nespēja neviens.

Migela jeb Ulisesa Rodrigesa sakari ar Medelīnas karteli, ar M-19 un pēdējā laikā ar Sendero Luminoso pakāpeniski pieauga. Savu neatkarību viņš saglabāja, kļūdams par starptautisku bandītu, par uzpērkamu teroristu. Pateicoties viņa veiklībai, pēc viņa pakalpojumiem bija pastāvīgs pieprasījums.

Likās, ka Migels to dara politisku apsvērumu dēļ. Pēc savas būtības viņš bija sociālists, viņš kaisli nīda kapitālismu un nicināja Savienotās Valstis, uzskatot tās par liekulīgām un pagrimušām. Parasti viņš par politiku nedomāja, taču saldkaisli ilgojās pēc briesmām, riska un tā dzīvesveida, kādu viņš dzīvoja.

Sava dzīvesveida dēļ un tādēļ, lai slepeni noorganizētu operāciju, kam šodien bija jānotiek un par kuru drīzumā uzzinās visa pasaule, Migels bija ieradies Savienotajās Valstīs.

Viņa ceļš uz Ameriku bija garš, bet drošs. No Bogotas Kolumbijā uz Riodežaneiro, tad uz Maiami. Riodežaneiro viņam vajadzēja nomainīt pasi un savas personības pazīmes, lai ierastos Maiami kā brazīliešu grāmatizdevējs, kas ir ceļā uz Ņujorkas grāmatu tirgu. Bet kāds slepens Medelīnas karteļa aģents Valsts departamentā bija brīdinājis, ka Imigrācijas dienests ir steidzīgi pieprasījis visu zināmo informāciju par Šo cilvēku, ieskaitot visus segvārdus, ko viņš reiz izmantojis.

Bet Migels vienreiz jau bija uzdevies par brazīliešu grāmatizdevēju, un, lai arī likās, ka par to neviens nezina, viņš izlēma Maiami vispār nerādīties. Lai ari ceļš bija garāks, viņš no Riodežaneiro aizlidoja uz Londonu, kur ieguva jaunu seju un visnotaļ likumīgu, jaunu Anglijas pasi.

Tas bija ļoti vienkārši.

Ak, šīs pusaizmigušās demokrātijas! Cik stulbas un naivas tās ir! Cik ļoti viegli bija darboties to personiskās brīvības vidē, graujot tās, jo Migels šīs brīvības neatzina.

Uzturoties Londonā, viņu par visām šīm norisēm iepriekš informēja.

Vispirms Migels devās uz Svētās Katarīnas namu, kur tiek reģistrēti \isas Anglijas un Velsas dzimšanu, laulību un nāves gadījumi tas bija Kingsveja un Aldvīčas ielu krustojumā. Tur viņš pieprasīja trīs dzimšanas apliecības.

Kādu cilvēku dzimšanas apliecības'/ Tādu, kuru dzimšanas diena bija tā pati, kas Migelam, vai tuvu tai.

Nerunājot ne vārda, viņš paņēma piecas dzimšanas apliecības pieprasījuma veidlapas un devās uz telpu, kur atradās milzīgi, pa gadiem sakārtoti sējumi. Migels atvēra 1951. gada sējumu. Tas bija sadalīts gada ceturkšņos. Migels izvēlējās ierakstus no burta M līdz burtam R no oktobra līdz decembrim.

Viņš pats bija dzimis 1951. gada 14. novembrī. Šķirstot lapas, viņš uzgāja Dadlija Mārtiņa vārdu, kas bija dzimis 13. novembrī Keilijā, Jorkšīrā. Vārdi šķila piemērots. Tas nebija pārāk neparasts, ne arī tik pazīstams kā Smits. Perfecto! [4] migels ierakstīja datus vienā no veidlapām.

Nu viņam vajadzēja vēl divus citus vārdus. Migels bija nodomājis pieprasīt trīs pases. Otrā un trešā bija vajadzīga gadījumam, ja kaut kas noiet greizi ar pirmo. Vienmēr pastāvēja iespēja, ka Dadlija Mārtiņa pašreizējai pasei ir beidzies lietošanas termiņš. Tādā gadījumā no vēl vienas viņš atteiktos.

Migels ierakstīja abus pārējos vārdus un dzimšanas datus divās citās veidlapās. Viņš tīšām izvēlējās uzvārdus, kas bija tālu no «M» Mārtiņš. Viens no tiem sākās ar «B», otrs ar «Z». Pasu departamentā dažādi ierēdņi apstrādāja dažādus alfabēta burtus. Tādā veidā neviens sakritību neievērotu.

Migels rūpīgi uzmanīja, lai uz veidlapām nepaliktu pirkstu nospiedumi. Tāpēc vitiam bija piecas veidlapas. Abas ārējās aizsargāja vajadzīgās no pirkstu nospiedumiem. Ārējās viņš vēlāk iznīcinās. Kopš meitenes slepkavības Berklijā Migels bija daudz ko jaunu uzzinājis par pirkstu nospiedumiem. Vairs nebija iespējams tos pilnīgi noslaucīt, jo šajā zinātņu nozarē tika izmantotas jaunas metodes. Ar ninhidrma un argona lāzeru palīdzību varēja atklāt arī noslaucītus pirkstu nospiedumus.

Līdz kasiera lodziņam bija īss gājiens. Viņš pasniedza trīs veidlapas ierēdnim. Par trim dzimšanas apliecībām Migels samaksāja piecpadsmit mārciņas. Ierēdnis teica, ka apliecības būs gatavas divu dienu laikā.

Pa šo laiku Migels atrada trīs piemērotas adreses.

Šķirstot Kelija Londonas biznesa katalogu, Migels atzīmēja vairākus sekretāru birojus, kur varēja saņemt pastu. Viņš devās uz vienu no aģentūrām un samaksāja piecdesmit mārciņas. Migels bija sacerējis pasaciņu, ka viņš ir uzsācis biznesu, bet viņam vēl neesot pietiekami daudz līdzekļu biroja īrei. Izrādījās, ka biroja darbiniecei nebija svarīgi, kas iemaksā naudu. Tādā pašā veidā viņš atrada divus citus sekretāru birojus, un arī to darbinieki nebija ziņkārīgi. Nu Migelam bija trīs adreses pasu saņemšanai, un tās nekādā veidā nebija ar viņu saistītas.

Izmantojot fotoautomātu, viņš ieguva trīs atsevišķus pasu fotogrāfiju komplektus. Vienā viņam bija glītas ūsas un bārda, otrajā viņš bija gludi noskuvies un mainījis matu sakārtojumu, bet trešajā viņa skatu slēpa brilles smagos rāmjos.

Nākamajā dienā viņš Svētās Katarīnas namā saņēma trīs dzimšanas apliecības. Tāpat kā iepriekš, neviens neinteresējās, kam viņam tās vajadzīgas.

Migelam jau bija pasu veidlapas, kuras viņš dabūja pastā, uzmanīgi rīkodamies, lai neaizskartu tās ar pirkstiem. Ar plāniem plastmasas cimdiem rokās viņš veidlapas aizpildīja. Katrai adresei viņš uzrādīja vienu no trim sekretāru birojiem.

Katrai pases veidlapai līdzi vajadzēja sūtīt divas fotogrāfijas. Viena no tām bija jāparaksta kādai «kvalificētai, profesionālai personai» tādai kā ārstam, advokātam, inženierim, apliecinot, ka pases pieprasītāju pazīst jau vismaz divus gadus. Rīkojoties, kā viņam bija ieteikts, Migels fotogrāfijas ar sagrozītu rokrakstu parakstīja pats, tāpat viņš norakstīja vārdus un adreses, ko bija atradis telefonu katalogā. Viņš iegādājās arī gumijas burtu komplektu, ar ko sagatavoja adrešu zīmogus, lai padarītu apliecinājumus ticamākus.

Pasu veidlapā bija brīdinājums, ka šos apliecinājumus pārbauda, bet tā nebija taisnība. Viltojumus nevarēja atklāt, jo pieprasījumu pienāca daudz, bet valdības ierēdņu bija daudz par maz.

Beidzot Migels arī izdomāja, ko darīt ar trijām apliecinātajām fotogrāfijām, kas neparādīsies uz pases, bet nonāks pasu biroja kartotēkā. Ar mīkstu sūkli, kas bija piesūcināts ar vāju balinātājšķīdumu, viņš fotogrāfijas samitrināja. Tādējādi viņš nodrošināja to, ka fotogrāfijas kartotēkā divu trīs mēnešu laikā izbalēs, par Migela viltojumiem neatstājot nekādas pēdas.

Tagad Migels nosūtīja visas trīs pases veidlapas, katrai aploksnei pievienojot pasta pārvedumu par piecpadsmit mārciņām. Viņš labi zināja, ka tagad būs jāgaida vismaz mēnesis, kamēr pases «izies» visas vajadzīgās instances un tiks atsūtītas atpakaļ. Garlaicīgs process, bet tas bija jādara drošības dēļ.

Starplaikā uz sekretāru biroju adresēm viņš sev nosūtīja vairākas vēstules. Visos gadījumos pēc pāris dienām viņš uz turieni piezvanīja, lai apprasītos, vai nav pienācis pasts. Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš apsolīja kādu aizsūtīt vēstulei pakal■ Tad viņš uzmeklēja kādu ielas zeņķi, kas par pāris mārciņām labprāt aizskrēja vēstulei pakaļ. Kad zeņķis ar vēstuli bija atpakaļ, Migels vienmēr pārliecinājās, vai kāds tam neseko. Tādā pašā veidā viņš bija paredzējis saņemt arī pases.

Visas trīs pases ar pāris dienu intervālu mēneša laikā bija klāt. Viņš tās dabūja bez vismazākajām grūtībām. Excelente! Tagad viņš nolēma lietot Dadlija Mārtiņa pasi, abas pārējās atstājot lietošanai nākotnē.

Un tagad bija atlicis pēdējais darbiņš jānopērk lidmašīnas biļete uz Ameriku un atpakaļ, un to Migels izdarīja tajā pašā dienā.

Pirms 1988. gada, lai iebrauktu Amerikā, visās Anglijas pasēs bija jāiespiež ASV vīza. Tagad vīza vairs nebija nepieciešama, ja apmeklējums nebija ilgāks par deviņdesmit dienām un ja ceļotājam bija atpakalbi/ete. Kaut gan Migelam nebija nekādas intereses atgriezties Anglijā un viņš atce(a biļeti gatavojās iznīcināt, drošība atsvēra nelielo biļetes cenu. Deviņdesmit dienu ierobežojums viņu neuztrauca, jo viņš nebija plānojis tur palikt tik ilgi. Dadlija Mārtiņa pasi viņš iznīcinās, bet ASV atstās kādā citā veidā.

Amerikas jaunais vīzu nolikums Migelu sajūsmināja. Vēlreiz šī ērtā, brīvā sistēma bija viņam laipni izlīdzējusi!

Nākamajā rītā viņš izlidoja uz Ņujorku un bez kādām grūtībām nolaidās Džona F. Kenedija lidostā.

Nonācis Ņujorkā, Migels bez kavēšanās devās uz Kvīnsu, kur dzīvoja diezgan daudz kolumbiešu un kur Medelīnas karteļa aģents bija piemeklējis viņa vajadzībām atbilstošu konspiratīvo māju.

«Mazā Kolumbija» atradās starp Sešdesmit devīto un Astoņdesmit devīto ielu. Te bija arī ļoti ienesīgs narkotisku vielu izplatīšanas centrs, un tas bija viens no visbīstamākajiem Ņujorkas rajoniem. Vardarbība te bija sastopama ik uz soļa, un slepkavības nevienu neuztrauca. Pat policisti uniformās šajā rajonā neuzdrošinājās patrulēt vienatnē. Naktīs viņi vienmēr brauca patruļmašīnās pa divi.

Šī rajona draņķīgā reputācija Migelu nesatrauca. Viņš pat uzskatīja, ka tā pasargās viņu no ziņkārīgām acīm, kamēr tiks plānota šī nolaupīšanas operācija. Viņam no slepenajiem fondiem bija jāsaņem ari nauda un jānokomplektē neliela komanda, kas sastāvēja no septiņiem cilvēkiem, pašu Migelu ieskaitot faktiski tas bija izdarīts jau Bogotā.

Hulio, kas pašreiz bija aizņemts ar Slouna novērošanu, un Sokorro, grupas vienīgā sieviete, bija kolumbieši, ilggadīgi «mēmie». Viņus jau pirms vairākiem gadiem iesūtīja Amerikā, lai viņi tur iekārtotos un gaidītu, kamēr būs vajadzīgi Medelīnas kartelim. Nu šis brīdis bija klāt.

Hulio bija sakaru speciālists. Sokorro laiku Amerikā lieti izmantoja, izmācoties par medicīnas māsu.

Sokorro nebija saistīta ar Medellnas karteli vien. Viņa bija arī Sendero Luminoso aģente ASV. Dienvidamerikā šāda sadarbība starp peļņas veida kriminālistiku un politiskiem noziegumiem nav nekas neparasts. Strādājot pie Migela, Sokorro pārstāvēja «Zaigojošo ceļu».

No pārējiem četriem trīs bija kolumbieši. Viņu segvārdi bija Rafaels, Lūiss un Karloss. Rafaels bija mehāniķis un vispār cilvēks ar zelta rokām. Lūisu izvēlējās viņa veiklās autovadīšanas prasmes dēļ. Viņš prata veikli atrauties no sekotājiem, īpaši bēgot no nozieguma vietas. Karloss bija jauns un apķērīgs, un tas bija viņš, kas pēdējās četras nedēļas noorganizēja Slounu mājas uzraudzību. Visi trīs tekoši runāja angliski, un šī nebija viņu pirmā uzturēšanās reize Amerikā. Viņi, neatkarīgi cits no cita, ieradās Savienotajās Valstīs. Viņiem bija viltotas pases un mainīti vārdi. Viņi zināja, ka jāpieteicas pie tā paša Medelīnas karteļa aģenta, kas piemeklēja Migelam konspiratīvo mitekli, apzinoties, ka pēc tam viņi pakļausies Migelam.

Septītais grupas loceklis bija amerikānis, kas šajā operācijā lietoja segvārdu Baudeljo. Migels Baudeljo neuzticējās, taču bez šī cilvēka zināšanām un prasmes šo operāciju nevarēja novest līdz galam.

Pašreiz Migels kolumbiešu grupas pagaidu mītnē Hakensakā juta, kā viņu pārņem naids pret Hulio. Ir nu gan ēzelis zvana no Slounu mājas un izskaidrojas normālā valodā, nelietojot kodu. Migels vēl arvien turēja rokā klausuli, mēģinot nomierināties un izdomāt, ko teikt Hulio.

Izlūkošanas komanda bija ziņojusi, ka Slounu mājā ar koferi pie rokas ieradies kāds aptuveni septiņdesmit piecus gadus vecs vīrietis. Kā Hulio ļoti neuzmanīgi bija teicis šķiet, ka viņš gatavojas uz palikšanu.

Pirms atstāt Bogotu, Migels bija saņēmis ļoti plašu informāciju, un nevienam no komandas nebija par to teicis. Šajā informācijā uzpeldēja fakts, ka Krofordam Slounam ir tēvs, kas visumā atbilda atbraucējam. Migels sprieda tā: ja tēvs atbraucis uz kādu laiku paciemoties pie dēla, tad to varētu uzskatīt par traucēkli, bet ne vairāk. Līdz dienas beigām tēvs, droši vien, būs jānovāc, bet tā nebija problēma.

Piespiedis telefona raidāmpogu, Migels pavēlēja:

-Atstājiet zilo saini uz vietas. Ziņojiet tikai par jaunu rēķinu. Jauns rēķins nozīmēja ziņojiet, ja situācija mainās.

-    Skaidrs, Hulio īsi atteica.

Noliekot vietā mobilā telefona klausuli, Migels paskatījās savā pulkstenī. Tas rādīja 7.45. Pēc divām stundām visi septiņi viņa grupas locekļi būs savās vietās un sāks rīkoties. Visa tālākā rīcība bija sīki izplānota, visi iespējamie sarežģījumi paredzēti un veikti nepieciešamie piesardzības pasākumi. Kad operācija būs sākusies, iespējams, ka būs vajadzīgas nelielas izmaiņas, taču tās varētu būt ļoti neievērojamas.

Nekādā gadījumā neko nedrīkstēja novilcināt. Ārpus Amerikas jau sāka darboties spēki, ar kuriem viņi te bija cieši saistīti.

9

Anguss Slouns apmierināti nopūtās, nolika kafijas tasīti un ar salveti noslaucīja muti un savas sudrabpelēkās ūsas.

-    Esmu ar mieru saderēt, viņš sacīja, ka nekur visā Ņujorkas štatā nav pasniegtas tik labas brokastis.

-   Un neviens nav baudījis brokastis ar tik lielu holesterīna daudzumu, teica viņa dēls, pētīdams New York Times. Vai tad tu nezini, ka ceptas olas kaitē tavai sirdij? Cik tu tur apēdi? Trīs?

-Kurš te skaita olas? -jautāja Džesika. -Turklāt tu drīksti ēst olas, Kroford. Vai gribi vēl vienu, Angus?

-    Nē, paldies, mana mīļā.

Vecais kungs, jautrs un smaidīgs -viņš tikko bija nosvinējis septiņdesmit trešo dzimšanas dienu smaidīdams uzlūkoja savu vedeklu.

-Kas gan ir trīs olas, sacīja Nikijs. Es reiz redzēju kādu filmu par kādu Dienvidu cietumu, kur kāds apēda piecdesmit olas!

Krofords Slouns pavērās pāri laikraksta malai un teica:

-Filma, par kuru tu runā, saucās «Lūks vēsais čalis». Tajā spēlēja Pols Ņūmens, un tā uz ekrāniem iznāca 1967. gadā. Bet es esmu pārliecināts, ka Ņūmens visas tās olas neapēda.

Viņš ir lielisks aktieris, kas prot skatītājus pārliecināt par to, ko patiesībā nemaz nav darījis.

Reiz te bija iemaldījies kāds pārdevējs, kas gribēja, lai pērkam Britu enciklopēdiju, Džesika pasmaidīja. Es teicu, ka mums jau viena ir, un tā tepat dzīvo.

-Ko es tur varu darīt? atteica viņas vīrs. Dažas no ziņām, ar ko es strādāju, pielīp. Bet tās ir kā vates pūkas. Nekad nevar zināt, kura pūka pieķersies, kuru citu vējš aizpūtis projām.

Visa ģimene sēdēja pie brokastu galda gaišajā un tīkamajā telpā, kas atradās līdzās virtuvei. Anguss bija ieradies pirms pusstundas, sirsnīgi apskāvis savu vedeklu un mazdēlu un tad mazliet atturīgi sasveicinājies arī ar dēlu…

Zināma atturība tēva un dēla attiecībās, kas bieži sakaitināja Krofordu, vilkās jau gadiem ilgi. Lielākoties tam bija sakars ar atšķirībām vērtību izpratnē. Anguss nekad nebija samierinājies ar morālo vērtību degradāciju, kas bija sākusies sešdesmitajos gados. Anguss karsti ticēja «godam, pienākumam un valsts karogam» un sagaidīja, ka viņa līdzpilsoņi būs tikpat dedzīgi patrioti kā Otrā pasaules kara laikā, ko Anguss uzskatīja par savas dzīves nozīmīgāko laikposmu un par ko līdz apnikumam visiem stāstīja. Bet tajā pašā laikā viņš asi kritizēja tās vērtības, kurām ticēja viņa dēls, kas savukārt uzskatīja, ka tās ir mūsu laikiem normālas un progresīvas.

Krofords nevarēja ciest tēva sprediķošanu, kam, pēc dēla domām, bija visciešākais sakars ar viņa vecmodīgo domāšanu, atsakoties pieņemt milzīgo informācijas bumu visās nozarēs, it īpaši zinātnē un filozofijā, kas bija noticis pēc Otrā pasaules kara. Vēl cits iemesls bija Kroforda augstprātība lai ari viņš pats to tā nesauktu sakarā ar to, ka viņš savā profesijā bija pratis izsisties līdz pašai augšai, un līdz ar to viņa ieskati par pasaules un cilvēces stāvokli tālu pārsniedza vidusmēra līmeni.

Kaut arī diena vēl tikai sākās, jau bija skaidrs, ka aiza starp Krofordu un viņa tēvu nebūt nav mazinājusies.

Kā Anguss jau ne reizi bija teicis un kā viņš apgalvoja ari pašreiz, viņam visu mūžu paticis visur ierasties agri no rīta. Tāpēc viņš iepriekšējā vakarā bija ielidojis no Floridas Lagardijas lidostā, pārnakšņojis pie kāda drauga no amerikāņu leģiona laikiem, kas dzīvoja netālu no lidostas, un tad rītausmā ar autobusu ieradies Lārčmontā, bet pēc tam paņēmis taksi.

Klausoties jau sen zināmos tēva paskaidrojumus, Krofords bija mēmā lūgšanā pacēlis acis pret griestiem. Džesika smaidot un mājot ar galvu tā, it kā viņa nekad nebūtu šo stāstu dzirdējusi, gatavoja vīratēva mīļākās brokastis speķi ar ceptām olām, bet savai ģimenei viņa sagatavoja vieglākas brokastis -pārslu, augļu un riekstu maisījumu ar pienu.

-Runājot par manu sirdi un olām, -teica Anguss, kuram reizēm bija vajadzīgas pāris minūtes, lai saprastu sarunas tematu un tad pie tā atgrieztos, man liekas, ka, ja jau mans motors ir tik ilgi strādājis, man nevajadzētu par holesterīnu uztraukties. Turklāt es un mana sirds esam bijuši kopā diezgan nepatīkamās situācijās. Un par dažām es jums varētu pastāstīt.

Krofords Slouns ņēmās locīt laikrakstu, lai pāri tā malai brīdinoši paskatītos Džesikas virzienā: runā par kaut ko citu, pirms viņš sāk savus atmiņu stāstus! Džesika nemanāmi paraustīja plecus, atbildot: ja tev tā tīk, dari to pats!

Salocījis laikrakstu, Slouns sacīja:

-   Laikraksts publicējis avārijā cietušo skaitu. Dati ir diezgan nežēlīgi. Es domāju, ka mēs par to ziņosim vēl visu nākamo nedēļu.

-    Es to redzēju tavās vakardienas ziņās, Anguss sacīja. Labākais bija tas, ko komentēja tas Pārtridžs. Man viņš patīk. Kad viņš raida reportāžas no ārzemēm, īpaši par mūsu militārajiem spēkiem, viņš liek man justies lepnam, ka esmu amerikānis. Ne visi tavi cilvēki to prot, Kroford.

-    Diemžēl tas īsti nerīmējas, tēv, Slouns sacīja. Harijs Pārtridžs nav amerikānis. Viņš ir kanādietis. Un bez tam tev kādu laiku būs bez viņa jāiztiek. Viņš šodien dodas garākā atvaļinājumā. Un tad viņš ziņkāres dēļ pajautāja: Un kuri no mūsu cilvēkiem neliek tev justies lepnam?

-    Gandrīz visi pārējie. Es neciešu to, kā jūs, televīzijas žurnālisti, visu nomelnojat, īpaši valdību, strīdaties ar varas iestādēm, mēģināt rādīt, ka mūsu prezidents ir niecība. Neviens vairs neliekas būt lepns. Vai tas tevi nenomāc?

Tā kā Slouns neatbildēja, Džesika viņam pačukstēja:

-Tēvs atbildēja uz tavu jautājumu. Tev vajadzētu atbildēt arī uz viņa.

-Tēv, Slouns sacīja, mēs esam par šiem jautājumiem ļoti daudz runājuši, un man neliekas, ka mēs varēsim saprasties. To, ko tu sauc par nomelnošanu, mēs, žurnālisti, uzskatām par attaisnojamu izjautāšanu tautai ir tiesības zināt. Reportieriem ir tiesības uzdot jautājumus politiķiem un birokrātiem un apšaubīt visu, ko viņi saka, un tas ir labi. Valdība melo un mānās, tas taču ir vispārzināms fakts -gan demokrāti, republikāņi, liberāļi, sociālisti, konservatīvie. Līdzko viņus ievēlē, viņi to dara. Protams, es saprotu, ka mēs, televīzijas žurnālisti, reizēm esam pārāk neatlaidīgi un es atzīstu reizēm arī pārspīlējam. Taču ar mūsu līdzdalību tiek atklāts liels skaits neģēlību, negodīga rīcība un liekulība tiek parādīta atklātībai, kamēr vēl nesen varasvīri varēja darīt, ko grib. Tāpēc, pateicoties mūsu asajai manierei jaunumu atspoguļošanā, ko ir uzsākusi televīzija, mūsu sabiedrība ir kļuvusi maķenīt labāka, maķenīt tīrāka, bet principi, uz kuriem balstās mūsu valsts, ir tuvinājušies tiem, kādiem tiem jābūt.

Kas attiecas uz prezidentiem, tēv, tad viņi izskatās kā niecības tāpēc, ka viņi tādi ir, par to viņiem jāpateicas tikai sev. Protams, mēs, žurnālisti, palīdzam viņiem par tādiem kļūt, jo mēs esam skeptiķi, reizēm pat ciniķi, un mēs neticam tam saldajam cukurūdenim, ar ko viņi mūs dzirdina. Bet nelietības, kas notiek varas gaiteņos, visos varas gaiteņos, liek mums rīkoties tieši tā, kā mēs rīkojamies.

Man patiktu, ja prezidents piederētu visai tautai, nevis vienai no partijām, Nikijs teica. Un viņš domīgi piebilda. -Vai nebūtu labāk, ja valsts dibinātāji būtu ievēlējuši Vašingtonu par karali un Franklinu vai Džefersonu par prezidentiem? Tad Vašingtona bērni, mazbērni un tālākie pēcnācēji būtu karaļi un karalienes, un mums būtu valsts vadība, ar ko mēs varētu lepoties. Un mēs varētu par visu vainot prezidentu, kā viņi dara Anglijā.

Amerikas lielākā nelaime ir tā, ka tu, dēls, nebiji Konstitucionālajā konvencijā, lai šo ideju īstenotu, atteica zēna tēvs. Atskaitot faktu, ka Vašingtoni bērnus adoptēja, tas tiešām būtu bijis daudz labāk nekā tas, kas kopš tā laika ir noticis.

Par to viņi visi nosmējās. Bet tad Anguss, kļuvis nopietns, teica:

-   Manā karā tev tas ir Otrais pasaules karš, Nikij, reportāžas bija stipri citādākas nekā tās ir tagad. Mums bija sajūta, ka tie, kas rakstīja laikrakstiem un runāja pa radio, vienmēr bija mūsu pusē. Bet tagad tā vairs nav.

-Tas bija cits karš un cits laiks, piezīmēja Krofords. -Tāpat kā tagad ir citi veidi informācijas ieguvei, mainās arī veids, kā uz to reaģēt. Daudzi no mums vairs neatzīst domu, ka valsts jāaizstāv gan tad, kad tai taisnība, gan tad, kad tai nav taisnība.

Nu gan Anguss sadrūvējās.

-Man nekad nebūtu ienācis prātā, ka kaut ko tādu dzirdēšu no sava dēla.

Slouns paraustīja plecus.

-Nu, tādā gadījumā tu to esi dzirdējis. Tie no mums, kas ziņās meklē patiesību, vēlas būt pārliecināti, ka mūsu valstij ir taisnība un ka mums kāds visu laiku neiebaro muļķības. Un ir tikai viens veids, kā to panākt, proti, uzdodot neatlaidīgus un trāpīgus jautājumus.

-    Vai tev neliekas, ka arī manā karā prasīja neatlaidīgus jautājumus?

-Ne pietiekami neatlaidīgus, Slouns atbildēja, domājot, vai ir vērts šo sarunu turpināt, un tad nolēma, ka ir.

-Vai tu nebiji viens no tiem, kas piedalījās B-17 lidmašīnu uzlidojumā Šveinfurtei?

-Jā. Tad, pagriezies pret Nikiju, vecais kungs teica:

-Tas bija diezgan tālu iekšā Vācijas teritorijā. Ne īpaši jaukā vietā.

Nedaudz nežēlīgi Slouns šo tematu turpināja.

-Tu man vienreiz stāstīji, ka uzlidojumu nolūks bija iznīcināt Šveinfurtes lodīšgultņu fabrikas, jo uzlidojuma komandieri sacīja, ka bombardēšana apturēs vācu kara mašinēriju, kas bez lodītēm nevarēs vairs tālāk ripot.

Anguss, zinot, kas notiks, lēnām pamāja.

-Jā, tā viņi mums stāstīja.

-     Tad jau tu zināsi arī to, ka pēc kara izrādījās, ka tā nebija taisnība. Par spīti uzlidojumiem, kas prasīja ļoti daudzu amerikāņu dzīvības, Vācijai lodīšgultņu tā i nekad nepietrūka. Visa šī politika, visi plāni bija nepareizi. Nu, es jau nesaku, ka arī tolaiku prese būtu varējusi šo šausmīgo postažu novērst. Bet mūslaikos žurnālisti uzdotu jautājumus, un ne tad, kad viss jau ir galā, bet gan kamēr viss vēl norisinās. Tāpēc jautājumi un fakts, ka iedzīvotāji par šo lietu daudz ko zina, darbotos kā ierobežojums, un droši vien samazinātu upuru skaitu.

Kamēr viņa dēls runāja, vecā vīra seja sadrūma atmiņās un sāpēs. Visi uz viņu skatījās, un viņš likās ieraujamies sevī, redzami kļūstot vecāks. Viņš drebošā balsī sacīja:

-Mēs Šveinfurtē pazaudējām piecdesmit B-17 lidmašīnas. Katrā apkalpē bija desmit vīri. Tādā veidā mēs vienā dienā pazaudējām piecsimt vīru. Tajā pašā 1943. gada oktobra nedēļā mēs pazaudējām vēl astoņdesmit astoņas B-17 lidmašīnas tātad gandrīz deviņsimt vīru! Viņa balss pārgāja čukstā. Es šajos uzlidojumos piedalījos. Vissliktāk bija naktīs, kad visapkārt rindojās tukšas gultas, to gultas, kas neatgriezās. Pamodies es skatījos apkārt un nesapratu. Kāpēc es? Kāpēc es atgriezos šajā nedēļā un citās kamēr tik daudzi vairs ne?

Šīs atzīšanās sekas bija dziedinošas un aizkustinošas, un Slouns vēlējās, kaut nebūtu runājis un mēģinājis apturēt tēva atmiņu plūdus. Viņš sacīja:

-     Piedod, tēt, es nezināju, ka tādā veidā uzplēšu vecas rētas.

It kā šo atvainošanos nebūtu dzirdējis, viņa tēvs turpināja.

-Tie bija krietni vīri. Tik daudz krietnu vīru. Tik daudz draugu.

Slouns papurināja galvu.

-    Liksim to mierā. Es jau teicu, man žēl.

Nikijs, kas uzmanīgi bija klausījies, vaicāja:

-Vectēv, kad tu biji karā, vai tev bija bail?

-Ak Dievs, Nikij. Bail? Tās bija bālās šausmas! Kad visapkārt sprāga zenītartilērijas lādiņi un gaiss bija pilns ar žiletes asuma metāla šķembām, un katra no tām varēja pārgriezt vīru uz pusēm… un tad nāca vācu iznīcinātāji, viņu lielgabali un ložmetēji likās šaujam tieši man virsū… tad citas B-17 lidmašīnas nogāzās, citas dega liesmās, bet citas krita tik ciešā spirālē, ka neviens nevarēja izlēkt ar izpletni… Tas viss notika divdesmit septiņu tūkstošu pēdu augstumā, kur gaiss ir tik retināts un auksts, ka baiļu sviedri sasala, un pat ar skābekļa masku nevarēja paelpot… Likās, ka sirds izkāps pa muti un varbūt kuņģis arī.

Anguss apklusa. Arī brokastu telpā bija iestājies klusums. Šis bija kaut kas cits, ne tikai parastās kara atmiņas. Tad viņš turpināja, vēršoties tikai pie Nikolasa, un starp vectēvu un mazdēlu radās arvien lielāka sapratne.

-Es tev kaut ko pateikšu, Nikij, un to es vēl nevienam visā pasaulē neesmu teicis. Vienreiz es pārbijos tik ļoti, ka es… es… Anguss paskatījās apkārt, lūdzot saprašanu. Es biju tā pārbijies, ka piečurāju bikses.

Un ko tu tad darīji? Nikijs apjautājās.

Džesika, kas sāka uztraukties par Angusu, grasījās atmiņu stāstu pārtraukt, bet Krofords pamāja, lai viņa to nedara.

Vecā vīra balss kļuva stingrāka. Varēja manīt, ka lepnums pamazām viņā atgriežas.

-Ko es gan varēju darīt? Man tas nepatika, bet es tur biju, un es darīju to, kam es tiku gatavots. Es biju galvenais bombardieris. Kad grupas komandieris mūsu pilots sasniedza mērķi un pagriezās pareizajā virzienā, viņš man pa rāciju uzsauca, ka mērķis ir mans un ka man jārīkojas. Es biju izpleties virs Nordena mērķekļa, nomierinājies un nesteidzos. Tās dažas minūtes, Nikij, bombardieris vada lidmašīnu. Es atradu mērķi tieši mērķekļa vidū un palaidu bumbas. Tas bija signāls visām citām grupas lidmašīnām darīt to pašu.

Anguss turpināja.

-Tāpēc ielāgo, Nikij, tas nav nekas traks, ja nobīstas līdz nāvei. Tā var notikt pat labākajiem no mums. Vienīgais, kas kaut ko nozīmē, ir spējas turēt sevi rokās un izdarīt to, kas jādara.

-Es to sapratu, vectēv! Nikijs to teica lietišķā tonī, un Slouns domāja, diez cik daudz no dzirdētā zēns ir sapratis. Droši vien daudz. Nikolass bija gudrs un lādzīgs puisis.

Krofords domāja ari par to, ka viņš pats būtu varējis papūlēties saprast tēvu.

Krofords paskatījās .pulkstenī. Laiks doties uz darbu. Parasti viņš CBA ziņu ēkā ieradās ap 10.30, bet šodien viņš gribēja būt agrāk, lai varētu aprunāties ar Ziņu nodaļas prezidentu par Čaka Insena atbrīvošanu no Vakara ziņu izpildproducenta posteņa. Vakarvakara sadursme viņu starpā vēl arvien kremta, un Slouns bija izlēmis, ka ir jāpanāk izmaiņas kadru atlasē Vakara ziņu vajadzībām.

Viņš piecēlās no brokastu galda un atvainojies uzgāja augšā, lai apģērbtos.

Izvēloties kaklasaiti to pašu, ko viņš būs apsējis ziņu pārraides laikā, un rūpīgi sasiedams to Vindzora mezglā, viņš domāja par savu tēvu, par viņa stāstu, redzēja viņu virs Šveinfurtes un citur. Angusam tajā laikā varēja būt ne vairāk kā divdesmit gadu, puse no tā vecuma, kāds pašlaik bija Slounam. Nepieredzējis zēns, kam bail no nāves. Slouns pat kā žurnālists Vjetnamā noteikti nebija pieredzējis neko tamlīdzīgu.

Pēkšņi viņam uzmācās sirdsapziņas pārmetumi par to, ka viņš ar tēvu nav varējis saprasties.

Krofords atzina, ka viņš tik lielā mērā dzīvoja ikdienas ziņu plūdos, ka viņam likās, ka agrāko laiku vēsture nav svarīga pāri plūstošajai un rosīgajai šodienai. Tāds domāšanas veids piemita visiem viņa profesijā, un Krofordam ar to bija jāsamierinās. Bet senie notikumi nekad nebūs nesvarīgi viņa tēvam.

Krofords bija labi informēts. Viņš atcerējās lasījis Mārtiņa Keidina grāmatu «Melnā ceturtdiena», kurā aprakstīts uzlidojums Šveinfurtei. Autors šo gaisa kauju salīdzināja ar tādām nemirstīgām cīņām kā Getisburgā, Sentmihielā un Argonnā, Mīdvejā un Baldžā vai kaujām Karbonādes kalnā.

Mans tēvs, Krofords sev atgādināja, ir daļa no šī senā stāsta. Vēl nekad līdz šai dienai viņš šo faktu nebija redzējis šādā gaismā.

Viņš uzvilka žaketi un apskatīja sevi spogulī. Apmierināts ar savu izskatu, viņš nokāpa lejā.

Atvadījies no Džesikas un Nikija, viņš piegāja pie tēva un klusi teica:

Piecelies!

Anguss izbrīnējies paskatījās uz dēlu. Krofords atkārtoja vēlreiz:

-Piecelies!

Atgrūdis krēslu, Anguss lēnām piecēlās. Instinktīvi, kā tas gadījās bieži, Anguss nostājās militārajā miera stājā.

Krofords piegāja tēvam klāt, cieši apskāva viņu un nomutēja uz abiem vaigiem.

Vecais virs pārsteigumā pat nosarka.

-    Hei, hei! Kas te notiek?

Ielūkojies tēvam tieši acis, Krofords sacīja:

-   Es mīlu tevi, tu, vecais āpsi!

Izejot pa durvīm, viņš paskatījās atpakaļ. Anguss svētlaimīgi smaidīja. Džesikas acīs bija asaras, bet Nikijs pilnīgi staroja.

Sekotāju pāris Karloss un Hulio pārsteigti redzēja, ka Krofords Slouns atstāj māju daudz agrāk nekā parasti. To pašu brīdi, izmantojot norunāto kodu, viņi to paziņoja Migelam.

Migels jau bija atstājis Hakensakas operatīvo centru un ar mobilo telefonu aprīkotā nissan pikapā kopā ar pārējiem pašlaik šķērsoja Džordža Vašingtona tiltu starp Ņujorkas un Ņūdžersijas štatiem.

Migelu šī ziņa nemaz neuztrauca. Viņš, tāpat izmantojot norunāto kodu, deva rīkojumu sākt plānoto operāciju, jo to varēja uzsākt agrāk nekā paredzēts. Viņš nodomāja tas, ko viņi gatavojas darīt, visiem būs tik negaidīts; šai rīcībai nebūs nekāda loģiska izskaidrojuma, tādēļ visai drīz radīsies jautājums -kādēļ!

10

Apmēram tad, kad Krofords Slouns izbrauca no savas mājas Lārčmontā, lai dotos uz CBA ziņu ēku, Harijs Pārtridžs Kanādā pamodās tas bija Portkredītā, netālu no Toronto. Viņš bija gulējis dziļā miegā, un pirmajos brīžos pēc atmošanās nevarēja saprast, kur atrodas. Tā viņam gadījās bieži, jo viņš mēdza pamosties dažādās pasaules malās.

Kad viņa domas noskaidrojās, viņš apmeta skatu pierastajai guļamistabai un zināja, ka, pieceļoties gultā sēdus, ko viņš gan vēl negrasljās darīt, pa logu varēs redzēt Ontario ezera plašumus.

Šo dzīvokli Partridžs izmantoja kā bāzi, kura viņš sava klejojošā dzīvesveida dēļ uzturējās tikai īsu laika sprīdi. Un, lai gan te atradās viņa nedaudzās mantas drēbes, grāmatas, ielogotas fotogrāfijas un piemiņas lietiņas no citiem laikiem un vietām, viņš šajā dzīvoklī vispār nebija pierakstīts. Dzīvokļa oficiālā īrniece, kā to varēja izlasīt vestibilā sešus stāvus zemāk blakus zvana pogai, bija V. (Viviena) Viljamsa.

Katru mēnesi, lai arī kurā zemeslodes vietā Pārtridžs uzturējās, viņš sūtīja viņai čeku īres naudas nomaksai, bet Viviena, savukārt, uzturēja viņa midzenī kārtību un dzīvoja te. Šāda noruna, ieskaitot to, ka viņi laiku pa laikam gulēja kopā, abiem visnotaļ bija pa prātam.

Viviena bija medicīnas māsa, kas strādāja netālajā Kvīnsvejas slimnīcā, bet pašreiz Pārtridžs dzirdēja viņu rīkojamies pa virtuvi. Viņa acīmredzot gatavo tēju, zinot, ka tā no rītiem viņam garšo, drīz viņa to ienesīs guļamistabā. Bet tagad viņš ļāva domām atgriezties pie vakardienas notikumiem, pie tā, kā viņš ar aizkavējušos lidmašīnu bija lidojis no Dalasas uz Toronto un nolaidies Pīrsona starptautiskajā lidostā.

Notikumu izklāsts Dalasā Fortvērtas lidostā bija profesionāls pienākums, un tas viham nesagādāja grūtības. Tas bija Pārtridža darbs, un par to CBA Ziņas viņam labi maksāja. Bet, pārdomājot šo lietu vakar vakarā un atkal tagad, no rīta, viņš apzinājās traģēdiju, kas slēpās aiz ziņām. Jaunākās ziņas vēstīja, ka Maskīgenas aerobusā vairāk nekā septiņdesmit pasažieri bija zaudējuši dzīvību, citi atradās kritiskā stāvoklī, bet mazās lidmašīnas avārijā, saduroties gaisā ar aerobusu, bojā bija gājuši visi seši pasažieri. Viņš labi zināja, ka šodien daudzas sērojošas ģimenes, asarām plūstot, pūlas saprast, kāpēc tas noticis tieši ar viņiem.

Pārtridžam ienāca prātā doma, ka arī viņam reizēm gribētos raudāt, slaucīt asaras kopā ar citiem, redzot to, ko viņam bija lemts redzēt savā profesionālajā darbā, ieskaitot arī vakardienas traģēdiju. Bet tas nenotika atskaitot vienu netipisku gadījumu, ko viņš ātri aizgrūda atpakaļ apziņas dziļumos. Toties viņš atcerējās pirmo reizi, kad nevarēja saprast, kāpēc viņš nespēj raudāt.

Savas reportiera karjeras sākumā Harijs Pārtridžs uzturējās Anglijā. Tas bija tolaik, kad Velsu piemeklēja šaušalīga traģēdija. Aberfānā, ogļraču ciematā, milzīga ogļu smalkmes lavīna noslīdēja no kalna un apraka pamatskolu. Simt sešpadsmit bērnu tur zaudēja dzīvību.

Pārtridžs nelaimes vietā ieradās īsi pēc notikuma, laikus, lai redzētu, kā mazos ķermeriīšus izvelk no nogruvuma masas un tad nomazgā ar ūdens strūklu atpazīšanai.

Viņam apkārt, tāpat vērojot šo skatu, stāvēja citi reportieri, fotogrāfi, policisti, ziņkārīgie. Viņi visi raudāja, raustīdamies elsās. Arī Pārtridžs būtu raudājis, bet nespēja. Sausām acīm, satriekts, viņš sagatavoja reportāžu un atstāja traģēdijas vietu.

Kopš tā laika viņam bija nācies būt klāt neskaitāmās citās nelaimēs, kur vajadzēja raudāt, bet arī tad viņš to nespēja.

Vai viņā bija kāds trūkums, kāds iekšējs aukstums? Viņš to reiz pajautāja kādai labi pazīstamai psihiatrei, ar ko pēc vakara uzdzīves atradās kopā gultā.

Viņa atbildēja:

Ar tevi viss ir kārtībā, jo, ja tā nebūtu, tu tādu jautājumu man neuzdotu. Tevī ir izveidojies aizsargmehānisms, kas tavas jūtas depersonalizē. Tu to visu glabā, tas ir tevī kaut kur paslēpts. Bet tad pienāks diena, kad glabātava pārplūdīs, un tu raudāsi. Ak, kā tu tad raudāsi!

Viņa zinošajai gultas partnerei izrādījās taisnība, jo pienāca diena, kad viņš… Bet ari tagad viņš par to negribēja domāt un aizgainīja šis domas prom, jo tur jau nāca Viviena ar tējas paplāti.

Viņai bija pāri četrdesmit, stingra, kalsnēja seja un taisni, melni mati, kuros jau vīdēja sirmi pavedieni. Viņa nebijā ne skaista, ne, kā mēdz teikt glīta, bet viņa bija silta un dāsna. Jau pirms satikšanās ar Pārtridžu viņa bija kļuvusi atraitne. Turklāt viņas laulība, kā Pārtridžs nojauta, nebija no tām veiksmīgajām, lai gan viņa ļoti reti par to ierunājās. Viņai bija meita, kas dzīvoja Vankūverā. Laiku pa laikam viņa atbrauca uz Toronto, taču Pārtridžs viņu vēl ne reizi nebija saticis.

Pārtridžam Vivicna patika, bet viņš viņu nemīlēja, un, tā kā viņi bija pazīstami jau pietiekami ilgi, viņš saprata, ka nekad viņu arī neiemīlēs. Viņš juta, ka Viviena viņu mīl, un, ja viņš šīs jūtas veicinātu, mīlētu vēl stiprāk. Bet Vivicna bija samierinājusies ar šādām viņu attiecībām un neprasīja vairāk.

Kamēr viņš malkoja tēju, Viviena viņu kritiski aplūkoja. Viņa atklāja, ka Pārtridžs ir vēl vairāk notievējis un viņa seja, lai arī joprojām zēniska, bija noguruma un satraukuma grumbu izvagota. Kuplais matu ērkulis, kurā bija pamanāms sirmums, prasīt prasījās pēc friziera asajām grieznēm.

Pamanījis, ka Vivicna viņu kritiski aplūko, Pārtridžs vaicāja:

-Nu, un kāds tad ir tavs spriedums?

Viviena uzspēlētā izmisumā papurināja galvu.

-Tu tikai paskaties! Es tevi aizsūtīju projām veselu un labā formā. Bet pēc divarpus mēnešiem tu pārrodies piekusis, bāls un izbadējies.

-Es zinu, Viv, viņš saviebās. Tas nāk no mana dzīvesveida. Pārāk liels sasprindzinājums, riebīgi daudz darba, nenormāls režīms, slikta pārtika un daudz alkohola. Un ar smaidu viņš piemetināja: Nu, un te es atkal esmu klāt, izjucis pa sastāvdaļām. Ko tu ar mani iesāksi?

Arī Viviena pasmaidīja, un viņas balsī bija jūtams izlēmīgums un draudzīgums.

-Vispirms tu dabūsi kārtīgas brokastis. Paliec gultā-es tās tev atnesīšu. Tad tev būs jāēd visādas veselīgas lietas -zivis, putna gaļa, svaigi dārzeņi un augļi. Tūliņ pēc brokastīm es tev apgriezīšu matus un tad aizvedīšu uz saunu un masāžu to es esmu jau sarunājusi.

Pārtridžs atlaidās spilvenos un paplēta rokas.

-Tas man patīk!

Viviena turpināja.

-Rīt tu, kā parasti, gribēsi satikties ar vecajiem CBC draugiem. Bet vakarā man ir biļetes uz Mocarta mūzikas koncertu Roja Tomsona zālē Toronto. Lai mūzika aizskalo no tevis prom visas draņķības. Es zinu, ka tev tā patīk. Bez tam tu varēsi atpūsties un darīt, kas vien tev tīk. Viņa paraustīja plecus. Iespējams, ka starplaikā tu gribēsi pameņģēties arī pa gultu. Vakar tu jau mēģināji, taču biji pārāk noguris. Tu aizmigi.

Pārtridžs sajuta pret Vivienu milzīgu pateicību. Viņa bija stabila kā klints viņa patvērums. Vakar vēlu vakarā, kad Pārtridžs bija ielidojis Toronto, viņa bija pacietīgi gaidījusi un tad atvedusi mājās.

-Vai tev nav jābūt darbā? viņš jautāja.

Man vēl ir palikušas dažas atvaļinājuma dienas. Es sarunāju, ka, sākot no šodienas, es tās izmantošu. Mani slimnīcā aizstās cita māsiņa.

-Viv, tāda kā tu, ir tikai viena no miljona!

Viviena pamāja un aizgāja gatavot brokastis, bet Pārtridža domas atgriezās vakardienā.

Pārtridžs atcerējās Kroforda Slouna apsveikuma zvanu…

Viņš atcerējās dzirdējis, kā viņa vārdu izsauc pa lidostas skaļruni. Kroforda balsī kā parasti, kad viņš runāja ar Pārtridžu bija jūtama neveiklība. Pārtridžam vairākkārt bija gribējies viņam teikt: «Paklau, Krof, ja tev liekas, ka man uz tevi par kaut ko ir «zobs» par Džesiku, par tavu ieņemamo posteni vai ko citu tad saproti, ka tā nav un nekad nav bijis.»

Bet viņš zināja, ka tāds izteikums padarīs viņu attiecības vēl sliktākas. Un vēl viņam likās, ka Krofords neticētu tā kā tā.

Vjetnamā Pārtridžs bija sapratis, ka Slouns, vēlēdamies iespējami bieži parādīties CBA Ziņās, uz ilgu laiku Saigonu neuzdrošinājās atstāt. Bet Pārtridžu tas neinteresēja ne tad, ne tagad. Viņam pašam bija savas rūpes, un daļēji tās varēja nodēvēt par pārmērīgu nodošanos karam, tā skatiem un skaņām.

Karš… asiņainais kauju trakums… lielgabalu dārdi un ugunis, bumbu svilpoņa un šausmīgā skaņa, kad tās eksplodēja… griezīgā ložmetēju riešana, nezinot, kas šauj un kur trāpa… gandrīz jutekliskā uzbudinājuma sajūta, reizē drebot no bailēm… tas viss Pārtridžu apbūra, fascinēja un ļāva brīvāk elpot…

Pirmo reizi viņš to piedzīvoja Vjetnamā, savā pirmajā karā. Šī sajūta nebija zudusi. Cik reižu viņš nebija pats sev teicis: «Atzīsties, tev tas patīk!» Un piekritis: «Jā, es esmu stulbs ēzelis, un man tas patīk.»

Stulbs vai ne, bet viņš nekad nebija iebildis pret to, ka CBA sūta viņu gatavot reportāžas par karu. Pārtridžs zināja, ka viņa kolēģi slepus viņu saukā par «pif-pafu» tas bija mazliet nicinošs apzīmējums reportierim, kas mīl karu. Runāja, ka tas ir tikpat slikti kā lietot heroīnu vai kokaīnu un ka tam ir tikpat viegli prognozējams gals.

Bet viņa priekšniecība zināja un tas bija vissvarīgākais ka šīm kara reportāžām nebija labāka reportiera par Hariju Pārtridžu.

Tāpēc viņš nebija īpaši apbēdināts, kad Slounu iecēla par Nacionālo vakara ziņu vadošo diktoru. Tomēr sākumā Pārtridžs, kā jebkurš cits reportieris, bija cerējis ieņemt šo posteni. Bet tad, kad to dabūja Slouns, Pārtridžs ar sevi jau bija tik apmierināts, ka viņu tas vairs neinteresēja.

Dīvainā kārtā jautājums par diktora posteni bija atkal izpeldējis, pie tam gluži negaidīti. Pirms divām nedēļām, konfidenciālas privātsarunas laikā, kā Čaks lnsens to nodēvēja, izpildproducents atzinās Pārtridžam, ka Nacionālajās vakara ziņās drīz būs lielas pārmaiņas.

-Ja tā notiks, vai jūs būtu ar mieru kļūt par vadošo diktoru? -Insens vaicāja. -Jums tas tik nolādēti labi padodas!

Pārtridžs bija tik ļoti pārsteigts, ka nezināja, ko lai atbild. Tad Insens turpināja:

-Es negaidu atbildi tūlīt. Es gribu, lai jūs to apdomājat, ja man būs ar jums jārunā vēlreiz.

Pēc tam, apjautājoties draugiem, Pārtridžs bija uzzinājis par cīņu, kas notiek starp Krofordu Slounu un Čaku Insenu. Pat tad, ja Insens uzvarētu, kas tomēr nelikās ticami, Pārtridžs domāja, ka viņš šo posteni laikam negribētu. Un droši vien viņš to nespētu arī «pavilkt». īpaši tāpēc viņš smīkņādams sprieda, ka tik daudzās pasaules valstīs vēl arvien bija dzirdami šauteņu sprakšķi, kam viņš vēlējās sekot.

Domājot par Krofordu Slounu, neglābjami bija jādomā arī par Džesiku. Tās vairs bija tikai atmiņas, jo starp viņiem nekādu attiecību nebija, un viņi reti kad satikās kādās viesībās -varbūt pāris reižu gadā. Pārtridžs arī nevainoja Slounu viņš pats bija vainīgs un saņēmis sodu par savu neizlēmību. Tad, kad viņš būtu varējis Džesiku dabūt, viņš viņu bija noraidījis. Slouns tūliņ steidzās ieņemt viņa vietu, pierādot, ka viņam tajā laikā bija labāka vērtību izpratne…

Guļamistabā atkal ieradās Viviena. Tās tiešām bija veselīgas brokastis svaigi spiesta apelsīnu sula, bieza un karsta auzu putra ar brūninātu cukuru un sviesta aci, tad nāca olu kultenis un grauzdēta rupjo kviešu maize, svaigi malta pupiņu kafija un beidzot vēl grauzdiņi ar medu no Albertas provinces.

Medus Pārtridžu aizkustināja. Tādējādi Viviena atgādināja, ka atceras, ka viņš bija dzimis šajā provincē un sācis tur savu radiožurnālista karjeru. Viņa pirmais darbs bija tā sauktajā 20/20 stacijā. Tā raidīja rokenrolus, un pēc katrām divdesmit minūtēm kāds izkliedza no AP zagtas ziņas. Toreiz kliedzējs bija jauniņais Harijs Pārtridžs. Viņš par šīm atmiņām pasmaidīja; tas bija tik ļoti sen.

Pēc brokastīm, tērpies pidžamā, viņš apstaigāja dzīvokli un sprieda, ka tas sāk izskatīties noplucis.

-Es zinu, Viviena atzina. Jau labu laiku runāju ar mājas īpašniekiem par pārkrāsošanu. Bet viņi saka, ka neesot vērts tajā ieguldīt līdzekļus.

-   Lai viņi iet ellē! Izdarīsim to paši. Tev jāatrod mālderis un viss cits, kas vajadzīgs. Es atstāšu pietiekami daudz naudas, lai to apmaksātu.

-    Jā, tu vienmēr esi bijis devīgs. Viņa apklusa un tad piebilda: Vai tev vēl arvien tikpat brīnišķīgi izdodas izvairīties no ienākuma nodokļa maksāšanas?

Viņš pasmaidīja.

-Nūja!

-    Nevienam? Nekur?

-Nevienam un nekur, un tas ir pavisam godīgi un legāli. Man nav nekas jāaizpilda, un tas ietaupa daudz laika un naudas.

-Es nekad neesmu varējusi saprast, kā tu to dari.

-Tev es to labprāt izstāstīšu, kaut gan parasti par to nerunāju. Tie, kas maksā ienākuma nodokli, kļūs skaudīgi.

Svarīgākais bija tas, ka viņš kā Kanādas pilsonis ar Kanādas pasi strādāja ārpus valsts.

-    Daudzi cilvēki nezina, ka Savienotās Valstis ir vienīgā lielvalsts, kas sagaida nodokļus no saviem pilsoņiem neatkarīgi no tā, kur viņi dzīvo. Pat tad, ja kāds Amerikas pilsonis pastāvīgi dzīvo kādā citā valstī, tēvocis Sems viņu atrod. Kanādā tā nedara. Nodokļu iestādes vēlas tikai zināt, ka tas ir nokārtots, un tad vairāk par mani neinteresējas. Angļi rīkojas tāpat.

Viņš turpināja.

-Manā gadījumā tas notiek tā CBA iemaksā manu algu kontā, kas man ir Čeisa bankā Manhetenā. No turienes es naudu pārskaitu uz bankām citās valstīs uz Bahamu salām, Singapūru, Lamanšu, kur tā pelna procentus, un arī par tiem nav jāmaksā nodokļi.

-    Bet kā ir ar citām valstīm, kur tu strādā?

-Kā televīzijas reportieris es nekur neesmu tik ilgi, lai man būtu jāmaksā vietējie nodokļi. Arī Savienotajās Valstīs ne, jo es tur uzturos mazāk nekā 120 dienas gadā. Kas attiecas uz Kanādu -man te nav pat dzīvesvietas. Arī šī ne, kā mēs abi zinām. Šīs ir tavas mājas, Viv.

Pārtridžs vēl piebilda:

-   Svarīgākais ir nekrāpt nodokļu aģentūras. Tas ir ne vien nelikumīgi, bet arī stulbi, un to nav vērts darīt. Izvairīšanās no nodokļu maksāšanas ir pavisam cita lieta… Viņš apklusa. -Pagaidi! Man te kaut kas ir.

Pārtridžs no kabatas izvilka naudasmaku un no tā salocītu un bieži lietotu papīra lapu.

Tas ir 1934. gada lēmums, ko pieņēma Augstās tiesas priekšsēdētājs un viens no visu laiku Amerikas labākajiem juristiem Lērneds Hends. Daudzi citi tiesneši to kopš tā laika ir lietojuši atkal un atkal.

Viņš to lasīja skaļi:

-Katram ir tiesības iekārtot viņa lietas tā, lai nodokļi būtu iespējami mazi; nav jāizvēlas tie principi, kas valsts kasē ienesīs visvairāk naudas. Nav arī patriotiska pienākuma maksāt vairāk nodokļu…

-   Es saprotu kāpēc cilvēki tevi apskauž, Viviena teica. -Vai tā kaut ko dara arī citi?

-Tu būtu pārsteigta, uzzinot, cik daudzi. Tāpēc kanādiešiem patīk strādāt amerikāņu TV.

Bija arī citas priekšrocības, bet par tām viņš nedomāja stāstīt. Piemēram, amerikāņu TV maksāja ievērojami augstākas algas. Un, strādājot amerikāņiem, reportieris vienmēr dabūja labākos darbus.

ASV televīzijā bija iecienīti kanādieši, kuru apmācība bija notikusi lielajos CBC un CTV raidtīklos. Skatītājiem patika kanādiešu akcents, un laikam tāpēc arī patika daudzi slaveni žurnālisti -Pīters Dženings, Roberts Maknīls, Morlejs Seifers, Alens Pizijs, Berijs Dunsmors, Pīters Kents, Džons Blekstons, Hilerija Bovkere, Harijs Pārtridžs un daudzi citi…

Apsekojot dzīvokli, viņš uzgāja biļetes uz rītdienas Mocarta koncertu un atkal jutās pateicīgs Vivienai, ka viņa respektēja viņa gaumi. Viņš jau tagad priecājās par gaidāmo iespēju dzirdēt savu iemīļotāko mūziku.

Viņš bija priecīgs arī par trim atvaļinājuma nedēļām, kad cerēja atpūsties un no sirds izdīkdieņoties.

11

Katru ceturtdienas rītu Džesika brauca iepirkties, un to viņa gribēja darīt arī šodien. Uzzinājis to, Anguss pieteicās braukt līdzi. Arī Nikijs, kam nebija nodarbību skolā, gribēja braukt līdzi, lai būtu kopā ar savu vectēvu.

-Vai tev nav jāvingrinās klavierspēlē? Džesika šaubīdamās vaicāja.

-Jā, mamm. Bet to es varu darīt vēlāk. Man vēl būs laiks.

Zinot, ka Nikolass bija ļoti centīgs zēns reizēm viņš klavierspēlē vingrinājās pat sešas stundas dienā Džesika atļāva braukt līdzi.

Iesēdušies Džesikas volvo, viņi visi trīs izbrauca no mājas īsi pirms pulksten 11.00. Rīts bija brīnišķīgs, koki pilni rudens krāsu burvības, un saules zaķīši lēkāja pa Longailendas jūras šauruma vilnīšiem.

Slounu dienas kalpone Florensa pa logu redzēja, kā viņi aizbrauc. Viņa redzēja arī to, ka no sānielas izbrauc mašīna un brauc viņiem pakaļa Tobrīd viņa tam nepievērsa uzmanību.

Pirmā pieturvieta Džesikai vienmēr bija Grand Union supermārkets Čatvortas avēnijā. Viņa novietoja mašīnu stāvvietā un kopā ar Angusu un Nikiju iegāja veikalā.

Kolumbieši Hulio un Karloss, kas bija sekojuši Džesikai no prāva attāluma, noskatījās, ko viņi dara. Karloss, kas pa radiotelefonu jau bija ziņojis, ka viņi atstāj māju, atkal piezvanīja un noziņoja:

-Visi trīs saiņi ir pirmajā konteinerā.

Šoreiz pie stūres sēdēja Hulio, un viņš neiegriezās autostāvvietā, bet veica novērošanu no ielas. Sekojot Migela norādījumiem, Karloss izkāpa no mašīnas un nostājās pie veikala durvīm. Lai arī parasti viņš ģērbās nevīžīgi, šodien Karloss bija uzvilcis glītu, brūnu uzvalku un apsējis kaklasaiti.

Kad Karloss bija nostājies paredzētajā vietā, Hulio ar ševrolē brauca prom uz Hakensaku, jo varēja gadīties, ka kāds ir viņus ievērojis.

Pirmos divus telefona zvanus Migels uzklausīja nisana pikapā, kas bija novietots Ņūheivenā netālu no Lārčmontas dzelzceļa stacijas. Te pikapu ielenca Ņujorkā strādājošo mašīnas, un nevienam tas nedūrās acīs. Viņam līdzi brauca Lūiss, Rafaels un Baudeljo. Tiesa gan neviens no viņiem nebija redzams, jo mašīnas priekšējais stikls un sānstikli bija piesegti ar plāniem plastmasas aptumšošanas aizkariņiem. Pie pikapa stūres sēdēja Lūiss.

Uzzinājis, ka no mājas izgājuši trīs cilvēki, Rafaels izsaucās:

-Velns! Tas nozīmē, ka līdzi ir vecis. Viņš mums maisīsies pa kājām.

-Tad mēs to veco pirdaku nokopsim, -atteica Lūiss. Viņš pataustīja savu krūšu kabatu. Ar vienu lodi pietiks.

-Jūs klausīsiet tikai maniem rīkojumiem! Migels uzbrēca. Un nedarīsiet nekā bez manas ziņas!

Viņš jau bija pamanījis, ka Lūiss un Rafaels ir agresīvi noskaņoti. Viņi likās kā kvēlojošs ugunskurs, kas no mazākās vēja pūsmiņas pēkšņi uzliesmo. Rafaels labu laiku bija bijis profesionāls bokseris, tādēļ viņam bija varena miesas būve. Uz ķermeņa varēja redzēt rētas, ko šis sporta veids bija atstājis. Lūiss turpretī bija dienējis Kolumbijas armijā tā bija sūra, nežēlīga dzīves skola. Sī pārīša ļaunīgums vēl noderēs, bet pagaidām bija jācenšas viņus savaldīt.

Migels jau tagad domāja, ko darīt ar šo trešo personu. Viņu sen izplānotajā operācijā vieta bija ierādīta tikai Slouna sievai un puikam. Tieši viņi un nevis Krofords Slouns bija «Zaigojošā ceļa» un Medelīnas karteļa interešu objekts. Šie divi bija jāsagūsta un jāpatur par ķīlniekiem. Bet kādu izpirkšanas maksu par viņiem prasīt šis jautājums pagaidām bija neskaidrs.

Taču tagad bija jāizdomā, ko pasākt ar šo veci. Nogalināt viņu, kā to ieteica Lūiss, būtu vienkārši, bet tas radītu papildu problēmas. Migels nolēma, ka izdomās to tad, kad pienāks kritiskais brīdis, kas vairs nebija aiz kalniem.

Vismaz vienā ziņā viņiem laimējās. Sieviete un puika bija kopā. Vairāku nedēļu ilgā izsekošana atklāja, ka Slouna sieva ceturtdienas rītos dodas iepirkties. Migels arī zināja, ka šodien puikam mācības skolā nenotiek. To bija uzzinājis Karloss, kas, uzdodamies par kādu radinieku, bija piezvanījis uz skolu Čatvortas avēnijā, ko Nikolass apmeklēja. Viņi tikai nezināja, kā lai vienlaikus nolaupa sievieti un puiku. Tagad, paši to nenojauzdami, Slouni šo jautājumu bija atrisinājuši.

Kad Karloss piezvanīja otrreiz un pateica, ka visi trīs Slouni iegājuši supermārketā, Migels pamāja Lūisam:

-Labi! Braucam!

Lūiss ieslēdza motoru. Nākamā viņu apstāšanās vieta tagad būs tikai autostāvvietā pie veikala.

Kamēr mašīna brauca uz priekšu, Migels pagrieza galvu, lai paskatītos uz savu pastāvīgo rūpju objektu, Medelīnas karteļa pārstāvi, amerikāni Baudeljo.

Šis vārds, tāpat kā visiem citiem, bija segvārds. Baudeljo bija pāri piecdesmit, bet viņš izskatījās par divdesmit gadiem vecāks. Izkāmējis, ar kvadrātveida žokli un neveselīgu ādas krāsu, ar nokarenām sirmām ūsām, ko viņš gandrīz nekad neapcirpa, Baudeljo izskatījās pēc staigājoša spoka. Savulaik viņš bija strādājis par ārstu anesteziologu Bostonā un dzēris… Pirms desmit gadiem viņam ārsta licenci bija atņēmuši uz mūžu, jo dzērumā viņš kādam pacientam pirms operācijas bija iedevis pārāk lielu narkozes devu. Tas bija atgadījies arī iepriekš, bet kolēģi viņu nosedza. Taču šoreiz pacients nomira, un to nevarēja neievērot.

Savienotajās Valstīs viņam nebija nākotnes. Nebija arī ne sievas, ne bērnu, jo pat sieva viņu bija pametusi. Baudeljo vairākkārt bija bijis Kolumbijā, un, tā kā tur bija tikpat labi kā citur, viņš nolēma tur apmesties uz dzīvi. Pēc kāda laika viņš atklāja, ka var izmantot savas visai pamatīgās zināšanas medicīnā dažādos tumšos, pat noziedzīgos darījumos, neradot nekādas aizdomas. Viņš nebija izvēlīgs, darīja visu, ko viņam piedāvāja. Viņš lasīja arī medicīnas žurnālus, tādējādi noturēdamies mūsdienu medicīnas sasniegumu līmenī savā specialitātē. Šī iemesla dēļ Medelīnas kartelis, kur viņš šad un tad jau bija piestrādājis, izvēlējās viņu šī uzdevuma veikšanai.

Migels visu to zināja, un turklāt viņš tika brīdināts, ka uzdevuma veikšanas laikā Baudeljo nedrīkst dzert ne pilītes alkohola. Lai bijušais ārsts šo liegumu nepārkāptu, viņam katru dienu nācās iedzert vienu antabūsa tableti. Antabūsa tabletes padara smagi slimu katru, kas lieto alkoholu, un to Baudeljo labi zināja.

Lai tiktu pie kārotās dziras, alkoholiķi mēdza šo tableti prasmīgi izspļaut. Arī par to Migels bija brīdināts, viņam nācās uzmanīt, lai tablete vienmēr tiktu norīta. Migels šo rīkojumu ievēroja, bet tas viņam nesagādāja nekādu prieku. Viņam bija maz laika, lai veiktu visu nepieciešamo, un viņš labprātāk būtu izticis bez šī alkoholiķa pakalpojumiem.

Ņemot vērā šo Baudeljo vājību, Migels viņam ieroci neuzticēja. No visas grupas vienīgi viņš nebija apbruņots.

Tagad, neuzticīgi uzlūkojot Baudeljo, Migels jautāja:

-   Vai esi gatavs? Vai tu zini, kā tev jārīkojas?

Bijušais ārsts pamāja… Uz mirkli viņā atgriezās profesionālā lepnuma paliekas. Skatoties tieši uz Migelu, viņš sacīja:

-   Es ļoti precīzi zinu, ko no manis sagaida. Kad pienāks vajadzīgais brīdis, jūs varēsiet uz mani paļauties un darīt to, kas jums darāms.

Tas Migelu tikai daļēji apmierināja. Taču viņi jau bija piebraukuši pie supermārketa, un Migels novērsa skatu no bijušā ārsta.

Karloss ieraudzīja, ka piebrauca nisana pikaps. Stāvvieta nebija pilna, un Lūisam izdevās novietot pikapu tieši blakus Džesikas volvo. Kad Karloss to redzēja, viņš devās iekšā veikalā.

Veikalā Džesika pamāja piepildīto ratiņu virzienā un sacīja Angusam:

-Ja tev vēl kaut kā kārojas, ņem un liec iekšā!

-    Vectēvam garšo kaviārs, Nikijs paziņoja.

-To nu man vajadzēja atcerēties, -sacīja Džesika. -Tūdaļ sadabūsim.

Viņi devās uz delikatešu nodaļu un konstatēja, ka tur ir īpaši plaša kaviāra izvēle. Anguss, apskatījis cenas, sacīja:

-Tas nu gan ir dārgs! Kaut kas traks.

-   Vai tev maz ir kāda jēga, cik nopelna tavs dēls? Džesika klusi apvaicājās.

Vecais vīrs pasmaidīja un tikpat klusi atbildēja:

-Es lasīju, ka aptuveni trīs miljonus dolāru gadā.

-Aptuveni, Džesika iesmējās. Kopā ar Angusu viņa vienmēr jutās labi.

-   Kā būtu, ja mēs no tā kādu nieku palaistu pa vējam? Viņa pastiepa roku septiņu unču [5] belugas kaviāra dozītes virzienā. Tā maksāja 199,95 dolārus. Panašķēsimies šodien pirms vakariņām lai tā būtu uzkoda pie kokteiļiem.

Šajā brīdī Džesika pamanīja kalsnēju, labi ģērbtu jaunu vīrieti, kas piegāja klāt kādai pircējai. Viņš tai kaut ko vaicāja. Sieviete noliedzoši papurināja galvu. Jaunais vīrietis piegāja pie citas pircējas, atkal kaut ko jautāja, un arī tā noliedzoši papurināja galvu. Ieinteresēta Džesika nenolaida acu no jaunā vīrieša; tagad viņš tuvojās viņai.

-Piedodiet, misis, Karloss teica. Es kādu meklēju. Viņš, protams, bija Džesiku uzreiz atradis, bet vispirms runāja ar citām pircējām, lai Džesikai nerastos aizdomas.

Džesika ievēroja spāņu akcentu, bet tas Ņujorkā nebija nekas neparasts. Viņa arī ievēroja, ka šim vīrietim bija pārlieku auksts un cietsirdīgs skatiens, bet tā nebija viņas darīšana.

-Jā? viņa teica.

-Es meklēju misis Slounu.

Džesika nodrebēja.

-Es esmu misis Slouna.

-Ak, misis! Man priekš jums ir ļoti sliktas ziņas. -Karlosa sejā bija izmisums. Savu lomu viņš spēlēja pavisam labi.

-    Jūsu vīrs iekļuvis satiksmes negadījumā. Viņš ir smagi ievainots. Atrā palīdzība viņu aizveda uz Doktoru klīniku. Mani atsūtīja jums pakaļ. Kalpone man pastāstīja, kur jūs var atrast.

Džesika ievaidējās un nobālēja. Viņas roka instinktīvi ķēra pie kakla. Nikijs, kas nule bija pienācis un dzirdēja sarunas pēdējās frāzes, stāvēja kā iemiets.

Anguss, kas arī bija satriekts, atguvās pirmais un sāka rīkoties. Viņš pamāja uz iepirkumu ratiņiem.

-Džesij, lai tas viss te paliek. Braucam!

-Kaut kas noticis ar tēti, vai ne? Nikijs jautāja.

-Diemžēl tā ir, -drūmā sejā atteica Karloss.

Džesika aplika roku Nikolasam ap pleciem.

-Jā, mīļais, mēs dosimies pie viņa, Džesika teica, apskaudama Nikiju.

-Misis Slouna, lūdzu, sekojiet man, sacīja Karloss.

Drausmās ziņas satriekti, Džesika un Nikijs ātri devās līdzi brūnajā uzvalkā tērptajam jauneklim. Anguss sekoja. Kaut kas viņu mulsināja, bet viņš nevarēja saprast, kas tas ir.

Stāvvietā Karloss aizsteidzās citiem priekšā. Viņš devās pie pikapa, kas stāvēja blakus volvo. Abas pikapa durvis volvo pusē bija vaļā. Karloss redzēja, ka motors darbojas un Lūiss ir pie stūres. Neskaidrais stāvs aizmugures sēdeklī acīmredzot bija Baudeljo. Migels un Rafaels nebija redzami.

Stāvot pie pikapa, Karloss sacīja:

-Mēs brauksim ar šo mašīnu, misis. Tā būs…

-    Nē, nē, Džesika, kas bija saspringta un uztraukusies, meklēja somiņā mašīnas atslēgas. -Es braukšu ar savu mašīnu. Es zinu, kur atrodas Doktoru klīnika…

Karloss nostājās starp volvo un Džesiku. Satvēris viņu aiz elkoņa, viņš teica:

-Misis, man labāk patiktu, ja…

Džesika mēģināja roku atbrīvot, bet Karloss to satvēra stingrāk un vilka viņu uz pikapu.

-    Kas vēl nebūs? Izbeidziet! Džesika sašutumā kliedza. Tagad viņas domas pēkšņi atrāvās no nelaimes vēsts.

Bet Anguss, kas bija palicis kādu gabaliņu iepakaļ, beidzot saprata, kas viņu bija mulsinājis. Veikalā dīvainais cilvēks bija teicis: «Viņš ir smagi ievainots. Atrā palīdzība viņu aizveda uz Doktoru klīniku.»

Bet Doktoru klīnika nepieņēma satiksmes negadījumos cietušos. Anguss to zināja, jo pirms dažiem mēnešiem šajā klīnikā bija apciemojis kādu vecu draugu, bijušo lidotāju. Doktoru klīnika bija liela un plaši pazīstama. Tā atradās līdzās mēra rezidencei, un Krofords tai brauca garām, lai nokļūtu darbā. Bet satiksmes negadījumos cietušos veda uz Ņujorkas slimnīcu, kas atradās dažus kvartālus uz dienvidiem.

To zināja katrs ātrās palīdzības šoferis.

Tātad, šis jaunais cilvēks meloja! Viņa ierašanās veikalā, tātad, bija inscenēta! Un arī tas, kas pašreiz te notika, Šķita kaut kas dīvains. Divi cilvēki izkāpa no pikapa, un Angusam viņu izskats nemaz nepatika. Viens no tiem, milzīgs tēvainis, tagad palīdzēja brūnajā žaketē tērptajam grūst Džesiku pikapā. Nikolass stāvēja turpat līdzās.

Anguss iekliedzās:

-Džesika, neej! Nikij, bēdz, skrien, sauc…

Šo teikumu Anguss nepabeidza. Ar pistoles spalu kāds no visa spēka iebelza viņam pa galvu. Anguss sajuta skaudras sāpes, tad viss riņķī sagriezās un viņš bez samaņas nogāzās zemē. Lūiss, kas momentā bija izlēcis no pikapa un uzbrucis Angusam no aizmugures, tagad ciešā tvērienā sagrāba Nikiju un ierāva mašīnā.

-    Palīgā! Lūdzu, kāds… lūdzu, palīdziet! Džesika sāka kliegt.

Milzīgais Rafaels, kas palīdzēja Karlosam tikt galā ar Džesiku, uzlika tai savu milzu ķepu uz mutes un iegrūda pikapā. Tad, ielecis arī pats, viņš centās Džesiku savaldīt, bet viņa kliedza un rāvās ārā… Rafaels uzbrēca Baudeljo:

-   i Apūrate![6]

Bijušais ārsts sameklēja savā medicīnas somā marles tamponu, ko viņš pirms brīža bija samērcējis etilhlorīdā. Viņš to piegrūda Džesikai pie mutes un deguna un kādu mirkli paturēja. Džesikas acis tūliņ aizvērās, ķermenis kļuva ļengans, un viņa zaudēja samaņu. Baudeljo atviegloti nopūtās, lai gan zināja, ka etilhlorida iedarbība ilgs tikai piecas minūtes.

Lai arī kā Nikolass cīnījās pretī, arī viņš tika ievilkts pikapā. Karloss viņu pieturēja, bet Baudeljo izdarīja injekciju.

Tad Baudeljo, ātri rīkojoties ar grieznēm, pārgrieza Džesikas kleitas piedurkni un injicēja viņai miegazāles rokas augšdelmā. Tas bija midazolāms, spēcīgs sedatīvs, kas notur cilvēku bezsamaņā vismaz stundu. Tādu pašu devu saņēma arī Nikijs.

Pa to laiku Migels bija aizvilcis līdz' pikapam arī bezsamaņā esošo Angusu. Rafaels, kam vairs nebija jāsavalda Džesika, nolēca zemē un izvilka aiz jostas aizbāzto automātisko pistoli.

-    Ļauj, es viņu piebeigšu! viņš teica Migelam, atbrīvodams drošinātāju.

-    Nē, tikai ne te!

Visa šī nolaupīšanas operācija, sagūstot sievieti un puiku, nebija ilgusi vairāk par minūti; viss bija gājis neticami veikli. Par lielu pārsteigumu Migelam, šķiet, neviens pat notikušo nebija pamanījis. Pirmām kārtām, viņus aizsedza divas mašīnas, un bez tam, par laimi, neviens te nebija gājis garām… Ja tagad viņi te atstātu guļam to veco krāmu bet viņam no brūces galvā pamatīgi nāca asinis tad kāds viņu noteikti uzietu un izsauktu policiju.

Migels pieņēma lēmumu un pavēlēja:

-    Palīdziet man viņu iecelt pikapā!

To viņi paveica dažu sekunžu laikā. Tad ari pats Migels iekāpa pikapā un, jau aizverot mašīnas durvis, viņš saprata, ka tomēr ir kļūdījies bez lieciniekiem viņi nebija iztikuši. Tur, atbalstījusies uz spieķa, stāvēja kāda veca, sirma kundze un skatījās uz viņiem. Viņa izskatījās apjukusi un norūpējusies.

Kad Lūiss sāka braukt, arī Rafaels pamanīja veco sievieti. Ar veiklu kustību viņš paķēra beretu un notēmēja cauri aizmugures logam.

-Nē! viņam uzbrēca Migels.

Vecā sieviete viņu neinteresēja bija jātiek no šejienes prom, kamēr vēl nav sacelta trauksme. Atgrūdis Rafaelu, viņš sievietei līksmi uzsauca:

-Neuztraucieties! Mēs te uzņemam filmu!

Viņš redzēja, ka sievietes sejā parādās atvieglots smaids. Tā viņi izbrauca no stāvvietas un pavisam drīz arī no Lārčmontas. Lūiss brauca ļoti prasmīgi, netērējot velti laiku. Pēc piecām minūtēm viņi jau bija uz 95. šosejas, kas šķērsoja Jaunangliju, un joņoja uz dienvidiem.

12

Bija laiks, kad Priscilla Rī tika uzskatīta par vienu no gaišākajām galvām Lārčmontā. Viņa bija vietējās skolas skolotāja, kas daudzām paaudzēm iedzina galvā kvadrātsakņu vilkšanas pamatus un to, kā risināt vienādojumus ar x un y. Priscilla centās viņos ieaudzināt arī pilsoniskās atbildības jūtas un pienākuma apziņu.

Taču tas bija sen, vēl pirms tam, kad pirms piecpadsmit gadiem Priscilla bija devusies pelnītā atpūtā pensijā. Cienījamais vecums un slimības bija sabeigušas viņas ķermeni un pagausinājušas domāšanu. Tagad viņa bija nosirmojusi, kļuvusi pavisam trausla un tikai ar grūtībām spēja pārvietoties, balstoties uz sava spieķa. Bet par savām prāta spējām viņa pati ar riebumu izteicās, ka galvā viņai tagad esot kājminamā domāšana, kas klenderējot kalnā kā ēzelis uz trim kājām.

Par spīti tam, pašreiz Priscilla bija mobilizējusi visas savas prāta spējas…

Viņa bija redzējusi, kā divus cilvēkus sievieti un puiku ievilka it kā mazā busiņā, un tas acīmredzami notika pret viņu gribu. Viņi cīnījās pretī, un Priscillai likās, ka sieviete sauca palīgā, lai gan par to viņa nebija īsti droša, jo arī viņas dzirde, tāpat kā viss pārējais, bija kļuvusi stipri vāja. Tad viņa redzēja, ka busiņā ievelk kādu vīru, kas, kā šķita, bija bez samaņas un ievainots.

Par to viņa, zināms, satraucās, bet nomierinājās, kad kāds uzsauca, ka te notiek filmēšana. Galu galā -tā tas patiesi varēja būt. Filmēšanas un televīzijas grupas tagad darbojās malu malās; viņi tagad filmē dabiskā vidē un pat uz ielas intervē cilvēkus.

Bet tad, kad busiņš bija projām, Priscilla pavērās apkārt, bet nedz operatorus, nedz kameras nekur nemanīja. Viņa visnotaļ saprātīgi sprieda, ka kinogrupa nu gan nebūtu varējusi tik veikli pazust, ja tā vispār te bija bijusi.

Ak, ko nu! Kāpēc viņai tā jāuztraucas pilnīgi iespējams, ka viņai galvā atkal viss sajucis. Visprātīgākais, viņa sev iegalvoja, bija iet uz veikalu, iepirkties un nebāzties citu darīšanās. Bet tad viņa atcerējās sava mūža svarīgāko principu neizvairīties no atbildības, un tā nevajadzētu darīt arī tagad. Viņa vēlējās, lai te būtu kāds, kam pavaicāt padomu, un tajā brīdī viņa ieraudzīja Ēriku Maklīnu, vienu no savām bijušajām skolniecēm, kas arī devās iepirkties uz supermārketu.

Ērika, kurai tagad pašai bija bērni, ļoti steidzās, bet viņa tomēr apstājās un laipni apvaicājās:

-Kā klājas, mis Rī?

(Nebija tāda mis Rī skolēna, kas uzdrošinātos viņu jebkad uzrunāt priekšvārdā.)

-Esmu mazliet apjukusi, mana dārgā, sacīja Priscilla.

-   Kāpēc tā, mis Rī?

-Es kaut ko redzēju… Bet es par to neesmu pārliecināta. Es gribu dzirdēt tavas domas. Un Priscilla izstāstīja, ko bija redzējusi, jo tas vēl arvien bija stingri iesēdies viņas galvā.

-    Un jūs esat pārliecināta, ka nekādas filmēšanas grupas vispār nebija?

-Es visādā gadījumā tādu neredzēju. Vai tu redzēji, kad nāci šurp?

-Nē, Ērika Maklīna klusi nopūtās. Viņai nebija nekādu šaubu, ka mīļā, vecā Priscilla to visu bija nosapņojusi. Ērikai vienkārši nepaveicās, jo viņa nejauši trāpījās vecās mis ceļā. Jā, bet viņa tā šo veco pīļmāti nevarēja pamest, jo Ērika tomēr večiņu ļoti mīlēja. Tāpēc viņai bija jāaizmirst steiga un jāmēģina Priscillu nomierināt.

-Kur tad tas viss notika? Ērika jautāja.

-Nu tepat, Priscilla rādīja uz tukšo vietu blakus Džesikas volvo.

Viņas abas devās turp.

-Lūk, te! Priscilla teica. -Tas notika tieši šajā vietā.

Ērika palūkojās visapkārt. Viņa nebija cerējusi kaut ko ieraudzīt un arī neieraudzīja. Tad, pagriezusies, lai ietu prom, viņa uz asfalta pamanīja dažas tumšas peļķītes. Tā, droši vien, ir eļļa. Bet varbūt arī ne? Ērika ziņkārē pieliecās un pieskārās peļķītei. Nākamajā mirklī viņa pielēca kājās un šausmās skatījās uz saviem pirkstiem. Tās nepārprotami bija asinis, turklāt vēl siltas.

Lārčmontas policijas pārvaldē nelielā, bet labi apmācītā apakšvienībā rīts bija pagājis klusi. Dežurants sēdēja savā iestiklotajā būdiņā, malkoja kafiju un šķirstīja Sound View News, kad iezvanījās telefons. Zvanīja no automāta, kas atradās uz Bostonas Pasta ceļa, puskvartāla attālumā no supermārketa.

Vispirms runāja Ērika Maklīna. Viņa stādījās priekšā un teica:

-Man blakus ir kāda dāma mis Priscilla Rī.

-Es pazīstu mis Rī, dežurants atteica.

-Tad, lūk, viņai šķiet, ka ir redzējusi, kā ticis pastrādāts noziegums, acīmredzot nolaupīšana. Būtu labi, ja jūs ar viņu aprunātos.

-Man ir labāka doma, -teica dežurants. -Es aizsūtīšu pie jums policistu patruļmašīnā, un jūs varēsiet viņam visu parādīt un pastāstīt. Kur jūs, dāmas, atrodaties?

Mēs būsim pie Grand Union supermārketa.

-Lūdzu, palieciet turpat. Pēc divām trim minūtēm patruļmašīna būs klāt.

Dežurants ieslēdza mikrofonu.

-Iecirknis izsauc 423. mašīnu. Dodieties uz Grand Union veikalu. Iztaujājiet mis Rī un Maklīnas kundzi, kas jūs tur gaida. Pirmais kods.

Tūliņ sekoja atbilde.

-423. atbild iecirknim, sapratu.

Kopš brīža, kad autostāvvietā pie supermārketa tika nolaupīti Džesika, Anguss un Nikolass, bija pagājušas vienpadsmit minūtes.

Jaunais policijas virsnieks vārdā Džensens ļoti uzmanīgi uzklausīja Priscillu Rī, kas, otrreiz atstāstot šo notikumu, jau jutās daudz drošāk. Viņa pat atcerējās divas jaunas detaļas. Tā saucamais busiņš bijis gaiši brūns un tam bijuši aptumšoti stikli. Nē, viņa nebija ievērojusi nedz tā numuru, nedz ari, kur tas reģistrēts Ņujorkas vai kādā citā štatā.

Sākumā, uzklausījis vecās dāmas stāstu, policists bija noskaņots visai skeptiski, bet to viņš, zināms, neizrādīja. Policisti jau bija pieraduši, ka pilsētniekiem vienmēr no bailēm lielas acis, bet pēc tam izrādās, ka tur nieks vien bijis; tamlīdzīgi notikumi pat tik mazā pilsētiņā kā Lārčmonta atgadījās katru dienu. Taču jaunais policists bija godprātīgs puisis, viņš uzmanīgi visu uzklausīja un rūpīgi pierakstīja.

Viņa interese par šo atgadījumu pieauga tad, kad Ērika Maklīna visnotaļ nopietna un saprātīga sieviete stāstīja viņam par peļķītēm uz asfalta. Viņi divatā aizgāja tās apskatīt. Tagad tās jau bija apžuvušas, lai gan vēl bija arī mitras vietas kad viņi tām pieskārās, pirksti kļuva sārti. Zināms, nekur nebija teikts, ka tās ir cilvēka asinis. Taču tagad vecās dāmas stāsts likās ticamāks, un Džensens nolēma, ka steidzīgi jāsāk rīkoties.

Steidzoties atpakaļ pie Priscillas, viņi ievēroja, ka ap viņu ir sapulcējušies vairāki cilvēki, kas pūlas uzzināt, kas noticis.

Kāds vīrietis pēkšņi sacīja:

-Es biju veikalā un redzēju, kā četri cilvēki izsteidzās no veikala divi vīrieši, sieviete un zēns. Viņi tā steidzās, ka sieviete pat nepaņēma savus pirkumus. Pilnais iepirkumu grozs vēl ir turpat.

-Es arī viņus redzēju, -teica kāda sieviete. -Tā bija misis Slouna, televīzijas diktora sieva. Viņa te vienmēr iepērkas. Steidzoties projām, viņa izskatījās ļoti satraukta it kā būtu atgadījies kaut kas slikts.

Tad ierunājās kāda cita sieviete:

-Tas nu gan ir dīvaini. Pie manis pienāca kāds vīrietis un jautāja, vai es esot misis Slouna. Viņš to jautāja arī citām.

Nu runāja vairāki cilvēki reizē. Policists pacēla balsi.

-Vai kāds no klātesošajiem redzēja gaiši brūnu busiņu, kā liecina šī sirmā dāma? Un viņš norādīja uz Priscillu.

-Jā, es to redzēju, teica vīrietis, kas runāja pirmais. -Tas iebrauca stāvvietā, kad es devos uz veikalu. Tas bija nisana markas pikaps.

Vai jūs ievērojāt numuru?

-Es tikai ievēroju, ka tas bija no Ņūdžersijas. Numuru es neievēroju. Ak, jā, un vēl kaut kas logi tam bija aptumšoti tādā veidā, ka no iekšpuses tu redzi visu, bet tevi no ārpuses neredz neviens.

-Uzgaidiet! policists teica. Lūdzu palikt visus tos, kas grib kaut ko pateikt, un ari tos, kas jau liecināja. Es tūliņ atgriezīšos.

Viņš veikli ielēca patruļmašīnā, ko bija atstājis pie supermārketa, un pagrāba mikrofonu.

-423. mašīna iecirknim. Iespējams, ka notikusi cilvēku nolaupīšana autostāvvietā pie Grand Union veikala. Lūdzu palīdzību. Dodu iespējamo nolaupītāju mašīnas aprakstu: nisana pikaps gaiši brūnā krāsā. Reģistrēts Ņūdžersijā, numurs nav zināms. Aptumšoti stikli. Acīmredzot nezināmas personas, kas atbraukušas ar pikapu, nolaupījušas trīs cilvēkus.

Šo paziņojumu dzirdēja visas patruļmašīnas Lārčmontā, kā ari tuvējā Mamaronekas pilsētiņā un Mamaronekas ciemā. Iecirkņa dežurējošais virsnieks pa tiešo vadu automātiski izziņos šo informāciju visiem Vestčesteras apriņķa un Ņujorkas štata policijas iecirkņiem. Ņūdžersijas štata policija pagaidām netiks informēta.

Bet supermārketa apkaimē jau varēja dzirdēt divu tuvojošos patruļmašīnu sirēnas tās steidzās palīgā Džensenam.

Kopš brīža, kad no autostāvvietas bija izbraucis pikaps, bija jau pagājušas gandrīz divdesmit minūtes.

Nisana pikaps atradās astoņu jūdžu attālumā. Tas gatavojās nobraukt no 95. ātrceļa un pazust Bronksas ieliņu labirintā.

Lūiss iebrauca mašīnu labajā joslā un gatavojās izdarīt pagriezienu. Viņš, tāpat kā visi citi, brauca piecas jūdzes stundā ātrāk, nekā to atļāva ierobežojumi, bet ne tik ātri, lai viņus ievērotu štata policijas patruļmašīnas. Pagrieziens, kas bija apzīmēts ar numuru 13, atradās tieši priekšā. Gan Lūiss, gan Migels vēroja, vai viņiem kāds neseko. Neviens nebija redzams.

Bet Migels tomēr kliedza uz Lūisu:

Kusties taču! Ātrāk!

No tā brīža, kad viņi bija atstājuši Lārčmontu, Migelam pa galvu jaucās doma, vai tikai viņš nav pieļāvis kļūdu, neļaujot Rafaelam nošaut veco sievieti stāvvietā. Viņa varēja nenoticēt blēņu stāstam par filmēšanu. Varbūt pašlaik viņa jau skandina trauksmes zvanu? Varbūt policijai jau ir iesniegts viņu apraksts?

Lūiss drāzās uz priekšu maksimāli pieļaujamā ātrumā, bet Bronksas ielas bija tik nelīdzenas.

Kopš Lārčmontas atstāšanas gūstekņi gulēja bezsamaņā. Baudeljo vairākkārt bija pārbaudījis, vai tie divi gūstekņi, kam viņš bija izdarījis injekcijas, ir dzīvi. Viss likās labi. Viņš lēsa, ka iešļircinātais midazolams sievieti un puiku noturēs mierā vēl kādu stundu. Ja viņi pamodīsies agrāk, viņš iešļircinās vēl, lai gan viņš to negribētu darīt tas varētu kavēt daudz sarežģītāka medicīniska rakstura uzdevuma veikšanu ceļojuma beigās.

Tāpat Baudeljo bija apturējis vecā vīra galvas asiņošanu un pārsējis brūci. Vecais bija sācis kustēties un klusi vaidēt. Tā kā nevarēja zināt, vai viņš nesacels traci, Baudeljo ievilka šļircē midazolamu un injicēja to. Vecais uzreiz pārstāja grozīties un apklusa. Baudeljo nezināja, kas ar veci notiks. Visticamāk, ka Migels viņu nošaus un līķi nogādās drošā vietā. Strādājot Medelīnas kartelī, Baudeljo jau vairākkārt to bija pieredzējis. Bet tas viņu nemaz nesatrauca viņš jau sen bija pārstājis rūpēties par citiem cilvēkiem.

No kādas kastes Rafaels izcēla brūnas segas un, Karlosam piepalīdzot, ievīstīja tajās sievieti, puiku un veci tā, lai tikai galva paliktu ārā. Segas gals palika vaļā, lai varētu pārsegt ari galvu, kad viņus vilks ārā no pikapa. Karloss drošības dēļ katru dzīvo saini vēl pārsēja ar auklu, lai tie vairāk līdzinātos parastai kravai.

Tagad viņi brauca pa Konnera ielu Bronksā tā bija vientuļa, pelēka un nomācoša ieliņa. Lūiss zināja, kur braukt, jo operācijas sagatavošanas laikā viņi šo ceļu bija divas reizes mērojuši. Uz stūra bija Teksako degvielas uzpildes stacija viņi iegriezās pa labi pamestā rūpniecības rajonā. Uz ceļa laiku pa laikam viņi pabrauca garām smagajām mašīnām, šķita, ka tās jau sen te stāv. Bet cilvēku tikpat kā nebija.

Lūiss apturēja pikapu pie garas, pamestas noliktavas sienas. Tas vēl nebija ne lāgā apstājies, kad ielas pretējā pusē stāvošais furgons pārbrauca pāri ielai un apstājās pikapam priekšā. Tas bija balts firmas General Motors furgons uz abiem tā sāniem bija rakstīts Supermaize.

Ja kāds papētītu, tad izrādītos, ka tādas firmas nemaz nav. Furgons bija tikai viens no sešiem Migela sagādātajiem transportlīdzekļiem. Tas pāris reizes tika izmantots Slounu izsekošanai un citām vajadzībām. Tāpat kā citas mašīnas, arī šī bija vairākkārt pārkrāsota, mainot arī firmas nosaukumu. Šos darbus veica Rafaels. Šodien pie furgona stūres bija grupas septītā locekle Sokorro. Viņa izlēca no kabīnes un aizskrēja atvērt durvis.

Tajā pašā brīdī atvērās ari nisana durvis, Rafaels un Karloss visus trīs cilvēku saiņus ar pārklātām sejām iecēla furgonā. Savācis savu medicīnas aprīkojumu, Baudeljo viņiem sekoja.

Migels un Lūiss pa to laiku rīkojās pikapā. Migels norāva no logiem tumšos plastmasas aizkariņus; tie savu uzdevumu bija veikuši, bet tagad pēc tiem viņus varēja uzpazīt, tādēļ no tiem vajadzēja atbrīvoties. Lūiss pasniedzās zem šofera sēdekļa un izvilka sagatavotās Ņujorkas numurzīmes.

Paskatījies, vai neviens nenāk, Lūiss ātri apmainīja pikapa Ņūdžersijas numurus pret Ņujorkas numuriem. Šim darbam bija vajadzīgas tikai dažas sekundes, jo visiem grupas transportlīdzekļiem bija speciāli licencēti numurzīmju turētāji ar eņģītēm vienā pusē. Numurzīmes ar eņģītēm tika paceltas uz augšu, bet īstie numuri izvilkti ārā un citi iebīdīti iekšā.

Migels drīz pēc ierašanās Ņujorkā uzņēma sakarus ar noziedzniekiem un nopirka Ņujorkas un Ņūdžersijas sērijas automobiļu numurzīmes, kas vairs sen netika lietotas, bet kuru licences bija saglabātas līdz mūsu dienām.

Ņujorkas, Ņūdžersijas un daudzu citu štatu licencēšanas sistēma ļāva iegādāties arī sen pilnīgi izjauktu un izsvaidītu braucamlīdzekļu numurzīmes. Attiecīgā štata licencēšanas aģentūru interesēja tikai iemaksa un apliecinājums, ka neesošā mašīna ir apdrošināta, un to varēja viegli panākt. Ne štata licencēšanas aģentūrai, ne arī apdrošināšanas firmai nebija svarīgi redzēt pašu mašīnu. Arī apdrošināšanas firma gribēja tikai iemaksu, un to varēja izdarīt pa pastu.

Līdz ar to kriminālajās aprindās šādas numurzīmes plaši cirkulēja, un to vērtība daudzkārt pārsniedza to, kas bija samaksāta valstij un apdrošināšanas firmām.

Migels izlēca no pikapa un iebāza tumšos plastmasas aizkariņus kādā pārpildītā atkritumu tvertnē. Lūiss atnesa un labi dziļi tvertnē iebāza Ņūdžersijas numurzīmevS.

Tagad pie furgona stūres piesēdās Lūiss. Aizmugurē joprojām bezsamaņā gulēja Džesika, Anguss un Nikolass, turpat bija arī bandas locekļi Migels, Rafaels, Baudeljo un Sokorro. Apgriezis mašīnu pretējā virzienā, Lūiss drīz atkal nonāca uz 95. ātrceļa. Viņi turpināja savu ceļu uz dienvidiem.

Tukšajā nisanā iesēdās Karloss. Arī viņš apgrieza mašīnu pretējā virzienā un tāpat devās uz 95. ātrceļu, tikai ziemeļu virzienā. Pikapam vairs nebija tumšo aizkariņu, un Ņūdžersijas numurzīme bija nomainīta pret Ņujorkas numuru. Tagad pikaps vairs ne ar ko neatšķīrās no tūkstošiem līdzīgu mašīnu, turklāt tas nepavisam nebija [īdzīgs tam, kura pazīmes bija izziņojusi Lārčmontas policija.

Karlosa uzdevums bija atbrīvoties no pikapa. Arī šī operācija tika lieliski sagatavota. Nobraucis trīs jūdzes, Karloss atstāja ātrceļu un tad vēl nobrauca divpadsmit jūdzes uz ziemeļiem pa blakusceļiem līdz Vaitpleinzai. Tur viņš iegriezās maksas autostāvvietā. Tā bija četrstāvu celtne, kas atradās blakus lielam tirdzniecības centram.

Novietojis mašīnu trešajā stāvā, viņš ārēji bezrūpīgā manierē ķērās pie lietas. Tuvākos kaimiņus, kas kāpa ārā no savām mašīnām vai sēdās tajās iekšā, ne Karloss, ne pikaps nemaz neinteresēja.

Vispirms Karloss noslaucīja visas virsmas, lai likvidētu pirkstu nospiedumus. Tas tika veikts gadījumam, ja varasiestādes atrastu pikapu. Tādēļ Karlosam pret to vajadzēja nodrošināties.

No aizslēdzama skapīša pikapā Karloss izcēla putuplasta kārbu. Viņš to atvēra tajā bija plastiskā sprāgstviela, neliels detonators ar spīlīti, divi rituļi stieples un vesels rullis līmlentes. Ar līmlentes palīdzību Karloss sprāgstvielu un detonatoru nostiprināja zem priekšējā sēdekļa tā, lai nekas nebūtu redzams. No detonatora uz abām priekšējām durvīm viņš novilka stiepli, pievēra durvis, aptina stiepli ap durvju rokturiem, tad durvis uzmanīgi aizvēra un aizslēdza. Ja tagad kāds durvis atvērs notiks sprādziens…

Ieskatījies pikapā, Karloss nolēma, ka nedz detonators, nedz stieples no ārpuses nav redzamas.

Migels bija nospriedis, ka paies vairākas dienas, līdz kāds pikapu ievēros. Bet ap to laiku gan nolaupītāji, gan upuri būs jau tālu projām. Taču pikapa atradēji izraisīs sprādzienu, kas tipisks teroristiem; sprādziens vien apliecinās, ka nolaupītāji ir vērā ņemams spēks.

Cauri veikalam Karloss izgāja no garāžas un ar sabiedrisko transportu devās uz Hakensaku, lai satiktos ar pārējiem.

Bet furgons nobrauca vēl piecas jūdzes uz dienvidiem un tad nogriezās uz rietumiem. Pēc divpadsmit minūtēm viņi šķērsoja Hārlemas upi un tad, pārbraucot pāri Džordža Vašingtona tiltam, šķērsoja Hudzonas upi.

Nokļuvuši tilta vidū, viņi pameta Ņujorkas štatu un nonāca Ņūdžersijā. Tagad slepenā pagaidu mītne Hakensakā bija jau pavisam tuvu.

13

Bārts Fišers dzīvoja un strādāja mazmazītiņā dzīvoklītī Lārčmontā. Viņam bija sešdesmit astoņi gadi, un jau desmit gadus viņš bija atraitnis. Fišera vizītkartē bija rakstīts reportieris, lai gan žurnālistu valodā viņu patiesībā dēvētu par hronistu.

Tātad viņš bija mazpilsētas žurnālists, kas strādā lielajām ziņu aģentūrām, kas savukārt maksāja viņam nelielu rokasnaudu. Viņš sūtīja informāciju, un reizēm tās to nopirka. Tā kā mazpilsētās reti kad gadījās kas tāds, kas interesētu visu valsti, bija grūti ietikt radio, televīzijā vai ko publicēt laikrakstos. Tāpēc hronists reti kad kļuva turīgs. Vairums tāpat kā Bārts Fišers dzīvoja no rokas mutē.

Taču viņam patika viņa darbs. Otrā pasaules kara laikā, būdams ar amerikāņu karaspēku Eiropā, Bārts bija rakstījis reportāžas bruņoto spēku dienas laikrakstam Stars and Stripes. Tad žurnālista darbs iesēdās viņam asinīs, un kopš tā brīža viņš bija laimīgs, ja izdevās tajā nospēlēt kaut necilu lomiņu. Un vēl tagad, lai arī vecums bija mazinājis Bārta cīņassparu, viņš vēl arvien katru dienu apzvanīja visas vietējās organizācijas un cauru dienu turēja ieslēgtus vairākus radioaparātus, lai dzirdētu vietējos policijas, ugunsdzēsības dienesta, ātrās palīdzības un citu pilsētas dienestu ziņojumus. Viņš vienmēr cerēja atrast ko tādu, ko būtu vērts paziņot visām vadošajām avīzēm.

Tādā veidā Bārts Fišers izdzirdēja, ka iecirknis pavēlēja Lārčmontas 423. patruļmašīnai doties uz Grand Union supermārketu. Tā izskanēja kā parasta ierindas pavēle, bet pēc brīža policijas virsnieks ziņoja iecirknim, ka, iespējams, ir notikusi nolaupīšana. Dzirdot vārdu «nolaupīšana», Bārts iztaisnojās un automātiski paņēma papīra lapu. Noregulējis radio uz Lārčmontas policijas iecirkņa viļņa, viņš noklausījās visus ziņojumus.

Jau pirms ziņojuma beigām Bārts zināja, ka viņam ir jāsteidzas uz notikuma vietu. Bet vispirms viņam vajadzēja piezvanīt uz Ņujorkas WCBA televīzijas raidstaciju.

Raidstacijā klausuli nocēla kāds TV ziņu režisora palīgs.

WCBA bija CBA raidtīkla meitas uzņēmums, un tā bija ļoti iecienīta raidstacija, kas apkalpoja Ņujorkas pilsētu. Tā bija izvietojusies kāda Manhetenas biroja ēkas trīs stāvos apmēram jūdzes attālumā no CBA ziņu mītnes. Kaut arī tā bija vietējā stacija, tai bija neticami daudz skatītāju, jo vairumu ziņu, kas nāca no Ņujorkas, WCBA Ziņu dienests lielā mērā atspoguļoja savā raidtīklā.

Trokšņu un skaļuma pārpilnajā reportieru istabā, kur pie cieši sablīvētiem trīsdesmit rakstāmgaldiem strādāja trīsdesmit reportieri, ziņu režisora palīgs pacēla klausuli un pārbaudīja, vai Bārta Fišera vārds ir viņu sarakstā.

-Okei, viņš teica, kas jums tur ir?

Viņš uzklausīja hronista dzirdēto policijas ziņojumu. Bārts teica, ka viņš gribot doties uz notikuma vietu.

-Tātad tikai «iespējama» nolaupīšana, ko?

-Jā, ser.

Lai gan Bārts Fišers bija gandrīz trīs reizes vecāks par jauno cilvēku, ar ko nule sarunājās, viņš režisora palīgu uzrunāja uz «jūs», ievērojot distanci, kā tas bija pieņemts agrāk.

-     Labi, Fišer, pūcē prom! Ja tur kas tiešām atgadījies, tūdaļ piezvani.

-Labi, ser. Tiks izdarīts.

Nolicis klausuli, ziņu režisora palīgs nodomāja, ka visdrīzāk tā ir viltus trauksme. Bet, no otras puses, satriecoši notikumi kādreiz klusiņām ietipināja pa gluži necerētām durvīm. Viņš apsvēra, vai uz Lārčmontu neaizsūtīt filmēšanas grupu, bet tad nolēma to nedarīt. Hronists nebija īsti pārliecināts. Bez tam, visas filmēšanas grupas jau strādāja, un nevienu no tām nevarēja atraut no kāda svarīga sižeta. Viņš nevarēja neko uzsākt, nesaņēmis konkrētāku informāciju.

Tomēr viņš uzkāpa pāris pakāpienu augstāk tur, kur sēdēja Ziņu dienesta režisore.

Noklausījusies, ko viņš stāsta, viņa apstiprināja, ka viņš rīkojies pareizi. Bet tad viņa iedomājās, ka vajadzētu piezvanīt uz CBA, un viņa nocēla tiešā vada telefona klausuli. Viņa lūdza savienot ar Erniju Lasalu, Nacionālo vakara ziņu redaktoru, ar ko viņa uzturēja labas attiecības.

-   Paklau, viņa teica. Tā var būt tikai pīle. Atstāstot dzirdēto, viņa piebilda: Bet tas noticis Lārčmontā, kur dzīvo Krofords Slouns. Tā ir maza pilsētiņa, iespējams, ka nelaime notikusi ar kādu viņa paziņu, un es iedomājos, ka varbūt tev tas viņam jāpasaka.

-    Paldies, atteica Lasals. Ziņo, ja uzzināsi kaut ko vairāk.

Nolicis klausuli, Ernijs Lasals vienu mirkli apdomāja saņemto informāciju. Visdrīzāk tur čiks vien būs. Un tomēr…

Paklausīdams impulsam un instinktam, viņš nocēla sarkanā telefona klausuli.

-     Nacionālo ziņu galds. Runā Lasals. Mums kļuvis zināms, ka Lārčmontā, es atkārtoju, Lārčmontā, Ņujorkas štatā, vietējā policija pa radio paziņojusi par iespējamu nolaupīšanu. Sīkāku ziņu nav. Mūsu kolēģi fVCBA noskaidro apstākļus un mūs informēs.

Kā vienmēr, šo ziņu dzirdēja visā CBA ziņu ēkā. Daži, kas to dzirdēja, nobrīnījās, kāpēc Lasalam šāds sīkums jāizziņo pa radio. Citi šai ziņai vispār nepiegrieza vērību un darīja vien tālāk savu darbu. Bet vienu stāvu augstāk Pakava darbinieki apstājās paklausīties. Viens no viņiem, pastiepis roku uz Kroforda Slouna aizstiklotā kabineta pusi, kur viņš strādāja, teica: «

-Ja Lārčmontā patiesi kāds nolaupīts, pateiksimies Dievam, ka tas nav Krofords. Ja nu vienīgi pašreiz te nesēž viņa dubultnieks.

Visi sāka smieties.

Krofords Slouns Lasala ziņojumu dzirdēja savā kabinetā. Viņš bija aizvēris durvis, jo gribēja aprunāties ar CBA Ziņu nodaļas prezidentu Lesliju Čipingeimu. Slouns pateica šefam, ka gribētu ieiet pie viņa aprunāties, bet Čipingeims bija ieradies pats.

Viņi abi apklusa, kamēr Ernijs beidza ziņojumu. Slouns, izdzirdis vārdu Lārčmontā, izrādīja lielu interesi. Citā reizē viņš būtu gājis uz ziņu biroju, lai uzzinātu kaut ko vairāk. Bet pašlaik viņš negribēja pārtraukt sarunu, kas bija pārvērtusies par skarbu konfrontāciju. Slounam par lielu pārsteigumu, šī saruna nemaz ncrisinājās tā, kā viņš to bija iecerējis.

14

Mans instinkts saka, ka tev, Krof, ir radušās problēmas, CBA Ziņu nodaļas prezidents sacīja, sākot sarunu.

-Tavs instinkts kļūdās, Slouns atbildēja. Problēmas radušās tev pašam. Bet tās var viegli atrisināt. Jāizdara tikai nelielas strukturālas dabas pārmaiņas. Un ātri…

Leslijs Čipingeims nopūtās. Viņš lepojās ar savu trīsdesmit gadu ilgo pieredzi televīzijas ziņu darbā. Savu karjeru viņš bija sācis deviņpadsmit gadu vecumā kā kurjers NBC HantlejaBrinkleja ziņās tolaik tā bija vispopulārākā ziņu programma. Jau tad viņš bija sapratis, ka ar vadošajiem diktoriem jāapietas tā, it kā viņi būtu Minga [7] vāzes, un tos bija jāciena kā valstu galvas. Čipingeims to bija apguvis tik labi, ka vispirms kļuva par izpildproducentu un tad palika gandrīz vienīgais vecākajā menedžmentā, kamēr vesela rinda augstu darbinieku, ieskaitot vairākus Vakara ziņu prezidentus, pazuda kaut kur ēkas labirintos vai agri nonāca pensijā.

Čipingeims pret visiem izturējās vienādi brīvi, cilvēkiem bija viegli ar viņu strādāt. Melsa, ka uz Čipingeimu nav iespējams apvainoties pat tad, ja viņš kādam paziņo par atlaišanu no darba.

-Es klausos, viņš Slounam teica. Kādas pārmaiņas?

-Es vairs nevaru sastrādāties ar Čaku Insenu. Viņam ir jāaiziet. Un tad, kad meklēsim jaunu izpildproducentu, es vēlos, lai arī man ir balsstiesības.

-Tad nu gan. Tev taisnība tā tiešām ir problēma. Čipingeims rūpīgi izvēlējās vārdus. Taču, viņš piebilda, iespējams, ka tā ir pilnīgi cita problēma nekā tu domā, Krof.

Krofords Slouns nopētīja savu tiešo priekšnieku. Čipingeims bija pāri par sešām pēdām garš un svēra nieka 205 mārciņas. Viņa seja bija glīta un vīrišķīga, acis -spilgti zilas, bet gandrīz pilnīgi sirmie mati vijās draiskās sprogās. So gadu laikā vismaz bataljons sieviešu bija līksmi izlaidušas pirkstus cauri šiem matiem un tad ķērušās pie tālākām izpriecām. Sievietes vienmēr bija bijušas Čipingeima vājība, bet viņu iekarošana -visa mūža darbs. Tieši pašreiz viņa laulības dzīve un finanses bija uz kraha robežas. Bet Slouns to nezināja, lai gan viņš -tāpat kā citi -zināja par Čipingeima vājību viņam patika kolekcionēt sievietes…

Bet šobrīd Čipingeimam bija jānodarbojas tikai ar Krofordu Slounu, un tas, tāpat kā visas pārrunas ar vadošajiem diktoriem, līdzinājās dejošanai uz virves.

-Beigsim spēlēt aklās vistiņas, -Slouns norūca, -un runāsim Јar lietu!

Čipingeims pamāja.

-Es to nupat grasījos darīt. Mēs abi zinām, ka TV ziņās pašreiz ir daudz pārmaiņu…

-Ak Dievs, Les, zināms, ka ir pārmaiņas, Slouns eksplodēja. Tāpēc jau es nevaru saprasties ar Insenu. Mums jāmaina ziņu raksturs: mazāk virspusēju virsrakstu, vairāk izstrādātu svarīgu sižetu.

-Es saprotu, ko tu domā. Par to jau esam runājuši. Es arī zinu, ko domā Čaks, un viņš, starp citu, jau šorīt bija pie manis un sūdzējās par tevi.

Slouns iepleta acis. Viņš nebija gaidījis, ka izpildproducents uzņemsies iniciatīvu viņu strīda atrisināšanā; līdz šim tā nekad nebija noticis.

-    Un kādu palīdzību viņš no tevis sagaida?

Čipingeims vilcinājās.

-     Pie velna, nav vajadzības to noklusēt. Čaks domā, ka jūsu attiecības ir tā sabojātas, ka kopēju valodu vairs nav iespējams atrast. Viņš grib, lai tu ej prom.

Slouns atlieca galvu atpakaļ un sāka smieties.

-    Un viņš lai paliktu? Tas taču ir muļķīgi.

Čipingeims nenovērsa acis.

-Vai patiesi?

-Protams! Un tu to zini.

-Kādreiz zināju, bet neesmu pārliecināts, ka arī pašreiz zinu…

Tagad viņi abi stāvēja uz trausla ledus. Čipingeims pa to virzījās ļoti uzmanīgi.

-Es cenšos tev iestāstīt, Kroford, ka viss ir mainījies. Kopš visi raidtīkli ir nopirkti, viss ir sajucis. Tu zini tikpat labi kā es, ka mūsu jaunie kaklakungi ir sākuši pārvērtēt Vakara ziņu vadošo diktoru lomu. Šo milzīgo firmu vadība vēlas mazināt diktoru pilnvaras. Viņi arī nevēlas maksāt tik milzīgas algas; viņi uzskata, ka tās netiek nopelnītas. Es esmu dzirdējis, ka notiek sarunas par savstarpēju vienošanos.

Slouns reaģēja asi.

-Par kādu vienošanos?

-Cik zinu, par tādu, kādu lielo firmu vadība mēdz noslēgt savos klubos un privātmājās. Piemēram: mēs liksim, lai mūsu raidūkls liek mierā jūsu darbiniekus, ja jūs darīsiet to pašu ar mūsējiem. Tādā veidā netiks palielinātas algas, un dažas no lielākajām varēs samazināt.

-     Tā ir sazvērestība, brīvā tirgus ierobežošana, tas ir nolādēti nelikumīgi!

-    Tikai tādā gadījumā, ja to var pierādīt, Čipingeims aizrādīja. Bet kā to var, ja viņi slepus vienojas pie kokteiļa glāzes Linka klubā vai Metropolitēnā, neko nepierakstot un neparakstot?

Slouns bija pieklusis, un Čipingeims turpināja.

-Atklāti sakot, šis nav īstais laiks laivas sašūpošanai.

-Tu liki man saprast, -Slouns pēkšņi ieteicās, ka Insens grib manā vietā kādu citu. Kuru?

-Viņš minēja Hariju Pārtridžu.

Pārtridžs! Atkal, domāja Slouns, viņš uzrodas par sāncensi. Viņam ienāca prātā, ka Pārtridžs pats būs piedāvājies. It kā to nojauzdams, Čipingeims piebilda:

-     Acīmredzot Insens par to ieminējies Pārtridžam; viņš šķitis pārsteigts, bet rādās, ka šis piedāvājums viņu nav ieinteresējis.

Čipingeims turpināja:

-Vēl kaut kas. Čaks Insens man sacīja, ka tajā gadījumā, ja jautājums būs par izvēli starp jums abiem, viņš bez cīņas nepadosies… Viņš draud Šo jautājumu pacelt visaugstākajā līmenī.

-Ko tas nozīmē?

-Tas nozīmē, ka viņš runās ar Margo Loidu-Meisoni.

Krofords Slouns pielēca kājās.

-Viņš runās ar to kuņu? To viņš neuzdrošināsies!

-    Bet es esmu pārliecināts, ka uzdrošināsies gan. Margo, iespējams, ir gatavā kuņa, bet viņas rokās ir vara.

To Leslijs Čipingeims zināja labi.

Starp lielajiem raidtīkliem CBA bija pēdējais, kas padevās tam, ko sabiedrības saziņas tīdzekļu pasaulē dēvēja par «Jilistīniešu uzbrukumu». Šī vārdkopa tika piemērota rūpniecības milžiem, kas dzinās tikai pēc peļņas pieauguma, nerēķinoties ar kultūras un sabiedrības vajadzībām. Tā nebija agrāk, kad tādi vadītāji kā CBS Peilijs, NBC Sarnofs un ABC Goldensons bija gan dedzīgi kapitālisti, bet reizē nekad neaizmirsa savus sabiedriskos pienākumus.

Pirms deviņiem mēnešiem, nespējot noturēt savu neatkarību, CBA kļuva par upuri Globanic Industries Inc., kas bija izvērsies pa visu pasauli. Tāpat kā GE [8] , globaniks plaši ražoja dažādas preces aizsardzības ministrijai. Līdzīgi GE, arī Globanika nesenajā vēsturē bija noziedzīgi darījumi. Viens no tiem bija prāva, kurā zvērinātie atklāja, ka Globanika firma ir piedalījusies izsoļu krāpšanā un nelegālā cenu noteikšanā. Firmai bija jāmaksā sods, un vairākus Jirmas vadītājus apcietināja. Citā gadījumā firma atzina, ka tā ir plašā mērā apkrāpusi aizsardzības ministriju, viltojot aizsardzības līgumu norēķinus. Šajā gadījumā firmai piesprieda maksimālo sodu viena miljona dolāru apmērā. Likums lielākus sodus nepieļāva, bet līguma vērtība šo summu daudzkārt pārsniedza. Kad Globaniks ieguva savā īpašumā CBA, kāds žurnālists rakstīja: «Globanika firmai ir pārāk daudz savu interešu, lai CBA varētu saglabāt neatkarību. Vai var iedomāties, ka CBA tagad nopūlēsies, meklējot informāciju, kas varētu kaitēt tās īstenajiem īpašniekiem?»

Pēc tam kad CBA tika pārpirkta, jaunie īpašnieki vairākkārt deklarēja, ka viņi respektēs jau par tradīciju kļuvušos žurnālistu uzskatus un neatkarību. Bet praktiski šie solījumi bija tikai tukšas skaņas vērti.

Pārmaiņas CBA sākās tad, kad ieradās Margo Loida-Meisone, kas pārņēma raidtīkla prezidentes un izpilddirektores posteni. Bija zināms, ka viņa ir lietišķa, izdarīga, nežēlīga un neticami godkārīga. Melsa, ka vadošais postenis CBA raidtīklā ir tikai izmēģinājums, lai redzētu, vai viņai ir pietiekami daudz sīkstuma, lai ar laiku pārņemtu Globanika uzņēmumu vadību.

Leslijs Čipingeims ar savu jauno priekšnieci pirmo reizi sastapās pāris dienas pēc viņas ierašanās. Parastās telefonsarunas vietā misis Loidas-Meisonespriekšgājējs pats laipni apzvanīja nodaļu vadītājus — Less ar sekretāres starpniecību saņēma izsaukumu nekavējoties ierasties Stounhendžā tā tika dēvēta CBA galvenā mītne Trešajā avēnijā. Čipingeims to izdarīja, ierodoties šofera vadītā limuzīnā.

Margo Loida-Meisone izrādījās gara blondīne ar uz augšu uzsukātiem matiem, iedegušu seju ar izciļņiem vaigukauliem un caururbjošu acu skatu. Viņa bija tērpusies ļoti elegantā pelēcīgi brūnganā Šaneles firmas kostīmā ar gaišāku zīda blūzi. Čipingeims viņu vēlāk aprakstīja kā pievilcīgu, bet briesmīgu.

Firmas vadītājas izturēšanās bija reizē draudzīga un atturīga.

Jūs drīkstat mani saukt vārdā, viņa teica Čipingeimam, lai gan tā izskanēja kā pavēle. Tad, netērējot laiku, viņa ķērās pie lietas.

-     Runa būs par situāciju, kādā nokļuvis Teo Eliots.

Teodors Eliots bija Globanic Industries prezidents.

-      Paziņojums par to ir jau publicēts, sacīja Čipingeims. To šorīt izdarīja ASV nodokļu aģentūra Vašingtonā. Viņi apgalvo, ka mūsu karaļu karalis nav nomaksājis nodokļos četrus miljonus dolāru…

Čipingeims šo informāciju bija redzējis nejauši, kad automātiski pienāca AP ziņu biļetena izraksts. Apstākļi likās tādi, ka Eliots bija ieguldījis lielu summu kādā pasākumā, ko valdība vēlāk atzina par nelegālu. Šī pasākuma organizētāju apcietināja, bet Eliotu atzina par nevainīgu kriminālnoziegumā, taču viņam lika atmaksāt visu nodokļu summu un vēl prāvu daudzumu naudas kā sodanaudu.

-      Teo man zvanīja, Margo teica. Viņš apgalvo, ka nav zinājis, ka šis pasākums ir nelegāls.

-     Es pieņemu, ka kāds tam arī noticēs, sacīja Čipingeims, domājot par juristu, grāmatvežu un nodokļu padomnieku armiju, ko Globanika vadītājs varēs nodarbināt.

Margo balss kļuva ledaini auksta.

-      Šī jautājuma sakarā nav vēlams ironizēt. Es liku jūs atsaukt, lai pateiktu, ka mūsu raidstacijas par Teo un nodokļiem neziņos ne vārda, un es gribu, lai jūs to lūdzat nedarīt arī pārējiem raidtīkliem.

Čipingeims bija satriekts, viņš ar grūtībām noticēja tam, ko dzirdējis.

-     Margo, viņš teica un pūlējās savaldīties. Ja es ar šādu lūgumu griezīšos pie citām TV stacijām, tās ne tikai noraidīs manu lūgumu, bet vēl apvainos CBA par pārkāpuma slēpšanas mēģinājumu. Jāpiebilst, ka CBA Udzīgos apstākļos darītu to pašu…

Viņš sprieda, ka ar šo vienu teikumu jaunā raidtīkla vadītāja ir pierādījusi, ka viņai nav ne mazākās sajēgas par televīzijas biznesu un par žurnālista ētiku. Bet viņš arī saprata, ka viņa nav te iesēdināta šo divu lietu dēļ, bet drīzāk gan biznesa sapratnes un peļņas radīšanas prasmes dēļ.

-     Labi, viņa negribīgi piekrita. Es pieņemu, ka jums ir taisnība par pārējiem raidtīkliem, bet es negribu, ka tas parādītos mūsu ziņās.

Čipingeims iekšēji nopūtās: viņš saprata, ka no šīs dienas viņam būs daudz grūtāk veikt Ziņu nodaļas prezidenta darbu…

-     Lūdzu, ticiet man, Margo, ka visi raidtīkli šovakar ziņos par Eliotu un nenomaksātajiem nodokļiem. Ja mēs to nedarīsim, mēs sev pievērsīsim daudz vairāk uzmanības nekā par to ziņojot. Ielāgojiet, ka visi vērtēs, cik mūsu raidtīkls ir objektīvs. Ņemiet vērā, ka Globanika vadība apsolīja neiejaukties mūsu ziņu programmu sastādīšanā.

Raidtīkla prezidentes seja bija nikna, lūpas sakniebtas, bet viņas klusēšana rādīja, ka viņa Čipingeima teikto ir sapratusi. Pēc brīža viņa jautāja:

-      Vai tas būs īss ziņojums?

-      Tas notiks automātiski. Šī ziņa nav gara izklāsta vērta.

-     Un es negribu, ka kādi pārgudrs reportieris netieši norāda, ka Teo kaut ko zinājis par šī ieguldījuma nelegalitāti, jo viņš man teica, ka nav to zinājis.

-      Vienu lietu es jums varu apsotīt, teica Čipingeims. Mēs to izdarīsim iespējami godprātīgi. Par to es parūpēšos.

Margo neatbildēja. Tā vietā viņa no galda paņēma papīra lapiņu.

-     Jūs šurp atbraucāt šofera vadītā limuzīnā?

Jautājums Čipingeimu pārsteidza.

-     Jā, protams.

Mašīna un šoferis skaitījās viena no viņa posteņa priekšrocībām. Taču tas, ka kāds to acīmredzot bija izspiegojis un tad paziņojis Margo, viņā radīja nemieru.

-     Turpmāk brauciet ar taksometru. Es tā daru. Tāpat varat darīt arī jūs.

Viņa uzmeta Čipingeimam dzelžainu skatu.

-     Un vēl kāda lieta. Es vēlos Ziņu nodaļas budžetu samazināt par 20 procentiem. Tas jādara nekavējoties. Nedēļas laikā es vēlos saņemt izklāstu par to, kā jūs to paredzat veikt.

Čipingeims bija tik apmulsis, ka spēja vien pieklājīgi atvadīties.

Teodora Eliota nodokļu lieta parādījāi CBA Nacionālajās vakara ziņās, bet ne vārds netika bilsts par apzinātu izvairīšanos maksāt nodokļus. Kāds Pakava darbinieks teica:

-      Ja viņš būtu politiķis, mēs vispirms būtu uzšļākuši viņam skepticisma devu un tad novilkuši ādu pa kārtai kā sīpolam. Bet ar šo mēs apgājāmies kā ar karstu kartupeli.

Bija pietiekami daudz materiālu, lai par šo lietu ziņotu arī nākamajā vakarā. Bet apspriedē, kurā piedalījās arī Čipingeims, tika nolemts, ka citas ziņas ir svarīgākas. Nevienam neradās aizdomas, ka tā ir izvairīšanās.

Budžeta samazināšana toties bija grūtāks jautājums. To viņu jaunie kungi lika samazināt visiem raidūkliem. Čipingeims arī labi zināja, ka viņa nodala ir par «treknu» un to nāktos «apcirpt».

Kad tas notika ar CBA Ziņām kā rezultāts budžeta samazināšanai process bija ļoti sāpīgs, jo vairāk nekā divi simti darbinieku zaudēja darbu.

Atlaišana radīja veselu protesta vilni no atlaisto un viņu draugu puses. Iespiestā prese piedzīvoja uzplaukumu, publicējot rakstus par nelaimīgajiem darba zaudētājiem, lai gan arī tur tāpat tika izmantots šis pats naudas taupīšanas veids.

Grupa CBA Ziņu darbinieku, kam bija ilggadīgi darba līgumi, nosūtīja protesta vēstuli New York Times laikrakstam. To parakstīja arī Krofords Slouns, četri vecākie korespondenti un vairāki producenti. Viņi vēstulē sūdzējās, ka atlaišana skārusi vairākus ilggadējus darbiniekus, kas CBA Ziņu nodaļai ziedojuši visu savu dzīvi. Vēstulē tika arī paziņots, ka CBA Ziņu nodaļai ir labs finansiālais st.iuiklis un ka nodaļas peļņa nebūt nav mazāka par rūpniecības uzņēmumu peļņu. Sī vēstule visā valstī izraisīja plašu rezonansi.

Vēstule un tās izraisītā ažiotāža panāca tikai to, ka Margo Loida-Meisone pārskaitās. Viņa vēlreiz lika atsaukt Čipingeimu.

Atvērtais laikraksts atradās viņai priekšā uz galda, un viņa rājās.

-      Šie iedomīgie salašņas, kam mēs pārmaksājam algas, ir daļa no menedžmenta. Viņiem būtu jāatbalsta menedžmenta principi, nevis jāskribelē sūdzība laikrakstam.

Ziņu prezidents uzdrošinājās iebilst.

-     Man šķiet, ka viņi sevi uzskata par žurnālistiem, nevis par menedžmentu, un viņiem sāp viņu kolēģu liktenis. Es vēlos aizrādīt, Margo, ka sāp arī man.

Ar niknu skatienu raidtīkla prezidente Čipingeimu caurdūra.

Man ar katru nojums ir pietiekami daudz problēmu, tāpēc beidziet gvelzt tādas muļķības. Nostrostējiet tos vēstules parakstītājus pamatīgi un dariet viņiem zināmu, ka es turpmāk šādu nelojalitāti necietīšu. Pastāstiet viņiem, ka es šo neģēlību atcerēšos līgumu parakstīšanas reizē. Un, kamēr man tas vēl prātādažas no algām, ko mēs maksājam mūsu darbiniekiem, ir vājprātīgi augstas, īpaši tam iedomīgajam iznirelim Krofordam Slounam.

Vēlāk studijā Leslijs Cipingeims Margo komentārus atstāstīja daudz maigākās krāsās, jo viņš saprata, ka jāuzsāk Ziņu nodaļas glābšanas darbi.

Šīs grūtības palielinājās tad, kad pēc dažām nedēļām CBA tika izplatīts paziņojums ar jaunu misis Loidas-Meisones priekšlikumu. Runa bija par fonda nodibināšanu, lai no tā varētu apmaksāt lobistus Vašingtonā, kas uzstātos ar atbalstu CBA. Fonda līdzekļi izveidotos no TV līdzstrādnieku «brīvprātīgiem» ziedojumiem, kurus paredzēts atrēķināt no viņu algām. Tāpat bija paredzēts atrēķināt arī zināmas summas no Ziņu nodaļas vadošo darbinieku algām. Dokumentā tika minēts, ka analoģisks fonds jau darbojas Globanika pamatkompānijā.

Dienā, kad paziņojums pienāca, Cipingeimam gadījās iet garām Pakavam, un kāds no producentiem viņam jautāja:

Les, tu, zināms, iestāsies pret tā sūda fonda dibināšanu, vai ne?

Zināms, ka iestāsies, Krofords Slouns, kas bija turpat netālu, iejaucās. Less nekad dzīvē nebūs ar mieru, ka Ziņu nodaļa meklē sev aizbildņus politiķu aprindās mēs taču viņus atmaskojam. Šādā reizē mēs uz Lesu visi varam droši paļauties…

Cipingeims neuztvēra, vai Slouna balsī bija saklausāma ironija, bet saprata, ka ir radusies jauna problēma, un atkal tāpēc, ka Margo Loida-Meisone vai nu nesaprata žurnālista ētikas-principus, vai arī varbūt tie viņai bija pilnīgi vienaldzīgi. Vai viņam atkal vajadzētu iet ar šo sievieti izskaidroties? Viņam likās, ka tas neko nelīdzēs, jo viņa tikai vēlējās izkalpoties savu Globanika priekšnieku acīs, lai tādā veidā virzītu uz priekšu savu karjeru.

Beigu galā viņš šo problēmu atrisināja tādējādi, ka paziņoja par viiu Washington Post un nodeva šim laikrakstam arī dokumenta kopiju. liesam šī laikraksta redakcijā bija kāds paziņa, kura pakalpojumus viņš jau dažkārt bija izmantojis, tādēļ viņš bija pārliecināts, ka šis cilvēks neatklās informācijas avotu. Rezultātā Washington Post parādījās paziņojums, ko pēc tam pārdrukāja arī citi laikraksti. Tajā tika izsmieta doma, ka organizācija, kas nodarbojas ar ziņu izplatīšanu, tiek iesaistīta politiskās afērās. Nepagāja ne pāris dienu, kad ideja par fonda dibināšanu tika oficiāli atmesta spriežot pēc baumām, to personiski pavēlējis Globanika valdes priekšsēdētājs Teodors Eliots.

Bet Čipingeimu atkal pie sevis izsauca Margo Loida-Meisone…

Bez ievada viņa aukstā balsī jautāja:

-     Kurš manu memorandu nodeva «Postam»?

-     Man nav ne jausmas, viņš meloja.

-      Blēņas! Ja jūs to skaidri nezināt, tad tomēr nojausmai jums jābūt!

Cipingeims nolēma klusēt atvieglots viņš saprata, ka prezidentei nav ienācis prātā, ka viņš pats ir vēstules nosūtītājs.

-     Es redzu, ka jūs negribat ar mani sadarboties, viņa pārtrauca klusumu.

-    Man ļoti žēl, ja jūs tā domājat; manuprāt, tā tas nav. Tieši otrādi, es vienmēr esmu centies būt godīgs pret jums.

-      Tā kā jūs ietiepīgi aizstāvat noteiktu viedokli, Margo turpināja, it kā viņa teikto nemaz nebūtu dzirdējusi, es liku ievākt par jums ziņas un šo to esmu uzzinājusi. Es uzzināju, ka pašreiz jums ir loti svarīgi saglabāt savu darbu, jo finansiālu apsvērumu dēļ jūs nevarat atļauties to zaudēt.

-     Mans darbs man vienmēr ir ļoti daudz nozīmējis. Kas attiecas uz finansiālas dabas apsvērumiem, vai tad darbs priekš visiem nav svarīga lieta? Jā, laikam arī priekš jums. Čip mgeims ar satraukumu domāja, kas nu tagad sekos.

Bet TV prezidente nosmējusies ar pārākuma apziņu turpināja:

-     Es neesmu iesaistījusies netīrā šķiršanās prāvā. Bet jūs gan. Jūsu sieva pieprasa lielu naudas summu, gandrīz vai visu, kas jums abiem pieder. Ja viņa to nedabūs, viņa iesniegs tiesā pierādījumus tam, ka vismaz ar pusduci sieviešu esat pārkāpis laulību, pat nepūlēdamies to slēpt. Turklāt jums ir parādi, ieskaitot prāvu bankas aizdevumu. Tāpēc jums izmisīgi jāturas pie darba un jāpelna nauda. Citādi jūs bankrotēsiet un kļūsiet par ubagu.

-     Jūs mani apvainojat, Čipingeims paceltā balsī iebilda.

-     Jūs jaucaties manā personiskajā dzīvē!

-     Iespējams, Margo mierīgi atteica, bet tā taču ir taisnība…

Par spīti visiem iebildumiem, Margo savāktās ziņas viņu nošokēja. Viņš bija nonācis gandrīz neatrisināmu finansiālu problēmu priekšā. Tam par iemeslu bija viņa pilnīgā neprasme rīkoties ar naudu. Viņš ne tikai neprata iztikt ar savu prāvo algu, bet pastāvīgi arī aizņēmās naudu. Viņš arī nekad nebija spējis atturēties no sānsoļiem attiecībā uz sievietēm, ko viņa sieva Stasija divdesmit gadus likās paciešam. Bet pirms trim nedējām visi pāridarījumi un savāktie pierādījumi pēkšņi nāca gaismā nežēlīgā šķiršanās prāvā. Bez visa tā, viņš vēl bija vieglprātīgi uzsācis jaunu mīlas dēku ar CBA producenti Ritu Ābramu. Viņš to nebija gribējis darīt, bet tā iznāca. Tagad viņš to uzskatīja par uztraucošu dēku un vēlējās to turpināt. Bet doma, ka varētu pazaudēt darbu, viņu biedēja.

-      Un tagad klausieties labi uzmanīgi, Margo sacīja.

-      Nav nemaz tik grūti atrast citu Ziņu nodaļas prezidentu, un, ja tas būs nepieciešams, es to izdarīšu. Jūs būsiet ārā uz savas pakaļas tik ātri, ka pat nesamanīsiet, ka tas ir noticis. Un cits cilvēks sēdēs jūsu krēslā. Gan mums pašiem, gan citiem raidtīkliem ir daudz labu kandidātu šim postenim. Vai tas jums ir skaidrs?

-     Jā, tas man ir skaidrs, Čipingeims padevīgi noteica.

-      Taču, ja jūs kopā ar mani spēlēsiet uz vieniem vārtiem, jūs posteni paturēsiet. Bet no šī brīža es noteikšu Ziņu nodaļas darba vadlīnijas. Lūdzu, ielāgojiet to. Un vēl kas: ja es jums lieku kaut ko izdarīt, kas jums nepatīk, nelieciet man zaudēt laiku un uzklausīt visas tās blēņas par ētiku un skaidrību attiecībā uz ziņām… Tas ir viss. Jūs varat iet.

Šī saruna notika divas dienas pirms tam, kad vispirms Čaks Insens, bet pēc tam Krofords Slouns griezās pie sava šefa sakarā ar domstarpībām, kas viņiem abiem bija radušās. Čipingeims apzinājās, ka šī problēma ir jānokārto tepat nodaļā un nekavējoties. Viņš vairs negribēja tikties ar Margo, viņš negribēja atkal jaunu konfrontāciju ar viņu.

-Es tev, Kroford, teikšu to pašu, ko jau sacīju Čakam, Čipingeims teica. Ja jūs uzsāksiet atklātu naidošanos savā starpā, ciest nāksies visiem tiem, kas strādā Ziņās. Stounhendžas Ziņu nodaļai pašreiz nav ziedu laiki. Tāpat es nedodu ne pieci par Čaka ideju griezties pēc palīdzības pie Margo Loidas-Meisones. Viņa nenostāsies nedz tavā, nedz Čaka pusē. Visdrīzāk viņa vēl vairāk apcirps budžetu, atsaukdamās uz to, ka, ja mums ir laiks ķīvēties, mēs darbā neesam pienācīgi noslogoti tātad vēl jāsamazina darbinieku skaits.

-Es pret to varu cīnīties, teica Slouns.

-Un es varu garantēt, ka tas paliks bez ievērības.

Ļoti neparastā kārtā Čipingeims sāka kļūt dusmīgs. Laiku pa laikam Ziņu nodaļas prezidenta uzdevumos ietilpa arī savu televīzijas žurnālistu, to skaitā diktoru, pasargāšana no raidtīkla menedžmenta. Bet ari tam bija savas robežas, un nu vajadzēja «pieņemt mērus».

-Tev būtu jāzina, ka jaunajai prezidentei priekš tevis nav laika. Tās stulbās vēstules dēļ, ko jūs visi varoņi un tu to skaitā aizsūtījāt Times, viņa par jums izteicās kā par pārbarotiem neliešiem. Tevi viņa nodēvēja par iznireli un lika tev pateikt, ka tu saņem pārmērīgi lielu algu.

Slouns nepiekrita.

-     Šī vēstule bija jāraksta. Man ir tiesības izteikt savu viedokli, un es to darīju.

-      Muļķības! Tev nebija nekādas vajadzības šo vēstuli parakstīt. Tajā ziņā es piekrītu Margo. Pie velna, Krof, kļūsti taču beidzot pieaudzis! Tu nedrīksti saņemt tādu naudu televīzijā un turpināt kulstīt mēli kā tāds pusaugu puišelis.

Čipingeims uzskatīja, ka viņam vienam nav jāpacieš visi raidtīkla jauno īpašnieku uzbrukumi. Lai arī citi tādi kā Slouns un Insens saņem pēc nopelniem! Ziņu nodaļas prezidentam bija vēl cits iemesls būt sliktā garastāvoklī. Šodien ir ceturtdiena, un vakarā viņš bija paredzējis doties uz Minesotu, lai kopā ar Ritu Ābramu pavadītu tur mīlas pilnu nedēļas nogali. Rita jau viņu tur gaidīja. Un viņš nekādā ziņa negribeja, lai šis muļķīgais strīds uzšvirkstētu viņa prombūtnes laikā.

-Es gribu atgriezties pie mūsu sākotnējā temata, -Slouns uzstāja. Mums ir nepieciešamas pārmaiņas. Mūsu grupai, kas ir atbildīga par ziņu izlaidumu, tās jāpanāk.

-To mēs varam izdarīt, -Čipingeims atteica. -Man pašam šajā ziņā ir dažas idejas. Mēs tās apsmadzeņosim visi kopā.

-Kādā veidā?

-Nākamnedēļ mēs visi trīs Čaks, tu un es sanāksim uz apspriedi. Mēs tiksimies tik reižu, cik tas būs nepieciešams, lai nonāktu pie vienota kopsaucēja. Pat ja man nāksies salaist jūs kopā ar pierēm, mēs atradīsim pieņemamu kompromisa variantu.

To mēs varam mēģināt, Slouns šaubīdamies teica.

Taču tas nebūt nav pats viedākais lēmums.

Čipingeims paraustīja plecīis.

-Iesaki tad man to viedāko!

Kad Ziņu nodaļas prezidents bija aizgājis, Slouns vēl kādu brīdi sēdēja, pārdomādams notikušo sarunu. Tad viņš pēkšņi atcerējās paziņojumu sakarā ar Lārčmontu. Viņš nolēma uzzināt, vai ir ienākusi kāda jauna informācija. Izgājis no sava kabineta, viņš devās uz ziņu telpu.

15

Bārts Fišers, Lārčmontas hronists,, turpināja dzīt pēdas ziņai par «iespējamo nolaupīšanu», ko viņš bija dzirdējis pa policijas radiovilni. Piezvanījis fVCBA, Bārts izsteidzās no sava dzīvokļa, cerot, ka viņa divdesmit gadus veco un apdauzīto folksvāgenu varēs iedarbināt. Pēc minūtes ilgas kaukšanas un rūkšanas motors tomēr sāka darboties. Viņa mašīnā bija arī radioaparāts, un viņš to noskaņoja uz Lārčmontas policijas viļņa. Tad viņš drāzās uz pilsētas centru, uz supermārketu.

Bet pusceļā policistu sarunas lika viņam mainīt virzienu.

«423. mašīna policijas iecirknim. Mēs dodamies uz māju, kur dzīvo iespējamās nolaupīšanas upuri. Tā atrodas Parka avēnijā 66. Lūdzu norīkot uz turieni detektīvu.»

«Iecirknis 423. mašīnai. Ir desmit un četras minūtes.»

Un pēc nelielas pauzes: «Iecirknis 426. mašīnai. Steidzami dodieties uz Parka avēniju 66. Tur satiksiet 423. mašīnas policijas virsnieku. Iepazīstieties ar šī virsnieka ziņojumu.»

Policijas žargonā, kā Bārts labi zināja, steidzami nozīmēja ar bākugunīm un sirēnu. Rādās, ka lieta kļūst nopietna, un Bārts palielināja ātrumu, cenzdamies izspiest maksimumu no sava aizvēsturiskā folksvāgena. Braucot uz Parka avēniju, viņu uztrauca pazīstamā adrese. Viņš nezināja, vai attiecīgā persona tur vēl dzīvo, bet, ja tā būtu, tad tā izrādītos milzīga sensācija.

Policijas virsnieks Džensens, kas bija izbraucis uz notikuma vielu pie Grand Union supermārketa un iztaujājis veco mis Rī, domāja, ka ir atklājis kaut ko ļoti nopietnu, un tagad domās atkārtoja visu, ko zināja…

Iztaujājot pircējus veikalā, viņš atrada vairākus, kas bija redzējuši pazīstamu sievieti -ko divas no pircējām nosauca par misis Slounu redzami uztrauktu izskrienam no veikala. Viņai līdzi no veikala izsteidzās viņas dēls un divi vīrieši viens vecs, otram bija apmēram trīsdesmit gadu. Trīsdesmitgadīgais acīmredzot bija ieradies veikalā viens pats. Sākumā viņš divām citām sievietēm bija jautājis, kura no viņām ir misis Slouna. Kad viņš atrada īsto misis Slounu, viņi kopā steidzīgi atstāja veikalu.

No šī brīža viņam bija tikai viena lieciniece mis Priscilla Rī, kas teicās redzējusi visu pārējo. Viņas stāsts par nolaupīšanu, pie kam upuri aizvesti pikapā, kļuva arvien ticamāks. Ticamību palielināja tas, ka misis Slounas volvo, ko virsniekam Džensenam parādīja kāds Slounu paziņa, arvien vēl bija turpat, turklāt tukšs. Vēl bija traipi, kas varētu būt asinis. Virsnieks Džensens tur bija nolicis sardzi, lai šo pierādījumu apsargātu.

Kāda cita pircēja, kas dzīvoja Slouniem kaimiņos, pateica viņu adresi. Tā kā pie supermārketa vairs nekas nebija darāms, Džensens paziņoja uz iecirkni, ka viņš dodas uz Parka avēniju, un lūdza, lai pie viņa atsūta detektīvu. Tā kā Lārčmontas nelielajā policijas iecirknī visi darba uzdevumi tika kārtoti daudz neformālāk, nekā tas tika darīts lielās pilsētās, viņam būtu vajadzējis pie adreses pievienot ari Slounu vārdu. Bet, apzinoties, ka te iejaukts Lārčmontas slavenākais iedzīvotājs, turklāt viņa sarunas varēja dzirdēt ari ārpus pilsētas, viņš vārdu pagaidām neminēja.

To visu apdomādams, Džensens devās uz Parka avēniju, kas bija tikai pāris minūšu brauciena attālumā.

Tikko viņš piebrauca pie 66. nama, kad ap stūri parādījās otra mašīna bez pazīšanas zīmēm, taču ar noņemamām bākugunīm un ieslēgtu sirēnu, un no tās izkāpa viens no vecākajiem policijas darbiniekiem Eds Jorks, ko Džensens labi pazina. Mazliet aprunājušies, viņi gāja uz durvju pusi. Tajās parādījās Florensa, Slounu kalpone, kas bija dzirdējusi sirēnu. Viņas sejā atspoguļojās pārsteigums un bailes.

Iespējams, bet tikai iespējams, ka kaut kas ir atgadījies ar misis Slounu, viņai paziņoja Jorks. Viņš sāka Florensu iztaujāt, un viņas uztraukums pieauga ar katru jautājumu.

Jā, viņa ir palikusi apkopt māju, kad misis Slouna, Nikijs un mistera Slouna tēvs aizbrauca iepirkties. Tas bija ap vienpadsmitiem no rīta… Misters Slouns devies uz darbu 9.30, kad Florensa ieradusies darbā. Nē, viņa nebija no misis Slounas saņēmusi nekādu ziņu, un telefons visu dienu nebija zvanījis. Nē, nekas neparasts nebija atgadījies, misis Slounai un pārējiem aizbraucot. Tikai… ziniet…

Florensa apklusa, tad nervozi jautāja:

-    Kāpēc jūs te esat? Kas noticis ar misis Slounu?

Pašreiz vēl ir pāragri par to runāt. Ko jūs domājāt ar

to tikai… ziniet…!

-    Nu, kad misis Slouna, Nikijs un mistera Slouna tēvs aizbrauca, es biju te, viņa norādīja uz terasi mājas priekšā. -Es redzēju, kā viņi aizbrauc.

-    Un?

Sānielā bija novietota kāda mašīna. Kad misis Slouna sāka braukt, šī mašīna viņiem sekoja.. Bet tobrīd es tam nepievērsu uzmanību.

Nebija jau arī nekāda iemesla to darīt, sacīja Džensens. Vai jūs varat aprakstīt mašīnu?

-    Manuprāt, tā bija tumši brūna. Tāda vidēja lieluma.

-    Vai jūs iegaumējāt mašīnas numuru?

-Nē.

Un kādas markas mašīna tā bija?

Florensa papurināja galvu.

-Man tās visas izskatās pavisam vienādas.

-Lai tas pagaidām paliek, -Jorks teica Džensenam. Tad, vērsdamies pie Florensas, viņš teica:

-     Domās sakoncentrējieties uz šo mašīnu. Pacentieties atcerēties vēl kaut ko. Mēs pie tā vēl atgriezīsimies.

Jorks un Džensens izgāja ārā. Tajā brīdī pie mājas piebrauca vēl divas policijas patruļmašīnas. Viena atveda uniformā tērptu seržantu, bet otra -Lārčmontas policijas priekšnieku. Priekšnieks, arī uniformā, bija garš, kalsnējs vīrs ar maldinoši neuzkrītošām manierēm. Visi četri tepat uz celiņa sāka ātri apspriesties.

Beigās policijas priekšnieks jautājam Jorkam:

-    Vai tu tiešām domā, ka tā ir īsta nolaupīšana?

-Šajā brīdī, Jorks atteica, viss rāda, ka tā tas ir.

-    Un tu, Džensen?

-Jā, ser. īsta nolaupīšana.

-Tu sacīji, ka pikapam, ko redzēja pie supermārketa, bijis Nūdžersijas štata numurs?

-Jā, tā mums apgalvoja viena no aculieciniecēm.

-Ja tā tiešām ir nolaupīšana un viņi izbrauca no štata robežām, tad ar šo lietu jānodarbojas FIB, domīgi teica policijas priekšnieks. -Tas ir Lindberga likums [9] . un piemetināja:

-Lai gan par tādiem sīkumiem FIB nesatraucas.

Pēdējie vārdi tika izteikti ar zināmu zemtekstu un tajos bija jūtams aizvainojums un daudzu vietējo ierēdņu pārliecība, ka FIB nodarbojas tikai ar ļoti skaļām lietām, un vienmēr atrod iemeslu «atkratīties» no lietas, kas neiekļaujas šajā kategorijā.

Es tūdaļ piezvanīšu FIB, beidzot pārliecinoši paziņoja policijas priekšnieks. Viņš devās uz savu mašīnu un paņēma radiotelefona klausuli.

Pēc pāris minūtēm viņš bija atpakaļ un lika detektīvam Jorkam atgriezties Slounu mājā un tur palikt.

-     Vispirms liec, lai mājkalpotāja savieno tevi ar misteru Slounu un aprunājies ar viņu pats.. Paziņo viņam to, ko zini, kā arī to, ka mēs darām visu iespējamo. Pēc tam tev būs jāatbild uz visiem telefona zvaniem. Pieraksti absolūti visu. Drīz mēs tev atsūtīsim palīgus.

Seržantam un Džensenam tika pavēlēts apsargāt māju no ārpuses.

-    Drīz te būs ļaužu ka biezs salidos kā mušas pie mēslu bedres. Nevienu, izņemot FIB, pagalmā neielaist. Kad ieradīsies prese, sūtiet viņus uz iecirkni.

Tajā brīdī viņi izdzirdēja piebraucošas mašīnas troksni. Visi pagrieza galvas. Un ieraudzīja baltu, sagrabējušu folksvāgenu.

-Pirmais jau ir klāt, policijas priekšnieks drūmi paziņoja.

Bārtam Fišeram nebija vajadzības skatīties uz Parka avēnijas māju numuriem, jo tikai pie vienas mājas bija sabraukušas vairākas policijas patruļmašīnas.

Viņš rūpīgi piebrauca mašīnu ielas malā un steidzās pie policijas priekšnieka, kas tieši tobrīd grasījās braukt projām. Bārts metās viņam klāt.

-    Šef, vai jūs man varētu sniegt gficiālu ziņojumu?

A, tas esat jūs! priekšnieks šofera pusē atvēra logu. Ar veco hronistu viņš bieži bija ticies.

-Par ko tad man būtu jāsniedz ziņojums?

-   Beidziet, šef! Es dzirdēju visas policistu sarunas pa radio, ieskaitot to, ka jūs izsaucāt FIB. Bārts palūkojās apkārt.

-    Šī taču ir Kroforda Slouna māja, vai ne?

-Jā, tā ir.

-    Un misis Slouna ir nolaupīta?

Tā kā priekšnieks ar atbildi vilcinājās, Bārts sāka lūgties.

-Paklausieties, es taču šurp pirmais atbraucu. Kāpēc jūs negribat palīdzēt vietējam zēnam mazliet izcelties?

Priekšnieks, kas bija prātīgs vīrs, nodomāja: «Patiesi, kāpēc ne?» Viņam Fišers pat bija simpātisks. Jā, šis tips reizēm bija uzbāzīgs kā ods, bet viņš nebija ļaunprātīgs kā citi reportieri.

Ja jau jūs dzirdējāt visas sarunas, priekšnieks teica, -tad arī zināt, ka pagaidām mēs neesam pārliecināti. Jā, mēs domājam, ka misis Slouna, viņas dēls Nikolass un mistera Slouna tēvs ir nolaupīti.

Bārts teikto ātri pierakstīja, apzinoties, ka šis ir viņa mūža lielākais notikums, un viņš gribēja būt precīzs.

-Tātad jūs sakāt, ka Lārčmontas policija pašreiz rīkojas, pamatojoties uz pieņēmumu, ka te ir nolaupīti trīs cilvēki?

-Jā, jūs citējat precīzi, priekšnieks pamāja.

-Vai jums ir kāds pieņēmums par to, kas to varēja izdarīt?

-Nē. Un vēl kas. Misters Slouns vēl nekā nezina, un mēs pašreiz mēģinām viņu sazvanīt. Tāpēc, pirms karat visu pie lielā zvana, Dieva dēļ, dodiet mums laiku.

Tad policijas priekšnieks aizbrauca, bet Bārts ielēca savā mašīnā. Neskatoties uz policijas priekšnieka brīdinājumu, Bārtam pat prātā nenāca nogaidīt. Viņa galvā spietoja viens vienīgs jautājums: kur ir tuvākais telefonautomāts?

Pēc brīža, izgriežoties no Parka avēnijas, Bārts sastapa automašīnu, kurā sēdēja vietējās TV stacijas reportieris. Tātad ātrumsaccnsības bija sākušās. Un, ja Bārts negrib, lai kāds viņam aizsteidzas priekšā, vilcināties nedrīkst ne mirkli.

Netālu, uz Bostonas Pasta ceļa, viņš atrada telefonautomātu. Griežot WCBA TV studijas numuru, viņam trīcēja roka.

16

11.20 WCBA TV ziņu telpā valdīja saspringta gaisotne, kā tas bija parasti pirms Dienas ziņām, ko translēja Ņujorkas telestudija. Šodien bija īpaši smags rīts, jo vairāki sižeti sacentās par pirmo vietu programmā.

Kādā Ņujorkas hoteļa numurā no pārmērīgas kokaīna devas bija nomiris ļoti slavens evaņģēlists, kas vakar te ieradās, lai saņemtu augstu reliģisku balvu. Policija pašlaik iztaujāja prostitūtu, ar ko viņš, domājams, bija pavadījis nakti. Manhetenas centrā bija aizdedzies kāds debesskrāpis. No augšējiem stāviem cilvēkus evakuēja ar helikopteru palīdzību. Bet Bronksā kāds ar vēzi slims miljardieris, kura dienas bija skaitītas, sēdēdams invalīda ratiņos, pa labi un pa kreisi saujām izdāļāja simtdolāru banknotes. Ik pēc divām trim minūtēm viņa krājumi tika papildināti no aizmugurē braucošas bruņumašīnas.

Kad atskanēja Bārta Fišera zvans, ziņu telpā esošie atradās tik tuvu ārprātam, cik vien iespējams. Pie telefona pienāca tas pats Ziņu nodaļas režisora palīgs, kas ar viņu bija runājis iepriekš. Padzirdis, kas zvana, viņš norēcās: Labi ātri, mēs te jūkam prātā!

Bārts tā arī izdarīja, un jaunais žurnālists neticīgi pajautāja:

-Vai tu esi pārliecināts? Pilnīgi pārliecināts? Kas to var apstiprināt?

Policijas priekšnieks, Bārts lepni atteica. Es no viņa dabūju ekskluzīvu, oficiālu paziņojumu. Es to pierakstīju un vēl viņam pārjautāju.

Režisora palīgs pielēca kājās un, pamājis režisorei, sāka kliegt:

-Ceturto līniju! Ceturto līniju!

Tad redaktoram, kas sēdēja viņam līdzās, palīgs teica: Uz Lārčmontu steidzami jāizsūta uzņemšanas grupa. Neprasi man, kur to ņemt. Vienkārši nocel kādam citam. Un lai viņi mērkaķa ātrumā ir tur!

Ziņu režisore jau uzklausīja Bārtu Fišeru. Pierakstījusi svarīgāko, viņa jautāja: *

-Vai vēl kāds par to zina?

Neviens. Es tur biju pirmais. Bet prombraucot redzēju, ka piebrauc WNBC žurnālists.

-Vai kopā ar viņu bija arī uzņemšanas grupa? -Nē.

Režisora palīgs pienāca no reportieru istabas otras puses un teica:

Es uz turieni jau aizsūtīju uzņemšanas grupu. Mēs to izķeksējām no Bronksas..

Režisore Bārtam teica: Nenoliec klausuli.

Tad viņa vērsās pie ziņu pierakstītāja, kas sēdēja pie blakusgalda:

Paņem ceturto vadu. Tas ir Fišers no Lārčmontas. Pieraksti visu, ko viņš saka, un sagatavo šo tekstu raidīšanai Dienas ziņās. Tas ies ar pirmo numuru.

Vienlaikus režisore nocēla telefona klausuli, kas savienoja viņu ar TV studijas galveno ēku. Atsaucās Ernijs Lasals, un režisore teica:

-   Nolaupīšana Lārčmontā ir apstiprinājusies. Pirms pusstundas nezināmi cilvēki nolaupījuši Kroforda Slouna sievu, dēlu un tēvu.

-Ak, Kungs! Bija dzirdams, cik stipri Lasals ir satriekts un pārsteigts. Vai Krofordam kāds to ir pateicis?

-    Man šķiet, ka ne.

-Vai policijai ir jau paziņots?

-Jā. Arī FIB ir informēts. Mūsu Lārčmontas korespondents Fišers ir ieguvis interviju no Lārčmontas policijas priekšnieka.

Un režisore nolasīja policijas priekšnieka paziņojumu.

-    Kā jau teicu, tas ir oficiāls paziņojums.

Nolasi to vēlreiz! Lasals izmisīgi centās dzirdēto ierakstīt datorā.

WBCA ziņu režisore vēl piebilda:

Mēs dzirdējām, ka WNBC arī ir uzzinājusi par šo lietu, kaut gan mazliet vēlāk nekā mēs. Mēs to raidīsim pusdienlaikā, tādēļ es tagad pārkārtošu programmu. Bet> tā kā tā ir mūsu iekšēja lietā, man likās, ka …

Nekādā gadījumā paši neko neuzsāciet, Lasals viņu pārtrauca. Šādas lietas jāizlemj augstajai priekšniecībai. Un, ja arī kāds sniegs paziņojumu, tad tie būsim mēs.

Ernijam Lasalam bija tikai pāris sekunžu, lai izlemtu, kā

rīkoties.

Bija iespējami vairāki varianti.

Viens no variantiem bija vispirms noķert Krofordu Slounu, kas, iespējams, bija tepat šajā ēkā, bet, iespējams, arī ne. Un tad personiski un iespējami saudzīgāk paziņot Krofam šo drausmīgo vēsti. Otrs variants: varēja nocelt sarkanā telefona klausuli un visai Ziņu nodaļai pavēstīt par Slouna ģimenes nolaupīšanu, un tad šo ziņu nodot tālāk ēterā. Trešais: paziņot galvenajai aparāttelpai, ka Ziņas izies ēterā apmēram pēc trim minūtēm un iesprauksies pašreizējā pārraidē kā Ziņu speciālizlaidums. Lasals bija tā pusduča cilvēku skaitā, kam bija tiesības dot rīkojumu pārtraukt raidījumu. Viņaprāt, nule saņemtā ziņa skatītājos varēja izraisīt milzīgu interesi.

Viņš izlēma rīkoties saskaņā ar otro variantu. Viņa lēmumu iespaidoja tas, ka vēl cita citas TV sabiedrības uzņemšanas grupa jau bija Lārčmontā. Tāpēc nebija laika domāt par humāno lietas pusi. Ja vajadzēs šo ziņu tūliņ pārraidīt, savās darbavietās bija vairāki citi, ieskaitot Lesliju Čipingeimu, kas to varēs izlemt.

«Man ir ellīgi žēl tev to nodarīt, Krof,» domāja Lasals,. paceļot sarkanā telefona klausuli…

-Nacionālais ziņu galds, Lasals. Fakts par iepriekš paziņoto nolaupīšanu Lārčmontā ir apstiprinājies. To apstiprinājis Lārčmontas policijas priekšnieks, un viņš ir iesaistījis arī FTB. Policija ziņo, ka misis Slounu, mazo Nikolasu… par spīti viņa pieredzei un profesionālismam, Lasals juta, ka viņa balss aizlūzt. Saņēmies viņš turpināja:

-… un Kroforda tēvu ar varu sagūstījušas un aizvedušas nezināmas personas. WCBA uz vietas ir uzticams reportieris, bet pagaidu informāciju var saņemt pie manis. Arī WNBC par šo lietu zina, lai gan mums ir neliela laika priekšrocība. Nacionālais ziņu galds iesaka tūliņ pārtraukt programmu.

Šausmas kā milzu vilnis pārvēlās pāri Ziņu nodaļai. Visi pārtrauca darbu. Daudzi mulsi uzlūkoja cits citu, it kā jautājot: «Vai es to tiešām dzirdēju?» Un, apjēguši, ka tā ir patiesība, viņi cits caur citu iesaucās: «Kā tas varēja atgadīties?» «Kas to izdarījis?» «Vai viņusv nolaupīja izpirkuma naudas dēļ?» «Ko vēlas nolaupītāji?» «Vai ir cerības, ka policija viņus drīz notvers?» «Ak, Dievs, kā pašreiz jūtas Krofords?»

Bet vienu stāvu augstāk darbinieki, kas sēdēja pie Pakava, bija ne mazāk satriekti, lai gan viņiem šoka stāvoklis neturpinājās ilgi. Ieraduma pēc un ievērojot darba disciplīnas tradīcijas, viņi momentā sāka rīkoties.

Čaks Insens izskrēja no sava kabineta. Žurnālista intuīcija teica viņam priekšā, ka Ņujorkas TV studijas lēmums par iziešanu ēterā tiks izpildīts. Šādā arkartas negadījuma reize Insenam vajadzēja būt aparātu telpā četrus stāvus zemāk. Viņš metās pie liftu kabīnēm un ar īkšķi piespieda podziņu uz leju.

Nepacietībā gaidot, kamēr pienāks lifta kabīne, Insens domāja par Slounu -visas viņu domstarpības momentā izzuda kā nebijušas. Kur viņš ir pašreiz? Pirms neliela laika sprīža Insens Krofordu iztālīm bija redzējis viņš savā kabinetā apspriedās ar Lesu Čipingcimu, turklāt Insens zināja, par ko viņi spriež. Acīmredzot Krofords atrodas tepat kaut kur ēkā un droši vien būs jau skaļruņos dzirdējis paziņojumu. Un te radās pats svarīgākais jautājums.

Kad programma tika pārtraukta tik svarīga speciālpaziņojuma dēļ, kameru priekšā bija jāstājas Vakara ziņu vadošajam diktoram, un CBA tas bija Krofords Slouns. Ja vadošā diktora nebija uz vietas, sūtīja viņu uzmeklēt, bet pa to laiku viņu aizstāja jebkurš korespondents, kas bija tuvumā. Taču Insens saprata: Slouns pats nespēs ziņot par šo negaidīto un šausmīgo notikumu, Ras attiecas uz viņa ģimeni.

Tajā brīdī pienāca lifta kabīne, un no tās iznāca CBA biznesa ziņu korespondents Dons Keterings. Keterings bija vīrs pusmūžā ar šaurām ūsiņām; viss viņa izskats liecināja par plaukstošu darbību biznesā. Viņš gribēja pavērt muti, lai kaut ko pateiktu, taču tā arī nepaguva. Insens iestūma viņu atpakaļ liftā un piespieda pagraba podziņu.

-Kas, pie velna… -iesprauslojās Keterings.

-Paklusē, Insens viņu pārtrauca. Vai dzirdēji, ko nupat ziņoja pa skaļruņiem?

Jā, un man viņa ir briesmīgi žēl, es tieši gribēju iet pie Kroforda un pateikt…

-Tagad tu neiesi pie Kroforda. Tu iesi ēterā, Insens teica. -Krofords pats taču nevar par šo lietu ziņot. Bet tu tieši trāpījies man ceļā. Es tevi vadīšu no aparātu telpas.

Keterings bija vīrs ar asu domāšanu, turklāt viņš ilgu laiku bija strādājis par reportieri, pirms uzsācis specializāciju biznesā. Viņš pamāja par piekrišanas zīmi -šķita, ka šis uzdevums viņam pat bija pa prātam.

-    Vai mani kāds noinstruēs?

-    Tu saņemsi visus faktus, kas pašreiz ir mūsu rīcībā. Iespējams, ka tev būs minūte laika, lai ar tiem iepazītos, bet tad tiešais ēters. Mēs nodosim tev visu, kas pienāks no jauna.

-    Labi.

Insens izgāja no lifta, bet Keterings piespieda' augšējā stāva podziņu, kur bija studijas.

Pa to laiku visā ēkā automātiski bija izvērtusies aumaļaina darbošanās.

Ziņu telpā kāds režisors organizēja uzņemšanas grupas došanos uz Lārčmontu. Viņu uzdevums bija uzņemt nolaupīšanas vietu, kā ari ierakstīt interviju ar policiju un lieciniekiem. Reizē ar viņiem ceļā dosies furgons ar raidāmaparatūru.

Nelielā pētījumu nodaļā, kas atradās blakus Pakavam un kas bija lielās kartotēkas filiāle, pusducis darbinieku ievadīja kompjūterā Kroforda Slouna biogrāfiju un to nelielo informāciju, kas bija zināma par viņa ģimeni. Bet zināms bija ļoti maz, jo Džesika Slouna vienmēr bija norobežojusi sevi un Nikolasu no liekas jezgas.

Kartotēkā kaut kur tika atrasta Džesikas fotogrāfija, ko pašreiz uz TV studiju pārraidīja ar faksa palīdzību. Blakus kompjūters izdrukāja Kroforda tēva Angusa Slouna kara gaitu aprakstu. Būs arī viņa fotogrāfija. Vienīgi Nikija fotogrāfiju pagaidām nebija izdevies sameklēt.

Kāds no palīgiem paķēra visu materiālu un drāzās pa kāpnēm lejup uz studiju, kur tikko bija ieradies Keterings. Viņam pa pēdām ieradās kurjers no Nacionālo ziņu galda ar Bārta Fišera ziņojumu no Lārčmontas, kas tika saņemts no WCBA TV. Keterings apsēdās pie galda studijas centrā un, atslēdzies no visa cita, sāka iepazīties ar materiāliem. Telpā saradās steidzīgi tehniķi, iedegās gaismas… Kāds Keteringa žaketei piesprauda mikrofonu. Operators ielogoja Keteringa seju kameras objektīvā.

Mazā studija, no kurienes vienmēr tika lasītas ziņas, ,kas ielauzās programmā, nebija daudz lielāka par normālu dzīvojamo istabu. Tajā bija tikai viena vienīga kamera, un to turēja gatavu šādiem gadījumiem.

Čaks Insens atradās aptumšotajā kontroltelpā, režisore apsēdās savā centrālajā vietā. Viņai priekšā bija vesela rinda ekrānu daži gaiši, citi melni. Labajā pusē apsēdās asistente ar atvērtu piezīmju grāmatu rokā. Operatori un tehniķi ieņēma savas vietas, atskanēja rīkojumu straume.

-Ieslēgt kameru. Pārbaudīt mikrofonu.

-Bil, te nāks balss, kas sākumā sacīs: «Mēs pārtraucam šo programmu» un beigās «Mēs turpinām programmu». Okei?

Okei. Skaidrs.

Vai mums ir scenārijs?

-Nē. Dons improvizēs.

-Pastipriniet video par desmit vienībām.

-Kamera, rādiet Keteringu.

Vairāki ekrāni kļuva gaiši. Dona Keteringa seja aizpildīja ekrānu.

Režisores asistente bija uzņēmusi sakarus ar raidtīkla kontrolieri:

-Te ziņas. Mēs tūliņ pārtrauksim programmu ar speciālziņām. Lūdzu, sagatavojieties!

Režisore sauca:

-Vai speciālais diapozitīvs gatavs?

Kāda balss atsaucās:

-Te tas ir.

Citu ekrānu aizpildīja spilgti sarkani burti:

CBA ZIŅAS SPEClALZIŅU IZLAIDUMS

Atstājiet to turpat, -režisore pagriezās krēslā. -Čak, mes esam gatavi. Vai mēs ejam ēterā vai ne?

Čaks Insens, iespiedis klausuli starp plecu un ausi, atteica:

-Es to tūliņ noskaidrošu.

Viņš runāja ar Ziņu nodaļas prezidentu, kuru Krofords Slouns lūgtin lūdzās vēl mazliet uzgaidīt.

Pulkstenis rādīja 11.52.

Kad pa visu ēku izskanēja satriecošais Nacionālo ziņu galda paziņojums, Krofords Slouns pašreiz atradās ceturtā stāva kāpņu laukumiņā, lai dotos uz reportieru istabu. Viņš gribēja noskaidrot, kas īsti noticis Lārčmontā.

Kad atdzīvojās skaļruņi, viņš apstājās, lai noklausītos paziņojumu, un pēc tam, neticēdams pats savām ausīm, vēl labu brīdi kā pārakmeņojies palika stāvam, šoka pārņemts. Šo transam līdzīgo stāvokli pārrāva kāda sekretāre, kas redzeja, kā viņš aizgāja no Pakava, un tagad metās viņam pakaļ.

-Ak, mister Sloun! viņa aizelsusies iesaucās. Jums zvana Lārčmontas policija. Viņi steidzami grib ar jums runāt.

Krofords gāja līdzi sekretārei atpakaļ uz savu kabinetu un nocēla klausuli.

-   Mister Sloun, runā detektīvs Jorks. Es esmu jūsu mājā, un man ir visai bēdīgas…

-Es tikko dzirdēju. Pastāstiet man, kas jums ir zināms.

-Patiesībā, ser, mums nav daudz informācijas. Mēs zinām, ka jūsu sieva, dēls un tēvs atstāja māju apmēram pirms piecdesmit minūtēm, lai dotos uz Grand Union supermārketu. Veikalā, pēc liecinieku izteikumiem, pie viņiem piegājis… detektīvs turpināja izklāstīt zināmos faktus, arī to, ka tie trīs iegrūsti nisana furgonā, pirms tas aizbrauca. Tad viņš piemetināja:

Mēs zinām, ka F1B aģenti ir ceļā, un viens no viņiem dosies pie jums. Mani lūdza jums pateikt, ka F1B ir norūpējies par jūsu drošību. Jums tiks norīkota apsardze, bet pašlaik es lūdzu jūs neatstāt ēku, kur atrodaties.

Slounam galva griezās riņķī. Neziņas trenkts, viņš jautāja:

-   Vai ir zināms, kas to izdarīja?

Nē, ser. Viss notika tik negaidīti. Mēs nekā vairāk nezinām.

-Vai daudz cilvēku zina par šo … par to, kas noticis?

-Cik es zinu, ne pārāk daudzi, Jorks atteica. Un, jo mēs ilgāk to varam tā noturēt, jo labāk.

-Kāpēc?

-Nolaupīšanas gadījumos, mister Sloun, liels troksnis var tikai kaitēt. Nolaupītāji acīmredzot dos kādu ziņu viņi vispirms zvanīs jums. Tad mēs vai FIB uzņemsim ar viņiem dialogu, uzsāksim pārrunas. Mums nav vajadzīgs, lai visā pasaulē par to kladzina. Un viņiem arī ne, jo…

-Parunāsim par to vēlāk, Slouns viņu pārtrauca. Man tagad šis tas jānokārto.

Ievērojis rosību Pakavā un zinot, ko tā nozīmē, viņš par katru cenu gribēja apturēt sasteigto akciju. Izskrējis no sava kabineta, viņš iesaucās:

-    Kur ir Leslijs Čipingeims?

Kāds vecākais producents atbildēja:

-Ziņu telpā. Kroford, mums visiem ir bezgala žēl, bet rādās, ka ar šo ziņu mēs tūliņ būsim tiešajā ēterā.

Slouns to vairs nedzirdēja. Viņš metās uz trepēm un uzdrāzās pa tām augšā. Tālumā viņš redzēja Ziņu nodaļas šefu kopā ar vairākiem citiem darbiniekiem steidzīgi apspriežamies pie Nacionālo ziņu galda. Čipingeims jautāja:

-   Vai esat pārliecināti, ka tas Lārčmontas hronists neko nav saputrojis?

Ernijs Lasals atbildēja:

-    WCBA apgalvo, ka viņš ir vecs viņu līdzstrādnieks, uzticams un godprātīgs cilvēks.

-Tādā gadījumā mums jāraida tas, kas mums ir.

Tajā brīdī Slouns piedrāzās pie šī pulciņa.

-Nē, nē un nē! Leslij, nevajag. Mums jānogaida. Policija domā, ka nolaupītāji kuru katru brīdi var dot ziņu. Šī ažiotāža var kaitēt manai ģimenei.

Lasals sacīja:

-     Kroford, mēs saprotam, kā tu pašreiz jūties. Bet arī citām studijām ir šī informācija, un viņi nevilcināsies ne mirkli. WNBC…

Slouns papurināja galvu.

-    Es vēlreiz saku nē!

Viņš pagriezās tieši pret Ziņu nodaļas prezidentu:

-    Leslij, es tevi lūdzu pagaidi!

Iestājās saspringts klusums. Visi zināja, ka citos apstākļos Krofords būtu pirmais, kas pieprasītu ziņu tūlītēju noraidīšanu. Bet nevienam nebija dūšas pateikt: «Krof, tu neesi konsekvents.»

Čipingeims uzmeta aci pulkstenim: 11.54.

Tieši tobrīd piezvanīja lnsens. Lasals nocēla klausuli, noklausījās un paziņoja:

-    Čaks saka, ka visi ir gatavi. Viņš grib zināt, vai mēs ielauzīsimies programmā vai ne?

Čipingeims atteica:

-Sakiet, ka es vēl domāju.

Viņš tiešām šaubījās. Gaidīt līdz pusdienlaikam? Virs galvas monitoros viņš redzēja visu raidtīklu raidījumus.

CBA pašlaik raidīja iecienītas drāmas seriālu. Kad šī sērija beigsies, nāks reklāma. Ja viņi tagad ielauztos, tas dārgi maksās. Vai tiešām kādām nieka sešām minūtēm būtu kāda nozīme?

Tajā brīdī vairāki ziņu telpas datori izdeva skaņu «bi-īp», un uz ekrāniem parādījās liels sarkans burts B. Tas nozīmēja, ka tūliņ sekos steidzams ziņu aģentūras biļetens. Kāds iesaucās:

-AP ziņo par Slounu nolaupīšanu.

Atkal zvanīja tālrunis. Lasals paklausījās, tad mierīgi teica:

-Pateicos, ka piezvanījāt.

Nolicis klausuli, viņš pagriezās pret Čipingeimu.

-Zvanīja NBC. Viņi mums laipni paziņoja, ka viņiem ir informācija par Slounu nolaupīšanu. Viņi to raidīs divpadsmitos.

Pulkstenis rādīja 11.55.

Čipingeims nolēma:

Nekavējoties ejam ēterā!

Pagriezies pret Lasalu, viņš piemetināja:

-Paziņo Čakam, lai ielaužas programmā.

17

CBA ziņu galvenās mītnes ēkā, divus stāvus zem zemes, mazā, necilā istabiņā divi operatori sēdēja pie sarežģītām pārslēgšanas ierīcēm; vēl tur bija milzīgs klāsts krāsainu uguntiņu, datoru un televizoru ekrānu. Divas sienas istabai bija no stikla, un aiz tām vīdēja vienmuļi gaiteņi, tādēļ te varēja ielūkoties katrs garāmgājējs. Šī bija raidtīkla galvenā aparātu telpa, tehniskais komandpunkts visam CBA nacionālajam tīklam.

Cauri šai telpai gāja visas raidtīkla programmas, izklaide, ziņas, sports, dokumentālās filmas, ASV prezidenta uzrunas, kongresa sēdes Kapitolijā, dažādas tiešā ētera un ierakstu programmas, kā arī visai valstij domātās reklāmas. Pārsteidzoši, ka šis svarīgais elektroniskais pulss, šī aparātu telpa, nemaz nebija iespaidīga.

Aparātu telpā katra diennakts aizritēja pēc plāna; tā bija sadalīta minūtēs, dažkārt pat sekundēs. Šo plānu pārvaldīja datori, un cilvēki tur bija vajadzīgi tikai gadījumam, ja kaut kas sabojātos vai ja plāns tiktu mainīts, liekot pārtraukt parasto programmu.

Šāds kārtējā raidījuma pārtraukums atgadījās tieši tagad. Pirms pāris sekundēm Caks Insens bija zvanījis pa tiešo vadu un paziņojis:

-Dodam ziņu speciālizlaidumu. Visiem TV kanāliem. Izejam tiešajā ēterā aizieti

Insens vēl nebija beidzis, kad uz ekrāna galvenajā aparātu telpā parādījās uzraksts «СБА Ziņu speciālizlaidums».

Operators, kas atradās pie kontrolaparātiem, bija ļoti pieredzējis. Viņš labi zināja, ko nozīmē Čaka teiktais aiziet! Ja nebūtu šī vārda un ja līdz programmas beigām būtu atlikusi kāda minūte, viņam nāktos gaidīt, kamēr tā beidzas, un tikai tad viņš ielauztos. Tāpat viņam būtu jārīkojas, ja tiktu raidīta reklāma-tā būtu jānoraida līdz galam. Bet aiziet nozīmēja, ka materiālam jāiet bez aizkavēšanās, tūdaļ. Pašreiz tika raidīta vienas minūtes reklāma, līdz tās beigām bija palikušas apmēram trīsdesmit sekundes. Taču operators, pagriezis podziņu, izslēdza reklāmu, tādējādi zaudējot CBA ienākumus apmēram 25 tūkstošu dolāru apmērā. Pagriezis citu sviriņu, viņš ieslēdza «bildīti» ar uzrakstu «Ziņu speciālizlaidums». Tajā pašā mirklī uz vairāk nekā divpadsmit miljoniem televizoru ekrānu parādījās spilgti sarkani burti. Apmēram piecas sekundes operators, pulksteņu salīdzināšanas labad, turēja šos burtus uz ekrāna bez skaņas. Pa šo laiku TV meitas studiju stacijas pagūs pārtraukt savus raidījumus un noregulēs aparātus uz Ziņu speciālizlaidumu.

Pēc piecām sekundēm atskanēja diktora balss: -Pārtraucam mūsu programmu sakarā ar CBA Ziņu speciālizlaidumu. Vārds mūsu Ņujorkas speciālkorespondentam Donam Keteringam.

Un visas valsts TV ekrānos parādījās CBA biznesa ziņu korespondenta seja.

Drūmu seju un nopietnā balsī Keterings uzsāka savu ziņojumu:

Lārčmontas pilsētas policija Ņujorkas štatā paziņojusi, ka, spriežot pēc visa, notikusi CBA Ziņu vadošā diktora Kroforda Slouna sievas, nepilngadīgā dēla un tēva nolaupīšana…

Ekrānos parādījās Slouna pazīstamā seja, bet Keterings turpināja savu stāstījumu:

Nolaupīšana notikusi pirms apmēram četrdesmit minūtēm, nolaupītāji nav zināmi. Saskaņā ar policistu un liecinieku teikto, nolaupīšana sekojusi vardarbīgam uzbrukumam…

Pulkstenis rādīja 11.56.

CBA atkal reiz bija aizsteigusies priekšā saviem konkurentiem.

OTRA DAĻA

' 1

CBA Ziņu speciālizlaidumam, kurā tika ziņots par Slouna ģimenes nolaupīšanu, bija tūlītēja un plaša rezonanse.

NBC ziņām, kas laipni bija pabrīdinājušas CBA Ziņas, priekšroka gāja secen. Bet viņi sāka savu speciālziņojumu tikai minūti vēlāk, un nevis 12.00, kā bija paredzējuši.

CBS, ABC un CNN, ko brīdināja AP un Reitera ziņu aģentūra, arī dažu minūšu laikā noraidīja speciālu paziņojumu. Tāpat to darīja televīzijas raidstacijas, kas nepiederēja nevienam raidtīklam un kurām bija pašām savi ziņu dienesti.

Arī Kanādas televīzija ievadīja savas pusdienlaika ziņas ar vēsti par Slounu nolaupīšanu.

Radiostacijas, pazīstamas ar savu zibensātro reakciju, šo ziņu izplatīja vēl veicīgāk nekā TV.

No viena krasta līdz otram pēcpusdienas laikraksti mainīja ievadrakstu virsrakstus. Lielākie ārpusštata laikraksti lūdza, lai viņu Ņujorkas korespondenti sagādā tālāku informāciju.

Fotogrāfiju aģentūras sāka izmisīgi meklēt Džesikas, Nikolasa un Angusa fotogrāfijas. Ar Kroforda fotogrāfijām problēmu nebija.

CBA telefonu centrāli pārpludināja telefonzvani zvanīja cilvēki, kas gribēja runāt ar Krofordu Slounu. Kad viņiem laipni paskaidroja, ka misters Slouns ne ar vienu nerunās, vairums lūdza nodot viņam līdzjūtības apliecinājumus.

Preses un citu masu informācijas līdzekļu reportieri labi zināja, ka ar telefonu centrāli nav vērts tērēt laiku. Viņi zvanīja tieši uz CBA Ziņu nodaļu. Līdz ar to vairums telefonu bija

pastāvīgi aizņemti, padarot sazināšanos ļoti grūtu. Reportieri, kas gribēja Slounu intervēt, uzzināja, ka viņš ir pārāk satriekts, lai ar kādu runātu. Turklāt pašreiz nebija nekādu citu ziņu, izņemot tās, ko raidtīkls jau bija noraidījis.

Taču uz vienu zvanu Slouns tomēr atsaucās: zvanīja ASV prezidents.

Kroford, man tikko paziņoja šo šausminošo vēsti, prezidents teica. Es zinu, ka pašreiz jums galva ir pilna ar daudz ko citu un prāts nemaz nenesas uz runāšanu, taču es gribu, lai jūs zināt: Barbara un es esam norūpējušies par jums un jūsu ģimeni. Mēs ceram, ka jūs drīz saņemsiet labas ziņas. Tāpat kā jūs, arī mēs gribam, lai šīs mocības ātrāk beigtos.

-Pateicos, prezidenta kungs, Slouns sacīja. Jūsu zvans man nozīmē ļoti daudz.

-Es esmu devis rīkojumu Tieslietu ministrijai, prezidents teica, lai F1B izņēmuma kārtā nodarbojas ar jūsu ģimenes meklēšanu. Ja šajā darbā būs nepieciešams, iesaistīt vēl kādas citas valdības struktūras, tiks izmantoti arī šie resursi.

Slouns atkal pateicās.

Par prezidenta sarunu ar Slounu Baltā nama spīkers tūliņ izdarīja publisku paziņojumu, un tādējādi vēl vairāk palielināja interesi par notikušo. Kļuva skaidrs, ka Vakara ziņu raidījumi šim notikumam veltīs daudz laika.

Televīzijas operatoru komandas no Ņujorkas raidstacijām un visiem raidtīkliem metās uzbrukumā Lārčmontai īsi pēc pusdienlaika, un, runājot kāda aculiecinieka vārdiem, intervēja visus, kas vien elpo, ieskaitot arī tos, kam ar šo lietu nebija gandrīz nekāda sakara. Skolotāja Priscilla Rī, kam šī uzmanība ļoti glaimoja, izrādījās vēlamākā intervējamā, bet Lārčmontas policijas priekšnieks bija otrajā vietā aiz viņas.

Šo interviju laikā atklājās pārsteidzoša informācijā. Vairāki cilvēki teica, ka Slounu māju ilgāku laiku, varbūt pat mēnesi, ir novērojuši cilvēki dažādās mašīnās un pat smagajā automobilī. Viņi mājas tuvumā uzturējušies ļoti ilgu laiku, uzvedušies neuzkrītoši. Daži atcerējās automobiļu firmas, bet šī informācija palika neizstrādāta. Visi vienojās, ka mašīnām reizēm redzēti Ņujorkas, reizēm Ņūdžersijas štata numuri. Pašus numurus diemžēl neviens nebija ievērojis.

Viena no mašīnām, ko aprakstīja kāds kaimiņš, atbilda tai, ko Florensa redzēja sekojam Džesikas volvo, kad viņa, Nikijs un Anguss brauca iepirkties.

Preses un televīzijas reportieri uzdeva visnotaļ loģisku jautājumu: kāpēc neviens par šiem novērotājiem nebija ziņojis policijai?

Visos gadījumos atbilde bija viennozīmīga. Visi bija nolēmuši, ka slavenajam Krofordam Slouna kungam tagad ir piešķirta apsardze, un kāpēc gan lai kaimiņi tur iejauktos?

Tagad, ar krietnu novēlošanos, policija sāka apkopot nelielo informāciju, kas bija viņu rīcībā sakarā ar šiem mīklainajiem automobiļiem.

Arī ārzemju masu saziņas līdzekļi izrādīja pastiprinātu interesi par šo nolaupīšanas gadījumu. Lai ari Kroforda Slouna balss un seja ārzemniekiem nebija tik ļoti pazīstama kā pašiem amerikāņiem, tomēr fakts, ka runa ir par nozīmīgu figūru televīzijā, jau pats par sevi acīmredzot piesaistīja visas pasaules uzmanību.

Tas apliecināja, ka vadošais diktors mūsdienu televīzijā ir kļuvis par īpaša statusa personu, par Homo promulgare ancora, kā nākamajā dienā viņu nodēvēja Wall Street Journal. Vadošais TV diktors bija kļuvis par cilvēku, ko publika pielūdz ne mazāk kā karaļus un karalienes, kinozvaigznes un estrādes zvaigznes, pāvestus, prezidentus un prinčus.

Kroforda Slouna galvā valdīja īsts juceklis.

Nākamo stundu laikā viņš staigāja kā sapnī, viņā pat mājoja cerība, ka viss notikušais ir pārpratums, vienkārši izskaidrojama kļūda. Taču gāja laiks, bet Džesikas automobilis joprojām tukšs un pamests stāvēja stāvvietā pie supermārketa Lārčmontā. Viņš vēl arvien nespēja notikušajam noticēt.

Slounam nedeva mieru atmiņas par sarunu ar Džesiku vakar vakarā. Viņš taču pats bija uzsācis šo sarunu par nolaupīšanas iespējamību, un tagad viņu nomāca sarunas neatbilstība notikušajam. Pieredze bija viņam mācījusi, ka reālajā dzīvē mēdz notikt turklāt diezgan bieži visneticamākās sakritības. Pašreiz viņš domāja par to, ka egoisma un savas pārlieku lielās pašapziņas dēļ viņš bija pieļāvis iespēju, ka nolaupīšana, ja tāda vispār notiktu, varētu būt attiecināma tikai uz viņu pašu. Džesika pat bija jautājusi: «Un kā ar ģimenēm? Vai arī tās var kļūt par ķīlniecēm?» Bet viņš šo domu noraidīja kā neiespējamu. Tagad, šaustīdams pats sevi par vienaldzību un nevērīgu izturēšanos, viņš nespēja rast attaisnojumu savai vainas apziņai.

Zināms, Slouns bija norūpējies arī par tēva likteni, lai gan bija skaidrs, ka viņš tur nokļuvis pilnīgi nejauši. Tas, ka tēvs bija ieradies tieši šorīt, ari bija iemesls viņa nokļūšanai nolaupītāju nagos.

Dienas laikā bija brīži, kad Slouns izmisuma dēļ nevarēja atrast sev vietu. Viņam likās, ka kaut kas būtu jādara, bet viņš saprata arī to, ka vismaz šobrīd reāli nekas nav darāms. Slouns apsvēra domu par došanos uz Lārčmontu, bet tad izlēma, ka tas neko nedos; viņš vienīgi nebūs uz vietas, ja atgadīsies kas jauns. Un vēl viens iemesls, kas neļāva aizbraukt, bija trīs F1B aģentu ierašanās, kas tūliņ ap viņu izvērsa vētrainu darbošanos.

Speciālaģents Otiss Haveloks, kas bija šīs trijotnes vecākais, uzreiz pierādīja, ka ir darbīgs cilvēks, kas «ķeras vērsim tieši pie būtības», tā viņu trāpīgi noraksturoja kāds vērīgs Pakava producents. Haveloks pavēlēja nekavējoties aizvest viņu uz Slouna kabinetu. Stādījies priekšā, viņš pieprasīja, lai tiktu pieaicināts ari raidtīkla Apsardzes dienesta vadītājs. Pēc tam Haveloks piezvanīja uz Ņujorkas policiju un palūdza, lai viņam atsūta papildspēkus.

Haveloks bija maza auguma, kustīgs vīrs ar dziļi izvietotām zaļām acīm un jūtamām plikpaurības pazīmēm. Viņa zaļās acis nenovēršoties raudzījās sarunas partnerī. No viņa sejas neizzuda aizdomīguma izteiksme šķita, ka viņš tūliņ teiks: «To visu es jau esmu dzirdējis un zinu.» Turpmāk Slouns un arī visi pārējie sapratīs, ka tā tas tiešām ir. Otiss Haveloks FIB bija nokalpojis divdesmit gadus, un lielāko savas dzīves daļu viņam bija nācies saskarties ar vispretīgākajām cilvēka dabas izpausmēm.

CBA Apsardzes dienesta vadītājs sirms, Ņujorkas policijā izdienējis policists, ieradās zibenīgā ātrumā. Haveloks viņam sacīja:

Es vēlos, lai šajā stāvā nekavējoties tiktu garantēta pilnīga drošība. Cilvēki, kas nolaupīja mistera Slouna ģimeni, var mēģināt nolaupīt arī viņu pašu. Norīkojiet divus jūsu apsardzes vīrus pie liftiem, bet pārējos visās trepju telpās. Viņiem būs jāpārbauda, turklāt rūpīgi jāpārbauda katrs, kas šajā stāvā ienāk vai aiziet. Kad tas būs izdarīts, sāciet rūpīgu to personu pārbaudi, kas jau šajā stāvā atrodas. Vai skaidrs?

-Zināms, ka tas ir skaidrs, un mēs visi bēdājamies mistera Slouna dēļ. Bet man ir ierobežots apsardzes vīru skaits, un jūs prasāt par daudz, iebilda sirmais policists. Man ir apsargājami arī citi objekti, ko es nedrīkstu pamest novārtā.

-Jūs tos jau esat pametis novārtā, -Haveloks atcirta. Viņš izvilka no kabatas apliecību plastikāta vāciņos. Paskatieties uz šo te! Es ar šo apliecību iekļuvu ēkā. Parādīju lejā sargam, un viņš man pamāja, ka drīkstu iet.

Apsardzes dienesta vadītājs palūrēja uz apliecību, kurā bija ielīmēta formā tērpta vīrieša fotogrāfija.

Kas tas ir?

-Pajautājiet to misteram Slounam, viņš zinās.

Un llaveloks pasniedza apliecību Slounam.

Slouns to paņēma un, par spīti savām bēdām, iesmējās.

-Tas taču ir pulkvedis Kadafi!

-Šo apliecību man izgatavoja īpašai vajadzībai, FIB aģents sacīja. Es to izmantoju, lai pierādītu firmām, tādām kā jūsējā, cik tām ir draņķīga apsardzes sistēma.

Viņš pagriezās pret satriekto Apsardzes dienesta vadītāju un piebilda:

Dariet, ko jums teicu. Apsargājiet šo stāvu un norīkojiet cilvēkus, lai viņi rūpīgi pārbauda personas apliecības, to skaitā arī fotogrāfijas.

Kad apsardzes priekšnieks aizgāja, Haveloks sacīja Slounam:

Iemesls, kāpēc apsardze vairumā lielu firmu ir tik slikta, ir tāds, ka ar drošību nevar pelnīt naudu. Budžeta nodaļa nemitīgi viņus iegrožo. Ja jums te būtu bijusi kārtīga apsardzes sistēma, tad jūs un jūsu ģimene tiktu apsargāti arī mājās.

-Es vēlētos, kaut jums šī doma būtu ienākusi prātā agrāk, Slouns bēdīgi atteica.

Pirms pāris minūtēm, kad Haveloks bija zvanījis uz Ņujorkas Policijas departamentu, viņš tika runājis ar galveno detektīvu Viņš bija paskaidrojis, ka te notikusi nolaupīšana, un lūdzis policijas aizsardzību Krofordam Slounam. Šajā brīdī ārā bija dzirdamas vairāku patruļmašīnu sirēnas. Tad kaukoņa apklusa, un pēc pāris mirkļiem divi policisti leitnants un seržants, abi formās ienāca kabinetā.

-Es vēlos, Haveloks teica leitnantam pēc tam, kad viņš bija stādījies priekšā, lai pie ēkas atrastos divas radioficētas patruļmašīnas: lai visi zina, ka te ir policija. Norīkojiet policistu pie katrām ieejas durvīm un vienu vestibilā. Pasakiet saviem cilvēkiem, lai viņi aptur un iztaujā katru aizdomīgu subjektu.

-Tiks izdarīts, leitnants teica.

Tad viņš ar godbijību paskatījās uz Krofordu Slounu un teica:

-Mēs jūs labi uzmanīsim, ser. Kad vien esmu mājās, mana sieva un es skatāmies jūsu ziņas. Mums patīk veids, kā jūs to darāt.

Slouns pamāja:

-Paldies!

Abiem policistiem būtu paticis vēl pakavēties, bet Havelokam bija vēl citi rīkojumi.

-Pārbaudiet arī apkārtni, uzsūtiet kādu uz jumta. Lai apskata ēku no augšas. Gādājiet, lai visas izejas ir noslēgtas.

Apsolījuši, ka viss iespējamais tiks izdarīts, leitnants un seržants aizgāja.

-Man šķiet, ka es jums apnikšu, mister Sloun, teica Haveloks, kad viņi atkal bija palikuši vieni. Man ir pavēlēts neizlaist jūs no acīm. Mēs domājam, ka arī jūs varat kļūt par nolaupīšanas objektu.

Es dažreiz iedomājos, ka kaut kas tāds var notikt, Slouns teica. Un, arvien pieaugošas vainas sajūtas mākts, piebilda:

-Man pat prātā neienāca, ka briesmās varētu nonākt mana ģimene.

-Tas tādēļ, ka jūs spriedāt loģiski. Bet gudru noziedznieku rīcība nav prognozējama.

-Vai jusuprat mums ir darīšana ar tādiem? jūtami nervozēdams, vaicāja Slouns.

-Mēs to vēl.nezinām. Taču es uzskatu, ka nekad nedrīkst savu pretinieku novērtēt par zemu. Ja es viņu esmu novērtējis par augstu, tad tas nāk tikai man par labu.

Un, brīdi klusējis, Haveloks turpināja:

-Drīz ieradīsies mūsu cilvēki gan te, gan jūsu mājā. Viņiem būs līdzi elektroniskā aparatūra. Mēs gribam noklausīties visas telefonsarunas, kādas vien jums pienāks, tādēļ, kamēr būsiet šajā ēkā, atsaucieties uz visiem zvaniem pa pilsētas telefonu.

Haveloks pamāja uz galda pusi.

-Ja piezvanīs nolaupītāji, pacentieties runāt ar viņiem iespējami ilgāk, lai gan tagad, zināms, var ātri noskaidrot, no kurienes zvana. Un noziedznieki arī to zina.

-   Vai jūs zināt, ka manu mājas telefonu numuru nav telefonu katalogā?

-Jā, taču es domāju, ka nolaupītāji tos zina. Patiesībātos zina daudzi.

Haveloks izvilka piezīmju grāmatiņu.

-Tagad, mister Sloun, man nepieciešams jums uzdot dažus jautājumus.

-   Vaicājiet.

-Vai kāds jums vai jūsu ģimenei kādreiz ir draudējis? Lūdzu, apdomājiet rūpīgi.

-    Man par to nekas nav zināms.

-   Vai jūs Vakara ziņās varbūt esat runājis par kaut ko tādu, kas varētu aizkaitināt kādu personu vai kādu grupu?

Slouns paplēta rokas:

-Vismaz reizi dienā, ja ne biežāk.

FIB aģents pamāja.

-Tā jau man likās. Tāpēc divi no maniem kolēģiem caurskatīs pēdējo divu gadu ziņu lentes, lai redzētu, vai tur kaut kas neparādās. Kā ir ar draudu vēstulēm? Jums vajadzētu kādu saņemt.

-   Vēstules es vispār nekad neredzu. Pēc principa cilvēkiem, kas strādā TV Ziņās, pastu nerāda.

Ilaveloks sarauca uzacis, bet Slouns turpināja:

-   Viss, ko mēs pārraidām, rada neticamu daudzumu vēstuļu.. Viss mūsu laiks paietu, tās lasot. Tad mēs uz dažām gribētu atbildēt, un tas būtu vēl lielāks laika zaudējums. Vadība ari uzskata, ka mēs varam saglabāt labāku skatījumu un godīgumu, nezinot, ko skatītāji domā.

-Kas ar šo pastu notiek?

Ar to nodarbojas Skatītāju intereses nodaļa. Viņi atbild uz katru vēstuli un svarīgākās nodod Ziņu nodaļas prezidentam.

-Cerams, ka viss pasts tiek saglabāts.

-    Man tā šķiet.

Ilaveloks kaut ko atzīmēja.

Mēs norīkosim dažus aģentus to pārskatīt.

Iestājās pauze; tajā brīdī pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca Čaks Insens.

Vai drīkstu traucēt?

Kad abi pamāja, izpildproducents turpināja:

Krof, tu taču zini, ka mēs visi gribam izdarīt to, kas mūsu spēkos, lai palīdzētu tev, Džesikai, Nikijam…

-Jā, to es zinu, Slouns pamāja.

-Mums šķiet, ka tev nevajadzētu šovakar piedalīties ziņās. Pirmkārt, tur būs ļoti daudz par tevi. Otrkārt, pat ja tu novadīsi atlikušo pārraides daļu, radīsies iespaids, ka raidtīkls par tevi nerūpējas, jo viss notiek kā parasti bizness paliek bizness. Bet tā tas, zināms, nav.

Slouns apdomājās un teica:

-    Man šķiet, ka tev ir taisnība.

-Mēs arī gribētu zināt, vai tu būtu spējīgs dot interviju tiešajā ēterā. Un kā būtu, ja mēs sarīkotu preses konferenci?

-    Vai jums tas liekas nepieciešams?

Jāņem vērā, ka tagad par nolaupīšanu visiem ir zināms, Insens sacīja. Jo vairāk par to runās, jo labāk. Vienmēr ir iespēja, ka kāds kaut ko ir redzējis un to mums paziņos.

Slouns bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-Tad es to darīšu.

Insens pamāja un tad turpināja:

Tādā gadījumā, kad jūs te būsiet beiguši, vai tu, Krof, neienāktu manā kabinetā, lai aprunātos ar mani un Lesliju.

Mēs gribētu uzzināt tavu viedokli sakara ar kadu citu jautājumu.

-Es vēlos, lai misters Slouns pēc iespējas vairāk uzturētos savā kabinetā, -Haveloks.iejaucās, -viņam jābūt pie telefona.

-Jebkurā gadījumā -es būšu tepat blakus, Slouns viņam apsolīja.

Leslijs Čipingeims jau bija piezvanījis Ritai Abramai uz Minesotu un paziņojis, ka diemžēl viņiem šo mīlētāju nedēļas nogali neizdosies pavadīt kopā kā plānots to nāksies atlikt. Viņam neesot nekādu iespēju pašreiz aizbraukt no Ņujorkas, kad notiek tādas lietas viņš paskaidroja.

Rita visu saprata, taču izklausījās vīlusies. TV ziņu darbinieki zināja, ka neparedzēti notikumi var apgriezt ar kājām gaisā visu viņu dzīvi, pat viņu aizliegtās afēras.

-Vai tev nav vajadzīga mana palīdzība? viņa jautāja.

-Ja vajadzēs, tu to drīz vien uzzināsi, viņš atbildēja.

Spriežot pēc visa, izskatījās, ka aģents Ilavēloks, reiz norīkots uzmanīt Krofordu Slounu, grasījās iet līdzi arī kabinetā, bet Insens nostājās ceļā.

-Mums ir jāpārrunā raidtīkla lietas, un jūs dabūsiet Slouna kungu atpakaļ, līdzko mēs būsim beiguši pārrunas. Ja kaut kas atgadās, nekautrējieties, nāciet droši iekšā.

Ja jums nav iebildumu, Haveloks atteica, es gribētu ieiet iekšā tūliņ, lai uzzinātu, kur misters Slouns sēdēs. Un viņš apņēmīgi devās garām ļnsenam un apskatīja kabinetu.

Aiz Insena galda bija divas durvis. Haveloks abas atvēra. Vienā telpā atradās kabineta piederumu noliktava. Aiz otrajām durvīm tualetes telpa. FIB aģents tajā iegāja, paskatījās un atkal iznāca ārā.

-Es tikai gribēju noskaidrot, vai no šīm telpām var iziet kur citur.

-Es to būtu jums varējis pastāstīt.

Haveloks pasmaidīja.

-Dažas lietas es labprātāk noskaidroju pats.

Viņš atstāja kabinetu un atrada krēslu, kur apsēsties.

Leslijs Čipingeims jau sēdēja savā kabinetā, kad Haveloks to izpētīja. Tagad, kad Slouns un Insens ienāca un apsēdās, viņš teica:

-Čak, izstāsti Krofordam lietas būtību.

-Lieta tāda, Insens skatījās tieši uz Slounu, ka mēs neuzticamies valdības aģentūrām un neticam viņu iespējām ar šo situāciju tikt galā. Leslijs un es nebūt negribam tevi satraukt, bet mēs visi atceramies, cik ilgs laiks FIB bija vajadzīgs, lai atrastu Patriciju Hērstu vairāk nekā pusotra gada. Un te ir vēl arī viens cits apstāklis. Insens pasniedzās pēc papīriem, kas atradās uz rakstāmgalda, un izvilka Slouna grāmatu «Kamera un patiesība». Insens atšķīra lappusi, kurā bija ielikta grāmatzīme.

-To tu, Krof, pats rakstīji: «Mēs, kas dzīvojam Savienotajās Valstīs, tuvākajā nākotnē arī nespēsim izvairīties no terorisma. Bet mēs šo plaši izvērsto un nežēlīgo karu neesam gatavi izcīnīt ne garīgā, ne kādā citā nozīmē.» Insens aizvēra grāmatu. Mēs ar Lesliju šo domu atbalstām. Pilnīgi.

Iestājās klusums. Slounu viņa paša vārdi satrauca un izbiedēja. Pēkšņi viņam prātā ienāca doma vai tik teroristi, nolaupīdami Džesiku, Nikiju un tēvu, tādējādi nav gribējuši viņam atriebties. Var būt, ka šī doma nebija galīgi bez pamata? Laikam tomēr abi pieredzējušie žurnālisti tā domāja.

Pēc ilgāka klusuma viņš teica:

-Vai jūs nopietni domājat, ka teroristi…

-Bet tas taču ir iespējams, Insens viņu pārtrauca.

-Jā. Slouns lēnām pamāja. Es pats esmu sācis par to domāt.

-Neaizmirsti, Čipingeims piebilda, ka šajā brīdī mums nav ne mazākās nojausmas par to, nedz kas ir šie cilvēki, kuri nolaupīja tavu ģimeni, nedz ko viņi grib. Pilnīgi iespējams, ka tā ir parasta nolaupīšana un nolaupītāji drīz prasīs naudu, lai gan arī tas ir pietiekami nejēdzīgi. Taču mēs, zinot, kas tu esi un kādu stāvokli ieņem, nenoraidām arī iespēju, ka gan šiem, gan arī citiem nolaupītājiem varētu būt tālejoši mērķi.

Mēs runājām par FIB, Insens atgriezās pie iepriekšteiktā. Un atkal es negribu tevi satraukt, taču, ja Džesika un pārējie kaut kādā veidā tiks izvesti no valsts, kas nebūt nav izslēgts, tad baidos, ka valdībai nāksies griezties pie CIP. Bet visus tos gadus, ko Amerikas pilsoņi sabija kā ķīlnieki Libānā, Centrālajai izlūkošanas pārvaldei, neskatoties uz savu spēku un resursiem, satelītizlūkiem, izlūkdienestu un prasmi iefiltrēties ienaidnieka rindās, tā ari neizdevās noskaidrot, kur šie salašņas, šī pusizglītotā teroristu banda viņus slēpa. Un tas notika mazmazītiņā valstiņā, kas nav lielāka par mūsu Delaveras štatu. Vai tad var paļauties uz to, ka šī pati CIP strādās labāk citās zemeslodes malās?

Šai sarunai punktu pielika Čipingeims.

-Lūk, Krof, kas mums bija padomā, kad mēs teicām, ka mums nav ticības valdības organizācijām. Taču mēs ticam, ka mums pašiem pieredzējušai ziņu mednieku organizācijai, kas ir radusi sagatavot reportāžas, balstoties uz izmeklēšanu, ir daudz vairāk iespēju atklāt, kur ir tava ģimene.

Pirmo reizi šīs dienas laikā Slouns juta, ka viņam kļūst mazliet vieglāk ap sirdi.

Čipingeims turpināja:

-Mēs esam nolēmuši dibināt mūsu pašu CBA izmeklēšanas komandu. Vispirms mēs strādāsim Amerikā un, ja būs nepieciešams, ari visā pasaulē. Mēs izmantosim mūsu iespējas un visu izmeklēšanai nepieciešamo tehniku, kas jau ir apgūta. Kas attiecas uz cilvēkiem, mēs jau šodien mobilizēsim mūsu vispieredzējušākos kadrus.

Slounu pārņēma silts pateicības un atvieglojuma vilnis. Viņš mēģināja pateikties:

-Les… Čak…

Bet Čipingeims ar rokas mājienu viņu pārtrauca.

-Nesaki neko. Tas nav vajadzīgs. Tas, zināms, daļēji tiek darīts tevis dēļ, bet faktiski tas taču ir ari mūsu darbs.

-Ir kāda lieta, par ko mēs ar tevi vel gribētu aprunāties, Krof, pārliecies pie viņa pāri galdam, teica Insens. Šīs komandas priekšgalā jābūt pieredzējušam korespondentam vai producentam, cilvēkam, kas spējīgs vadīt šo izmeklēšanas darbu un kam ir pieredze tādu reportāžu sagatavošanā, kur nepieciešama izmeklēšana. Tam jābūt arī cilvēkam, kam tu uzticies. Vai tu vari mums kādu nosaukt?

Krofords Slouns mirkli vilcinājās, pretstatot savas personiskās izjūtas tam, kas likts uz spēles. Tad viņš stingrā balsī

teica:

Es vēlos, lai tas ir Harijs Pārtridžs.

2

Nolaupītāji, rīkodamies saskaņā ar Medelīnas karteļa norādījumiem, kā vajātas lapsas nobēga savas alas dziļumā slepenajā pagaidu mītnē dienvidos no Hakensakas, Ņūdžersijas štatā.

Tās bija vecas, pussagruvušās mājas galvenā ēka un trīs piebūves. Jau gadiem ilgi tās stāvēja tukšas, līdz Migels, izpētījis visas citas iespējas un reklāmas sludinājumus, parakstīja ires līgumu uz gadu ar iepriekšēju samaksu. Lieta tāda, ka gads bija pats mazākais laikposms, uz kādu aģenti bija ar mieru telpas izīrēt. Migels, nevēlēdamies atklāt, ka telpas viņam būs vajadzīgas tikai mazliet ilgāk nekā mēnesi, bez ierunām piekrita izvirzītajiem noteikumiem.

Šīs ēkas viņa vajadzībām izrādījās vispiemērotākās apvidus bija neapdzīvots un aizlaists. Lielajā mājā varēja satilpt visa viņa banda, un tās pussagruvušais stāvoklis viņus netraucēja. Piebūvēs ērti varēja novietot visas sešas mašīnas tādējādi tās bija paslēptas nejaušu garāmgājēju skatiem. Tuvumā nebija nevienas apdzīvotas mājas, un šis ēku puduris bija pamatīgi ieaudzis kokos un krūmos. Vēl cita priekšrocība bija Teterboro lidostas tuvums tā atradās nepilnas jūdzes attālumā. Šai lidostai, ko izmantoja tikai privātlidmašīnas, nolaupītāju plānos bija ļoti svarīga loma.

Migels bija paredzējis, ka tūlīt pēc nolaupīšanas sāksies tīrā ellīte, policija uz ceļiem ierīkos barjeras un uzsāks intensīvu meklēšanu. Tāpēc viņšjzlēma, ka uzreiz doties tālā ceļā būs riskanti. No otras puses viņiem bija nepieciešama pagaidu apmešanās vieta netālu no Lārčmontas.

Pagaidu mītne Ilakensakā atradās apmēram divdesmit piecu jūdžu attālumā no nolaupīšanas vietas. Tas, ka viņi bez mazākajiem starpgadījumiem bija' atgriezušies Hakensakā, kā ari tas, ka viņiem neviens nesekoja, liecināja, ka Migels visu ir izplānojis pareizi pagaidām.

Trīs gūstekņi -Džesika, Nikolass un Anguss tika iemitināti galvenajā ēkā. Viņi pēc saņemtajām injekcijām vēl joprojāih bija bezsamaņā šādā stāvoklī viņi tika ienesti lielajā istabā otrajā stāvā..Atšķirībā no citām telpām šajā vecajā, mitruma piesērējušā mājā, šī istaba bija rūpīgi iztīrīta un izkrāsota ar baltu krāsu. Te tika ievilktas papildu elektrības ligzdiņas un pie griestiem spīguļoja jaunas dienasgaismas spuldzes. Grīda bija izklāta ar jaunu, gaišzaļu linoleju. Bijušais ārsts Baudeljo šajā sakarā bija devis atbilstošus norādījumus un sekojis to izpildei. Istabu bija izremontējis Rafaels meistars ar zelta rokām.

Tagad istabas vidū stāvēja divas slimnīcas gultas ar aizsargredelēm sānos. Vienā gulēja Džesika, otrā Nikolass. Viņu rokas un kājas bija sasietas ar siksnām gadījumam, ja viņi pēkšņi atjēgtos, kas nebija vēlams.

Lai arī anestezioloģija nebija diez cik precīza zinātne, Baudeljo bija pārliecināts, ka viņa «pacienti» kā viņš tos domās tagad dēvēja vēl vismaz pusstundu vai pat ilgāk būs miegazāļu varā.

Blakus abām gultām stāvēja šaura metāla gulta ar matraci tā tika steidzīgi ienesta un nolikta Angusam. Viņam siksnas nebija sagatavotas, tādēļ viņu nācās sasiet ar virvēm. Pašreiz Migels viņus vēroja no istabas pretējā stūra: viņš joprojām nebija izlēmis, ko iesākt ar veci. Nogalināt un pēc tumsas iestāšanās aprakt? Vai arī iesaistīt viņu sākotnējā plānā? To vajadzēs izlemt drīz.

Bet Baudeljo rosījās ap trim guļošajiem cilvēkiem. Viņš uzstādīja infūziju statīvus un piestiprināja tiem balonus ar šķidrumu. Instrumenti, zāļu paciņas un paplātes bija izvietotas uz galda, ko klāja zaļš dvielis. Kaut arī viņam būs vajadzīgi tikai vēnu katetri, Baudeljo jau sen bija pieradis nodrošināties arī ar citiem instrumentiem ja nu tie pēkšņi ir vajadzīgi. Viņam palīdzēja Sokorro, sieviete, kam bija sakari ar Medelīnas karteli un teroristisko grupējumu «Zaigojošais ceļš». Savā nelegālajā uzturēšanās laikā ASV viņa bija apguvusi medicīnas māsas profesiju.

Sokorro bija slaids, lokans augums, olīvkrāsas āda un ogļu melni mati, kas pakausī bija savīti mezglā; viņa būtu skaista sieviete, ja vien viņas seja visu laiku nebūtu savilkta nīgrā grimasē. Sokorro darīja visu, ko no viņas prasīja, un negaidīja nekādas atlaides tikai tāpēc, ka viņa ir sieviete. Viņa reti runāja, un neviens nezināja, ko šī sieviete domā. Bandas locekļu seksuālo uzbāzību viņa prata asi un ļoti rupji noraidīt.

Visu šo iemeslu dēļ Migels klusībā Sokorro dēvēja par Noslēpumaino. Viņš zināja par viņas piederību divām organizācijām un to, ka «Zaigojošais ceļš» bija Sokorro ieteicis viņam nebija iemesla sievietei neuzticēties. Bet reizēm viņam ienāca prātā doma, ka Sokorro ilgā dzīve Amerikā būtu varējusi mazināt viņas uzticību Kolumbijai un Peru.

Uz šādu jautājumu arī Sokorro pati sev nespētu atbildēt.

No vienas puses, viņa jutās kā revolucionāre, kas sākumā savas dziņas apmierinājusi, strādājot marksistiskajā Kolumbijas M-19 kustībā, tad daudz ienesīgāk Medelīnas kartelī un «Zaigojošajā ceļā». Viņas pārliecība par Kolumbijas un Peru valdību bija tāda, ka šie nelieši jālikvidē, un viņa pati ar prieku piedalītos šādā slaktiņā. Bet viņai tika arī mācīts, ka Savienoto Valstu iekārta ir tikpat ļauna. Trīs nodzīvotie gadi šajā valstī toties rādīja, ka pret viņu izturas laipni -naidu un apspiešanu viņa būtu sapratusi labāk. Viņai vēl arvien grūti nācās ienīst Ameriku un tās iedzīvotājus.

Tājjēc pašlaik viņa ļoti centās ienīst trīs gūstekņus šos bagātos buržuāzijas iznireļus. Bet tas viņai neizdevās… nolādēts, nekādi neizdevās… jo līdzjūtība sievietei revolucionārei bija un palika nicināma īpašība!

Bet, līdzko viņa atstās šo dīvaino zemi, un to viņi visi drīz darīs, Sokorro cerēja, ka viņas naids kļūs atkal noturīgs un spīvs.

Migels apsēdās krēslā istabas tālākajā stūrī un atgāzās pret tā atzveltni.

Stāsti, ko tu tur dari! viņš pavēlnieciskā tonī uzsauca Baudeljo.

-Jārīkojas ātri, jo es baidos, ka drīz beigsies midazolama iedarbība, ko es injicēju Lārčmontā. Tagad es gribu sākt propofola infūzijas vēnā, jo tās ir ilgas iedarbības zāles un ir daudz noderīgākas tam, kas viņus turpmāk sagaida.

Kad Baudeljo rīkojās un runāja, viņš vairs neatgādināja izkāmējušu spoku viņā bija atgriezies praktizējoša anesteziologa un skolotāja gars. Tāpat bija noticis ari īsi pirms nolaupīšanas: varēja manīt, ka viņā mostas sen zudusī pašcieņa. Taču nebija jūtams, ka viņš apzinās, ka viņa darbs te pašreiz ir krimināli sodāms un ka apstākļi, kādos viņš strādā, ir nicināmi.

-Propofols ir kaprīzas zāles. Katram cilvēkam ir sava optimālā deva. Ja šo zāļu organismā būs par daudz, var iestāties nāve. Tāpēc sākumā būs jāievada izmēģinājuma deva un pēc tam rūpīgi jānovēro reakcija.

Migels jautāja:

-    Vai tu ar to tiksi galā?

-    Ja jūs man neuzticaties, Baudeljo sarkastiski atteica, -uzmeklējiet sev kādu citu.

Uz to Migels neatbildēja, un bijušais dakteris turpināja:

-Tā kā mēs viņus pārvedīsim bezsamaņas stāvoklī, mums jārūpējas, lai viņiem nesākas vemšana un lai viņi nenosmok. Tāpēc, kamēr mēs esam te, viņiem nāksies badoties. Bet viņi nedrīkst zaudēt pārāk daudz šķidruma, tāpēc es to viņiem ievadīšu. Un pēc divām dienām -jūs teicāt, ka manā rīcībā ir tik daudz laika viņus jau varēs ievietot šajos te koka mētelīšos. Un Baudeljo pamāja uz sienu sev aizmugurē.

Pret sienu atslieti bija divi zārki, izgatavoti no laba koka un izklāti ar zīdu. Viens bija mazāks, otrs lielāks. Greznie vāki bija noņemti un pieslieti blakus.

Ieraugot zārkus, Baudeljo atcerējās, ka viņam jāuzdod vēl viens jautājums. Norādot ar pirkstu uz Angusu Slounu, viņš vaicāja:

-    Vai man arī viņu sagatavot?

-Ja mēs viņu ņemam līdzi, vai tev pietiks medikamentu arī viņam?

-Jā. Mums ir diezgan visa kā dažādiem gadījumiem. -Viņa acis atkal atgriezās pie zārkiem. Bet tādā gadījumā mums būs vajadzīgs vēl viens… Un viņš atkal palūkojās uz zārkiem.

-   Man tu to vari neteikt, Migels ērcīgi paziņoja.

Neskatoties uz to, viņš pats nezināja, kā rīkoties. Sākotnējais rīkojums no Medelīnas karteļa un «Zaigojošā ceļa» skaidri norādīja, ka jānolaupa sieviete un puika. Un tad viņi steidzīgi jānogādā Peru. Gūstekņus bija paredzēts pārvest zārkos, lai izvairītos no amerikāņu muitas. Nonākuši Peru, gūstekņi kļūs par vērtīgiem ķīlniekiem, par trumpjiem, kuru dēļ varēs kaulēties vēl nezināmu «Zaigojošā ceļa» prasību dēļ. Bet kā viņi uzņems Angusa Slouna negaidīto parādīšanos? Vai viņš būs vērtīgs ķīlnieks, vai arī nevajadzīgs risks un nasta?

Ja vien Migelam būtu kaut vismazākās iespējas sazināties ar savu priekšniecību un uzzināt viņu domas, viņš tieši tā arī rīkotos. Pašreizējā brīdī viņš nedrīkstēja izmantot vienīgo drošo sazināšanās kanālu, bet zvans pa mobilo telefonu varētu tikt noklausīts. Migels visiem operācijas dalībniekiem bija stingri noteicis, ka telefonu drīkst izmantot tikai mašīnu sazināšanās reizē un mašīnu saziņai ar pagaidu mītni. Uz visiem pārējiem numuriem zvanīt bija kategoriski aizliegts. Ja bija nepieciešams piezvanīt uz citām pilsētām, tika lietots telefonautomāts.

Tādējādi Migelam pašam nācās izlemt šo jautājumu. Turklāt bija jāņem vērā, ka papildu zārks būs saistīts arī ar papildu risku. Vai tas bija to vērts?

Migels izšķīrās, ka tas ir to vērts. No pieredzes viņš zināja, ka «Zaigojošā ceļa» prasībām sekos viena ķīlnieka nogalināšana, bet līķis tiks izmests tādā vietā, kur to viegli varēs atrast: lai visi zina, ka nolaupītāji ir nopietni ļaudis. Tāpēc Anguss Slouns nozīmētu, ka viņu rīcībā ir vēl viens lieks cilvēks sievieti un puišeli pagaidām varēs neaiztikt un nobeigt vēlāk, ja būs nepieciešams vēl viens viņu rīcības pierādījums. Vārdu sakot, no šī viedokļa lieks ķīlnieks bija tīri izdevīgs.

Un Migels Baudeljo teica:

-Jā, vecais brauks kopā ar mums.

Baudeljo pamāja. Neskatoties uz ārēji demonstrēto pašpārliecinātību, iekšēji viņu Migela klātbūtnē kratīja drebuļi, jo iepriekšējā vakarā viņš bija pieļāvis nopietnu kļūdu -tagad viņš to apzinājās. Viņš bija pakļāvis briesmām viņu visu drošību. Viņš bija sēdējis vientulībā, un viņam bija uzmākušās bezgalīgas skumjas tad viņš no viena mobilā telefona bija piezvanījis uz Peru. Viņš bija piezvanījis savai nevīžīgajai gultas biedrenei vienīgajam tuvajam cilvēkam, kas viņu saprata, ar ko kopā viņš mēdza iedzert un kura viņam pašreiz ļoti pietrūka.

Baudeljo par šo zvanu bija tik ļoti satraucies, ka viņš uzreiz nenoreaģēja uz pēkšņi radušos situāciju.

Laikā, kad pie supermārketa notika ciņa, Džesikai bija tikai kāda minūte, lai pārvarētu šoku un ar šausmām saprastu, ka notiek kaut kas neparasts. Tad, kad viņas palīgā saucienus apslāpēja roka, kas aizspieda muti, viņa turpināja cīnīties, redzot, kā Šie necilvēki sagrābj arī Nikiju un mežonīgi uzbrūk Angusam, notriekdami viņu zemē. Bet pēc brīža, kad asinīs riņķoja spēcīgs sedatīvs, viņa iegrima melnā nemaņā.

Tagad, nezinot, cik ilgi tas ir vilcies, viņa sāka mosties, mazpamazām atgriezās atmiņa. Viņa dzirdēja balsis, vispirms neskaidri, tad skaidrāk. Viņa mēģināja kustēties un centās kaut ko teikt, bet saprata, ne nevar ne vienu, ne otru. Viņa pūlējās atvērt acis, bet saprata, ka nevar arī to.

Viņa it kā atradās tumšas akas dibenā, mēģināja darīt kaut ko, vienalga ko, bet neko nespēja.

Pagāja dažas minūtes, balsis kļuva saprotamākas, un atgriezās šausmīgās atmiņas par notikumu Lārčmontā.

Beidzot Džesika atvēra acis.

Baudeljo, Sokorro un Migels to nepamanīja.

Džesika sajuta, ka viņas locekļos atgriežas dzīvība, bet nesaprata, kāpēc nevar pakustināt ne rokas, ne kājas. Tad viņa pamanīja, ka viņas kreisā roka ir piesiksnota pie gultas. Viņa saprata, ka guļ slimnīcas gultā un ka arī otra roka un abas kājas ir piesiksnotas.

Džesika mazliet pagrieza galvu un šausmās sastinga. Blakus gultā tāpat piesiksnots gulēja Nikijs. Tālāk aiz viņa Anguss, bet piesiets ar virvēm. Un tad -nē taču, nē, mīļais Dievs! viņa ieraudzīja abus pie sienas pieslietos zārkus. Viens bija mazāks, otrs lielāks. Tātad tie bija paredzēti viņai un Nikijam.

Un tad viņa sāka izmisīgi kliegt un svaidīties. Kaut kādā veidā viņai izdevās atbrīvot kreiso roku.

Trīs sazvērnieki momentā pagriezās uz viņas pusi. Baudeljo, kam nekavējoties vajadzēja reaģēt, no pārbīļa sastinga kā miets. Nu viņa bija visus trīs bandas locekļus redzējusi sejā.

Vēl arvien mežonīgi svaidīdamās, Džesika ar roku meklēja, vai nevar atrast kādu ieroci, ar ko aizstāvēt sevi un bērnu.

Viņai blakus atradās galds ar instrumentiem. Viņas roka sataustīja kaut ko līdzīgu virtuves nazim, kas lietojams sakņu tīrīšanai. Tas bija skalpelis.

Baudeljo, atguvies no pārsteiguma, metās pie Džesikas. Ieraudzījis, ka viņa ir atsvabinājusi roku, viņš atkal to gribēja piesiksnot. Ari Sokorro steidzās viņam palīgā.

Taču Džesika izrādījās veiklāka par viņu. Savā izmisumā viņa atvēzējās ar iegūto rīku un ieŠņāpa Baudeljo sejā, bet pēc tam Sokorro rokā. Abiem uz ādas vispirms parādījās šauras sarkanas svītras. Bet pēc brīža izšļācās asinis.

Baudeljo, nepievēršot uzmanību sāpēm, joprojām pūlējās satvert Džesikas roku. Tajā brīdī pie gultas piesteidzās Migels, ar dūri no visa spēka iesita Džesikai un palīdzēja Baudeljo piesiksnot viņas roku.

Džesika vēl gan pūlējās cīnīties, taču tam vairs nebija jēgas. Apzinoties savu bezspēcību, viņa sāka raudāt.

Un tūliņ sākās jaunas nepatikšanas. Arī Nikijam zāļu iedarbība sāka beigties. Mātes kliedzieni viņu ātri atgrieza īstenībā. Arī viņš sāka kliegt un mēģināja atbrīvoties no siksnām, bet, zināms, velti.

Anguss, kam zāles tika ievadītas vēlāk nekā pārējiem, pat nepakustējās.

Istabā bija milzīgs troksnis un sajukums, bet Baudeljo un Sokorro abi saprata, ka pašu brūces ir jāapkopj vispirms. Sokorro, kas bija ievainota vieglāk, uzlika rokai pagaidu plāksteri un pagriezās, lai palīdzētu Baudeljo. Viņa pie Baudeljo brūces sejā piestiprināja marles tamponus, bet tie ātri piesūcās ar asinīm.

Baudeljo viņai ar mājienu pateicās, norādīdams uz instrumentiem, un nomurmināja:

-Nāc palīgā!

Sokorro savilka žņaugu ap Džesikas kreiso roku. Baudeljo iedūra vēnā adatu un ievadīja jau iepriekš sagatavoto propofola šķīdumu. Džesika kliegdama un cīnīdamās pretojās injekcijai, bet tad viņas acis aizvērās, un viņa atkal ieslīga nemaņā.

Baudeljo un Sokorro piegāja pie Nikija un veica to pašu procedūru. Arī viņš aprima un atkrita atpakaļ uz spilvena.

Lai vecais vīrs neatjēgtos pirms laika, arī viņš saņēma propofola devu.

Migels šajā darbā nebija iejaucies, taču viņš vārījās dusmās. Tagad viņš sāka kliegt uz Baudeļjo:

Tu, aptaurētais draņķi! Idiotiskais žūpa! Vai tu maz saproti, ka varēji visu izjaukt? Vai tu vispār sajēdz, ko dari?

-Jā, es zinu, Baudeļjo atteica. Par spīti tamponiem, pa viņa seju plūda asinis. Es kļūdījos. Apsolu, ka tas vairs neatkārtosies.

Dusmās piesarcis, Migels izdrāzās no istabas, bet Baudeļjo ar maza spogulīša palīdzību apskatīja asiņojošo brūci. Un uzreiz visu saprata. Pirmkārt, tagad viņam uz visu mūžu no deniņiem līdz zodam būs rēta sejā, un, otrkārt, kas bija daudz svarīgāk, vaļējai brūcei vajadzēja nekavējoties uzlikt šuves. Šajos apstākļos nebija iespējams nedz doties uz slimnīcu, nedz pie cita ārsta. Baudeļjo saprata, ka, lai cik grūti un sāpīgi būs, tas jādara pašam. Cik pratīs, palīdzēs arī Sokorro. Savā pirmajā mācībgadā augstskolā Baudeļjo, kā visi citi studenti, iemācījās uzlikt šuves nelielām brūcēm. Vēlāk, strādājot par anesteziologu, viņam nācās redzēt, kā aizšuj tūkstošiem griezumu. Strādājot Medelīnas kartelī, arī viņam pašam bija nācies to darīt, nekā sarežģīta tur nebija. Viņš zināja, kas darāms.

Viņš apsēdās pie spoguļa, sajuzdams, kā no asins zuduma reibst galva. Tad viņš palūdza, lai Sokorro atnes viņa medicīnas somu. No tās viņš izņēma ķirurģisko adatu, zīda diegu un vietējās anestēzijas preparātu lodokaīnu.

Tad viņš izskaidroja Sokorro, kas viņiem abiem būs darāms. Kā parasti, viņa bija nerunīga, tikai laiku pa laikam atteica: ļSi! vai jEsta bien![10] Tad viņš gar abām brūces malām sāka injicēt lodokaīnu.

Visa šī procedūra ilga gandrīz divas stundas, un, par spīti anestēzijai, sāpes bija neciešamas. Baudeļjo vairākas reizes gandrīz paģība. Viņa roka visu laiku drebēja, un šuve iznāca nelīdzena. Darbu sarežģīja vēl arī tas, ka bija jāstrādā ačgārni, skatoties spogulī. Sokorro pasniedza viņam visu, ko viņš prasīja, un, kad viņš bija tuvu ģībonim, palīdzēja atkal atjēgties. Bet gaiu galā viņš izturēja. Baudeljo saprata, ka nelīdzenās šuves dēļ rēta būs neglīta, bet brūce bija ciet, un tagad tā sadzīs.

Apzinādamies, ka šī darba grūtākā daļa vēl priekšā un ka nepieciešama atpūta, Baudeljo ieņēma divsimt miligramu sekonāla un aizmiga.

3

Apmēram 11.50 Harijs Pārtridžs Portkredītā ieslēdza viesistabā televizoru un uzķēra raidstaciju «Bufalo» tā bija CBA filiāle Ņujorkas štatā. Bufalo atradās Ņujorkas štata pašos ziemeļos, un turienes raidstacijām vajadzēja pārvarēt tikai nieka 60 jūdzes pāri Ontārio ezeram. Visas pilsētas raidstacijas Toronto apkaimē varēja skaidri uztvert.

Viviena bija kaut kur izgājusi un teicās būt atpakaļ 'ne agrāk kā uz pusdienlaiku.

Pārtridžs cerēja uzzināt kaut ko vairāk par Maskīgenas aviolīnijas avāriju Dalasā Fortvērtas lidostā. 11.55, kad programmā ielauzās CBA Ziņu speciālizlaidums, Pārtridžs sēdēja pie televizora.

Tāpat kā visi pārējie TV skatītāji, arī viņš par dzirdēto ziņu bija dziļi satriekts un satraucies. Vai tā bija patiesība, vai arī kāds neticams pārpratums? Bet pieredze viņu brīdināja, ka CBA Ziņu, dienests nebūtu nācis klajā ar šādu speciālizlaidumu, nepārbaudot faktus.

Skatoties ekrānā uz Dona Keteringa seju un klausoties viņa stāstījumā, Pārtridžs juta, ka, vairāk nekā par visu pārējo, viņš ir nobažījies par Džesiku. Un kopā ar šo sajūtu viņu pārņēma arī dziļš biedriskums un žēlums pret Krofordu Slounu.

Pārtridžs uzreiz saprata, ka viņa atvaļinājums jau ir beidzies, nemaz vēl īsti nesācies.

Tādēļ viņš nemaz nebija pārsteigts, kad pēc četrdesmit piecām minūtēm zvanīja telefons. Viņu lūdza ierasties TV sabiedrības CBA galvenajā mītnē Ņujorkā. Pārsteidza tikai tas, ka lūgums bija nācis no Kroforda Slouna.

Kā Pārtridžs labi dzirdēja, Slouns tikko varēja valdīt balsi. Pēc apsveicināšanās vārdiem viņš sacīja:

-Man ir izmisīgi vajadzīga tava palīdzība, Harij. Leslijs un Čaks ir noorganizējuši darba grupu, kas strādās divos līmeņos. Daļa reportieru ik dienas sniegs ziņojumus ēterā, bet otra daļa nodarbosies ar dziļu un pamatīgu izmeklēšanu. Kad man vaicāja, kuru es gribētu par šīs otrās grupas vadītāju, man bija tikai viena vēlēšanās lai tas būtu tu.

Pārtridžs sajuta, ka vēl ne reizi, bet viņi ar Slounu bija pazīstami jau daudzus gadus, viņi nav bijuši tik tuvi. Viņš atbildēja:

-Turies, Krof! Es izlidošu ar nākamo lidmašīnu.

-Paldies, Harij. Vai ir kāds, ar ko tu īpaši vēlētos strādāt kopā?

-Jā. Sadabū man Ritu Ābramu viņa ir kaut kur Minesotā. Lai viņa dodas uz Ņujorku. Un arī Minu Van Kānu.

-Ja viņu te nebūs vēl pirms tevis, tad ļoti drīz pēc tam. Vēl kādu?

Pārtridžs ātri apsvēra, tad teica:

-Man vajadzīgs Tedijs Kūpers no Londonas.

-Kūpers? -Slouna balsī bija jaušams apmulsums, bet tad viņš atcerējās. Vai tas ir tas, kas mūsu nodaļā veica pētniecības darbu?

-Tieši tā!

Tedijs Kūpers, divdesmit piecus gadus vecs anglis, bija no tiem, ko savā dzimtenē snobi dēvē par «kieģeļceltu universitāšu audzēkņiem». Tajā pašā laikā viņš bija arī dzīvespriecīgs koknijs, kas ar lieliem panākumiem varētu spēlēt galveno lomu filmā «Es un mana meitene». Pēc Pārtridža domām, viņam bija ģeniālas spējas pārvērst parastu meklēšanu par aizrautīgu kriminālizmeklēšanu un, pamatojoties uz iegūtajiem faktiem, izdarīt viedus secinājumus.

Pārtridžs bija sastapis Kūperu, kad strādāja Eiropā. Tedijs tolaik bija BBC[11] bibliotēkas jaunākā bibliotekāra amatā. Pārtridžu bija sajūsminājis tas jaunatklājēja gars, ar kādu Kūpers bija veicis dažu labu viņa uzdevumu. Drīz pēc tam Pārtridžs panāca to, ka Kūpers dabūja labāk apmaksātu darbu CBA Londonas birojā ar lielākām perspektīvām.

-Uzskati, ka viņš ir tavā rīcībā, -Slouns apsolīja. Viņš ar nākamo konkordu izlidos no Londonas.

-Ja tu esi spējīgs atbildēt, Pārtridžs teica, es gribētu tev uzdot dažus jautājumus man šis tas pa ceļam jāapdomā.

-Protams. Kādi tie būtu?

Sekoja gandrīz tie paši jautājumi, ko bija jautājis FIB speciālaģents Haveloks. Vai bijuši draudi?… Vai ir kāds personisks ienaidnieks?… Neparedzēti atgadījumi?… Vai ir kādas aizdomas par to, kas to izdarījis?… Vai zināms vēl kaut kas, par ko nestāstīja ziņās?

Šos jautājumus vajadzēja uzdot, bet visas atbildes bija noliedzošas.

Vai tad tiešām tev nekas tāds nenāk prātā? Pārtridžs bija neatlaidīgs. Varbūt kāds sīkums, ko tu vienkārši neesi pamanījis, bet kam varētu būt kāds sakars ar to, kas noticis?

-Pašreiz man gan nekas tāds nenāk prātā, -Slouns atteica. Bet es padomāšu.

Nolicis klausuli, Pārtridžs turpināja kravāties. Vēl pirms Slouna zvana viņš bija sācis kravāt savu ceļasomu, ko bija izkravājis tikai pirms stundas.

Viņš piezvanīja uz Air Canada aviokompāniju un rezervēja sev vietu lidmašīnā, kas 14.45 izlido no Toronto Pīrsona starptautiskās lidostas. Ņujorkas Lacļuardia lidostā tā nosēdīsies 16.00. Pēc tam viņš pa telefonu izsauca taksometru un palūdza to piebraukt pēc divdesmit minūtēm.

Tad viņš uzšņāpa zīmīti Vivienai. Viņš saprata, ka Viviena būs vīlusies, un ari viņš pats labprāt būtu palicis. Zīmītei viņš pievienoja dāsnu čeku dzīvokļa remontam, par ko viņi no rīta bija vienojušies.

Kad viņš redzamā vietā bija nolicis zīmīti un čeku, atskanēja durvju zvans taksometrs paziņoja par ierašanos.

Pēdējais, ko viņš, ejot uz durvīm, redzēja, bija uz plaukta noliktās biļetes rītdienas Mocarta koncertam. Viņš bēdīgi nodomāja, ka tās tāpat kā citas neizlietotas ieejas kartes un ielūgumi viņa dzīvē visprecīzāk raksturo televīzijas žurnālista nenoteikto dzīvesveidu.

Air Canada kompānijas boingā 727, kas bez nosēšanās lidoja tieši uz Ņujorku, vietas bija tikai tūristu klasē. Pasažieru bija maz, un Pārtridžs savā rindā sēdēja viens pats, bez kaimiņiem. Viņš bija apsolījis Slounam, ka jau ceļā uz Ņujorku papūlēsies sakoncentrēties domās attiecībā uz nolaupīšanu un CBA Ziņu nodaļas izmeklēšanas grupas darba virzieniem. Taču viņa rīcībā esošā informācija bija tik niecīga, ka ar to nekā nevarēja pasākt. Tā ka pēc kāda laika viņš meta šai nodarbei mieru un, palūdzis vodku ar toniku, pievērsās pavisam citām domām. Viņš pūlējās tikt skaidrībā par savu attieksmi pret Džesiku.

Gadu gaitā, kas bija aiztraukušies pēc Vjetnamas kara, viņš bija sevi pieradinājis pie domas, ka Džesika pieder pagātnei reiz viņš to bija mīlējis, bet tagad viņi viens otram bija zuduši, vismaz viņa bija zudusi viņam. Daļēji šī pārliecība bija pašiedvesmas rezultāts tādējādi Pārtridžs mēģināja savākties, radīt barjeru nožēlai, ko viņš nevarēja ciest.

Taču tagad, kad Džesika bija briesmās, viņš sev atzinās, ka viņa viņam nozīmē tikpat daudz kā iepriekš. Ieskaties patiesībai acīs tu taču joprojām viņu mīli. Jā, mīlu. Un nevis kā atmiņu ēnu, bet kā īstu, dzīvu, vitālu sievieti.

Tāpēc, neskatoties uz to, kāda būs viņa loma Džesikas meklēšanā Slouns taču sacīja, ka tā būs galvenā Harijs Pārtridžs zināja, ka mīlestība palīdzēs viņam tikt uz priekšu, stimulēs viņu; tāpat viņš arī zināja, ka paturēs savas jūtas slepenībā, ka mīlestība, neredzama citiem, degs viņā pašā.

Un tad viņš sev uzdeva vēl vienu jautājumu, labi zinādams, ka tas radies no dīvainās humora izjūtas, kas viņā mājoja: vai es esmu negodīgs?

Negodīgs pret ko? Protams, pret mirušo Džemmu.

Ak, sirdsmīļā Džemma! Vēl šorīt, kad viņš bija domājis par to reizi, kad nespēja raudāt, Pārtridžā gandrīz ielauzās atmiņas par viņu. Bet viņš tās aizgainīja prom, neticot, ka varēs to izturēt. Bet tagad atmiņas par Džemmu bija klāt. «Viņa arvien atgriezīsies,» viņš domāja.

Dažus gadus pēc Vjetnamas kara un vairākiem citiem grūtiem uzdevumiem,CBA Ziņu nodaļa norīkoja Pārtridžu par savu korespondentu Romā. Tur viņš nodzīvoja gandrīz piecus gadus.

Visu TV kanālu reportieri darbu Romā uzskatīja par lielisku. Dzīves līmenis tur bija augsts, izdevumi ne lielāki kā citās lielpilsētās, un, kaut gan Ņujorka pastāvīgi viņa dzīvi iegrožoja, dzīve te plūda klusa un mierīga.

Gatavojot reportāžas par vietējiem notikumiem un šad tad dodoties pat tālos izbraukumos, Pārtridža darba sterā ietilpa arī Vatikāns. Tāpēc viņš vairākas reizes lidoja ar pāvesta lidmašīnu, pavadot pāvestu Jāni Pāvilu II viņa daudzajos ceļojumos.

Vienā tādā lidojumā viņš iepazinās ar Džemmu.

Pārtridžu vienmēr uzjautrināja tas, ka nezinātāji pieņem, ka pāvesta lidmašīnā valda atturīga etiķete. Patiesībā tā nebija. Preses nodaļā, kas atradās lidmašīnas aizmugurē, dzīve parasti sita augstu vilni. Gandrīz vienmēr notika iedzeršanas, jo dzērienus varēja dabūt par brīvu un bez ierobežojumiem, un garajos nakts lidojumos arī seksuālas dabas izpriecas nebija nekas neparasts.

Kāds korespondents reiz Pārtridžam teica, ka pāvesta lidmašīnai, tāpat kā Dantes «Ellei», ir vairāki līmeņi no elles līdz debesīm. (Kamēr pāvestam nebija savas personiskās lidmašīnas, viņš lidoja ar jebkuru, taču iekšējais iekārtojums parasti bija līdzīgs.)

Lidmašīnas priekšgalā pāvestam bija prāva kabīne ar gultu un diviem sēdekļiem, reizēm pat trim.

Nākamajā sekcijā lidoja pāvesta svīta viņa ārlietu ministrs, daži kardināli, ārsts, Sekretārs un sulainis. Aiz barjeras atradās telpa bīskapiem un zemākiem garīdzniekiem.

Tad nāca kabīne dāvanām, kur pāvests novietoja savos ceļojumos saņemtās dāvanas. Kā likums tā parasti bija milzīga un bagātīga dāvanu kaudze.

Un beidzot nāca pati pēdējā lidmašīnas kabīne žurnālistiem. Sēdekļu izkārtojums te bija tāds pats kā tūristu klasē, taču ar pirmklasīgu apkalpošanu, ar daudzām stjuartēm, izcilu ēdienu un vīniem. Arī žurnālistiem te tika pasniegtas bagātīgas dāvanas. Parasti tās dāvināja aviokompānija, visbiežāk Alitalia.

Ja runā par pašiem žurnālistiem, tad parasti izveidojās ļoti normāla profesionāļu grupa starptautiskas klases laikrakstu, radio un televīzijas reportieri, pie kam pēdējos pavadīja arī viņu uzņemšanas grupas. Tie bija cilvēki ar normālām interesēm un normālu attieksmi, lai gan reizēm viņiem varbūt piemita par maz godbijības.

Lai gan neviens TV kanāls to neatzītu, bet viņiem patika, ja reportieri, kas pavadīja pāvestu, nebija īpaši nopietni pieslējušies nevienai reliģiskajai konfesijai. īsti reliģisks reportieris — no tā viņi baidījās iesniegs reliģiski pārsātinātu reportāžu. Veselīgi skeptiķi viņiem patika labāk.

Šajā ziņā ar Hariju Pārtridžu nebija nekādu problēmu. Kādus septiņus gadus pēc tam, kad viņš bija pavadījis pāvestu, Harijs ļoti apbrīnoja televīzijas reportāžu, ko 1987. gadā sagatavoja CBA TV kanāla reportieris Džads Rouzs. Viņš aplūkoja pāvesta Jāņa Pāvila II viesošanos Losandželosā. Savā komentārā Rouzs ļoti veiksmīgi bija pratis sabalansēt reālos faktus ar pamatīgu devu skepticisma.

Pasaules mediju galvaspilsētai Holivudai šis ir debesu sūtīts notikums. Karalisko kāzu krāšņums un amerikāņu futbola kausa izcīņas kaislības tas viss kopā ar tūkstošiem cilvēku, turklāt vēl zvaigzne no pasaules lielākās studijas… Kosmosa ēras tehnoloģija un dramatiski skati šādas lietas Jānis Pāvils apjūsmo, un operatori viņu gluži vienkārši mīl.

[Pāvests] tiek pasniegts meistarīgi un kontrolēti. Viņš runā daudz, bet viņu reti uzrunā. Vienīgā reize, kad reportieriem atļauj uzdot jautājumus, ir lidojuma laikā… Mediju apjūsma ir bijusi neizsmeļama. Pāvesta apmeklējums ir kļuvis par elektronisku notikumu, kādus mēs piedzīvojam bieži, un ir katoļi, kas jautā, vai starp to un televīzijas izrādi ir kāda atšķirība?

Teoloģija un tehnoloģija tā ir spēcīga savienība, un Jānis Pāvils to izmanto tā, kā neviens cits pāvests līdz šim. Pasaule skatās, bet šī Lielā Vēstītāja svarīgākais jautājums ir vai mēs klausāmies?

Rouzam bija pilnīga taisnība, Pārtridžs kavējās atmiņās, par to īso brīdi, kad pāvests lidojuma laikā atbildēja uz žurnālistu jautājumiem. Patiesībā, ja nebūtu bijis šī īsā jautājumu un atbilžu brīža, nekad nebūtu noticis tas, kas viņam notika ar Džemmu.

Tas bija viens no pāvesta Jāņa Pāvila II garākajiem ceļojumiem viņš devās apmeklēt vismaz duci valstu Centrālamerikā un Kārību apkaimē, un tam tika izmantota Alitalia aviosabiedrības lidmašīna DC-IO. Viņi bija lidojuši visu nakti, un nākamajā rītā kādas divas stundas pirms nolaišanās pāvests bez brīdinājuma parādījās žurnālistu sekcijā. Viņš bija ģērbies kā parasti baltā sutanā ar balto, apaļo cepurīti galvā un brūnām sandalēm kājās, kuras viņš apmainīja pret citiem apaviem tikai mises laikā.

Viņš izskatījās iegrimis domās, kad apstājās blakus Harija Pārtridža sēdeklim. Preses nodalījumā iedegās TV kameru gaismas; daži reportieri sagatavoja ierakstam magnetofonus.

Pārtridžs piecēlās un, cerēdams iesaistīt pāvestu sarunā, ko pēc tam būtu vērts iesniegt CBA ziņām, laipni apvaicājās: Vai labi gulējāt, jūsu svētība?

Pāvests pasmaidīja un atteica:

-      Tikai dažas.

Apmulsis Pārtridžs pārvaicāja:

-     Tikai dažas, jūsu svētība? Tikai dažas stundas?

Pāvests neatbildēja, tikai viegli pašūpoja galvu. Lai arī Jānis

Pāvils bija lielisks valodu zinātājs, viņa angļu valoda dažkārt bija gramatiski nepareiza. Pārtridžs ar pāvestu būtu varējis .sarunāties ciešamā itāļu valodā, bet šis ieraksts bija paredzēts CBA skatītājiem.

Viņš nolēma uzdot jautājumu, kam lielāks sakars ar žurnālistiku. Jau vairākas nedēļas tika apspriests jautājums par iespējamo pāvesta vizīti Padomju Savienībā.

-   Jūsu svētība, vai jūs vēlaties doties uz Krieviju? Pārtridžs jautāja.

Šoreiz atbilde bija skaidra:

-     Jā.

Tad pāvests piebilda:

-     Poļi, krievi viņi visi ir vergi[12] Bet tie visi ir mani ļaudis.

To pateicis, izvairīdamies no citiem jautājumiem, pāvests

pagriezās un aizgāja uz savu kabīni.

Reportieru vidū izcēlās murdoņa jautājumi un minējumi bija dzirdami vairākās valodās. Alitalia stjuarti, kas gatavoja brokastis, pārtrauca darbu un uzmanīgi klausījās. Kāds no preses grupas vaicāja:

-      Vai jūs dzirdējāt, ko viņš teica vergi!

Pārtridžs pameta acis uz savu operatoru un skaņu inženieri. Abi pamāja. Skaņu inženieris teica:

-     Mēs to ieskaņojām.

Kāds cits atgrieza atpakaļ magnetofona lenti. Vārds vergi skanēja pavisam skaidri.

Kāds angļu ziņu biroja reportieris domīgi sacīja:

-      Viņš domāja slāvi. Viņš pats ir slāvs, un tas saskan.

-    Jā, bet vergi skan nolādēti labāk! kāda cita balss iebilda.

Tā bija. Arī Pārtridžs to zināja. Sī vārda iekļūšana ēterā saceltu kājās visu pasauli, tas varētu radīt starptautisku incidentu, domstarpības starp Kremli, Varšavu un Vatikānu. Tas pāvestam varētu kļūt par šķērsli un sabojāt viņa triumfālo ceļojumu.

Pārtridžs starp žurnālistiem bija viens no vecākajiem un pieredzējušākajiem, viņa viedokli parasti uzklausīja. Daži no kolēģiem gaidīja, ko viņš darīs.

Pārtridžs brīdi pārdomāja. Šis bija interesants atgadījums, un tādi pāvesta ceļojumos reti gadījās. Otra tāda vairs nebūs. Viņa skeptiķa puse ieteica šo atgadījumu likt lietā. Un tomēr… arī skeptiķis nedrīkstēja noliegt vienkāršu pieklājību. Un daudziem viņa profesijā vārdkopa žurnālista ētika vēl kaut ko nozīmēja.

Izlēmis, Pārtridžs skaidri un saprotami, tā, lai visiem būtu dzirdams, teica:

-      Viņš domāja slāvi. Tas .ir skaidrs. Es šo ierakstu neizmantošu.

Cita viedokļa nebija, nebija arī nekādas vienošanās. Taču vēlāk izrādījās, ka neviens no klātesošajiem reportieriem šo ierakstu nebija izmantojis.

Reportieri un operatori atgriezās savās vietās, un stjuarti turpināja gatavot brokastis.

Kad tika atnesta Pārtridža paplāte, uz tās atradās kaut kas īpašs, kā citiem nebija stikla vāzīte ar vienu rozi.

Viņš paskatījās uz augšu un ieraudzīja smaidošu stjuarti glīti pašūtā zaļi melnā uniformā. Viņš to iepriekš jau dažas reizes bija ievērojis un zināja, ka kolēģi viņu sauc par Džemmu. Bet acumirklī viņam aizrāvās elpa no viņas tuvuma, un viņš nespēja izteikt ne vārda.

Un uz mūžu, bet it īpaši bezcerīgas vientulības reizēs, viņš atcerējās Džemmu tādu, kāda viņa bija šajā burvīgajā brīdī. Viņai bija divdesmit trīs gadi, skaisti, spoži, melni mati, brūnas, spridzīgas acis. Un viņa bija iemīlējusies dzīvē kā smaržīga puķe agrā pavasara rītā zaļā, saules apspīdētā pļavā.

Juzdamies neparasti neveikli, viņš pamāja uz rozi. Vēlāk viņš uzzināja, ka Džemma to bija nočiepusi no pāvesta kabīnes.

-     Kāpēc man vienam? — viņš tad vaicāja.

Viņa pasmaidīja un, izrunājot vārdus ar maigu itāļu akcentu, teica:

-     Tāpēc, ka jūs esat labs un jauks cilvēks. Jūs man patīkat.

Pat viņam pašam viņa atbilde likās muļķīga un banāla:

-     Arī jūs man patīkat.

Vai nu banāla, vai ne, bet šajos pāris mirkļos sākās viņa lielā mīlestība uz Džemmu.

Tikai īsi pirms Air Canada aviosabiedrības lidmašīnas nolaišanās Ņujorkā Lacļuardia lidostā Pārtridža domas atgriezās tagadnē. Viņš lidmašīnu atstāja pirmais un ātrā gaitā izsoļoja cauri Lagardijas lidostas ēkai. Tā kā viņam bija tikai rokas bagāža, nevajadzēja lieki kavēties, un līdz CBA Ziņu ēkai viņš nokļuva ar taksometru.

Pārtridžs vispirms devās uz Čaka Insena kabinetu, bet tas izrādījās tukšs. Vecākais producents no Pakava puses sauca:

-Sveiks, Harij! Čaks pašlaik ir Krofa preses konferencē. Mēs to ierakstām lentē. Tu to varēsi noskatīties.

Pārtridžs piegāja pie Pakava, un producents piebilda:

-     Starp citu, ja tev vēl tas nav pateikts, Krofs šodien nevadīs Ziņu pārraidi. Tā kā tev nāksies šovakar uzņemties Vakara ziņu diktora pienākumus.

4

Medelīnas gangsteru slēptuvē pie Hakensakas Migels visu vakaru klausījās radiostaciju, kas raidīja ziņas. Vienlaikus visa grupa skatījās portatīvā televizora pārraides visas stāstīja par Slouna ģimenes nolaupīšanu.

Par spīti lielajai interesei un rūpīgi veiktajai notikušā analīzei, bija skaidrs, ka pagaidām nekādu panākumu nav; nolaupītāju personības un nolaupīšanas iemesli joprojām nebija noskaidroti. Tiesībsargājošiem orgāniem nebija zināms, kur slēpjas nolaupītāji un kur atrodas viņu upuri. Daži raidījumi pauda viedokli, ka pašreiz viņi ir jau tālu prom no Ņujorkas. Citos raidījumos izskanēja mājieni, ka aizdomīgie automobiļi esot apstādināti un aizturēti pat Ohaijo un Virdžīnijas štatos, tāpat uz Kanādas robežas. Policijai tādā veidā izdevās apcietināt vairākus noziedzniekus, taču nevienam no viņiem nebija nekāda sakara ar Slouna ģimenes nolaupīšanu.

Visi raidījumi stāstīja par nissan pikapu, ar kuru bandīti it kā esot aizbraukuši. Tātad pikaps, ko Karloss bija atstājis Vaitpleinzā, līdz šim vēl nav atrasts. Karloss pirms pāris stundām veiksmīgi bija atgriezies Ilakensakā.

Migels un pārējie komandas locekļi, lai arī saprata, ka policija viņus meklē visā Ziemeļamerikas teritorijā un līksmot vēl ir stipri par agru, tomēr ar zināmu atvieglojuma sajūtu nopūtās. Apzinoties, ka briesmas vēl nebūt nav pāri. Migels noteica diennakts dežūras. Arī pašreiz Lūiss un Hulio ar automātiem rokā riņķoja ap māju, cenšoties turēties tās ēnā.

Migels labi apzinājās, ka, ja viņu slēptuve tiks atklāta un ja policijas operatīvās vienības viņus ielenks, diez vai kādam izdosies izglābties ar veselu ādu. Šajā sakarā viņš jau bija devis stingrus norādījumus: neviens no gūstekņiem nedrīkst palikt dzīvs viņi jānogalina. Tagad šajā pavēlē tika izdarīts viens vienīgs labojums trīs upuri divu vietā.

No visām TV programmām Migelu visvairāk ieinteresēja CBA Nacionālo vakara ziņu izlaidums. Viņu pārsteidza tas, ka, pretēji iedibinātajai tradīcijai, ziņu pārraidi nevadīja Krofords Slouns, bet gan cilvēks vārdā Pārtridžs. Migelam šķita, ka viņš to jau kaut kad agrāk ir redzējis. Tiešajā ēterā tika noraidīta ari intervija ar Slounu un pēc tam ari preses konferences" videoieraksts.

Preses konferencē piedalījās liels skaits laikrakstu, radio un televīzijas reportieru, un tos pavadīja filmēšanas un skaņu ierakstu brigādes. Tā notika kādas citas CBA ēkas konferenču zālē. Visi sēdekļi bija aizņemti, telpa bija stāvgrūdām pilna, daudzi stāvēja kājās.

Nekāda iepazīstināšana nebija vajadzīga, un Slouns sāka ar īsu uzrunu. Viņš pāris vārdos pastāstīja par šoku un neziņas stāvokli, kādā viņš pašreiz atrodas, un lūdza masu saziņas līdzekļu pārstāvjus un visus tos, kas kaut ko zina par viņa sievas, dēla un tēva atrašanās vietu vai par nolaupītājiem, nekavējoties par to paziņot. Viņš pastāstīja, ka CBA ziņu ēkā ir ierīkota WATS[13] telefonu centrāle, kurā jau darbojas operatori un pārraudzības personāls.

Kāds sauca:

-Jūs nespēsiet atkauties no dažādu muļķu zvaniem.

-    Ar to mums jāsamierinās, Slouns atteica. Mums ir vajadzīga vismaz viena konkrēta informācija. Kādam kaut kur tā noteikti ir.

Savas uzstāšanās laikā Slounam divas reizes nācās apklust, lai saņemtos un runātu tālāk. Pa to laiku zālē valdīja līdzjūtības pilns klusums. Losangeles Times korespondents nākamajā dienā Slouna uzstāšanos nodēvēja par «cēlu un iespaidīgu šajā traģiskajā atgadījumā».

Slouns paziņoja, ka atbildēs uz jautājumiem.

Sākumā jautājumi bija līdzjūtības pilni. Bet, kā jau varēja sagaidīt, drīz nāca arī nopietni un asi jautājumi.

Kāda Associated Press korespondente jautāja:

-Vai jūs pieļaujat domu, un daudzi jau izsaka šādu minējumu, ka jūsu ģimeni nolaupījuši ārzemju teroristi?

Slouns papurināja galvu.

-Par to vēl ir pāragri spriest.

-Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, AP korespondente iebilda. Es jautāju, vai jūs pieļaujat domu par šādu iespēju?

Slouns padevās:

-Jā, es pieļauju iespēju, ka tā varētu būt.

Kāds reportieris no Ņujorkas vietējā TV kanāla uzdeva preses konferencēs visbiežāk jautāto jautājumu:

-   Kā jūs sakarā ar to jūtaties?

Kāds novaidējās, un Slouns jautātājam gribēja atcirst:

-    Un kā, pie velna, justos jūs?

Taču viņš savaldījās un atteica:

-Es ļoti ceru, ka tā nav.

Sirms reportieris, kas savā laikā bija atstājis CBA, lai pārietu uz CNN ziņām, pavicināja gaisā Slouna grāmatas eksemplāru.

-    Vai jūs vēl tagad ari parakstāties zem tā, kas šajā grāmatā teikts, ķīlnieki ir uzskatāmi par nolemtiem cilvēkiem, viņu dienas ir skaitītas? Un nekad nedrīkst uzsākt sarunas ar teroristiem un nekad nedrīkst maksāt izpirkšanas naudu. Nekad!

Slouns šo jautājumu bija gaidījis un ari atbildēja:

-   Es nedomāju, ka cilvēks, kas atrodas šādā situācijā, kā pašreiz es, spēj objektīvi atbildēt uz šo jautājumu.

-Nu nē, Slouna kungs, CNN korespondents neatlaidās. Ja mēs būtu mainītās pozīcijās, jūs man uz šo jautājumu neļautu neatbildēt. Es šo jautājumu traktēšu citādāk vai jūs nožēlojat, ka tikāt tā rakstījis?

-Pašlaik, -Slouns atbildēja, -man ļoti žēl, ka šie vārdi tiek citēti, lai vērstos pret mani.

Kāds cits sauca:

-   Neviens pret jums nevēršas, bet tā vēl arvien nav atbilde uz jautājumu.

ABC apskata programmas reportiere griezīgā balsī iespiedzās:

-    Es domāju, ka jūs saprotat, ka izteikumi jūsu grāmatā daudziem Tuvo Austrumu ķīlnieku tuviniekiem darīja sāpes. Vai tagad jūs jūtat vairāk līdzcietības pret šiem cilvēkiem?

-    Es vienmēr esmu bijis līdzcietīgs cilvēks. Bet pašlaik es tiešām varbūt labāk saprotu šo cilvēku sāpes.

-    Vai jūs sakāt, ka jūsu uzskati šajā ziņā ir izrādījušies nepareizi?

-Nē, Slouns klusi atbildēja. -To es nesaku.

-Ja no jums prasīs izpirkšanas naudu, vai jūs kategoriski to atteiksieties maksāt?

Slouns bezspēcīgi pacēla rokas.

-Jūs gribat, lai es izsakos par kaut ko tādu, kas vēl nav noticis. Un to es nedarīšu.

Slounam nebūt nepatika šie jautājumi, bet viņš apzinājās, ka vēl nesen citās preses konferencēs ari viņš pats mēdza uzdot tikpat nepatīkamus jautājumus.

Žurnāla Newsday reportieri interesēja pavisam cits jautājums:

Nekas liels mums nav zināms par jūsu dēlu Nikolasu, Slouna kungs.

Tas ir tāpēc, ka mēs mūsu ģimenes privātās lietas neesam raduši afišēt. Godīgi sakot, uz to pastāv mana sieva.

Tagad šī vairs nav privāta ģimenes lieta, reportieris aizrādīja. Es uzzināju, ka Nikolass ir talantīgs mūziķis un kādu dienu varētu kļūt par koncertējošu pianistu. Vai tā ir taisnība?

Slouns zināja, ka citos apstākļos Džesika būtu atteikusies par šo jautājumu runāt. Bet šajā preses konferencē viņam bija uz to jāatbild.

Mūsu dēls mīl mūziku jau no bērnu dienām. Viņa skolotāji apgalvo, ka viņam ir labas perspektīvas. Vai viņš kļūs par labu pianistu, vai par ko citu rādīs laiks.

Kad jautājumi sāka apsīkt, Leslijs Čipingeims piecēlās un paziņoja, ka preses konference beigusies.

Slounu tūliņ ielenca žurnālisti, kas gribēja paspiest viņa roku un novēlēt veiksmi. Tikko tas bija iespējams, viņš klusi nozuda.

Migels noskatījās visas ziņu programmas, izslēdza televizoru un ņēmās rūpīgi analizēt visu informāciju.

Pirmām kārtām, aizdomas nekrita ne uz Medelīnas karteli, ne uz «Zaigojošo ceļu». Pašreizējā momentā tas bija liels pluss. Otrām kārtām, ne mazāk svarīgi bija tas, ka neviens nezināja, kā viņš izskatās un kā izskatās pārējie seši nolaupīšanas organizatori. Ja vien varas iestādēm būtu izdevies iegūt šīs ziņas, tās, nenoliedzami, būtu jau darītas zināmas atklātībai.

Migels nonāca pie secinājuma, ka tas viss viņa turpmāko rīcību dara mazāk bīstamu.

Migelam bija vajadzīga nauda, un, lai to dabūtu, šovakar vajadzēs piezvanīt pa telefonu un norunāt tikšanos pie Apvienoto Nāciju Organizācijas ēkas vai kaut kur tās tuvumā.

Prāvu naudas summu pārskaitīšana uz Savienotajām Valstīm jau no paša sākuma izrādījās sarežģīta lieta. «Zaigojošajam ceļam», kas finansēja šo operāciju, Peru naudas bija diezgan. Grūtības sagādāja peruāņu likumu «apiešana ar līkumu» un naudas ievešana Ņujorkā amerikāņu dolāros. Šie likumi regulēja valūtas maiņu, bet vajadzēja paturēt noslēpumā, no kurienes un caur kādām bankām šī nauda pārskaitīta.

Ar visu to ļoti veiksmīgi un atjautīgi tika galā kāds «Zaigojošā ceļa» un kreiso spēku atbalstītājs, kas ieņēma augstu posteni Limas banku sistēmā. Viņa starpnieks Ņujorkā bija Peru diplomāts un Peru ANO sūtņa pirmais palīgs.

Operācijas sagatavošanai Sendero un Medelīnas kartelis bija piešķīruši 850 000 dolāru lielu summu. Tajā ietilpa: samaksa operācijas dalībniekiem, izdevumi transportam un uzturēšanās nauda, izdevumi slepenās mītnes īrēšanai, sešu automobiļu iegādei, medicīnas aprīkojuma iegādei, zālēm un zārkiem, slepenās aģentūras finansēšana Mazajā Kolumbijā Kvīnsā, samaksa par ieročiem, komisijas nauda par naudas pārskaitīšanu Peru un Ņujorkā, kā arī prēmija Amerikas bankas kalpotājai. Turklāt te vēl bija jāpierēķina izdevumi gūstekņu pārvešanai no ASV uz Peru ar privāto lidmašīnu.

Gandrīz visu naudu, ko viņi notērēja Ņujorkā, Migels saņēma skaidrā naudā no ANO darbinieka. .

Tas notika tādējādi, ka Limas baņķieris slepeni pārvērta «Zaigojošā ceļa» maksājumus ASV dolāros 50 Q00 dolāru vienā reizē. Tad viņš šo naudu pārskaitīja uz Ņujorkas banku, kas atradās Dāga Ilameršelda laukumā blakus ANO ēkai, kur šī nauda tika noguldīta uz Peru misijas ANO speciālā rēķina. Par šī rēķina esamību zināja tikai Ilozē Antonio Salaverijs, kam bija paraksta tiesības un kas bija Peru sūtņa ANO uzticības persona, un arī bankas pārziņa vietniece Helga Eferena. Šo rēķinu viņa apkalpoja pati personiski.

Hozē Antonio Salaverijs arī bija viens no «Zaigojošā ceļa» slepenajiem atbalstītājiem, taču tas viņu netraucēja saņemt komisijas naudu par veiktajiem pakalpojumiem. Helga gulēja ar naudkāro Salaveriju, un abi, nemaz neatpaliekot no ANO diplomātiskās elites, dzīvoja visai plaši šis spožais dzīvesveids nekādi nebija samērojams ar viņu oficiālajiem ienākumiem.

Tieši tādēļ viņiem nebija nekādu iebildumu piepelnīties slepenās starpniekoperācijās.

Katru reizi, kad Migelam bija vajadzīga nauda, viņš piezvanīja Salaverijam un nosauca vajadzīgo summu. Viņi sarunāja tikšanos nākamajā vai aiznākamajā dienā parasti ANO ēkas tuvumā, bet reizēm arī kādā citā vietā. Šo dienu laikā Salaverijs paguva pieslānīt portfeli ar naudu. Migels to savāca un gāja prom.

Taču viena lieta Migelu darīja nemierīgu. Reiz Salaverijs bija izpļāpājies: sak, kaut arī viņš nezinot, kam paredzēta šī nauda un kur slēpjas Migels un viņa kompānija no Medelīnas karteļa, viņš tomēr nojaušot, kas šiem padomā. Migels saprata, ka Peru notikusi informācijas noplūde. Te gan vairs nekas nebija līdzams, taču tikšanās reizēs ar Salaveriju Migels nezaudēja modrību.

Arī pašreiz Migels uzmeta skatu līdzās esošajam mobilajam telefonam. Viņš gandrīz padevās kārdinājumam uzgriezt telefona numuru, taču apzinājās, ka to nedrīkst darīt jāiet uz ielas un jāzvana no telefonautomāta. Kafejnīcā astoņu kvartālu attālumā no šīs vietas bija telefonautomāts, no kura viņš jau iepriekš bija zvanījis. Viņš paskatījās pulkstenī bija 19.10. Ja paveiksies, viņš noķers Salaveriju mājās, viņa dzīvoklī Manhetenas centrā.

Migels uzvilka vējjaku un ātri devās uz priekšu, vērojot, vai apkaimē nenotiek kaut kas aizdomīgs. Bet viss bija kā parasti.

Viņa domas atgriezās pie Kroforda Slouna preses konferences, ko raidīja televīzija. Migelu bija ieinteresējusi Slouna grāmatas pieminēšana, kurā, spriežot pēc visa, tika runāts par to, ka nekad nedrīkst maksāt izpirkuma naudu: «ķīlnieki jāupurē principa pēc». Migels pirmo reizi dzirdēja par šo grāmatu, un acīmredzot par to nezināja arī ne Medelīnas kartelī, ne «Zaigojošajā ceļā». Lai gan diez vai šī informācija spētu ietekmēt viņu lēmumu Slouna ģimenes nolaupīšanā. Tas, ko cilvēks raksta publikācijas dēļ, bieži vien nesakrīt ar to, kā viņš rīkojas un ko izjūt reālajā dzīvē. Starp citu, tagad tam nebija nekādas nozīmes.

Preses konferencē atklājās vēl viens interesants fakts: izrādās, šis mocošo [14] , šis draņķa Slouna pēctecis gatavojas kļūt par koncertējošu pianistu. Migels šo detaļu noglabāja dziļi apziņa, jo intuīcija viņam teica priekšā, ka reiz tā var noderēt.

Sasniedzis kafejnīcu, viņš ievēroja, ka tajā ir tikai daži cilvēki. Viņš devās kafejnīcas dziļumā, kur bija telefonautomāts. Migels uzgrieza ielāgoto numuru. Pēc trim garajiem signāliem Salaverijs nocēla klausuli.

-Hallo, viņš sacīja ar spēcīgu spāņu valodas akcentu.

Migels trīs reizes, kā viņi bija norunājuši, viegliņām piesita klausules mikrofonam ar nagu. Tad viņš klusi sacīja:

-    Rīt no rita. Piecdesmit stabus. Viens stabs nozīmēja tūkstoti dolāru.

Viņš dzirdēja, ka Salaverijs strauji ievelk elpu. Viņa sarunbiedra balsī bija dzirdams izbīlis:

-^Estas loco?[15] kāpēc zvani šovakar? Kur tu esi? Vai šo sarunu kāds nevar noklausīties?

Migels nicinošā tonī pajautāja:

-    Vai tev tiešām šķiet, ka es esmu pendejo?[16] *

Tobrīd viņam galvā iešāvās doma, ka Salaverijs ir sasaistījis viņu ar šodienas notikumu tātad satikties ar viņu ir bīstami. Taču nebija citas izejas. Migelam bija vajadzīga nauda, lai nopirktu zārku Angusam Slounam, un bija jau vēl arī citas vajadzības. Turklāt Migels zināja, ka Ņujorkas kontā vēl ir prāvs naudas žūksnītis, un, pirms doties projām no Amerikas, viņš daļu no tās gribēja iebāzt savā kabatā. Migels bija pārliecināts, ka pie Hozē Antonio Salaverija netīrajiem pirkstiem ir pielipis daudz vairāk nekā tikai komisijas nauda.

-    Rīt mēs nevaram satikties, Salaverijs sacīja. Tas ir daudz par ātru, lai sadabūtu naudu. Tev nevajadzētu…

-jCallate![17] neliec man velti kavēt laiku! Migels sažmiedza klausuli, mēģinot nomierināties, bet vēl arvien runādams klusi, lai citi kafejnīcas apmeklētāji nedzirdētu. Tā ir pavēle! Rīt no rīta piecdesmit stabiem jābūt kā bankā! Es piebraukšu, kā parasti, ap pusdienas laiku. Ja tu šo lietu iegāzīsi, pats zini mūsu kopējie draugi tev par to galviņu neglaudīs, bet rokas viņiem ir garas diezgan.

-Nē, nē! Lai viņi nesatraucas, -Salaverijs ātri nomurmulēja. Draudi par Medelīnas karteļa atriebību bija vērā ņemami. -Es pacentīšos.

Ar pacenšanos vien nepietiks. Līdz rītam, Migels asi atcirta. Tad viņš nolika klausuli un izgāja no kafejnīcas.

Hakensakas midzenī visi trīs gūstekņi joprojām gulēja bezsamaņā, un viņus rūpīgi uzmanīja Sokorro. Kā Baudeljo bija licis, viņa visu nakti papildināja propofola daudzumu. Viņa uzmanīja reakciju un visu pierakstīja. īsi pirms saullēkta Baudeljo pamodās no miega. Apskatījis Sokorro pierakstus, Baudeljo atzinīgi pamāja un pats pārņēma gūstekņu aprūpi.

Migels, kas, nemiera mocīts, bija slikti gulējis, jau agri no rīta ieslēdza televizoru. Ziņu pārraidēs Slounu nolaupīšana vēl arvien bija sensācija numur viens, lai arī nekāda jauna informācija nebija pienākusi.

Drīz pēc tam Migels pateica Lūisam, ka pulksten 11.00 viņi ar katafalku brauks uz Manhetenu.

Katafalks bija grupas sestā mašīna, tā bija palietots kadiljaks, bet labā stāvoklī. Līdz šim tas bija lietots tikai divas reizes, bet pārējo laiku automašīna atradās aiz mājas. Bandas locekļi katafalku bija nosaukuši el angel negro -melnais eņģelis. Katafalka grīda, uz kuras parasti novietoja zārku, bija izklāta ar lakotu palisandra koku. Grīdā bija iebūvēti gumijas ritenīši, lai zārks vieglāk slīdētu. Katafalka sienas un griesti bija iztapsēti ar zilu samtu.

Sākumā Migels katafalku bija iecerējis izmantot tikai pēdējam braucienam uz lidostu pirms izlidošanas uz Peru; taču tagad viņš bija izlēmis, ka šis ir vismazāk bīstamais transportlīdzeklis. Pārējās vieglās automašīnas un kravas automobilis pārāk ilgi visiem ir bijušas acu priekšā, kad notika izsekošana Lārčmontā. Pilnīgi iespējams, ka kāds tās ir ievērojis, un policijas rīcībā jau ir to apraksts.

Laiks bija sabojājies, lietus gāza kā no spaiņa un to dzina mežonīgas vēja brāzmas, bet debesis bija apmākušās svina krāsā.

Lūiss apsēdās pie stūres, un no Ilakensakas viņi izbrauca pa apkārtceļiem, vairākas reizes mainīja virzienu un divas reizes apstājās, lai pārliecinātos, vai kāds neseko. Lūiss brauca ļoti uzmanīgi, jo slapjie ceļi bija slideni, un arī uz priekšu redzamība bija apgrūtināta logu tīrītāji netika galā ar lietus šaltīm. Pa Ņūdžersijas krastu gar lludzonas upi viņi aizbrauca līdz Vīhokenai, tad ienira Linkolna tunelī un 11.45 iebrauca Manhetenā.

Abi -Migels un Lūiss bija tumšos uzvalkos un aizsējuši kaklasaites kā jau klājas braucējiem katafalkā.

Izbraukuši no tuneļa, viņi devās uz austrumiem pa Četrdesmito ielu. Stiprā lietus dēļ viņi vilkās pa pilsētas ielām gliemeža ātrumā. Mašīnas burtiski spiedās vienotrai virsū. Migels vēroja kājāmgājēju pūli, kas brida pa nelīdzenajām ietvēm.

Braukšana katafalkā pa Ņujorkas ielām viņu uzjautrināja. No vienas puses šis kadiljaks noteikti bija pārāk uzkrītošs šādam braucienam. No otras puses tas uzdzina respektu. Iepriekšējā ielu krustojumā ceļu policists bija apturējis satiksmi, lai viņi varētu tikt cauri.

Migels arī ievēroja, ka cilvēki uzmet acis katafalkam un ātri novēršas. Šādu rīcību viņš atcerējās novērojis arī iepriekš. Un viņam ienāca prātā doma, ka tās varētu būt bailes no nāves, no lielā tukšuma. Viņam pašam no nāves nebija bail, lai gan viņš arī negrasījās savu dzīvību atdot lēti.

Bet kādu citu iemeslu viņam bija grūti iedomāties. Viņiem garām steidzās daudz cilvēku -tik tuvu, ka varēja katafalku ar roku aizsniegt. Un nevienam no viņiem pat prātā nevarēja ienākt, ka šajā kadiljakā sēž divi no visvairāk meklētajiem kriminālnoziedzniekiem visā valstī, cilvēki, kas tikko bija pastrādājuši noziegumu, kas bija kļuvis par aktuālu visas nācijas mērogā. Šī doma Migelu bija ieintriģējusi. Tā bija nomierinoša doma.

Viņi nogriezās uz ziemeļiem, uz Trešo avēniju. Netālu no Četrdesmit ceturtās ielas Lūiss piestāja malā un izlaida Migelu. Uzsitis apkakli, lai izsargātos no lietus un asā vēja, viņš gāja uz ANO ēku, līdz kurai bija atlikuši divi kvartāli. Lai ko viņš šurpceļā bija domājis par katafalku, piebraukt tajā pie ANO ēkas viņš neriskēja. Lūisam tika dots rīkojums pabraukāt pa pilsētu un pēc stundas atgriezties šajā pašā vietā. Pēc tam viņam bija jābrauc šurp katru pusstundu, kamēr viņš sagaidīs Migelu.

Uz Četrdesmit ceturtās ielas stūra Migels no kāda ielu tirgoņa nopirka lietussargu, bet stiprajā vējā tas nebija lietojams. Pēc dažām minūtēm viņš pārgāja pāri Pirmajai avēnijai, un viņa priekšā atradās Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas ēkas baltā fasāde. Lietus dēļ karogi bija noņemti, un daudzie tukšie kāti skuma vientuļi un pamesti. Pagājis garām čuguna žogam, Migels izgāja cauri delegātiem paredzētajai ejai un pa kāpnēm nonāca hallē, caur kuru apmeklētāji iekļuva ēkā. Migelam bija tukšas rokas, un viņš veikli izgāja cauri caurlaides telpai, bet citiem vajadzēja uzrādīt apskatei līdznestās somas un saiņus.

Lielajā zālē uz soliem sēdēja apmeklētāji, kuru sejas un apģērbs pilnā mērā simbolizēja pašas ANO spilgto daudzveidību. Tur sēdēja kāda bolīviete ar katliņu galvā, bet viņai blakus maza meitenīte spēlējās ar baltu rotaļu jēriņu. Blakus sēdēja vecs, salīcis vīrs ar turbānu galvā. Bet divi bārdaini izraēļi strīdējās, izklājuši sev pa vidu kaut kādus dokumentus. Bija manāmi arī daži baltādaini amerikāņi vai briti.

Nepievēršot gaidītājiem nekādu uzmanību, Migels devās uz priekšu,_kur uz durvīm bija liels uzraksts: EKSKURSIJAS APMEKLĒTĀJIEM. Blakus durvīm stāvēja Hozē Antonio Salaverijs ar piebāztu koferīti rokā.

«Zebiekste kas zebiekste,» nodomāja Migels, vērodams Salaverija kalsnējo seju, kailo galvvidu un šauro ūsu svītriņu padegunē. Peruāņu diplomāts, kas parasti turējās ļoti pašpārliecināti, tagad izskatījās norūpējies un sašļucis.

Viņi viens otram gandrīz nemanāmi pamāja, tad Salaverijs, izmantojot savas diplomāta pilnvaras, pieveda Migelu pie Informācijas biroja un piereģistrēja viņu ar izdomātu vārdu. Migelam tika izsniegta apmeklētāja caurlaide.

Viņi izgāja cauri galerijai ar kolonnām -cauri stikla sienai varēja redzēt dārzu un Istriveras upi. Uzbraukuši ar eskalatoru nākamajā stāvā, viņi devās uz Indonēzijas atpūtas telpu, kas bija paredzēta tikai diplomātiem un viesiem.

Lielajā, iespaidīgajā telpā, kur mēdza uzņemt valstu vadītājus, atradās vērtīgi mākslas priekšmeti. Tur bija arī daļa no Mekas svētā Kābes aizkara tas bija noausts no melna auduma, caurausts ar zelta un sudraba pavedieniem.To bija dāvinājusi Šauda Arābija. Uz tumši zaļa paklāja gaumīgi un racionāli bija izvietoti baltas ādas krēsli un sofas, tādēļ telpā vienlaikus apspriesties varēja vairākas grupas, cita citu netraucējot. Migels un Salaverijs apsēdās kādā nomaļā stūrītī.

Uzmetis skatu pretī sēdošajam Migelam, Salaverijs nicinoši savilka plānās lūpas.

-Es taču tevi brīdināju: šurp nākt ir bīstami! Jau tāpat mēs pārāk daudz riskējam.

-Un kas tad te ir tik riskants? Migels mierīgi pavaicāja. Viņam vajadzēja noskaidrot, cik daudz šis glumiķis zina.

-    Idiots! It kā tu pats nezinātu! Televīzija un citi masu saziņas līdzekļi par to vien skandina par to, ko jūs esat pastrādājuši, par šiem cilvēkiem, ko jūs esat nolaupījuši. Federālās izmeklēšanas birojs un policija visur dzen jūsu pēdas. Salaverijs drudžaini norija siekalas, tad satraukti pavaicāja:

-Kad jūs braucat prom? Kad visa kompānija taisās pazust no Štatiem?

-Pieņemsim, ka mēs patiešām braucam prom, bet kāpēc tev tas būtu jāzina? Kāda tev tur daļa?

-Tāpēc, ka Helga ir pārbijusies līdz nāvei. Un es arī.

Acīmredzot šis kretīns visu ir izpļāpājis savai padauzai no bankas. Tātad sākotnējā kļūmīte viņu drošības sistēmā ir kļuvusi lielāka, tagad tā jau ir kļuvusi par nopietnu draudu, ko nāksies novērst. Kaut arī neko precīzi Salaverijs nevarēja zināt, taču viņa idiotiskie minējumi tagad bija izšķīruši gan viņa paša, gan viņa piegulētājas likteni.

-   Vispirms gādā naudu, Migels teica, un pēc tam es tev atbildēšu.

Salaverijs ar šifra palīdzību atvēra savu koferīti un izvilka no tā biezu aploksni, aizlīmētu ar līmlenti. Tad viņš to pasniedza Migelam.

Migels atvēra aploksni, paskatījās uz naudu un atkal to ar līmlenti aizlīmēja.

-Vai tad tu naudu nepārskaitīsi? Salaverijs smīnēdams pajautāja.

Migels paraustīja plecus.

Tu neuzdrīkstētos mani krāpt.

Tad viņš nevērīgā tonī apvaicājās:

Tātad tu gribi zināt, kad es un mani cilvēki no šejienes aizvāksimies?

-Jā, to es gribētu gan.

Kur tu un tava sieviete šovakar būsiet?

Manā dzīvoklī. Mēs esam pārāk satraukušies, lai kaut kur ietu.

Migels bija viesojies pie viņa un atcerējās dzīvokļa adresi.

Tur tad ari gaidiet, viņš teica. Es nevarēšu piezvanīt. Kāpēc to jūs uzzināsiet vēlāk. Šovakar pie jums ieradīsies mans cilvēks un pastāstīs visu, kas jūs interesē. Viņu sauc Plato. Kad viņš nosauks savu vārdu, droši varat vērt vaļā durvis.

Salaverijs enerģiski pamāja. Šķita, ka viņš ir nomierinājies.

Šis pakalpojums būs atlīdzība par to, ka tu man tik ātri sagādāji naudu, -Migels piebilda. Un viņš paņēma aploksni ar naudu.

-Paldies. Saproti, es nevēlos būt neapdomīgs…

-Es saprotu. Bet esiet šovakar mājās.

-Ak., mēs noteikti būsim.

Iznācis no ANO ēkas, Migels pārgāja pāri ielai un iegāja viesnīcālPlaza, kas piederēja ANO. Tās vestibilā blakus avīžu kioskam bija telefonautomāts.

Viņš uzgrieza sen ielāgotu numuru Kvīnsā. Kad vada otrā galā atskanēja balss, Migels zināja, ka ir piezvanījis uz savrupmāju Mazās Kolumbijas rajonā Džeksonheitā. Pēc skata šī savrupmāja atgādināja cietoksni. Migels pateica tikai dažus vārdus: viņš neminēja nevienu vārdu, tikai nodiktēja telefona numuru, no kura pašreiz zvanīja. Tad viņš nolika klausuli.

Viņš pacietīgi gaidīja pie automāta: divreiz pienāca kaut kādi cilvēki, bet viņš izlikās, ka pats zvana. Pēc septiņām minūtēm atskanēja zvans. Migclam tika paziņots, ka zvana no kāda cita telefonautomāta. Tātad viņu sarunu nevarēs ne atklāt, ne noklausīties.

Runājot ļoti klusi, Migels pastāstīja, ko vēlas. Otrs runātājs apliecināja, ka to nokārtos. Viņi noslēdza mutvārdu līgumu par sešiem tūkstošiem dolāru. Migels nosauca Salaverija adresi un piekodināja, ka, lai iekļūtu dzīvoklī, jālieto parole Plato. Viņš vēlreiz atgādināja:

-Tas noteikti jāizdara šovakar. Visam jāizskatās kā slepkavībai un pašnāvībai.

Viņam tika apsolīts, ka šīs instrukcijas tiks precīzi ņemtas vērā un izpildītas.

Tikšanās vietā Trešajā avēnijā Migels ieradās mazliet agrāk nekā pēc stundas. Dažas minūtes vēlāk piebrauca Lūiss.

Sēzdamies mašīnā un purinādams nost lielās lietuslāses, Migels Lūisam teica:

Braucam uz apbedīšanas biroju, uz to pašu, kur bijām pagājušo reizi. Vai atceries?

Lūiss pamāja un nogriezās uz austrumiem Kvīnsboro tilta virzienā.

5

Laikā, kad pasaule ir rāma, TV kanālu ziņu organizācijas līdzinās dusošiem milžiem.

To darbošanās jauda ir krietni vien zem simts procentu iedaļas, un daudzu pieredzējušu darbinieku vienkārši nav uz vietas.

Un tāpēc tad, kad pēkšņi atgadās kaut kas ievērības cienīgs, atkal uzrodas liels skaits piemērotu speciālistu.

Piektdienas rītā, dienu pēc Slouna ģimenes nolaupīšanas, CBA TV galvenajā ēkā tika uzsākta izmeklēšanas grupas formēšana. To vadīja Harijs Pārtridžs, bet par vecāko producenti tika norīkota Rita Ābrama.

Rita ieradās darba grupai atvēlētajās telpās īsi pēc astoņiem. Viņa bija izlidojusi no Minesotas uz Ņujorku iepriekšējā vakarā. Harijs Pārtridžs, kas nakti bija pavadījis Inter-Continental viesnīcas luksusapartamentos, ieradās tūliņ pēc tam. Šo numuru viņam bija noīrējusi TV.

Nekavēdams laiku, viņš jautāja:

-Vai ir kas jauns?

-Attiecībā uz nolaupīšanu nekā, Rita atteica. Bet pie Kroforda mājas ir sapulcējies milzīgs pūlis.

-   Kādā sakarā?

Abi atradās grupas apspriežu telpā, un Rita sēdēja, atgāzusies riteņkrēslā. Par spīti īsajam atvaļinājumam, viņa izskatījās atspirgusi un atguvusi dzīvīgumu un enerģiju. Nebija zudis arī viņas rotaļīgais cinisms, kas tā patika visiem, kas ar Ritu strādāja.

-     Šodien katram ir jāpabučo vismaz diktora gredzens. Viņa pielūdzēji, uzzinājuši, kur Krofs dzīvo, tagad pūļiem drāžas uz Lārčmontu. Viņu tur ir simtiem, ja ne tūkstošiem. Policija knapi tiek galā pašreiz viņi novieto uz ceļiem aizsargbarjeras.

-Vai tur strādā uzņemšanas grupa?

Protams. Puiši nodirnēja tur visu nakti. Es teicu, lai viņi sagaida, kamēr Krofs dosies uz darbu. Tad viņus nomainīs cita grupa.

Pārtridžs piekrītoši pamāja.

-     Visticamāk, ka nolaupītāji ir devušies prom no Lārčmontas uz kādu citu vietu. Tas nozīmē, ka arī darbības centrs ir pārvietojies, Rita teica. Taču katram gadījumam tur vēl pāris dienu vajadzētu padežurēt: varbūt uzpeld kaut kas jauns. Starp citu, varbūt tev kas cits ir padomā?

-Pagaidām nav, -Pārtridžs atteica un pēc klusuma mirkļa piebilda:

-    Vai tu zini, ka mums ir atļauts izvēlēties visspējīgākos darbiniekus?

-Tā man vakar vakarā paziņoja. Es esmu pieprasījusi trīs producentus: Normanu Džegeru, Airisu Iverliju un Kārlu Ouenu. Viņi drīz būs klāt.

-    Lielisks trijnieks. Pārtridžs visus trīs labi pazina. Tie bija labākie profesionāļi CBA.

-Es esmu sadalījusi arī kabinetus. Vai gribi apskatīt savu?

Rita izvadāja Pārtridžu pa pieciem kabinetiem, kas atradās ap apspriežu telpu. Pārtridžam un Ritai bija paredzēti atsevišķi kabineti. Vēl divas istabas, kurās tika ienesti rakstāmgaldi, bija paredzētas citiem producentiem, uzņemšanas grupām un palīgdienestiem viņi jau bija sākuši tur iekārtoties.

Pārtridžs un Rita sasveicinājās ar viņiem un atgriezās lielajā telpā apspriežu istabā lai turpinātu uzsākto sarunu.

-Es gribētu, sacīja Pārtridžs, lai mēs pēc iespējas ātrāk varētu aprunāties ar visiem mūsu grupas locekļiem. Mums tūdaļ jāķeras pie darba, lai sāktu sagatavot ziņu vakara izlaidumu.

Rita paskatījās pulkstenī. Tas rādīja 8.45.

-Es viņus sasaukšu kopā pulksten 10.00, viņa teica. -Tagad mums jāuzzina, kas notiek Lārčmontā.

-Esmu te dzīvojis visu mūžu, -sacīja Lārčmontas policijas seržants, bet kaut ko tādu neesmu piedzīvojis.

Viņš sarunājās ar FIB speciālaģentu Haveloku, kas tikko bija iznācis no Slouna mājas, lai pavērotu dīkdieņu pūli mājas priekšā. Līdz ar saullēktu pūlis bija audzis un audzis, un tagad visa iela mājas priekšā bija cilvēku pilna. Policija mēģināja viņus atvirzīt tālāk, lai atbrīvotu ceļu mašīnām, bet tas viņiem īsti neizdevās. Otiss Haveloks, kas Slouna mājā bija palicis pa nakti, sāka bažīties, ka Krofordam Slounam būs grūti no mājas izkļūt. Slouns pats pašlaik ģērbās.

Pie vārtiem drūzmējās televīzijas grupas un citi reportieri. Tajā pašā brīdī visas kameras pavērsās Haveloka virzienā un sāka birt jautājumi:

-Vai ir kaut kas zināms par nolaupītājiem?

-Kā Slouns turas?

-   Vai mēs ar Krofordu drīkstēsim aprunāties?

-   Kas jūs tāds esat?

Haveloks tikai purināja galvu un noraidoši vicināja rokas, sak, atbildes nebūs.

Aiz žurnālistu grupas stāvošie ļaudis bija mierīgi, lai gan Haveloka parādīšanās palielināja balsu murdoņu.

FIB aģents nelaipnā tonī pajautāja policijas seržantam:

-    Paklausieties, vai tiešām jūs nespējat atbrīvot ielu?

-Mēs mēģinām. Šefs lika novietot barjeras. Mēs apturēsim

satiksmi un laidīsim cauri tikai tos, kas te dzīvo, un tad lēnām arī pārējos izvadīsim ārā. Tam vajadzēs vismaz stundu. Televīzijas kameru dēļ šefs nevēlas nekādus starpgadījumus.

-    Vai zināt, no kurienes šie cilvēki atnākuši?

-   Es mazliet apvaicājos, seržants atteica. Vairums no viņiem nav no Lārčmontas. Viņi būs redzējuši ziņas un tagad grib redzēt ari pašu Slouna kungu. Visas apkārtējās ielas ir pilnas ar viņu mašīnām.

Sāka līt, bet ziņkārīgos skatītājus tas netraucēja. Vieni uzsita lietussargus, citi uzdēja mēteļu apkakles.

Haveloks atgriezās mājā. Tur nomocījies un drūms stāvēja Slouns.

-    Mēs dosimies no šejienes projām divās FIB mašīnās ar parastajiem numuriem. Jūs būsiet otrajā mašīnā, un es vēlos, lai jūs noliektos aizmugures sēdeklī, kamēr mēs ātri aizbrauksim no šejienes.

-Nekā nebija, -Slouns sasparojās. -Tie ir masu informācijas dienestu cilvēki, kas stāv vārtos. Es esmu viens no viņiem un nevaru atļauties drāzties garām tā, it kā būtu valsts prezidents.

-    Jā. bet uz ielas var būt arī tie, kas nolaupīja jūsu ģimeni. Haveloka balss kļuva asa. Kas zina, ko viņi mēģinās darīt? Viņi var jūs ari nošaut. Neesiet tāds nolādēts muļķis, mister Sloun. Un atcerieties, ka es atbildu par jūsu drošību.

Galu galā viņi vienojās par to, ka ieaicinās reportierus un uzņemšanas grupas hallē un sarīkos improvizētu preses konferenci. Ienākuši, žurnālisti apskatīja luksusa priekšmetiem pilno māju, daži ar redzamu skaudību. Jautājumi un atbildes vairumā atkārtojās no vakardienas, jo vienīgā ziņa bija tā, ka nolaupītāji nav ar Slounu sazinājušies.

Es jums nekā vairāk nevaru pastāstīt, Slouns beidzot teica. Man vienkārši nekā jauna nav, ko jums pavēstīt. Diemžēl…

Haveloks'demonstratīvi stāvēja Slounam blakus, neteikdams ne vārda, un beidzot reportieri, redzami neapmierināti ar ziņu trūkumu, sāka atstāt māju.

Un tagad, mister Sloun, Haveloks teica, tagad mēs brauksim prom tā, kā es jums teicu. Jūs būsiet noliecies otrās mašīnas aizmugures sēdeklī.

Slouns negribīgi piekrita.

Bet ši plāna izpildi izbojāja neparedzēts atgadījums.

Krofords Slouns iekāpa mašīnā tik ātri, ka tikai nedaudzi pirmajā rindā to ievēroja. Bet tie ziņu padeva tālāk. Baumas, ka Slouns ir otrajā mašīnā, izplatījās uguns ātrumā. Tajā pašā mašīnā aizmugures sēdeklī sēdēja arī Haveloks un kāds cits F1B aģents, kamēr Slouns atradās starp viņiem. Trešais F1B aģents sēdēja pie stūres.

Divi citi F1B aģenti brauca pirmajā mašīnā, un tās tūliņ uzņēma ātrumu.

Tā kā pūlis zināja, ka Slouns dodas projām, aizmugurējās rindas sāka spiesties uz priekšu, uzgrūžot priekšējās uz ielas. Tālāk notikumi strauji sekoja cits citam.

Pirmā mašīna pēc policista norādījuma brauca prom no Slouna mājas. Tā brauca lielā ātrumā, otra mašīna nopakaļ. Pirmās mašīnas priekšā pēkšņi uzradās cilvēku pūlis: cilvēki iepretī vārtiem no aizmugures tika stumti uz priekšu, un tagad viņi jau bija ielas vidū. Šoferis apjuka, ieraudzīdams cilvēkus tieši mašīnas priekšā. Viņš nospieda bremzes pedāli.

Citos apstākļos mašīna laikus būtu apstājusies. Bet, tā kā asfalts pēc nesenā lietus bija slapjš un slidens, mašīna tika pamesta sāņus. Riepām kaucot, atskanot dobjam kritienu troksnim un skaļām cilvēku vaimanām, mašīna ietriecās pūļa pirmajās rindās.

Otrajā mašīnā sēdošie, izņemot Slounu, kas neko nevarēja redzēt, aizturēja elpu, jo bija sagaidāms, ka ar viņiem notiks tas pats. Taču cilvēki metās pāri uz pretējo ielas pusi pūlis pašķīrās, un Haveloks, drūmi saraucis pieri, pavēlēja šoferim:

-Neapstājies! Brauc ātri prom!

Vēlāk aizstāvoties, Haveloks savu cietsirdīgo rīcību paskaidros šādiem vārdiem:

Viss notika ļoti ātri, es pat nepaguvu apdomāties un nolēmu, ka tas ir slēpnis.

Bet Krofords Slouns, sajutis ko nelāgu, pacēla galvu un paskatījās pa logu. Tajā brīdī televīzijas kamera tuvplānā uzfilmēja Slouna seju, bet tad tā turpināja uzņemt mašīnu, kas ātri traucās prom no notikuma vietas. Vēlāk šis videoieraksts tika demonstrēts ēterā, taču kā gan lai T V skatītāji būtu zinājuši, ka Slouns lūdza Haveloku atgriezties, bet tas bija palicis pie sava:

-Tur ir policija. Viņi izdarīs visu nepieciešamo.

Lārčmontas policija tiešām visu paveica godam, ļoti drīz ieradās vairākas ātrās palīdzības mašīnas. Kad ievainotos veda projām, atklājās, ka cietuši astoņi cilvēki -seši bija tikuši cauri ar nelieliem skrāpējumiem un zilumiem, bet divi bija smagi ievainoti. Vienam vīrietim izrādījās lauzta roka, bet kādai jaunai sievietei kāja tika tā sadragāta, ka to vajadzēja amputēt.

Citos apstākļos šis traģiskais incidents būtu palicis bez ievērības. Taču tam bija sakars ar Slouna ģimenes nolaupīšanu, un notikuma vietā bija daudz reportieru. Tādēļ masu saziņas līdzekļi to izbazūnēja pa visu valsti. Netieši daļa vainas gūlās uz Slouna pleciem.

CBA Londonas nodaļas pārstāvis Tedijs Kūpers ieradās Ņujorkā ar Concorde rīta lidmašīnu. Viņš nonāca izmeklēšanas grupas birojā īsi pirms 10.00 un vispirms pieteicās pie Pārtridža, tad pie Ritas. Visi trīs devās uz apspriežu telpu, kur sāka pulcēties grupas locekļi.

Pa ceļam Kūpers satika Slounu, kas arī tikai nupat bija ieradies un vēl arvien izskatījās satriekts par notikušo Lārčmontā.

Kūpers izskatījās jaunāks par saviem divdesmit pieciem gadiem, jo viņš bija kalsnējs un stiegrains, ar gariem, taisniem, brūniem matiem un bālu, pusaudža pinnēm klātu seju. Bet no viņa staroja milzīga pašapziņa un enerģija. Lai arī dzimis un audzis Londonā, viņš vairākkārt bija bijis Amerikā un labi pazina Ņujorku.

Krofordam Slounam viņš tūliņ noziņoja:

-    Man gaužām nepatīkami dzirdēt to, kas atgadījies ar jūsu kundzi un ģimenes locekļiem, mister S., bet neskumstiet! Tagad es esmu te, un es tos draņķus dabūšu rokā viens divi. Tas ir darbiņš, kas domāts tieši man.

Slouns, skatīdamies uz Pārtridžu, jautādams pacēla uzacis, sak, vai tu esi pārliecināts, ka mums šis putniņš tiešām vajadzīgs?

Pārtridžs vēsi atbildēja: Tedijs nekad nav mocījies ar mazvērtības kompleksu. Dosim viņam iespēju un paskatīsimies, kas notiks.

Šī saruna Tediju nelikās traucējam.

Vērsdamies pie Pārtridža, viņš teica:

-   Vispirms man ir jāiepazīstas ar faktiem un jāizpēta visi materiāli. Tad es aizkratīšos līdz Lārčmontai un apskatīšu

nozieguma vietu. Es gribu runāt ar visiem tiem aizvēsturiskajiem seskiem, ar katru no tiem, kas redzējis, kā tas notika. Nav taču jēgas čurāt pret vēju, šī lieta ir jāizpēta no pašiem sākumiem, un es to izdarīšu lieliski! Dari, ko uzskati par pareizu.

Pārtridžs bija ielāgojis Kūpera darba stilu.

-Mēs tev dosim divus palīgus, tu būsi atbildīgs par izmeklēšanu.

Abi palīgi jauns vīrietis un sieviete -atradās apspriežu telpā, un, gaidot, kamēr sapulce sāksies, Pārtridžs viņus iepazīstināja.

Kūpers ar viņiem sarokojās un teica:

-Šī jums būs lieliska iespēja redzēt, kā es strādāju, bērniņi. Bet nenervozējiet, es nepastāvu uz striktu ceremoniju. Jums mani tikai jāsauc par ekselenci un katru rītu jāklanās līdz zemei.

Abiem palīgiem viņš uzreiz iepatikās, un drīz visi trīs jau dedzīgi pārrunāja «notikuma hronoloģiju», kas jau atradās apspriežu telpā pie sienas. Šāds dēlis bija bijis visām meklēšanas grupām tajā hronoloģiskā secībā tiks ierakstīta katra detaļa, kam ir jelkāds sakars ar Slouna ģimenes nolaupīšanu. Pie citas sienas karājās otrs tikpat liels dēlis, uz kura bija rakstīts DAŽĀDI. Tajā tiks ierakstīta papildinformācija pieņēmumi un baumas, kas nez kur nez kā radušās. Saskaņā ar to, kā dotumi uz dēļa DAŽĀDI tiks precizēti, daļa no tiem pārceļos uz dēli NOTIKUMA HRļONOLOĢIJA.

Šiem dēļiem bija divkāršs uzdevums: pirmām kārtām, tie informēs visus darba grupas locekļus par esošo informāciju un jauniem notikumiem; otrām kārtām, tie uzskatāmi rādīs virzības ceļu uz mērķi, būs stimuls ideju apmaiņai, kas, kā pieredze jau neskaitāmas reizes apliecinājusi, varētu būt produktīva.

Tieši desmitos Rita Ābrama, pārtraukdama sarunu čalu, skaļi paziņoja:

Nu ko, draugi! Laiks ķerties pie darba.

Viņa sēdēja garā galda galā, viņai blakus Harijs Pārtridžs. Ienāca Leslijs Čipingeims un arī piesēda pie galda. Viņa un Ritas acis satikās, un viņi viegli uzsmaidīja viens otram.

Krofords Slouns apsēdās otrā galda galā. Viņš pagaidām negatavojās iesaistīties pārrunās un bija atzinies Harijam Pārtridžam:

-   Es jūtos pilnīgi bezpalīdzīgs kā rieksts bez kodoliņa.

Pie galda sēdēja arī tie trīs producenti, ko bija izvēlējusies

Rita. Vecākais no viņiem bija Normans Džegers, viņš bija CBA veterāns, kas TV ziņu darbu bija apguvis no pašiem pamatiem līdz virsotnei. Viņam bija maiga balss, novatora gars un lieliska izglītība, un tagad viņš strādāja par prestižās programmas «Kas slēpjas aiz virsrakstiem» producentu. Tas, ka viņš momentā tika iekļauts šajā darba grupā, liecināja par to, cik varens spēks šī grupa bija.

Blakus Džegeram sēdēja Airisa Tverlija divdesmitpiecgadīga spoža «zvaigzne» ziņu sagatavošanas darbā. Viņa bija trausla un glīta, beigusi Kolumbijās universitātes žurnālistikas skolu, viņai bija ass prāts un zibenīga reakcija. Klīda runas, ka reportiera darbā viņa savā pieejā un viltībā pārspējot Rasputinu.

Trešais producents Karls Ouens bija gatavais darbarūķis viņš bija slavens ar savu nenokausējamo darba sparu. Reizēm, kopā ar korespondentiem apstrādājot kādu sižetu, tas bija tieši viņš, kas uzsākto darbu noveda līdz galam, kad viņa kolēģi jau sen bija padevušies. Gadu ziņā viņš atradās starp Džegeru un Airisu īverliju, turklāt viņš nebija tik izdomas bagāts kā šie divi, toties teicami pārzināja darbu un kolēģi varēja rēķināties ar viņa pamatīgumu.

Otrajā rindā pie galda sēdēja Tedijs Kūpers un divi viņa palīgi, Vakara ziņu štata salicējs, Mins Van Kāns, kas bija norīkots par vadošo operatoru, un kāda sekretāre, kas vienlaikus būs arī šīs grupas administratore.

-    Un tā mēs visi zinām, kāpēc te esam sapulcināti, Rita lietišķā tonī atklāja sanāksmi. Mums jāizlemj, kā mēs strādāsim. Vispirms es pastāstīšu par grupas darba organizāciju. Tad Harijs pastāstīs par galvenajiem virzieniem, saskaņā ar kuriem mēs gatavosim raidījumus.

Rita paskatījās uz Krofordu Slounu galda galā.

-Krof, mēs te neesam nākuši teikt runas. Es domāju, ka neviens no mums par šo atgadījumu nav spējīgs runāt bez emocijām, un tev jau tāpat ir smagi diezgan. Bet es tev gribu pateikt ļoti vienkārši un visu klātesošo vārdā , ka tevis dēļ, tavas ģimenes dēļ un ari paši sevis dēļ mēs izdarīsim pat neiespējamo.

Citi grupas locekļi piekrītoši un līdzjūtīgi pamāja.

Slouns divreiz pamāja, mēģinādams pateikt: «Paldies!», bet viņa balss aizlūza.

-Sākot ar šo brīdi, mēs darbosimies divos līmeņos: pirmais -ilgtermiņa stratēģija, otrais ziņu izlaidumi ik dienas. Norman, viņa vērsās pie vecākā producenta, tu būsi ilgtermiņa projekta vadītājs.

-    Skaidrs.

-Airisa, tu gatavosi ikdienas ziņu izlaidumus, arī šīvakara raidījumu, bet to mēs apspriedīsim mazliet vēlāk.

Airisa Tverlija moži sacīja:

-Saprotu, un pirmais, kas man būs vajadzīgs, ir šīrīta notikuma videoieraksts, kas uzņemts pie Krofa mājas.

Slouns sarāvās un lūdzoši paskatījās uz producenti, bet Airisa izlikās to nemanām.

Tu to dabūsi, Rita apsolīja. Lente jau ir ceļā.

Trešajam producentam Ouenam Rita teica:

-   Kari, tev nāksies strādāt pie abiem projektiem vienlaikus pēc nepieciešamības. Un viņa piebilda: Es būšu pastāvīgā kontaktā ar jums visiem.

Tad viņa pievērsās Kūperam:

-Tedij, cik es noprotu, tu gribi braukt uz Lārčmontu?

Kūpers uzmeta viņai skatu un plati pasmaidīja.

-Tieši tā, mem. Es gribu parakt un izrakt, kā slavenais Šerloks H. Un piebilda, tagad jau vērsdamies pie visiem klātesošajiem:

Un šajā lietā es esmu izcils meistars.

-Tedij, -Pārtridžs beidzot nenovaldījās, -šajā telpā visi ir izcili meistari, tāpēc jau viņi te atrodas.

Ne nieka neapjukdams, Tedijs pasmaidīja.

-Tad es jūtos kā mājās.

-   Līdzko šī apspriede beigsies, Rita teica, Mins brauks uz Lārčmontu ar divām jaunām uzņemšanas grupām. Tu, Tedij, brauksi līdzi un iepazīsies ar mūsu Ņujorkas vietējās raidstacijas hronistu Bārtu Fišeru. Es visu esmu noorganizējusi. Fišers vakar pirmais paziņoja par notikušo. Viņš tevi pavadīs un iepazīstinās ar visiem, ar ko tu gribēsi aprunāties.

-Lieliski! To es atzīmēšu: man jāmakšķerē ziņas kopā ar Fišeru. [18]

Normans Džegers klusi bilda Karlam Ouenam:

-Rādās, ka, pirms vēl viss būs galā, es šo tipiņu nožņaugšu.

-Min, Airisa Tverlija teica, man ar tevi jārunā, pirms jūs dosieties uz Lārčmontu.

Mins, kura seja bija tikpat neizteiksmīga kā parasti, pamāja.

-Tā, tas nu būtu nokārtots, Rita teica. Un tagad vēl viena lieta raidījumu sagatavošana. Harij, tagad tava kārta.

-Mūsu pirmais pienākums ir uzzināt ko vairāk par nolaupītājiem. Kas viņi ir? No kurienes viņi nāk? Kādi ir viņu mērķi? Iespējams, ka viņi drīzumā mums paši to pastāstīs. Bet mums nav tiesību sēdēt un gaidīt. Šobrīd es jums vēl nevaru pateikt, kā mēs šo informāciju iegūsim, bet mūsu visu pienākums ir izvērtēt notikušo, apzināt jebkuru jaunu informāciju, ko saņemsim. Es vēlos, lai visi grupas locekļi iepazīstas ar visu, kas pašreiz ir mūsu rīcībā, un iegaumē detaļas. Te mums palīdzēs šie informācijas dēļi. Kad visi ar šiem faktiem būs iepazinušies, es gribu, lai katrs atsevišķi un mēs visi kopā šos datus izanalizētu. Kā rāda pieredze, tas var izrādīties ļoti svarīgi.

Pie galda sēdošie grupas locekļi uzmanīgi klausījās.

Bet viena lieta jau tagad ir pilnīgi skaidra. Šie cilvēki šie nolaupītāji noteikti kaut kur ir atstājuši pēdas. Pēdām jābūt lai arī cik rūpīgi viņi ir centušies tās slēpt. Mums tās jāatrod. Viņš pamāja Džegeram. Tas būs tavs pienākums, Norman.

-Skaidrs, Džegers atsaucās.

-Tagad pievērsīsimies īstermiņa projektam, tas ir, ikdienas ziņu izlaidumam. Airisa, par šīvakara ziņām. Es zinu, ka tu par to jau esi domājusi. Vai tev jau ir kāds plāns un pieturpunkti?

-Ja nebūs jaunu, dramatisku paziņojumu kā, piemēram, sazināšanās mēģinājuma no nolaupītāju puses, tad mums jāsāk ar to, ka tāda diemžēl nav. Tad mēs varētu turpināt ar šīrīta incidentu pie Krofa mājas. Tā kā šī ir pirmā pilnā diena kopš notikuma, mums būtu jāatkārto svarīgākais no vakardienas. Es noskatījos vakardienas ierakstu. Tas šķiet ļoti nesakarīgs. Šovakar mēs to varētu izdarīt labāk un pamatīgāk. Es arī gribētu vēlreiz intervēt dažus no Lārčmontas aculieciniekiem. Airisa ieskatījās piezīmēs. īpaši veco skolotāju Priscillu Rī, kas ir vērtīgs atradums. Iespējams, ka viņa un pārējie atceras vēl ko jaunu.

-Vai ir domāts ievietot arī kaut ko no ārpasaules?Džegers jautāja. Varbūt kaut ko no Vašingtonas?

-Jā, ļoti nelielu fragmentiņu no prezidenta telefonzvana, kur viņš izteica Krofam līdzjūtību, -Pārtridžs atbildēja. Un, ja vēl paliks laiks, tad vajadzētu ielikt ari dažas intervijas ar garāmgājējiem.

-    Bet neko no kongresa?

-Varbūt rīt, Pārtridžs atteica. Bet varbūt nekad. Katrs no kongresa gribēs iesaistīties un izrunāties. Viņš pamāja, lai Airisa turpina.

-   Un beidzot, viņa teica, mums būtu vajadzīga neliela saruna notikušā analīze ar kādu cilvēku, kas ir lietpratējs nolaupīšanas lietās.

-Vai tu jau tādu esi atradusi? Pārtridžs jautāja.

-   Vēl ne.

Karls Ouens ieklepojās.

-Es vienu tādu zinu. Viņu sauc Ralfs Salerno, un viņš ir pensionējies Ņujorkas policists, bet pašreiz dzīvo Neapolē, Floridā. Viņš lasa lekcijas kriminālistikā policistiem un ir sarakstījis arī vairākas grāmatas. Viņš daudz ko zina par nolaupīšanu. Es esmu viņu redzējis televīzijā. Viņš ir ļoti sakarīgs un gudrs vīrs.

-Labi, sameklēsim viņu, Airisa teica, paskatīdamās uz Pārtridžu, kas piekrītoši pamāja.

Leslijs Čipingeims piebilda:

-Sadarbosimies ar mūsu Neapoles TV kanālu, Kari, ja vien tas ir iespējams. Ja ne, apmaksājiet Salerno lidojumu uz Maiami.

-Jebkurā gadījumā, -Airisa piebilda, rezervējiet Harijam satelīta laiku šai intervijai.

-Es to tūliņ nokārtošu, Ouens teica un kaut ko atzīmēja.

Apspriede ilga vēl kādas piecpadsmit minūtes. Tad Rita ar pirkstiem pabungāja pa galdu.

-Man šķiet, ka nu ir gana runāts. Iesildīšanās ir beigusies. Sākas īstais darbs.

Svarīgo darbu jūklī atgadījās arī neliela ķibele.

Darba interesēs Harijs Pārtridžs bija izlēmis sīki par visu notikušo iztaujāt Krofordu Slounu. Pārtridžs uzskatīja, ka Slouns, kā tas bieži mēdz notikt sarežģītās situācijās, zina vairāk nekā pašam šķiet un ka ar prasmīgi uzdotu un mērķtiecīgu jautājumu palīdzību varētu izvilkt no viņa vēl kādus jaunus faktus. Slouns šai sarunai jau bija piekritis.

Kad pēc sapulces beigām Pārtridžs Slounam atgādināja par šo viņu norunu, negaidīti viņiem aiz muguras atskanēja kāda balss:

-Ja jums nav iebildumu, es arī labprāt pasēdētu un paklausītos. Varbūt arī es uzzinu ko jaunu.

Abi pārsteigumā pagriezās. Viņiem pretī stāvēja Otiss Haveloks. Viņš bija ienācis īsi pirms sapulces beigām.

-Tā kā jūs jautājat, Pārtridžs atteica, tad man ir gan iebildumi.

-Vai jūs gadījumā neesat misters F1B? Rita Havelokam jautāja.

-Vai to jūs jautājat analoģijas pēc ar mis Ameriku?draudzīgā tonī atjautāja Haveloks. Diez vai mani kolēģi būs ar to vienisprātis.

Ja runājam nopietni, jums vispār nav tiesību atrasties šajā telpā, Rita teica. Te aizliegts ienākt nepiederošām personām. Atļauja ir tikai darba grupas locekļiem.

Haveloku šis paziņojums nepatīkami pārsteidza.

-Manos pienākumos ietilpst atrast mistera Slouna ģimeni. Un bez tam -mēs taču runājam par nolaupīšanu, vai ne?

-Jā.

-Tādā gadījumā mēs mēģinām atrisināt kopēju uzdevumu meklējam mistera Slouna ģimeni. Un tādēļ viss, ko jūs atklāsiet, viss, kas tiks uzrakstīts uz šiem informācijas dēļiem, -un viņš uz tiem norādīja, -ir jāzina arī FIB.

Visi klātesošie, to skaitā arī Leslijs Čipingeims, zaudēja valodu.

-Tādā gadījumā, Rita teica, -tam jābūt abpusējam darījumam. Vai es tūliņ pat drīkstu uz FIB Ņujorkā norīkot korespondentu, lai viņš iepazīstas ar visiem jūsu atklājumiem?

Haveloks noraidoši papurināja galvu.

-Man žēl, bet tas nav iespējams. Daži ziņojumi ir slepeni.

-    Redziet nu!

-Paklau, puiši, -Haveloks juta, ka situācija saspringst, un pūlējās runāt savaldīgi. Acīmredzot jūs tā īsti labi joprojām nesaprotat, ka mums ir darīšana ar noziedzniekiem. Un katram, kam par to ir kaut kas zināms, saskaņā ar likumu par to ir jāziņo FIB. Pretējā gadījumā tiek pārkāpts likums.

Rita, kas bieži vien bija neiecietīga, sašutumā eksplodēja:

-    Pie velna, mēs taču neesam bērni! Mēs pastāvīgi veicam izmeklēšanu un zinām spēles noteikumus.

-Haveloka kungs, Pārtridžs piebilda, man ar FIB ir bieži nācies kopā strādāt -jūsu cilvēki ir slaveni ar to, ka nogrābj jebkuru informāciju, bet vietā nedod nekādu.

-FIB nav nekāda pienākuma kaut ko dot pretī, Haveloks iebrēcās. Mēs esam valdības organizācija, aiz mums stāv prezidents un kongress. Jūs te tagad mēģināt radīt konkurenci. Tad, lūk, lieciet aiz auss, ka, ja kāds mēģinās traucēt oficiālo izmeklēšanas gaitu, slēpjot informāciju, viņam tiks uzrādīta nopietna apsūdzība.

Čipingeims saprata, ka nu ir jāiejaucas.

-     Haveloka kungs, Ziņu nodaļas prezidents teica, es jums varu apgalvot, ka mēs nepārkāpjam likumu. Bet mums ir tiesības veikt izmeklēšanu tā, kā uzskatām par vajadzīgu, un reizēm mums tas ir izdevies labāk nekā jūsu «oficiālajai izmeklēšanai». Es pieļauju, ka te ir dažas nianses, bet nekādā gadījumā nedrīkst ignorēt korespondentu tiesības šī negadījuma izmeklēšanā, paturot slepenībā informācijas avotus likt tos uzrādīt drīkst tikai tiesa. Tā kā jūsu prasība attiecībā uz tiešu un absolūtu piekļūšanu jebkurai informācijai, kas ir mūsu rīcībā, nav nekas cits kā draudi mūsu brīvībai. Tādēļ man jums jāsaka, lai arī mēs priecājamies jūs redzēt te, visam ir robežas, svītra, ko jums nav tiesību pārkāpt, un tā ir, lūk, tur. Un viņš norādīja uz apspriežu telpas durvīm.

Lai notiek pēc jūsu prāta, ser, -Haveloks teica, taču es neesmu pārliecināts, ka ir tieši tā, kā jūs te man cenšaties iegalvot. Es ceru, ka jums nebūs iebildumu, ja es par notikušo ziņošu F1B.

-Man nav nekādu iebildumu. Es esmu pārliecināts, ka viņi man piekritīs.

Čipingeims gan neteica to, ka CBA, tāpat kā citas ziņu organizācijas, parasti pašas izlemj, kādas ziņas nodot FIB, pat ja tas šo visvareno biroju nokaitināja. Viņš zināja, ka arī pārējie Ziņu nodaļas darbinieki domā tāpat. Ja šai lietai būs kādas sekas, ar tām nodarbosies TV kanāla vadība. Ja tādas sekas vispār būs!

Kad Haveloks aizgāja zvanīt savai priekšniecībai, Čipingeims Ritai teica:

Sazinies ar apsardzi. Palūdz atslēgas no visām mūsu telpām un turi tās aizslēgtas.

Norobežojušies Pārtridža kabinetā un ieslēguši magnetofonu, Pārtridžs un Slouns uzsāka sarunu. Pārtridžs sāka ar jau sen zināmo, atkārtoja zināmos jautājumus, pūlēdamies uzzināt kaut ko konkrētu, bet tā arī neko jaunu nenoskaidroja. Beidzot Pārtridžs vaicāja:

Krof, iespējams, ka tu ar apziņas skrandām vai pat zemapziņā esi fiksējis kaut ko tādu, kādu sīkumu, kas tevī izraisa mīklainas asociācijas ar notikušo. Tas var būt kāds nieks, tīrais sīkums, kas izraisījis tevī neizpratni, bet nākamajā brīdī tu to jau vari būt aizmirsis,

-Tu jau man vakar to vaicāji, Slouns domīgi atteica. Viņa attieksme pret Pārtridžu pēdējo divdesmit četru stundu laikā bija stipri mainījusies. No vienas puses tā bija kļuvusi draudzīgāka. No otras Slouns vairs nejutās apdraudēts no Pārtridža puses, drīzāk viņš viņam arvien vairāk uzticējās. Dīvainā kārtā Slounu bija pārņēmusi cerīga sajūta, ka tikai ar Pārtridža palīdzību viņš atgūs Džesiku, Nikiju un tēvu.

-Es zinu, ka vaicāju, Pārtridžs teica, un tu apsolīji padomāt.

-   Ko lai saku; es vakar vakarā par to domāju, un, šķiet, ka kaut ko esmu izdomājis. Lai gan tās ir tikai miglainas nojausmas nekādas pārliecības man nav.

-Vienalga klāj vaļā, -Pārtridžs neatlaidās.

-    Pirms tam, kad tas notika, man bija tāda sajūta, it kā mani izseko. Saprotams, ka tas varēja man ienākt prātā jau pēc tam, kad es uzzināju, ka māja tiek novērota.

-Nenovirzīsimies no tēmas. Tātad tev liekas, ka tev sekoja. Kad un kur?

-Tā jau ir tā nelaime. Viss ir tīts tādā miglā, ka pilnīgi iespējams, ka tas viss ir tikai manas iedomas, ko izprovocējusi mana pienākuma apziņa: sak, man kaut kas jāatceras.

-Tu domā, ka tas ir tikai tavas iztēles auglis?

Slouns vilcinājās.

-Man šķiet, ka ne.

-Vai tu nevarētu par to pastāstīt mazliet sīkāk?

-Man ir sajūta, ka man sekoja, kad braucu mājās. Man ir ari kaut kāda netverama doma, ka kāds mani novēroja te, šajā ēkā. Kāds, kam te nevajadzēja būt.

-    Un cik ilgi tas viss vilkās?

-Varbūt kādu mēnesi, Slouns nodrebinājās. Es nevaru apgalvot, ka tās nav fantāzijas. Bet kāda tam tagad nozīme?

-   Es nezinu, atteica Pārtridžs. Bet es to pārrunāšu ar pārējiem.

Tūliņ pēc tam Pārtridžs pārrakstīja šo sarunu uz rakstāmmašīnas un piesprauda tekstu pie dēļa DAŽĀDI. Tad, atgriezies savā kabinetā, viņš ķērās pie tā saucamās apzvanīšanas.

Viņš atvēra savu piezīmju grāmatiņu, kurā bija ierakstīti visi paziņas, kas izkaisīti visā plašajā pasaulē; savulaik šie cilvēki bija viņam palīdzējuši un varbūt palīdzēs atkal. Tajā bija ierakstīti ari to cilvēku vārdi, kam Pārtridžs savulaik bija palīdzējis, sniedzot vajadzīgo informāciju. Ziņu bizness parasti summējās no debeta un kredīta. Nu bija pienācis laiks saņemt kredītu.

Iepriekšējā vakarā, pāršķirstot zilo piezīmju grāmatiņu, viņš bija sastādījis to cilvēku sarakstu, kam šodien vajadzēja piezvanīt. Te bija justīcijas ministrijas līdzstrādnieki, paziņas Baltajā namā, Valsts departamentā, Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, imigrācijas dienestos, Kongresā, dažās ārzemju vēstniecībās, Ņujorkas policijas pārvaldē, Kanādas karaliskajā zirgu policijā Otavā, Meksikas kriminālpolicijā, kāds dokumentālo kriminālromānu rakstnieks un advokāts, kas nodarbojās ar organizētās noziedzības lietu izpēti.

Pārtridžs runāja ļoti piesardzīgi un sarunu uzsāka tā: «Sveiki, te Harijs Pārtridžs. Sen neesmu jums zvanījis. Gribu uzzināt, kā jums klājas.»

Tad sekoja saruna par personiskām tēmām, kurā tika ievīti jautājumi par sievām vai vīriem, par mīļākajām vai mīļākajiem, par bērniem arī viņu vārdi Pārtridžam bija izrakstīti, un tikai tad viņš pievērsās vajadzīgajai tēmai: «Pašreiz es nodarbojos ar Slouna ģimenes nolaupīšanas lietu. Iespējams, ka jūs esat dzirdējis kādas runas šajā sakarā, vai varbūt jums pašam ir kāds viedoklis?»

Dažreiz jautājumi bija specifiskāki. «Vai jūs neesat dzirdējis kādas baumas, kurš varētu būt vainīgs?» «Vai jūs domājat, ka vainīgi varētu būt teroristi; ja tā, tad no kurienes?» «Vai klīst kādas baumas, pat visneticamākās?» «Vai jūs varētu apklausīties un tad man piezvanīt, ja ko uzzinātu?»

Šādas sarunas bija visai parasta lieta tā strādāja visi žurnālisti. Reizēm tas bija ļoti nogurdinoši un prasīja lielu pacietību. Reizēm izdevās kaut ko uzzināt, kādreiz informācija ienāca pēc zināma laika, un bieži vien nekad. Šodienas tālsarunas neieviesa nekādu skaidrību, lai gan visai interesanta saruna izvērtās ar advokātu, kas nodarbojās ar organizētās noziedzības lietu izpēti.

Pirms gada Pārtridžs bija viņam izpalīdzējis, vismaz tā domāja pats advokāts. Šī cilvēka meita, koledžas studente, Venecuēlā bija iekūlusies vētrainās orģijās, ko bija sarīkojuši narkomāni tenkas par to bija nokļuvušas masu informācijas līdzekļos Amerikā. Orģijās bija piedalījušies astoņi studenti, divi no viņiem miruši. CBA TV caur aģentūru Karakasā bija saņēmusi fotomateriālu no notikuma vietas. Tur bija arī dalībnieku fotoattēli, turklāt tuvplānā, un uz viena no tiem bija redzama šī advokāta meita aresta brīdī. Pārtridžs, kas tobrīd bija Argentīnā, izlidoja uz ziemeļiem, lai par šo atgadījumu sagatavotu reportāžu.

Ņujorkā meitenes tēvs kaut kādā veidā bija dabūjis zināt gan par to, ka tiek gatavota reportāža, gan arī par fotogrāfijām. Viņš pa telefonu uzmeklēja Pārtridžu un lūdza neminēt viņa meitas vārdu un nerādīt viņas foto: viņa esot visjaunākā grupā, līdz šim vēl nekad neesot iekūlusies līdzīgā ķezā, un šāds negods visas valsts mērogā izkropļošot viņas turpmāko dzīvi.

Uz to laiku Pārtridžs jau bija iepazinies ar fotomateriālu, zināja par meiteni un pats bija nolēmis neminēt viņu reportāžā. Taču, nevēlēdamies saistīt sev rokas, viņš aprobežojās ar solījumu, ka izdarīs visu iespējamo.

Vēlāk, kad advokāts pārliecinājās, ka CBA ziņās meitenes vārds netika minēts, viņš atsūtīja Pārtridžam čeku par tūkstoš dolāriem. Pārtridžs aizsūtīja čeku atpakaļ, pievienojis tam laipnu zīmīti. Kopš tā laika viņu ceļi nebija krustojušies.

Šodien, noklausījies Pārtridža teikto, advokāts viņu skarbi pārtrauca.

-   Es esmu jūsu parādnieks, bet zinu tikai tik daudz, cik rādīts televīzijā. Taču es esmu pilnīgi pārliecināts, ka maniem klientiem ar to nav nekāda sakara. Gar tādām lietām viņi rokas nesmērē. Tiesa, dažreiz līdz viņiem nonāk ziņas, kas citiem nav pieejamas. Tuvāko dienu laikā es piesardzīgi apjautāšos. Ja kaut ko izdosies noskaidrot, es jums zvanīšu.

Pārtridžam bija nojauta, ka šis cilvēks turēs vārdu.

Pēc stundas, apzvanījis apmēram pusi cilvēku no sava saraksta, Pārtridžs uztaisīja pārtraukumu un aizgāja uz apspriežu telpu pēc kafijas. Atgriezies, viņš darīja to, ko ik dienas dara katrs televīzijas ziņu darbinieks: rūpīgi izskatīja divus laikrakstus New York Times un Washington Post. Lielāko TV centru apmeklētājus vienmēr izbrīnī šī milzīgā avīžu grēda. Iemesls nebija tālu jāmeklē. Lai cik augstu savas ziņas vērtēja paši televīzijas reportieri, no senseniem laikiem viņos mājoja sajūta, ka ziņas patiesi kļūst par ziņām tikai tad, ja tās publicējušas Times vai Post.

Avīžu caurskatīšanu pārtrauca Čaka Insena spēcīgā balss.

-    Harij, es tev gribu paziņot šīvakara raidījuma plānu, viņš teica, ienākdams kabinetā. Redzi, mēs gribam šovakar likt pie darba divus diktorus. Puse raidījuma ir tava.

-   Kura puse, atsmēja Pārtridžs, priekšpuse vai pakaļpuse?

Insens atturīgi pasmaidīja.

-Kurš no mums gan zina, kura ir priekšpuse, un kura pakaļpuse. Jebkurā gadījumā, sākot ar šodienu, tu runāsi par visu, kas attiecas uz Slouna ģimeni: nolaupīšana atkal būs ziņu nagla, ja nu vienīgi pirms pārraides tiks nogalināts valsts prezidents. Krofs, kā parasti, vadīs pārējo programmas daļu. Redzi, mēs visi esam nolēmuši: neļausim neliešu bandai, lai kas arī viņi būtu, diktēt CBA savus noteikumus.

-Es esmu par, Pārtridžs atteica. Ceru, ka Krofs ari.

-   Godīgi sakot, šī ir Krofa ideja. Kā jebkuram karalim, arī viņam kļūst šķērma dūša, ja viņš nav uz troņa. Turklāt, ja viņš slēpsies, tas tāpat neko nelīdzēs. Jā, vēl kas: pašās ziņu pārraides beigās Krofs pats personiski grib teikt kādu vārdu -viņš grib pateikties tiem, kas atsūtījuši līdzjūtības telegrammas un vispār izteikuši līdzjūtību.

-Ekspromtā?

-Nu kā tad! Pašreiz jau trīs ziņu cilvēki to vaiga sviedros sacer!

Par spīti smagajam stāvoklim, Pārtridžs sāka smieties.

-Rādās, ka jūs abi pašreiz satiekat tīri labi.

-Jā, -Insens pamāja. Mums ir pamiers, kamēr šī lieta tiks atrisināta.

-    Un pēc tam?

-Dzīvosim redzēsim!

6

Gandrīz pirms mēneša, drīz pēc tam, kad Migels nelegāli iekļuva Savienotajās Valstīs, viņš mēģināja nopirkt zārkus divu gūstekņu pārvešanai uz Peru. Viss plāns tika izstrādāts jau krietnu laiku pirms viņa ierašanās, un Migels bija cerējis, ka izdarīs šo pirkumu ātri un nemanāmi cik tur tā darba. Taču izrādījās, ka tā vis nav.

Migels devās uz apbedīšanas biroju Bruklinā, kur viņš cerēja izmest tīklus plašākos ūdeņos, nevis griezties riņķī visu laiku vienā pleķītī Mazajā Kolumbijā, Kvīnsā, kas tolaik kalpoja viņam par atbalsta bāzi. Viņš izvēlējās iestādi, kas atradās netālu no Prospektparka tā bija eleganta, balta savrupmāja ar izkārtni Field's, kurai līdzās bija liela autostāvvieta.

Migels atvēra smagās ozolkoka durvis un iegāja hallēgrīdu tur sedza zeltains bēškrāsas paklājs, telpu greznoja lieli krāšņumaugi podos, bet sienas idilliskas ainavas. Tur Migels tika svinīgi sagaidīts viņam pretī iznāca kungs labākajos gados, tērpies melnā žaketē ar neļķi pogcaurumā, biksēs ar melnu un pelēku svītriņu, baltā kreklā un tumšā kaklasaitē.

-    Labrīt, ser,šis izcilais drēbniekmākslas paraugs teica. Es esmu misters Fīlds. Kā varu jums pakalpot?

Migels jau iepriekš bija iestudējis sakāmo:

-   Mani vecāki ir jau labi gados, un viņi jau laikus gribētu parūpēties par savu… hm… aiziešanu no dzīves.

Par sapratnes un līdzjūtības zīmi Fīlds nolieca galvu.

-    Saprotu, ser. Daudzi veci cilvēki mūža novakarē vēlas būt droši un pārliecināti par savu nākotni.

-Nūja. Tad nu mani vecāki gribētu…

-Atvainojiet, ser. Man šķiet, ka ērtāk aprunāties mēs varēsim manā kabinetā.

-    Labi.

Fīlds gāja pa priekšu. Viņi izgāja cauri iespējams, ka tas tā speciāli bija iecerēts vairākām istabām, kas līdzinājās saloniem: te bija dīvāni un krēsli, bet vienā istabā krēslu rinda, kas bija sakārtota nelaiķa izvadīšanai. Katrā istabā bija vaļējs zārks ar nelaiķi tā galva atdusējās uz kruzuļota spilvena, bet seja bija viegli nogrimēta. Tur bija arī dažu nelaiķu piederīgie, bet citas istabas šķita gluži tukšas.

īpašnieka kabinets atradās gaiteņa galā, rūpīgi apslēpts sērotāju acīm. Gluži kā ārsta kabinetā, te pie sienām karājās ielogoti diplomi. Atšķirība bija tikai tā, ka viens no tiem (izdaiļots ar violetu lenti) bija diploms par nelaiķu grimēšanu, bet otrs par balzamēšanu. Fīlds piedāvāja Migelam apsēsties.

-Vai drīkstu uzzināt jūsu vārdu, ser?

-Novāks, Migels sameloja.

-Nu ko, Novaka kungs, tad sāksim ar pašu galveno. Vai jūs vai jūsu vecāki jau esat izvēlējušies un nopirkuši vietu kapsētā?

-    Hm, vēl nc.

-Tad tas būtu nokārtojams pirmām kārtām. Mums par to nekavējoties jāparūpējas labas kapavietas iegāde kļūst arvien sarežģītāka. Saprotams, mēs te nerunāsim par kremāciju.

Migcls sāka kļūt nepacietīgs un papurināja galvu.

-    Nē. Es gribēju ar jums apspriest…

-Un tad aktuāls kļūst jautājums par jūsu vecāku reliģisko piederību. Kāds mācītājs vai priesteris būs vajadzīgs? Un ir vēl daudzi citi jautājumi, ko nāksies atrisināt. Un Fīlds Migelam pasniedza bukletu, kas atgādināja labi noformētu restorāna ēdienkarti. Tajā varēja atrast daudz dažādu apbērēšanas pakalpojumu ar visiem izcenojumiem: mirušā apmazgāšana, dezinficēšana, kosmētiskie pakalpojumi. 250 dolāru; līķa īpaša sapošana, ja tam izdarīta sekcija -125 dolāri; palīdzība dažādu veidlapu aizpildīšanā 100 dolāru; pilns apbērēšanas rituāls pieci tūkstoši deviņsimt dolāru. Te ietilpa arī maksa par krucifiksu nelaiķa rokās 30 dolāru. Par zārku bija jāmaksā atsevišķi, dārgākie maksāja divdesmit tūkstoši sešsimt dolāru.

-Es, godīgi sakot, esmu ieradies, lai painteresētos par zārkiem, -Migels teica.

-Saprotu. Fīlds piecēlās kājās. Lūdzu, sekojiet man.

Tagad viņš veda Migelu lejā pa kāpnēm uz pagrabu. Viņi iegāja telpā ar sarkanu paklāju uz grīdas -tur bija izlikti zārku paraugi. Fīlds sāka ar zārku, kas maksāja divdesmit tūkstošus.

-Šis ir mūsu labākais paraugs. Tas ir izgatavots no nerūsējoša tērauda, tam ir trīs dažādi vāki stikla, misiņa un polsterēta misiņa -un tie nesairs, nesairs un nesairs.

Zārka ārpusi klāja ļoti sarežģīti rotājumi, bet iekšpuse bija izklāta ar lavandas krāsas samtu.

-Bet vai jums nav kaut kas vienkāršāks? Migels vaicāja.

Viņi vienojās par diviem zārkiem viens bija lielāks, otrs mazāks; lielākais maksāja divi tūkstoši trīssimt dolāru, bet mazākais tūkstoš deviņsimt dolāru.

-    Mana māte ir miniatūra sieviete, Migels paskaidroja. Bet pie sevis nodomāja: «Augumā tieši tik liela kā vienpadsmitgadīgs puišelis.»

Tad Migels pievērsa uzmanību dažām rupji sanaglotām kastēm. Viņš par tām apjautājās Fīldam, un Fīlds paskaidroja:

-     Tie ir reliģioziem jūdiem, kas tiecas pēc vienkāršības. Šiem zārkiem apakšā ir izurbti divi caurumi, lai varētu īstenot Svēto rakstu vēlējumu no zemes tu esi ņemts, par zemi tev jāpaliek. Bet jūs taču neesat ebrejs?

Kad Migels noliedzoši papurināja galvu, Fīlds konfidenciāli pačukstēja:

-Godīgi sakot, tādā kastē es savus mīļos negribētu apglabāt. ļ

Abi devās atpakaļ uz kabinetu. Fīlds teica:

-Tagad mums vajadzētu pārrunāt visu pārējo. Sāksim ar vietu kapsētā.

-Tas nav nepieciešams, Migels teica. Es gribētu par šiem diviem zārkiem samaksāt un ņemt tos sev līdzi.

-Tas nav iespējams.

-    Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka tā nav pieņemts.

-Acīmredzot man jau sākumā vajadzēja jums paskaidrot, Migels sāka apjaust, ka tas nebūs tik vienkārši. Maniem vecākiem patiktu, ja zārki atrastos viņu mājā, lai viņi tos ik dienas varētu aplūkot un zināmā mērā pierastpie savām mūžamājām.

Fīlds apjuka.

-Tas tik tiešām nav iespējams. Mēs te nodarbojamies ja es tā drīkstu teikt ar visu «pakalpojumu kompleksu». Jūsu vecāki noteikti drīkst atbraukt un zārkus apskatīt, pat vairākkārt, ja tas nepieciešams. Bet zārkiem jāpaliek tepat līdz tam laikam, kad tie būs nepieciešami tā tas pie mums ir pieņemts!

-Bet vai jūs nevarētu izņēmuma…

-Nē, ser, nekādā gadījumā, par to nevar būt ne runas.

Migels saprata, ka sarunbiedra ieinteresētība sāk pārvērsties par aizdomīgumu.

-Paldies. Es visu apdomāšu un, iespējams, vēl atgriezīšos.

Fīlds Migelu pieklājīgi pavadīja līdz durvīm. Migelam ne prātā nenāca atgriezties. Viņš saprata, ka jau bez visa tā ir radījis šokējošu iespaidu.

Nākamajā dienā Migels apmeklēja vēl dažus apbedīšanas birojus, bet iznākums bija tāds pats neviens negribēja pārdot zārkus bez «pilna pakalpojumu kompleksa».

Tad Migels saprata, ka pieļāvis kļūdu, cenšoties darboties vienatnē, bez citu palīdzības. Viņš atgriezās Kvīnsā, Mazajā Kolumbijā. Pēc dažām dienām draugi ieteica viņam aizbraukt uz mazu, noplukušu apbedīšanas biroju Astorijā. Tur Migels iepazinās ar Alberto Godoju. Šis apbedīšanas birojs savā «greznībā» stipri atšķīrās no Fīlda kunga uzņēmuma šis bija paredzēts.daudz plānākiem naudasmakiem. Nevīžība bija jaušama arī īpašnieka personā.

Godojs bija resns plikpauris ar no nikotīna nodzeltējušiem pirkstiem un alkoholiķa uztūkušo seju. Arī viņš valkāja melnus svārkus un pelēksvītrotas bikses, bet šis apģērbs bija pamatīgi nospeķots. Viņš runāja piesmakušā balsī, ko laiku pa laikam pārtrauca smēķētājiem raksturīgs kāss. Sarunas laikā ar Migelu Godojs savā mazajā, piebāztajā kabinetā izsmēķēja trīs cigaretes pēc kārtas, aizdedzinot tās vienu pie otras.

-Mani sauc Novāks, un es esmu atnācis, lai šo to noskaidrotu, -Migels sacīja.

Godojs pamāja.

-Es zinu.

-Man ir divi vecāki jau pāri pusmūžam…

-A, tātad tā to tagad sauc?

Bet Migels neatlaidās un pacietīgi izstāstīja savu stāstāmo līdz galam; Godojs klausījās, un viņa sejā vīdēja garlaicība un neticība. Kad Migels bija beidzis, Godojs pajautāja tikai vienu vienīgu jautājumu:

-    Kā jūs maksāsiet?

-    Skaidrā naudā.

Godojs kļuva mazliet draudzīgāks.

-Nāciet man līdzi!

Arī te zārku paraugi bija izlikti pagrabā, tikai paklājs bija netīri brūns un izdilis. Arī zārku izvēle likās daudz mazāka nekā pie Fīlda. Migels ātri vien atrada divus piemērotus zārkus vienu lielāku, otru mazāku.

-Par standartizmēru zārku trīs tūkstoši dolāru, Godojs paziņoja. Bet par bērna zārku divi tūkstoši pieci simti.

Lai arī Migela stāstījumā vārds «bērna» netika pieminēts, tomēr zārku pārdevējs bija nokļuvis tuvu īstenībai, tādēļ Migels nolēma nesaasināt uzmanību uz šo vārdu. Viņš bija pārliecināts, ka kopējā summa pieci tūkstoši piecsimt dolāru vismaz divas reizes pārsniedz zārku reālo cenu, taču viņš bez ierunām samaksāja. Godojs pieprasīja vēl 454 dolārus kā nodokli Ņujorkas pilsētai. Migels samaksāja arī to, lai gan stipri šaubījās, vai pilsētas kase jelkad saņems šo naudu.

Atpakalgājienā Migels piebrauca nesen nopirkto GMC smago automobili iekraušanas vietā, un tur, Godoja pētīgo acuskatu pavadīti, abi zārki tika iecelti kravas kastē. Pēc tam Migels tos aizveda uz konspiratīvo dzīvokli Hakensakā, kur tie nu gaidīja savu pielietojumu.

Kopš tā laika bija pagājis mēnesis, un pašreiz Migels atkal bija ceļā uz Alberto Godoja apbedīšanas biroju, lai iegādātos trešo zārku.

Migels labi apzinājās, ka lieku reizi iegriezties apbedīšanas birojā ir bīstami. Viņš negribēja to darīt. Viņš atcerējās, ka Godojs it kā starp citu mazāko zārku bija nosaucis par «bērna». Nez vai Godojs, izdzirdis vakar ziņu par sievietes un bērna nolaupīšanu, būs spējis savilkt paralēles ar zārku iegādi? Diez vai taču Migeis arī apsvēra visus «par» un «pret». Bet lēmums pārvest arī trešo gūstekni uz Peru bija pieņemts, turklāt neviena cita, pie kā griezties, izņemot Godoju, nebija. Vajadzēja riskēt.

Apmēram stundu pēc tam, kad viņi bija aizbraukuši no ANO ēkas, Migels lika Lūisam apturēt katafalku kvartāla attālumā no Godoja apbedīšanas biroja. Migelam nācās atvērt lietussargu gāza kā no spaiņa.

Apbedīšanas biroja priekštelpā sekretāre pa selektoru vispirms sazinājās ar Godoju, tad lūdza viņu ieiet īpašnieka kabinetā.

Caur milzīgu cigarešu dūmu mākoni resnulis auksti blenza Migelam tieši virsū.

Tas atkal esat jūs. Jūsu draugi man netika ziņojuši par jūsu ierašanos.

Neviens par to nezina.

-Ko jūs vēlaties? Lai ari kādu iemeslu mudināts Godojs pirmajā reizē bija noslēdzis darījumu, bija skaidrs, ka šoreiz viņu pierunāt nebūs viegli viņš bija stipri aizdomīgs.

-Kāds pavecs draugs lūdza mani izdarīt viņam pakalpojumu. Viņš ieraudzīja tos zārkus, ko es nopirku saviem vecākiem, un viņam tā iepatikās šī ideja, ka viņš lūdza, vai es nevarētu…

Diezgan! Līdzās Godoja galdam stāvēja vecmodīgs spļaujamtrauks. Izņēmis cigareti no mutes, viņš tajā iespļāva.

Paklau, cienītais! Nekavēsim velti laiku: mēs abi lieliski zinām, ka tas viss ir tīrā pasaka. Es vēlreiz jautāju ko jūs vēlaties?

-Vienu zārku. Maksāju skaidrā kā pagājušo reizi.

Godoja ačteles beidza šaudīties un piezīdās Migela sejai.

Mani darījumi sokas tīri labi. Jā, reizēm es izlīdzu jūsu draugiem, un viņi izlīdz man. Un, lūk, ko es vispirms vēlos noskaidrot: vai pēc tam es nebūšu līdz ausīm sūdos?

-Viss būs kārtībā. Ar noteikumu, ka jūs beigsiet tiepties. Migels pacentās, lai viņa balsī ieskanētos draudi. Un tam bija vajadzīgais efekts.

Labi, zārks ir jūsu, -Godojs jau daudz pielaidīgāk teica. -Bet kopš pagājušās reizes cenas ir cēlušās. Zārks pieaugušam cilvēkam tagad maksā četrus tūkstošus dolāru.

Neatbildējis, Migels atvēra biezā papīra aploksni, ko viņš bija saņēmis no llozē Antonio Salaverija, un noskaitīja četrdesmit simtdolāru banknotes. Tās viņš pasniedza Godojam, kas teica:

-Un vēl divi simti piecdesmit nodoklim Ņujorkas pilsētai.

Migels, aizlīmēdams aploksni ar līmlenti, atteica:

-Gan jau piecietīsiet. Jūs abi ar Ņujorku. Un piebilda:

Man tur ārā ir mašīna. Lai zārku nogādā iekraušanas vietā.

Stāvēdams uz iekraušanas platformas, Godojs jutās pārsteigts, ieraugot katafalku. Viņš atcerējās, ka pagājušo reizi zārkus aizveda ar kravas automobili. Šis klients Godojā radīja stipras aizdomas, tādēļ viņš iegaumēja katafalka Ņujorkas numura ciparu un burtus. Atgriezies savā kabinetā, viņš tos, pats nezinādams kādēļ, pierakstīja. Viņš papīra lapiņu iebāza galda atvilktnē un drīz jau bija par to aizmirsis.

Lai gan Godojs saprata, ka viņš ir iejaukts lietā, par ko būtu labāk nezināt, viņš starodams smaidīja, noglabādams seifa četrus tūkstošus dolāru. Šajā pašā seifā glabājās ari tās naudas pārpalikums, ko klients bija iemaksājis pirms mēneša: Godojam nebija ne mazākās vēlēšanās par katru darījumu maksāt ienākuma nodokli Ņujorkas pilsētas kasē. Vēl vairāk viņš pat negrasljās par to ziņot savā nodokļu deklarācijā. Trīs zārki ar apskaužamu veiklību izzudīs no viņa reģistrācijas grāmatas galva taču viņam strādā teicami. Šī doma uzlaboja viņa garastāvokli, un viņš nolēma aizkājot līdz tuvākajam bāriņam, ko Godojs mēdza diezgan bieži apmeklēt, un iemest kādu mēriņu.

Daži pastāvīgie bāra apmeklētāji viņu silti apsveica. Brīdi vēlāk, kad viskijs Jack Danie's bija «sakāpis bēniņos» 'un atraisījis mēli, viņš šai lādzīgajai kompānijai izpļāpājās, ka kāds pamuļķa jefiņš nopircis no viņa divus zārkus un nolicis tos savu vecāku mājās: sak, lai vecīši gatavojas pārcelties uz mūžamājām jau laikus. Bet pēc tam šis esot ieradies vēl pēc trešā zārka it kā viņš pirktu krēslus vai pannas.

Vispārējas līksmības gaisotnē Godojs arī izlielījās, ka šo muļķa jefiņu apvedis ap stūri, pārdodams viņam zārkus par trīskāršu cenu. Viens no viņa drauģeļiem ierosināja par to iedzert, un Godojs, kura bažas bez pēdām bija pagaisušas, uzsauca visiem vēl pa mēriņam.

Bet bārā tobrīd sēdēja arī kāds bijušais Kolumbijas pilsonis -tagad Amerikas pilsonis, kas sadarbojās ar nīkuļojošu avīzīti. Tā iznāca Kvīnsā spāņu valodā. Ar apgrauzta zīmuļa galiņu viņš īsumā pierakstīja Godoja stāstu aploksnes otrā pusē. Nākamnedēļ viņš to iedabūs avīzītē iznāks tīri labs sižetiņš.

' 7

CBA Ziņu nodaļas darbiniekiem, īpaši Slounu nolaupīšanas darba grupai, šī dieniņa izvērtās īsti karsta.

Gandrīz visa grupa strādāja, lai Vakara ziņām sagatavotu vispusīgu, secīgu pārskatu par nolaupīšanu, un tālākiem plāniem neatlika laika. Vajadzēja apstrādāt arī citas ziņas, no kurām šis tas izrādījās svarīgs, taču nolaupīšanas lieta joprojām bija centrā.

Nolaupīšanas tēmai tika atvēlētas piecarpus minūtes. Tas bija izņēmuma gadījums parasti nācās cīnīties par nieka piecpadsmit sekundēm. Tādēļ visa grupa pilnā sastāvā nodarbojās ar vakara programmas izveidošanu. Šodien nebija vaļas gariem spriedelējumiem un stratēģiskiem plāniem.

Pārraidi atklāja Harijs Pārtridžs, teikdams šādus vārdus:

Izmisīgās gaidās pagājušas trīsdesmit sešas stundas, bet par CBA vadošā diktora Kroforda Slouna ģimeni joprojām nav nekādu ziņu. Viņa sieva, dēlēns un tēvs vakar no rīta tika nolaupīti Lārčmontā, Ņujorkas štatā. Misis Slounas, vienpadsmitgadīgā Nikolasa un mistera Angusa Slouna atrašanās vieta joprojām nav zināma.

Minot katra nolaupītā vārdu, virs Pārtridža pleca parādījās atbilstoša fotogrāfija.

Tāpat nav ziņu par nolaupītājiem, viņu nolūkiem vai par piederību kādai organizācijai.

Nākamajā brīdī uz ekrāna parādījās satrauktā Slouna seja. Viņš nogurušā un izmisuma pilnā balsī lūdza: Lai kas jūs esat un kur jūs esat Dieva dēļ, dodiet kādu ziņu!

Aiz kadra atkal atskanēja Pārtridža balss, bet ekrānā rādīja F1B galveno mītni Vašingtonā, Dž. Edgara Hūvera ēku. Kamēr FIB, kas veic oficiālo izmeklēšanu, atturas no komentāriem…

Attēls ātri mainās: ekrānā jau redzams FIB preses centrs, no kura runā organizācijas pārstāvis: Pašreizējā momentā FIB paziņojums būtu priekšlaicīgs.

Un atkal Pārtridžs… privātās sarunās FIB līdzstrādnieki atzīst, ka līdz šim nav izdevies iegūt kaut kādu skaidrību.

Kopš vakardienas no augstām instancēm pienāk milzum daudz telegrammu, kurās pausts satraukums un sašutums…

Baltā nama konferenču zāle, runā prezidents: Amerikā šādam ļaunumam nav vietas. Noziedznieki tiks atrasti un sodīti.

Pārtridžs: …un nu dažu pieticīgāku iedzīvotāju slāņu domas…

No Pitsburgas kāds melnais metāllējējs ķiverē stāv domnas priekšā liesmas atspīdums krīt sejā: Man kauns, ka manā zemē kaut kas tāds varēja atgadīties!

Baltā mājsaimniece no Topīkas savā balti mirdzošajā virtuvē: Vai tad tiešām to nevarēja paredzēt un jau iepriekš veikt drošības pasākumus! No visas sirds izsaku līdzjūtību Krofordam.

Un, norādot ar roku uz televizoru: Mūsu mājās viņš ir kā ģimenes loceklis.

Skolniecīte eirāziete no Kalifornijas, sēžot pie sava skolas sola, klusā balsī saka: Es ļoti bēdājos par Nikolasu Slounu. Tas nav godīgi, ka viņi viņu nolaupījuši…

CBA uzņemšanas grupas TV kanālu darbinieki visu dienu filmēja ierindas skatītājus un fiksēja viņu viedokli sakarā ar nolaupīšanu. No piecdesmit sižetiem izvēlējās trīs.

Uz ekrāna tagad bija Slouna māja Lārčmontā. Lietus, tad kamera nāca tuvāk, aptvēra ziņkārīgo cilvēku pilno ielu, tuvplānus. Aiz kadra Pārtridža balss: Sakarā ar lielo publikas interesi šorīt te notika jauna traģēdija.

Balss turpināja skanēt, uz ekrāna bija virkne attēlu: divas FIB mašīnas izbrauc uz Slounu mājas braucamceļa… ziņkārīgie, kas tiek izgrūsti pirmās mašīnas ceļā… pirmās mašīnas izmisīgā bremzēšana, tad slīdēšana uz skatītāju pusi… bremžu kaucieni, kam tūliņ uz pēdām seko ievainoto kliedzieni… citi, kas mēģina bēgt no sadursmes ar otro mašīnu… Slouna apjukusī seja… otrā mašīna ātri aizbrauc.

Raidījumu rediģējot, šķita, ka Slouna seju un ātri aizbraucošo mašīnu nevajadzēja rādīt. Arī Slouns iebilda:

Rodas pilnīgi nepareizs ieskats!

Bet Airisa Tverlija, kas raidījumu sagatavoja pati ar Boba Vatsona, CBA labākā ierakstu redaktora palīdzību, uzstāja, ka šiem attēliem jāpaliek, un uzvarēja.

Vai nu Krofordam tas patīk, vai ne, viņa paziņoja, bet tās ir ziņas, un mums jābūt objektīviem. Bez tam tas ir vienīgais notikums kopš nolaupīšanas.

Rita un Pārtridžs Airisu atbalstīja.

Ziņu temps palielinājās, ātri tika atstāstīti vakardienas notikumi. Šis bloks sākās ar Priscillas Rī vārgās, sirmās skolotājas stāstījumu, kas atkal pakavējās pie Džesikas, Nikija un Angusa Slouna brutālās nolaupīšanas pie Lārčmontas supermārketa.

Mins Van Kāns meistarīgi bija uzņēmis tuvplānā mis Rī seju. Bija redzama katra grumbiņa, ko iezīmējis vecums, viedums un spēcīgais raksturs. Mins uz sarunu viņu bija izprovocējis ļoti piesardzīgi tas bija paņēmiens, ko nereti lietoja uzņemšanas laikā. Kad līdzās nav korespondenta, pieredzējis operators pats intervē tos, ko filmē. Pēc tam jautājumi tiek izgriezti, bet uz filmas paliek atbildes, ko veiksmīgi var izmantot.

Izstāstījusi par cīņu autostāvvietā un pikapa aizbraukšanu, mis Rī pēkšņi skaļā balsī paziņoja: Šie nolaupītāji uzvedās tik cietsirdīgi, īsti nezvēri, mežoņi!

Tad Lārčmontas policijas šefs apstiprināja, ka izmeklēšanai līdz šim nav izdevies neko atklāt un ka nolaupītāji līdz šim nav devuši nekādu ziņu.

Pēc tam sekoja intervija ar kriminālistu Ralfu Salerno.

Salerno bija Maiami studijā, bet Harijs Pārtridžs viņu intervēja no Ņujorkas ar satelīta palīdzību. Karla Ouena ieteikums izrādījās derīgs. Salerno bija autoritatīva figūra, daiļrunīgs un labi informēts. Uz Ritu Ābramu viņš atstāja tik lielu iespaidu, ka viņa nolīga Salerno īpaši CBA vajadzībām, maksājot viņam tūkstoš dolāru par katru interviju un garantējot vismaz četras intervijas.

TV kanālos klīst runas,, ka par ziņu intervijām netiek maksāts, bet tā nav taisnība. Konsultantam tiek atlīdzināts pēc cita izcenojuma.

Ralfs Salerno intervijā skaidroja:

Izmeklēšana labi pārdomātas nolaupīšanas gadījumā sekmīga būs tikai tad, ja nolaupītāji pieteiks savas prasības. Ja tas nenotiek, izmeklēšana apstājas.

Atbildot uz Pārtridža jautājumu, viņš turpināja:

FIB ir liela pieredze nolaupīšanas gadījumu atklāšanā, un viņi apmēram 92 procentus no tiem atklāj. Bet, ja šo skaitli rūpīgi izanalizē, tad ir skaidrs, ka notverti tiek tikai tie, kas dod par sevi kādu ziņu. Tad vai nu sarunu laikā vai ķīlas naudas saņemšanas brīdī viņi tiek notverti.

Pārtridžs turpināja:

Tātad nekas nenotiks, kamēr nolaupītāji nepaziņos savus noteikumus?

Tieši tā.

Pēdējā runātāja šajā speciālajā ziņu blokā bija Margo Loida-Mcisone.

Tā bija Leslija Čipingeima ideja par Margo iekļaušanu šajā ziņu blokā. Drīz pēc ielaušanās raidtīklā sakarā ar nolaupīšanu viņš vakar to viņai bija darījis zināmu; viņš bija piezvanījis viņai arī šorīt. Viņas reakcija, kopumā ņemot, bija bijusi saprotoša un laipna. Pēc viņu pirmās telefonsarunas viņa pat bija piezvanījusi Krofordam Slounam un izteikusi cerību, ka viņa ģimene drīz liks atrasta. Taču sarunā ar ziņu prezidentu Čipingeimu viņa tomēr izteica divus brīdinājumus.

-Daļējs iemesls šādiem negadījumiem ir tas, ka raidtīkli netieši veicina vadošo diktoru pārspīlētu izaugsmi, līdz skatītāji viņus sāk uztvert par kaut ko pārdabisku, par elku.

Viņa nebija rūpīgi izstrādājusi viedokli par to, kā raidtīkli iespaido skatītājus un sabiedrisko domu, bet Čipingeims uzskatīja, ka nav vērts ar viņu strīdēties un kaut ko pierādīt.

Otrs brīdinājums attiecās uz darba grupu, kas bija izveidota sakarā ar Slouna ģimenes nolaupīšanu.

-Es nevēlos, lai kāds un it īpaši jūs pats, deklarēja Margo Loida-Mcisone, pārlieku šķiestos ar līdzekļiem. Jums jārēķinās ar to, ka viss nepieciešamais būs jāpadara, iekļaujoties ziņām atvēlētajā budžetā.

-Es par to neesmu pārliecināts, Čipingeims šaubīdamies teica.

-Tādā gadījumā es daru jums zināmu firmas lēmumu. Bez manas ikreizējas un iepriekšējas atļaujas nedrīkst pasākt neko, kas pārsniedz budžeta ietvarus. Vai tas ir skaidrs?

Čipingeimam lieku reizi ienāca prātā doma, ka šīs sievietes dzīslās asiņu vietā tek ledusūdens.

-Jā, Margo, tas ir skaidrs, lai gan es gribu jums atgādināt, ka Nacionālo vakara ziņu reitings kopš vakardienas ir strauji cēlies, un es ceru, ka tas paliks tikpat augsts līdz pat šīs krīzes situācijas beigām.

No tā mēs varam tikai secināt, viņa vēsi atteica, ka arī traģiski negadījumi ir peļņas avots.

Čipingeimam šķita, ka būtu lietderīgi arī šo sievieti iesaistīt Vakara ziņu raidījumā. Iespējams, ka tad viņa kļūs pielaidīgāka attiecībā uz lielajiem izdevumiem, kas, pēc Čipingeima domām, bija neizbēgami.

Ēterā Margo runāja autoritatīvi, izmantojot viņai uzrakstītu tekstu, kurā viņa bija izdarījusi arī savus labojumus.

Es runāju visu televīzijas kanālu darbinieku un to īpašnieku Globanika kompānijas vārdā, Margo teica. Daru jums zināmu, ka visi mūsu resursi tiks likti lietā, lai sekmētu Slouna ģimenes nolaupītāju meklēšanu. Īstenībā šī lieta katram no mums ir kļuvusi par ģimenes lietu. Mums visiem ļoti žēl, ka tā noticis. Mēs aicinām tiesībsargājošās struktūras darīt visu iespējamo, lai atrastu nolaupītos un apcietinātu kriminālnoziedzniekus. Mēs ceram, ka mūsu draugs un kolēģis Krofords Slouns drīz atkal būs kopā ar savu sievu, dēlu un tēvu.

Sākotnējā versijā Globanika kompānija raidījumā nebija pieminēta. Taču, kad Margo Čipingeima kabinetā iepazinās ar runājamo tekstu, viņa ieteica atsaukties uz Globaniku.

-    Es to nedarītu, Čipingeims iebilda. Skatītāji CBA uztver kā kaut ko veselu, kā daļu no amerikāņu kultūras. Ja mēs atsauksimies uz Globanika kompāniju, šis iesakņojies tēls sagrūs, nevienam no tā nebūs nekāda labuma.

-    Tātad, jūs gribat radīt iespaidu, Margo iebilda, ka CBA ir izcila pērle karalienes kronī, ka šis kanāls ir savrups un eksistē pats par sevi. Tad, lūk, tas nav nedz viens, nedz otrs. Globanika kompānija jūsu kanālu drīzāk uztver kā sāpīgu suņanaglu uz pakaļas. Tādēļ atsaukšanās uz Globaniku ir obligāta. Bet vārdi «mūsu draugs un kolēģis» attiecībā uz Slounu gan būtu svītrojami no šī teksta. Vai tur ir kāds nolaupīts vai nav šī bezgalīgā skandināšana par viņu man jau ir līdz kaklam.

-Tādā gadījumā -noslēgsim darījumu, Čipingeims vēsā tonī ieteica. Es apsolos iemīlēt Globaniku, ja vismaz uz vienas pārraides laiku jūs kļūsiet par Kroforda draugu.

Pirmo reizi Margo skaļi iesmējās.

-Velns lai jūs parauj, esam vienojušies!

Pēc pirmās dienas vājprātīgās aktivitātes meklēšanas grupa mīdījās uz vietas, un tas Hariju Pārtridžu nepārsteidza. Viņam ne vienreiz vien bija nācies piedalīties tamlīdzīgās izmeklēšanās, un viņš zināja, ka jebkuras jaunas komandas locekļiem vajadzīga vismaz diena, lai pierastu pie situācijas. Bet tālāku kavēšanos nedrīkstēja pieļaut vajadzēja steidzami sastādīt darba plānu.

' -Kā būtu, ja mēs sarīkotu lietišķas vakariņas, -viņš dienā Ritai piedāvāja.

Rita visu bija nokārtojusi, un sešas galvenās darbojošās personas -Pārtridžs, Rita, Džegers, Airisa, Ouens un Kūpers uzreiz pēc Vakara ziņu pārraides beigām sapulcējās ķīniešu restorānā. Rita bija izvēlējusies «Šan Lī Vest» televīzijas darbinieku iecienīto restorānu Sešdesmit piektajā ielā pilsētas rietumdaļā, netālu no Linkolna centra. Pasūtot galdiņu, viņa zāles pārzinim Endijam Jungām bija pieteikusi:

-Nav jēgas mums rādīt ēdienkarti. Izvēlieties pats priekš mums garšīgu ēdienu un ierādiet galdiņu kādā klusākā stūrītī, lai mēs varam aprunāties.

Starplaikā, kad pēc nolaupīšanai veltītā sižeta tika raidītas reklāmas, Harijs Pārtridžs izslīdēja no diktora krēsla, un tagad to ieņēma Krofords Slouns. Viņš paspieda Pārtridža roku un nomurmināja:

-Paldies, Harij, paldies par visu!

Mēs daži esam nolēmuši šonakt pastrādāt, Pārtridžs nosolījās. Mēģināsim apkopot idejas.

-    Es zinu. Esmu ļoti pateicīgs.

Kā jau radis, Slouns ātri pārlaida acis ziņām, ko kāds bija nolicis viņa priekšā. Pārtridžu šokēja Slouna izskats. Pat grims nespēja slēpt postījumus, ko Slouna sejā bija atstājuši pēdējās diennakts notikumi. Slouna vaigi bija iekrituši, zem acīm vīdēja maisiņi, bet acis bija stipri apsārtušas; iespējams, ka viņš klusībā ir raudājis, Pārtridžs nodomāja.

-Vai ar tevi viss kārtībā? Pārtridžs čukstēja. Vai tu esi pārliecināts, ka gribi to darīt?

Slouns pamāja.

Jā, tie salašņas mani ncizgrūdīs no mana krēsla!

Studijas menedžeris sauca:

-    Piecpadsmit sekundes.

Pārtridžs izgāja ārā no kameras lauka, tad ātri devās prom no ziņu studijas. Ārpusē viņš ieskatījās monitorā un pārliecinājās, ka Slouns tiks galā ar ziņu nobeigumu. Tad ar taksometru viņš devās uz restorānu «Šan Lī Vest».

Viņiem rezervētais galdiņš atradās zāles dziļumā, kur bija mazliet klusāks.

Pēc pirmā ēdiena kūpošas un aromātiskas ziemas šķirņu meloņu zupas Pārtridžs uzrunāja Kūperu. Jaunais anglis visu dienu bija pavadījis Lārčmontā, runājot ar katru, kas teicās kaut ko zinām par nolaupīšanu, ieskaitot vietējo policiju. Viņš atgriezās darba grupas štābā vēlu pēcpusdienā.

Tedij, sāksim ar tevi: kādi ir tavi iespaidi un ko tu domā par mūsu tālākajiem plāniem?

Kūpers aizgrūda projām tukšo pialu un noslaucīja lūpas. Atvēris daudz lietotu piezīmju grāmatiņu, viņš teica: Labi. vispirms par maniem iespaidiem.

Lappusītes bija izraibinātas ar steigā izdarītām piezīmēm.

Pirmām kārtām skaidrs, ka viņi bija īsti profesionāļi. Šie zeļļi savu darbiņu pārzina no A līdz Z, izplānojuši visu precīzi kā vilcienu sarakstu. Tur nav iespējama nekāda kļūdīšanās. Viens no viņu principiem neatstāt pēdas. Otrām kārtām -viņiem ir naudas kā spaļu.

Kā tu zini? -Nonnans Džegers pajautāja. Es gaidīju tieši šo jautājumu. Kūpers plati pasmaidīja un uzmeta līksmu skatu visiem klātesošajiem. Pirmām kārtām, viss liecina par to, ka nolaupītāji ir veikuši ilgu izsekošanas darbu pirms nolaupīšanas. Kaimiņi apgalvo, ka pie Slouna mājas redzējuši vieglās automašīnas, bet pāris reižu-arī smagās. Viņi domājuši, ka tā ir mistera S. apsardze, nevis viņa izsekotāji vai tas jums ir zināms? Nu, lūk, pieci to paziņoja vakar, bet ar četriem no viņiem es šodien aprunājos. Viņi visi ir redzējuši, ka mašīnas tur gan stāvējušas, gan braukušas prom. Un tas viss ildzis trīs nedēļas, iespējams, pat mēnesi. Turklāt arī misteram S. radušās aizdomas, ka viņš ticis izsekots. Kūpers palūkojās uz Pārtridžu. Harij, es uz informācijas dēļa izlasīju to, ko tu tur esi uzrakstījis, un esmu pārliecināts, ka misters S. nav kļūdījies: viņš ticis izsekots. Man attiecībā uz to ir sava teorija.

Kamēr viņi runāja, tika atnesti otrie ēdieni. Tur smaržoja ceptas garneles ar sarkanajiem pipariem un tlģergarneles ar sniega zirņiem, tāpat cepti risi. Sabiedrība pie galda apklusa, lai nobaudītu šo karsto ēdienu. Tad Rita jautāja: Kāda teorija, Tedij?

-   Labi. Misters S. ir populāra televīzijas zvaigzne, viņš ir kļuvis par slavenību, viņš ir uzmanības centrā, lai kur arī parādās, un tagad tas ir kļuvis par viņa dzīvesveidu. Lai tam būtu kaut kāds līdzsvars, viņš laika gaitā ir radījis ap sevi sienu, ilūziju, ka viņš citiem ir neredzams. Viņš iekšēji pretojas tam, ka sveši cilvēki uz viņu blenž, uzsmaida viņam, rāda ar pirkstu, ja pazinuši. Viņam tā ir ikdiena, tādēļ jau viņš nepamanīja, ka viņam seko.

-    Pat ja tā būtu, ko tas mums dod? -Karls Ouens jautāja.

-Tas mums palīdz radīt priekšstatu par nolaupītājiem, -

Pārtridžs teica. Turpini, Tedij!

-Tātad šī izsekošana nolaupītājiem izmaksāja kaudzi naudas. Spriediet paši: viņiem bija vajadzīgas vieglās automašīnas, pāris kravas automašīnu, turklāt vēl vakardienas pikaps tas taču ir vesels autoparks. Attiecībā uz automobiļiem te ir dažas ievērības cienīgas detaļas. Kūpers pāršķīra piezīmju grāmatiņas lappusīti. Lārčmontas policisti ļāva man iepazīties ar šo automobiļu aprakstu. Un es atklāju dažus interesantus faktus. Cilvēks, kas pavirši redzējis kādu automašīnu, diez vai pēc tam spēs par to daudz ko pastāstīt, taču tās krāsu gan viņš iegaumēs. Tad, lūk, mašīnas, ko redzējuši liecinieki, ir astoņās dažādās krāsās. Es sev jautāju: vai tiešām nolaupītājiem bija astoņas dažādas mašīnas?

-    Un kāpēc gan ne? Airisa Tverlija jautāja. Viņi varēja tās noīrēt. 1

Kūpers noliedzoši papurināja galvu.

-Nejau tādi zeļļi kā mūsējie -tas būtu pārāk riskanti. Lai noīrētu mašīnu, jāuzrāda šofera tiesības, kredītkarte. Turklāt pēc numurzīmēm var noteikt, kur mašīna noīrēta.

-Tātad tev ir cita teorija, Airisa secināja. Vai tā ir?

-Ir, ir. Man šķiet, ka nolaupītājiem bija trīs automašīnas, un, teiksim, reizi nedēļā viņi tās pārkrāsoja, lai jauktu pēdas. Un tas nostrādāja. Taču, pārkrāsodami šīs mašīnas, viņi ir pieļāvuši vienu briesmīgi stulbu kļūdu.

Atkal tika atnests ēdiens divas bļodas ar pīli Pekinas gaumē. Kamēr Kūpers runāja, pārējie ar irbulīšiem uz saviem šķīvjiem uzlika sagatavotos pīles gabaliņus un gardām mutēm sāka mieloties.

-   Uz brīdi atgriezīsimies nesenajā pagātnē! Viens no Lārčmontas kaimiņiem bijis vērīgāks nekā pārējie. Viņš nodarbojas ar automobiļu apdrošināšanu, tādēļ viņš pārzina visas markas un modeļus.

-Tas viss ir ļoti interesanti, mans angļu draugs, bet, ja ari tu vēlies nobaudīt kādu kumosiņu šīs lieliskās pīles, tad nekavējies, pirms mēs badīgie jeņķi, neesam to nokopuši pa tīro, Džegers viņu pārtrauca.

-   Starptautiska pīle! Kūpers iesaucās un paņēma pāris gabaliņus. Tos apēdis, viņš turpināja:

-Tātad, šis kaimiņš apgalvo, ka bijuši tikai trīs modeļi: fords Tempo, ševrolē Celebrity un plimuts Reliant visi šī gada izlaiduma automobiļi; viņš ir iegaumējis dažu marku krāsu.

-   Un kā tad tu nonāci pie secinājuma, ka mašīnas tika pārkrāsotas? -Pārtridžs jautāja.

-Šodien rīta pusē, Kūpers teica, jūsu hronists Bārts Fišers manā uzdevumā piezvanīja vairākiem automobiļu tirgotājiem. Noskaidrojās, ka dažas liecinieku minētās krāsas neatbilst automašīnu modeļiem. Tā, piemēram, apdrošināšanas aģents apgalvo, ka redzējis dzeltenu fordu Tempo-, bet šīs markas automobilis netiek ražots dzeltenā krāsā. To pašu var teikt par zilu plimutu Reliant. Kāds teica, ka redzējis zaļu auto, taču neviens modelis zaļā krāsā pārdošanā nav bijis!

-Šķiet, ka tu esi šo to izracis, Ouens domīgi teica.

Zināms, vēl paliek iespēja, ka viena no mašīnām cietusi avārijā un tā pārkrāsota citā krāsā, bet ne jau visas trīs.

-   Un vēl kas, Džegers piemetināja. Kad auto tiek pārkrāsots servisā, gandrīz vienmēr tiek saglabāta sākotnējā krāsa. Izņēmums ir tad, ja īpašnieks vēlas būt ļoti oriģināls.

-   Maz ticams, Airisa teica. Ņemot vērā, kā Tedijs teica, ka šie zeļļi centās būt piesardzīgi. Viņi nebūtu tik pārdroši uzvedušies.

-Dārgie draugi, esmu pilnīgi vienisprātis ar jums, Kūpers teica. Viss liek sliekties uz domu, ka bandiņa, ko mēs meklējam, pati savām rociņām pārkrāsoja automašīnas; viņiem mašīnu krāsa nebija svarīga ka tikai cita. Vēl ir iespēja, ka par tradicionālajām krāsām viņi vienkārši nekā nezināja.

Tas nu gan šķiet pievilkts aiz matiem, -Pārtridžs šaubīdamies teica.

Vai tad? Rita jautāja. Atļauj tev atgādināt to, ko Tedijs teica iepriekš. Šo cilvēku rīcībā bija gandrīz vesels autoparks mazākais trīs vieglās automašīnas, viens vai divi kravas auto un pikaps, kas bija tieši paredzēts nolaupīšanai… Jau sanāk pieci. Ir pamats domāt, ka visas automašīnas stāvējušas vienā vietā -šai vietai jābūt pietiekami lielai. Pilnīgi iespējams, ka turpat mašīnas arī pārkrāsotas.

-Tu gribi teikt, ka viņiem tur bijusi atbalsta bāze? Džegers jautāja. Viņa balsī vairs nebija skepses, kā no rīta. Tagad viņš uzTediju paskatījās ar cicņpilnu skatu. Vai to tu mums gribi teikt, Tedij?

Jā. -Kūpers pat spīdēja no labsajūtas. Es esmu par to pārliecināts.

Viņu maltīte, kas sastāvēja no astoņiem ēdieniem, turpinājās. Pašreiz uz galda ķija sotē no omāra ar ingveru un puraviem. Klātesošie domīgi lika ēdienu uz šķīvja, it kā pūloties apjēgt to, kas nule tika pateikts.

-Atbalsta bāze, Rita skaļi domāja. -Tad jau tur tikpat labi varēja būt ne tikai automašīnas, bet arī cilvēki. Večiņa Priscilla liecināja, ka nolaupīšanā piedalījušies četri vai pieci vīrieši. Bet ne jau visai bandai tur bija jāierodas. Skaidrs, ka visam vajadzēja būt sakoncentrētam vienā vietā!

-Iespējams, ka pašreiz tur ir arī ķīlnieki, Džegers piebilda.

Pieņemsim, ka tā tas ir, Pārtridžs teica. Uz mirkli noticēsim, ka tā tas tiešām ir. Tad, dabiski, uzreiz rodas jautājums kur ir šī vieta?

-To mēs, protams, nezinām, Kūpers atteica. Taču, ja mēs tā riktīgi pakustinātu savas smadzenes, mēs spētu šo vietu iedomāties, mēs varētu izskaitļot, cik tālu no Lārčmontas tā bija vai ir.

-  Jācer, ka tu savas smadzenes esi jau tā riktīgi izkustinājis, Airisa ar zināmu zemtekstu konstatēja.

-    Nu, ja jau tu man jautā…

-Tedij, izbeidz te plātīties, Pārtridžs viņu asi pārtrauca. Runā par lietu!

Bet Kūpers, it kā nebūtu norāts, turpināja:

-Es mēģināju iedomāties sevi nolaupītāju vietā. Un tad es sev jautāju: savu esmu panācis ķīlnieki ir nolaupīti; un ko man tālāk darīt?

Varbūt derēs šāds variants? Rita vaicāja. -Tev vispirms jātiek vaļā no sekotājiem tātad ātri jādrāžas uz paslēptuvi un tur jānogaida.

Kūpers sasita plaukstas.

Tieši tā! Bet vai tu zini drošāku paslēptuvi par atbalsta

bāzi?

-Tātad tu domā, ka atbalsta bāze ir kaut kur tepat, netālu no šejienes? Vai es pareizi tevi saprotu? -Ouens jautāja.

-Es šo visu lietu redzu šādā gaismā, Kūpers teica.

Pirmām kārtām, atbalsta bāzei noteikti jāatrodas ārpus Lārčmontas pašā Lārčmontā būtu bīstami. Taču, otrām kārtām, šī bāze nevarētu būt arī pārāk tālu no Lārčmontas. Nolaupītāji taču saprata, ka ļoti drīz burtiski pēc pāris minūtēm tiks sacelta trauksme un visa policija metīsies viņiem pa pēdām. Tādēļ viņiem vajadzēja precīzi aprēķināt laiku, kāds būs viņu rīcībā pēc nolaupīšanas.

Ja tu vēl joprojām mīti nolaupītāju ādā, tad cik ilgs laiks, tavuprāt, bija vajadzīgs? Rita apjautājās.

Es teiktu: apmēram pusstunda. Viņiem pat tas bija bīstami, taču tas ir nepieciešamais minimums, lai aizlaistos pēc iespējas tālāk.

Ja mēs šo pusstundu pārvērstu jūdzēs… Ouens domīgi teica, paturot prātā, kāds ir šis rajons… man šķiet, sanāks kādas divdesmit piecas jūdzes.

-Tas sakrīt ar maniem aprēķiniem! Kūpers izvilka salocītu Ņujorkas štata karti un atlocīja to. Uz kartes aplītī bija ievilkts Lārčmontas rajons. Un tagad viņš tajā iebadīja ar pirkstu. Šis te ir divdesmit piecu jūdžu rādiuss. Manuprāt, viņu atbalsta bāze atrodas kaut kur te.

Piektdien pulksten 20.40, kad CBA līdzstrādnieku grupa mielojās «Šan Lī Vest» restorānā, Manhetenas centrā peruāņu diplomāta Hozē Antonio Salaverija dzīvoklī atskanēja zvans. Tas nozīmēja, ka kāds ir atnācis.

Dzīvoklis atradās divdesmitstāvu namā Četrdesmit astotajā ielā, līdzās Parka avēnijai. Lai ari pirmajā stāvā sēdēja šveicars, apmeklētāji lietoja sarunierīci, lai paziņotu par savu ierašanos. Dzīvokļa iemītnieks, saņēmis signālu, tieši no dzīvokļa atvēra ārdurvis.

Jau no paša rīta, izšķīries ar Migelu ANO mītnē, Salaverijs nervozēja: viņš ar lielu nepacietību gaidīja ziņu par to, ka grupas locekļi, kas darbojās Medelīnas karteļa un «Zaigojošā ceļa» uzdevumā, ir veiksmīgi tikuši prom no Savienotajām Valstīm. Viņš cerēja, ka līdz ar viņu aizbraukšanu pārtrūks tā saikne, kas viņu saista ar šo šaušalīgo notikumu, kas nedeva viņam mieru kopš vakarvakara.

Viņš kopā ar savu draugaļu Helgu Eferenu nu jau vairāk nekā stundu, sēžot kamīna priekšā, malkoja šņabi ar toniku. Viņiem negribējās iet uz virtuvi un sarūpēt kaut ko vakariņām, viņiem negribējās ari pasūtināt vakariņas no restorāna pa telefonu. Alkohols bija palīdzējis viņiem atslābināties fiziski, bet nervu sasprindzinājumu tas nebija spējis likvidēt.

Viņi nebija saderīgs pāris. Salaverijs bija sīka auguma un līdzinājās zebiekstei. Helgai turpretī vislabāk piestāvēja vārds bagātīga. Viņa bija apaļīga, lieliem kauliem, kuplām krūtīm, turklāt viņa bija dabīga blondīne. Bet daba nebija papūlējusies novest savu darbu līdz galam un nebija padarījusi viņu par skaistu sievieti. Viņas seja bija skarba, turklāt parasti viņa bija sliktā omā, kas atgrūda vīriešus, bet ne Salaveriju. Helga viņu pievilka jau pirmajā tikšanās reizē, jo viņš sajuta viņas spēcīgo seksualitāti un to, ka viņiem ir kopējas intereses.

Un viņš abos vērojumos nebija kļūdījies. Viņu uzskati pilnībā sakrita attiecībā uz pragmatismu, savtīgumu un mantrausību. Kas attiecās uz seksu, ar ko viņi nodarbojās diezgan bieži, tad uzbudinātā Helga kā neprātīga vaļumāte metās virsū Ilozē Antonio Džonītim, ieskaujot un gandrīz vai aprijot to.

Ilozē Antonio tas bija pa prātam. Sasniegusi orgasmu, Helga skaļi .vaidēja un reizēm pat kliedza, un tas Salaverijam ļāva justies daudz lielākam nekā viņš patiesībā bija.

Bet šovakar viņu ierastais ritms bija izjucis. Viņi gan sāka mīlēšanās rituālu, lai aizmirstos, lai nebūtu jādomā par to, kas viņus nomāca, taču pēc brīža saprata, ka ne vienam, ne otram tas šovakar prieku nesagādā.

Taču viņu garīgajā saskaņā, viņu domās valdīja pilnīga vienprātība viņi abi apzinājās, ka netieši ir iejaukti Slouna ģimenes nolaupīšanā.

Viņi abi saprata, ka viņiem ir svarīga informācija par šo sensacionālo noziegumu, kas bija dienas galvenais notikums gan masu saziņas līdzekļos, gan tiesībsargājošo orgānu galvenā rūpe visas valsts mērogā. Vēl vairāk viņi apzinājās, ka bijuši šī nozieguma finansiālie starpnieki, tātad viņi tieši ir «sponsorējuši» šo nolaupītāju bandu.

Taču ne jau par nolaupīto likteni tā satraucās Helga un Hozē Antonio viņi bažījās paši par savu ādu. Salaverijs zināja, ka atmaskošanas gadījumā viņu neglābs nekāda diplomātiskā neaizskaramība, ka arī tā nepaglābs viņu no visnepatīkamākajām sekām: viņš momentā tiks patriekts no ANO un no Savienotajām Valstīm, viņa karjerai būs beigas, bet Peru ar viņu rēķinus nokārtos «Zaigojošais ceļš». Helgai, kam nav diplomātes statusa, var tikt piespriests cietumsods par apzinātu informācijas slēpšanu, par nelegālām bankas operācijām un vēl arī par kukuļņemšanu.

Šādas, lūk, domas spietoja Helgas galvā, kad no lejas atskanēja zvans un viņas mīļākais metās pie sienā iemontētā mikrofona, kas bija savienots ar galveno ieeju. Piespiedis podziņu, viņš jautāja:

-Kas tur ir?

Atsaucās balss ar metālisku pieskaņu:

-Plato.

Tas ir viņš, Salaverijs Helgai ar atvieglojumu pačukstēja. Tad viņš teica mikrofonā:

Lūdzu, nāciet augšā, un viņš piespieda podziņu, kas atver ārdurvis.

Septiņpadsmit stāvus zemāk vīrietis, kas nule bija runājis ar Salaveriju, atgrūda vaļā smagās, stiklotās durvis un ienāca iekšā. Viņš bija vidēja auguma, Šauru, tumšu seju, ar dziļi iegrimušām, draudīgām acīm un spīdīgiem, melniem matiem. Pēc skata viņam varēja būt gan trīsdesmit astoņi, gan piecdesmit pieci gadi. Viņam mugurā bija pavērts lietusmētelis un necils, brūns uzvalks; rokās plāni cimdi. Tos viņš nenovilka, lai gan iekšā bija silts.

Šveicars uniformā, kas redzēja, ka šis cilvēks runā mikrofonā un ka durvis no dzīvokļa tiek atvērtas, norādīja ar roku uz liftu. Liftā iegāja vēl trīs vīri, kas stāvēja hallē. Cilvēks lietusmētelī nepievērsa viņiem uzmanību. Piespiedis astoņpadsmitā stāva podziņu, viņš ar vienaldzīgu skatu vērās tieši sev priekšā. Kabīnē, kad viņš bija uzbraucis līdz astoņpadsmitajam stāvam, neviena cita vairs nebija.

Paskatījies uz rādītāju, viņš devās uz vajadzīgo dzīvokli. Viņš jau bija ielāgojis, ka šajā stāvā ir vēl trīs dzīvokļi, bet pa labi kāpnes. Šos vērojumus viņš negrasījās likt lietā, taču viņš bija radis paturēt prātā iespējamos atkāpšanās ceļus tas jau bija kļuvis par ieradumu. Viņš piespieda dzīvokļa durvju zvana podziņu un dzirdēja, ka iekšpusē atskan melodisks zvaniņš. Durvis tūdaļ atvērās.

Vai Salaverija kungs? cilvēks jautāja. Viņam bija patīkama balss un neliels spāņu akcents.

Jā, jā. Nāciet iekšā. Atļaujiet, es pakarināšu jūsu mēteli.

-Nē. Esmu ienācis tikai uz brītiņu. Viesis veikli apskatīja dzīvokli. Ieraudzījis Helgu, viņš pajautāja: Vai šī ir tā sieviete no bankas?

Jautājuma tonis nebija diez cik laipns, taču Salaverijs atbildēja:

Jā, šī ir mis Eferena. Un kāds ir jūsu vārds?

-    Plato ar to būs diezgan. Viņš pamāja uz kamīna pusi.

Vai drīkstu ieiet dziļāk?

-   Saprotams, Salaverijs pamanīja, ka viesis nenovelk cimdus. Viņš nolēma, ka tā ir kāda dīvainība, vai arī šis zellis slēpj kaut kādu kroplību.

Tagad viņi stāvēja pie kamīna. Nevērīgi pamājis Helgai, viņš apjautājās:

Vai te neviena cita nav?

Salaverijs noraidoši papurināja galvu.

Bez mums neviena cita. Varat runāt atklāti.

-Man jums kaut kas jānodod, vīrietis teica un iebāza roku lietusmēteļa kabatā. Kad viņš roku no kabatas izvilka, tajā bija deviņmilimetru brauniņš ar klusinātāju.

Salaverijs bija krietni iedzēris, un tas vājināja viņa reakciju, taču arī skaidrā prātā diez vai viņam izdotos novērst to, kas notika nākamajos mirkļos. Hozē Antonio pārsteigumā sastinga, viņš pat nepaguva pakustēties, kad viesis jau bija pielicis pistoles stobru viņam pie pieres un nospiedis gaili. Pēdējā īsajā dzīves mirklī šis nelaimīgais tik vien paguva, kā pārsteigumā pavērt muti.

Ievainojums pierē, kur bija iegājusi lode, bija niecīgs apaļš caurumiņš ar pulvera atliekām gar malām. Bet pakausī, kur lode bija iznākusi ārā, bija milzīga brūce -no tās izšāvās kaula drumslas, smadzenes un asinis. Kad Salaverijs nokrita, vīrietim pietika laika apskatīt pulvera atliekas ap brūci, jo tām tur bija jābūt. Nu cilvēks lietusmētelī pievērsās sievietei.

Arī Helgu notikumi bija apstulbinājuši. Bet tad pārsteigumu nomainīja šausmas. Viņa sāka kliegt un mēģināja bēgt.

Taču bija jau par vēlu. Vīrietis prata šaut, un nākamais šāviens trāpīja sievietei tieši sirdī. Uz grīdas viņa pakrita jau mirusi asinis pludoja pa brūno paklāju.

Uzpirktais slepkava no Mazās Kolumbijas pamira un ieklausījās. Klusinātājs bija lielisks pistole abas reizes bija izšāvusi bez trokšņa, taču riskēt ar savu ādu slepkava nevēlējās: viņam vajadzēja pārliecināties, ka ārpusē viss ir mierīgi. Ja būtu atskanējis troksnis vai ierastos ziņkārīgie kaimiņi, viņš acumirklī pazustu. Taču viss bija klusu, un viņš ķērās pie instrukcijas otrās daļas īstenošanas.

Vispirms viņš noņēma brauniņam klusinātāju un iebāza to kabatā. Tad uz brīdi nolika revolveri līdzās Salaverija līķim. No otras lietusmēteļa kabatas viņš izvilka aerosola baloniņu ar krāsu. Tad viņš piegāja pie sienas, piespieda pulverizatoru un lieliem, melniem burtiem izzīmēja vārdu CORNUDO[19].

Atgriezies pie Salaverija līķa, viņš uzpilināja dažus pilienus melnās krāsas uz viņa labās rokas, tad nedzīvos pirkstus piespieda aerosola baloniņam, lai uz tā paliktu Salaverija pirkstu nospiedumi. Nolicis krāsas baloniņu uz galda, slepkava paņēma no grīdas pistoli un ielika to Salaverija rokā. Tad viņš roku nolika tādā stāvokli, lai radītu iespaidu, ka Salaverijs ir pats nošāvies un pakritis.

Sievietei slepkava nepieskārās.

Tad viņš no kabatas izvilka salocītu vēstuļpapīra lapu, kurā bija uzdrukāts šāds teksts:

Jūs nevēlējāties man noticēt, kad es Jums teicu, ka viņa ir nimfomāne un mauka, kas nav Jūsu cienīga. Jūs domājāt, ka viņa Jūs mīl, bet īstenībā viņa nejūt pret Jums neko citu, izņemot nicinājumu. Jūs viņai uzticējāties, iedodams sava dzīvokļa atslēgas. Taču viņa veda šurp citus vīriešus un nodevās ar viņiem izvirtībai.

Kā pierādījumu es pievienoju fotogrāfijas. Viņa te bija ar kādu vīrieti un atļāva viņa draugam profesionālam fotogrāfam uzņemt šīs fotogrāfijas. Savā nimfomānijā viņa jau bija nonākusi tik tālu, ka bija sākusi šādas fotogrāfijas kolekcionēt. Viņa ar apbrīnojamu nekaunību lietoja Jūsu dzīvokli, tādējādi aizskarot Jūsu vīrieša pašcieņu. Bet Jūs taču esat īstens vīrietis.

Jūsu kādreizējā (un uzticamā) draudzene

Izgājis no viesistabas, slepkava iegāja Salaverija guļamistabā. Vēstuli viņš saņurcīja un iesvieda papīrkurvī. Policija, pārmeklējot dzīvokli, šo vēstuli, bez šaubām, atradīs. Viņi to droši vien uzskatīs par daļēji anonīmu vēstuli, jo vēstules autors bija zināms tikai Salaverijam.

Pēdējais rekvizīts šajā inscenējumā bija aploksne, kurā bija ieliktas melnbaltu, glancētu fotogrāfiju strēmeles ar apdedzinātām maliņām. Iegājis vannasistabā, kas atradās līdzās guļamistabai, slepkava aploksnes saturu izbēra klozetpodā, taču ūdeni nenolaida.

Fotogrāfiju strēmelītes bija tik sīkas, ka pazīt uz tām nevienu nebūtu iespējams. Taču tās novedīs pie loģiska secinājuma: Salaverijs, izlasījis šo apsūdzības vēstuli, klātpieliktās fotogrāfijas ir sadedzinājis un paliekas iemetis klozetpodā.

Uzzinājis par Helgas nodevību, greizsirdības neprāta pārņemts, Salaverijs savu mīļāko nogalinājis ar pistoles šāvienu.

Pēc tam Salaverijs acīmredzot uzrakstījis uz sienas vienu vien vārdu-nožēlojamu atzīšanos par to, kas viņš tagad kļuvis.

Un beidzamais secinājums: nespēdams samierināties ar afekta stāvoklī izdarīto slepkavību, arī Salaverijs pats gājis nāvē nošaujoties, tādēļ uz pieres palikušas pašnāvniekiem tipiskas pulvera pēdas.

Šī inscenējuma lieliskie režisori ļoti labi zināja, ka neatklāta slepkavība Ņujorkā nav nekāds retums, ka policijas detektīvi ir pārslogoti, un tādēļ neviens neķēpāsies ar noziegumu, kur visi iemesli un pierādījumi ir skaidri kā uz delnas.

Beigu galā slepkava uzmeta rūpīgu skatu viesistabai un mierīgi devās prom. Bez jelkādiem šķēršļiem pametis šo ēku, viņš konstatēja, ka dzīvoklī nav sabijis ilgāk par piecpadsmit minūtēm. Pagājis dažus kvartālus uz priekšu, viņš novilka cimdus un iemeta tos atkritumu urnā.

9

-Vai tev šķiet, ka Tedijs Kūpers kaut ko izdomās? Normans Džegers vaicāja.

-Mani tas nepārsteigtu, Pārtridžs atteica. Tas viņam jau vairākkārt ir izdevies.

Pulkstenis rādīja 22.30, un viņi lēni gāja pa Brodveju uz dienvidiem, garām Centrālparkam. Vakariņas «Šan Lī Vest» restorānā bija beigušās pirms stundas ceturkšņa īsi pēc tam, kad Kūpers bija izteicis domu, ka nolaupītāju bāzes nometne atrodas divdesmit piecu jūdžu rādiusā no Lārčmontas. Šim secinājumam sekoja nākamais.

Nolaupītāji un viņu upuri, pēc Tedija domām, pašlaik atrodas šajā bāzes mītnē, gaidot, kamēr pirmais meklēšanas vilnis norims un policija noņems piketus uz ceļiem, kas noteikti tiks izdarīts, turklāt jau drīzumā. Tad banda ar saviem gūstekņiem pārcelsies uz kādu attālāku vietu varbūt Savienotajās Valstīs, vai arī kaut kur vēl tālāk.

Visi klātesošie Kūpera apsvērumus uzklausīja dziļā nopietnībā. Kopējo viedokli par to izteica Rita Ābrama:

-Šis ir viens no iespējamiem variantiem.

-     Runa ir par milzīgu, blīvi apdzīvotu rajonu; to nav iespējams pārmeklēt pat ar armijas palīdzību,-Karls Ouens iebilda. Un, vēlēdamies paķert Kūperu uz zoba, viņš vēl piemetināja:

-Ja nu vienīgi tev prātā neuzaust vēl kāda lieliska doma.

-Pašreiz vēl ne, -Kūpers atteica. Man kārtīgi jāizguļas. Un nav izslēgts, ka no rīta man prātā tiešām uzausīs lieliska doma, kā tev labpatika izteikties.

Līdz ar to diskusijas bija beigušās, un. lai arī nākamā diena bija sestdiena, Pārtridžs tomēr noteica grupas tikšanās laiku uz pulksten 10.00 no rīta. Vairums apspriedes dalībnieku devās prom ar taksometriem, bet Pārtridžs un Džegers. kam patika naksnīgā pilsēta, vēlējās paieties kājām.

-   Kur tu nomakšķerēji to zeņķi Kūperu? Džegers vaicāja.

Pārtridžs pastāstīja, ka atradis Kūperu BBC, ka uz viņu

lielu iespaidu atstājis Kūpcra darba stils, tādēļ pēc kāda laika viņš palīdzējis atrast viņam labāk apmaksātu darbu CBA.

-Viens no pirmajiem darbiem, ko viņš mūsu uzdevumā veica Londonā, Pārtridžs turpināja, bija 1984. gadā. Tajā laikā kāds bija mīnējis Sarkano jūru, un daudzi kuģi uzsprāga gaisā vai tika nogremdēti. Un neviens, velns lai parauj, nevarēja atklāt, kurš ir vainīgs. Atceries?

' Protams, ka atceros, Džegers pasmīnēja. Aizdomas galvenokārt krita uz Lībiju un Irānu, bet to nevarēja pierādīt. Acīmredzot kāds kuģis to netīro darbu veica, bet neviens nezināja, kas tas par kuģi un kam tas pieder.

Pārtridžs pamāja.

Un Tedijs sāka šo lietu pētīt, pavadot milzīgi daudz laika Londonā pie Loida un pacietīgi pārskatot kuģu satiksmi. Viņš sāka ar pieņēmumu, ka vainīgais kuģis ir izbraucis cauri Suecas kanālam. Tāpēc viņš sastādīja kuģu sarakstu, kas tur bija izbraukuši cauri, īsi pirms šī kuģu gremdēšana sākās. Sarakstā bija milzumdaudz kuģu. Tad viņš sāka pētīt, kurp katrs no šiem kuģiem ir devies tālāk, kurās ostās apstājies; viņš salīdzināja šo sarakstu ar kuģiem, ko bija nogremdējušas mīnas. Beidzot -un tas notika pēc ļoti, ļoti ilgas meklēšanas, viņš atrada vainīgo kuģi, un tas bija Ghat. Šis kuģis bija braucis visur tur, kur citi kuģi nogrima, un vienmēr pāris dienas pirms tam. Te nu ir klasiskais «kūpošas pistoles» gadījums, un to atklāja mūsu Tedijs.

-Tagad mēs zinām, ka tas bija Lībijas kuģis, -Pārtridžs turpināja, un, reiz mēs to uzzinājām, nebija grūti saprast, ka vainīgs ir pulkvedis Kadafi.

-Es zināju, ka mēs nonācām pie šī secinājuma labu laiku pirms citiem, bet nezināju, kā.

-Vai tad tā nav vienmēr? Pārtridžs pavīpsnāja. Mēs, korespondenti, saņemam visu atzinību par darbu, ko tādi zeļļi kā tu un Tedijs paveicat.

-Es nesūdzos, -Džegers atteica. Bet vienu gan tev teikšu, Harij. Es ar tevi vietām gan nemainītos, īpaši jau manā vecumā. -Viņš pārdomāja, tad turpināja. -Kūpers taču ir tikai puišelis. Un viņi visi ir tādi puišeļi. Visa televīzija ir pilna ar puišeļiem un meitenēm. Viņiem ir enerģija un prāts. Vai tu, Harij, tāpat kā es, šad un tad jau jūties vecs?

-    Pēdējā laikā pārāk bieži, Pārtridžs pasmīnēja.

Viņi bija sasnieguši Kolumba apli. Pa kreisi atradās Centrālparka draudīgā tumsa, kur rets ņujorkietis uzdrošinājās naktī iet. Tieši uz priekšu bija Rietumu Piecdesmit devītā iela, aiz tās Manhetenas spožās ugunis. Pārtridžs un Džegers uzmanīgi šķērsoja ielu ar dzīvo satiksmi; automašīnas virpuļoja visapkārt.

-    Mēs abi mūsu profesijā esam piedzīvojuši daudz pārmaiņu, -Džegers piezīmēja. Un. ja veiksme mūs nepametīs, piedzīvosim vēl citas.

-Kas, tavuprāt, vēl varētu notikt? Pārtridžs vaicāja.

Džegers brīdi padomāja un tikai tad atbildēja uz šo jautājumu:

-Vispirms es tev pateikšu to, kas nekad nenotiks, un tas ir -raidtīklu ziņas neizzudīs un pat nemainīsies, lai arī daudzi to prognozē. Var gadīties, ka CNN ziņas ieņems vadošo vietu viņiem ir plašs tīkls. Jāuzlabo kvalitāte. Bet nozīmīgi ir tas, ka visā pasaulē ir liela interese par ziņām, daudz lielāka nekā jebkad pasaules vēsturē.

To panāca televīzija.

-Tev, pie velna, ir taisnība! Televīzija ir divdesmitā gadsimta atbilde Gūtenbergam un Kakstonam. Turklāt televīzija ar visiem saviem trūkumiem ir padarījusi cilvēkus ļoti zinātkārus. Tāpēc laikraksti ir labākās pozīcijās, un tic tur paliks.

-Es šaubos, vai viņi to atzīs, -Pārtridžs teica.

-Varbūt viņi to neatzīs, bet viņi ar mums rēķinās. Dons lljūits no CBS ir uzsvēris domu, ka New York Times laikrakstam ir četrreiz vairāk tādu reportieru, kas uzmana televīzijas ziņas, nekā tādu, kas uzmana Apvienoto Nāciju Organizāciju. Un vairums no viņiem raksta par mums par televīzijas ziņām, par darbiniekiem un par darbu, ko viņi veic. Bet paskatīsimies uz to no otras puses, Džegers turpināja. Kad gan Times slejās ir bijis lasāms kaut kas tāds, ko mums būtu vērts apskatīt televīzijas ziņās? Un tas attiecas uz visu iespiesto presi, norādot, kas ir svarīgākais masu saziņas līdzeklis.

-Vai tad mēs neesam svarīgi? Pārtridžs smējās.

-Un krāsa! Nu Džegers bija aizrāvies. Arī to paveica televīzija! Laikraksti sāk arvien vairāk līdzināties televizoru ekrāniem. To pasāka laikraksts USA Today. Mēs abi, Harij, piedzīvosim četras krāsas Times pirmajā lappusē. Lasītāji to pieprasīs, un izdevējiem būs jāpiemērojas TV ekrānam.

-Tu nu gan šovakar izklausies pēc pareģa. Un ko tu vēl pareģosi? Pārtridžs smaidīja.

-Es paredzu, ka izzudīs nedēļas ziņu žurnāli. Kad Times un Newsweek nonāk pie lasītājiem, ziņas ir desmit dienu vecas. Kas gan vēlas lasīt tik vecas ziņas? Un, kā man stāsta, to pašu jautā reklāmu aģentūras.

Džegers brīdi klusēja, tad turpināja: Un tā, par spīti to nekrietnajam iznākšanas grafikam un interesantajam stilam, šie nedēļas ziņu žurnāli pazudīs tāpat kā pazuda Collier, Look un Saturday Evening Post. Starp citu, vairums jauno, kas mūsu dienās strādā ziņu biznesā, nekad par tādiem izdevumiem neko nav pat dzirdējuši.

Viņi bija nokļuvuši līdz Pārkermeridienai uz rietumu Piecdesmit septītās ielas, kur Džegers bija apmeties. Pārtridžs bija izvēlējies, kā viņš pats domāja, omulīgāku viesnīcu-tā bija viesnīca Inter-Continenlal austrumu Četrdesmit astotajā ielā.

-Mēs esam pāris vecu kara zirgu, Harij! sacīja Džegers. Redzēsimies rīt no rīta.

Viņi sarokojās un vēlēja viens otram labu nakti.

Pusstundu vēlāk Pārtridžs zvilnēja viesnīcas gultā un viņam visapkārt bija sakrauti pa ceļam nopirktie laikraksti. Bet pēc neilga laika burti sāka kļūt neskaidri, un viņš laikrakstus nogrūda malā. Tos viņš apskatīs rīt no rīta brokastu laikā kopā ar jaunākajiem izdevumiem, ko tad atnesīs.

Bet miegs nenāca ne saukts. Tik daudz kas bija noticis iepriekšējo trīsdesmit sešu stundu laikā. Viņa prātā jukjukām dejoja vesels notikumu kaleidoskops: idejas, pienākumi, tas viss mijās ar domām par Džesiku.

Kur Džesika bija pašreiz? Vai Tedijam bija taisnība par divdesmit piecu jūdžu rādiusu? Vai bija iespējams, ka Harijs, šis piedzīvojušais bruņinieks, līdzīgi tiem, kas sensenos laikos, spožās bruņās tērpti, cīnījās un aizstāvēja savu sirdsdāmu godu, varētu vadīt grupu, kas atrod un atbrīvo viņa seno mīlestību?

Pie malas untumus, Harij! Atstāj domas par Džesiku rītdienai! Tad viņš mēģināja atmest šīs domas, domāt par kaut ko citu.

Bet viņam tas neizdevās, šīs domas pārvērtās par domām par Džemmu… par otru lielo mīlestību viņa dzīvē.

Vakar, lidojot šurp no Toronto, viņš atcerējās neaizmirstamo lidojumu ar pāvestu: Alitalia DC-10 lidmašīnu… preses nodaļu un satikšanos ar pāvestu… savu lēmumu neizmantot pāvesta teikto vārdu «vergi», par ko viņš no Džemmas saņēma rozi… viņu kopējās kaislības un uzticēšanās sākumu…

Pārtridžs vairs nevairījās no domām par Džemmu, un viņa atmiņas atgriezās tajā vietā, kur viņš vakar no tām bija šķīries.

Pāvesta vizīte Centrālamerikā un Kārību valstīs izvērtās ilga un grūta. Tas bija viens no viņa visiespaidīgākajiem ceļojumiem. Viņš apmeklēja astoņas valstis, lidojumi parasti bija ilgi un notika naktīs.

No paša pirmā brīža Pārtridžs zināja, ka viņš vēlas ar Džemmu iepazīties tuvāk, bet viņa reportiera pienākumu dēļ brīvu laika gandrīz nebija. Bet viņi viens otru arvien vairāk ievēroja, un lidojumos, kad Džemma nebija aizņemta, viņa atnāca pie viņa un apsēdās līdzās. Drīz viņi sāka turēties rokās, un vienu reizi, promejot, viņa pieliecās un Pārtridžu noskūpstīja.

Kad tas notika, viņa kaislība pret Džemmu neizmērojami pieauga.

Viņi sarunājās, kad vien tas bija iespējams, un viņš daudzko uzzināja par Džemmas pagātni.

Džemma bija dzimusi Toskānā, mazā kalnu kūrorta ciemā, ko sauc Valombrosa, netālu no Florences. Viņa bija jaunākā no trim māsām. «Tā nav vieta, kurp dodas bagātie, Harij, bet tā ir ļoti skaista.»

Valombrosa, viņa stāstīja, ir itāļu vidusšķiras atpūtas vieta, kur viņi pavada vasaras atvaļinājumu laiku. Jūdzes attālumā no šīs vietas bija Paradisino, kur reiz apmeties angļu rakstnieks Džons Miltons, un, kā stāsta vietējās leģendas, smēlies iedvesmu, lai sacerētu «Zaudēto paradīzi».

Džemmas tēvs bijis talantīgs mākslinieks gleznu un fresku atjaunotājs. Viņš parasti strādājis Florencē. Māte bijusi mūzikas skolotāja. Mākslai un mūzikai viņas ģimenē bijusi liela nozīme, un to mantojusi arī Džemma.

Pirms trim gadiem viņa sākusi strādāt Alitalia. «Es gribēju redzēt pasauli. Un nekā citādi es to nebūtu varējusi apskatīt.»

-     Un vai šādā veidā tu esi daudz redzējusi? Pārtridžs vaicāja.

-    Jā, šo un to. Bet ne tik daudz, kā es vēlētos, un es esmu piekususi būt caraericra del cielo.

Par to Pārtridžs smējās.

Tu taču esi daudz vairāk nekā tikai apkalpotāja debesīs! Un tu noteikti esi satikusi daudz interesantu cilvēku. Un tad, greizsirdībai sagrābjot sirdi, viņš piebilda:

-      Un daudz vīriešu…

Daudzus no viņiem es negribētu satikt ārpus lidmašīnas, uz zemes, Džemma paraustīja plecus.

Nu un tos atlikušos?

Viņa pasmaidīja; šķita, ka šis smaids izstaro siltumu un piemīt tikai viņai.

-     Man neviens nav tā palicis kā tu.

Džemma to pateicai tik vienkārši, ka Pārtridžs, mūžīgais skeptiķis, nodomāja, vai tik nav kļuvis par naivu muļķi, viņai ticēdams. Bet tad viņš atkal sprieda tā: «Kāpēc gan lai es viņai neticu, ja pats jūtos gluži tāpat, un neesmu tā juties kopš

Džesikas laikiem?»

Viņi abi saprata, ka viņu attiecības attīstās pārāk strauji. Vairs palicis tik loti maz laika! Ceļojuma beigās viņi sarokosies un pazaudēs viens otru uz visiem laikiem.

Iespējams tāpēc, ka laika bija tik maz, kādu vakaru, kad kabīnē jau bija tumšs un vīsi citi jau aizmiguši, Džemma piekļāvās viņam pavisam tuvu klāt, un viņi mīlējās zem segas. Tūristu klases trijos sēdekļos nebija diez cik ērti, bet viņi to nemaz nejuta. Šo reizi viņš vienmēr atcerējās kā vienu no skaistākajiem dzīves piedzīvojumiem.

Tūliņ pēc tam, atcerējies, ka sava neizlēmīguma dēļ viņš bija zaudējis Džesiku, Pārtridžs čukstēja:

-     Džemma, vai tu vēlētos ar mani apprecēties?

Un viņa tāpat čukstus atbildēja:

-     Ak, amor mio, zināms, ka es to vēlos.

Nākamā nolaišanās vieta būs Panama. Pārtridžs klusi uzdeva jautājumus un kala plānus, bet Džemma, maigi un palaidnīgi smejoties, visam piekrita.

Panamas Tokumena lidostā viņi nolaidās no rīta. Alitalia DC-10 lidmašīna apstājās. Pāvests izkāpa, un, tā kā jaunībā viņš bija bijis profesionāls aktieris, ļoti eleganti nometās ceļos un noskūpstīja zemi; simtiem kameru to Jiksēja, lai parādītu visai pasaulei. Tūliņ pēc tam sākās parastās formalitātes.

Jau pirms nolaišanās Pārtridžs bija lūdzis, lai viņa lauka producents un uzņemšanas grupa dažas stundas iztiek bez viņa. Viņš apsolīja atgriezties, lai ierakstītu Vakara ziņu tekstus un palīdzētu to rediģēšanā. Panamai nebija vasaras laika, un laika ziņā tā bija tikai stundu aiz Ņujorkas laika, dodot viņiem iespēju visu paveikt.

Viņa kolēģi no CBA vai dega aiz ziņkāres, bet neko nejautāja. Pārtridžs, protams, zināja, ka viņa un Džemmas romāns nav palicis neievērots.

Viņš tika runājis arī ar New York Times laikraksta reportieri Greiamu Broderiku, lūdzot dalīties ar viņa dienas piezīmēm. Broderiks it kā vaicādams pacēla uzacis, bet tūliņ pat piekrita. Preses aprindās šāda dalīšanās notika bieži, jo arī devējs nezināja, kad un kādos apstākļos viņš pats nonāks lūdzēja lomā.

Kad citi izkāpa, Pārtridžs vēl kavējās. Viņš tā arī nekad neuzzināja, ko Džemma tika teikusi savam šefam, vecākajam ekonomam, bet lidmašīnu viņi abi atstāja kopā. Džemma, vēl arvien tērpusies Alitalia uniformā, sāka paskaidrot, ka viņai nav bijis iespējas pārģērbties. Bet Pārtridžs šo taisnošanos pārtrauca, teikdams:

-     Es tevi mīlu tieši tādu, kāda tu esi.

Viiia pagriezās ar seju pret viņu un nopietni jautāja:

-      Vai tiešām, Harij?

Viņš lēnām pamāja:

-     Jā, tiešām.

Viņi ilgi skatījās viens otram acīs un likās apmierināti ar to, ko tur ieraudzīja.

Lidostas galvenajā ēkā Pārtridžs uz mirkli atstāja Džemmu vienu un devās pie informācijas lodziņa. Tur viņš jaunam cilvēkam ar piņņainu seju uzdeva vairākus jautājumus. Jauneklis vīpsnādams izstāstīja, ka viņam un senjoritai jādodas uz vecpilsētu, kur Francijas laukumā atrodas pilsētas municipalitātes ēka.

Pārtridžs un Džemma devās uz vecpilsētu taksometrā. Viņi izkāpa netālu no obeliska, kura galā dižojās liels gailis. Tas tur stāvēja par godu slavenajam Ferdinandam de Lesepsam un citiem frančiem Panamas kanāla būvētājiem.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm viņi jau stāvēja tiesneša priekšā krāšņā telpā, kura reiz bija bijusi cietumnieka celle, un tur Harijs Pārtridžs un Džemma Bacelli kļuva vīrs un sieva. Piecu minūšu ilgās ceremonijas laikā tiesnesis izrakstīja arī laulības apliecību, kas Pārtridžam izmaksāja 25 dolārus. Viņš iedeva arī divdesmit dolārus katrai no ierēdnēm, kas lautību apliecināja ar parakstiem.

Līgava un līgavainis tika informēti, ka laulību iespējams arī reģistrēt, bet tas ir nepieciešams tikai tad, ja viņi te atgriežas, lai šķirtos.

-     Mēs laulību reģistrēsim, Pārtridžs teica, bet nekad neatgriezīsimies.

Beidzot tiesnesis, kas likās daudz pieredzējis, paraustīja plecus un novēlēja:

-     Lai dzīvo jaunlaulātie!

Viņiem bija sajūta, ka viņš šos vārdus ir teicis jau neskaitāmas reizes pirms tam.

Ne tad, ne vēlāk Pārtridžs nespēja saprast, kā Džemma savienoja šādu civillaulību ar savu reliģisko piederību. Viņa bija piedzimusi katoļu ģimenē un mācījusies Sacre Cocur skolā. Bet, kacl viņš par to jautāja, Džemma paraustīja plecus un atteica:

Dievs sapratīs.

Tas, viņaprāt, bija daudzu itāļu reliģijas paviršās izpratnes rezultāts. Kāds reiz Pārtridžam tika teicis, ka itāļi uzskata, ka arī Dievs ir itālis.

Skaidrs, ka pēc atgriešanās pāvesta lidmašīnā ziņa par notikušajām laulībām kā to pasniedza Londonas Times korespondents izplatījās ātrāk «par četriem pasaules vējiem». Preses sekcijā pēc lidmašīnas pacelšanās un izlidošanas no Panamas notika grandiozas svinības par godu jaunlaulātajiem ar šampanieša zalvēm, kokteiļiem un kaviāru. Ieradās arī galvenais ekonoms un paziņoja, ka Džemmai šodien vairs nav jāstrādā, un katrā brīvā brīdī viņš un pārējās stjuartes kuplināja viesu pulku. Pat lidmašīnas kapteinis pameta stūri un ieradās viņus apsveikt.

Apsveikumu un laba vēlējumu laikā Pārtridžs nojauta, ka daudzi šīm laulībām neparedz ilgu mūžu, bet viņš manīja arī to, ka daudzi vīrieši viņu apskauž.

Likumsakarīgi un tas nevienu nepārsteidza , ka šajās svinībās nepiedalījās neviens no garīdzniekiem. No lidmašīnas priekšgala vēdīja vēsums. Neviens nezināja, vai pāvests ir informēts par notikušo. Lai nu kā, bet šī ceļojuma laikā pāvests preses sekcijā vairs netika manīts.

Ierobežotajā laikposmā, kas viņiem tika atvēlēts kopdzīvei, Pārtridžs un Džerruna sāka plānot savu nākotni.

Ņujorkas viesnīcas istabā… lēni, skumji… Džemmas tēls izzuda. Tagadne ieņēma pagātnes vietu. Beidzot, noguruma mākts, Harijs Pārtridžs aizmiga.

10

Pulksten 7.30 sestdienas rītā bandas bāzes mītnes pirmā stāva istabiņā skaļi zvanīja telefons. Šo telpu Migels izmantoja par darba kabinetu un guļamistabu. Tur atradās viens no sešiem viņa grupas mobilajiem telefoniem, un šis bija paredzēts tikai ārkartas ienakošajām sarunām. Šo numuru zinaja tikai abu grupu atbildīgie darbinieki, un Migels šo telefonu vienmēr turēja sev klāt.

Abonents saskaņā ar instrukcijām zvanīja no telefonautomāta, lai neviens telefona numurs netiktu atklāts.

Migels, izgulējies un spirgts, šo zvanu gaidīja jau veselu stundu. Viņš pacēla klausuli uzreiz pēc pirmā signāla un teica: -iSi?[20]

Zvanītājs nosauca paroli:

-iTiempo?[21]

Migels atbildēja:

-    Relampago.

Iepriekš bija sarunāta arī alternatīvā atbilde. Ja Migels uz jautājumu laiks? vārda zibens vietā būtu teicis pērkons -, tad tas nozīmētu, ka kaut kāda iemesla dēļ grupas un ķīlnieku izlidošana uz Peru kavētos par divdesmit četrām stundām. Bet, tā kā viņš teica relampago, tad tas nozīmēja:

-Mēs esam gatavi doties projām. Nosauc vietu un laiku.

Tam sekoja galvenā frāze:

-    Sombrero profundo sur divi tūkstoši.

Sombrero nozīmēja Teterboro lidostu, kas atradās nepilnas jūdzes attālumā no bāzes mītnes. Profundo sur savukārt nozīmēja piebraukšana lidostas dienvidos. Skaitlis divi tūkstoši norādīja laiku, tātad pulksten 20.00. Norādītajā laikā bandai ar nolaupītajiem ķīlniekiem vajadzēja iekāpt Kolumbijai piederošā lidmašīnā Learjet 55 LR, kura viņus tur gaidīs.

Migels īsi atteica: Lo comprendo,[22] -un saruna bija galā.

Šoreiz zvanītājs bija kāds cits diplomāts Kolumbijas ģenerālkonsulāta darbinieks Ņujorkā; nu jau gandrīz mēnesi kopš Migela ierašanās Savienotajās Valstīs šis cilvēks tika izmantots informācijas nodošanai. Peru un Kolumbijas diplomātiskie korpusi bija pilni ar cilvēkiem, kas vai nu atbalstīja «Zaigojošo ceļu» vai arī paši līdzdarbojās Medelīnas kartelī, vai pat darbojās šajās abās organizācijās vienlaikus; viņi spēlēja dubultu spēli, par ko saņēma labu samaksu naudu viņiem maksāja Latīņamerikas narkobiznesa karaļi.

Pēc telefonsarunas Migels apstaigāja māju un citas ēkas, paziņodams citiem bandas locekļiem par izlidošanu, lai gan sagatavošanās darbi jau ritēja pilnā sparā un katrs zināja, kas viņam darāms. Pārvest zārkus ar ķīlniekiem nāksies Migelam, Baudeljo, Sokorro un Rafaelam. Hulio bija jāpaliek Savienotajās Valstīs par Medelīnas karteļa aģentu tāpat kā līdz šim, katram gadījumam. Karlosam un Lūisam pēc dažām dienām bija paredzēts izlidot uz Kolumbiju ar dažādiem reisiem.

Hulio, Karlosam un Lūisam bija jāveic vēl viens darbiņš kad lidmašīna būs aizlidojusi, viņiem vajadzēs izbraukt no garāžas visus automobiļus un atstāt tos dažādās vietās pilsētā.

Migelu nodarbināja arī domas par to, ko iesākt ar bāzes nometni Hakensakā. Viņš gandrīz bija izlēmis uz atvadām nosvilināt šīs ēkas kopā ar visu garāžu un automobiļiem. Ēkas bija vecas un uzliesmotu kā salmu kūlis, it īpaši, ja tās aplietu ar benzīnu.

Taču ugunsgrēks piesaistītu uzmanību, pelnus varēja nosūtīt uz ekspertīzi, un nav zināms, vai tad neatrodas arī pierādījumi. Lai arī tam vairs nebūtu nekādas nozīmes viņi jau būtu tālu prom -bet kādēļ gan lai viņi atvieglotu darbu amerikāņu drošības dienestam? Tādēļ dedzināšanas ideju Migels noraidīja.

Ja viņi ēkas gluži vienkārši pamestu, atstātu visu, kā ir, tad neviens nedēļām, bet varbūt pat mēnešiem ilgi vai vispār nekad neiedomātos, ka nolaupītājiem te bijusi bāzes nometne. Taču tādā gadījumā vajadzēja atbrīvoties no automašīnām aizbraukt ar tām uz dažādām debesspusēm un tur pamest. Zināms, tas bija diezgan bīstami, pirmām kārtām jau puišu dēļ, kas sēdīsies pie vieglo automašīnu, furgona un katafalka stūres, bet, pēc Migela domām, risks nemaz nebija tik liels. Jebkurā gadījumā viņš jau lēmumu bija pieņēmis.

Pirmais, ko Migels satika pa ceļam ēku apgaitas laikā, bija mehāniķis Rafaels, un viņš šim zellim ar zelta rokām pavēstīja:

Izbraucam šovakar pulksten 19.40.

Rafaels darbojās piebūvē, kur viņi pārkrāsoja mašīnas. Viņš kaut ko norūca sev zem deguna un pamāja šķita, ka viņu vairāk interesē furgons, ko viņš iepriekšējā vakarā bija pārkrāsojis. Vēl pavisam nesen šis furgons bija spoži balts, to rotāja uzraksts Supermaize; turpretī tagad tas bija melns, un uz abiem tā sāniem ar zeltu bija uzrakstīts: Pēdējās gaitas pakalpojumu nams.

Darbs tika veikts saskaņā ar Migela rīkojumu. Uzmetis skatu furgonam, viņš gandarīts iesaucās:

-jBien hecho![23] Žēl, ka mēs tikai vienu reizi dabūsim ar to pabraukt.

Lielais, klamzīgais vīrietis pagriezās pret viņu; viņš jutās glaimots par uzslavu, un pār viņa rētaino, ļauno seju pārslīdēja smaids. Cik savādi, domāja Migels, ka Rafaels, kas varēja mocīt un nogalināt savus upurus sātaniskā labpatikā, brīžiem uzvedas kā bērns, kas gaida uzslavu.

Migels norādīja uz Ņūdžersijas štata numuriem: Vai tie ir jauni?

Rafaels atkal pamāja:

-Jā, no pēdējā komplekta, nelietoti. Es nomainīju arī pārējos.

Tas nozīmēja, ka visiem pieciem automobiļiem tagad bija numuri, kurus neviens vēl nav redzējis, tātad braucieni mašīnās ar šādiem numuriem būs mazāk bīstami.

Migels izgāja pagalmā, kur zem kokiem Hulio un Lūiss raka dziļu bedri. Zeme pēc vakardienas lietus bija smaga un piebrieduši, tādēļ rakšana veicās gausi. Hulio ar lāpstu pūlējās pārcirst kāda koka sakni, bet, ieraudzījis Migclu pienākam, noslaucīja tumšo seju ar piedurkni un sāka lamāties:

-jPinche arbol![24] Šis ir elles darbs, domāts vēršiem, ne cilvēkiem!

Migels norija rupjību, ar ko viņš grasījās atbildēt. Naža neglītā rēta Hulio sejā spīdēja tumši sarkana, un tā bija zīme, ka viņš vārās dusmās un tūdaļ metīsies kausniņā.

-Ejiet atpūsties! Migels teica. Laika vēl diezgan. Mēs visi dosimies projām šovakar pulksten 19.40.

Tā būtu pēdējā muļķība dažas stundas pirms aizbraukšanas sarīkot skandālu. Turklāt bedre, kurā viņi gatavojās aprakt visus mobilos telefonus un medicīnisko aprīkojumu, kurš Baudeljo vairs nebūs vajadzīgs, šā vai tā bija jāizrok.

Zināms, šis nebūt nebija labākais variants; Migels labprātāk visus mobilos telefonus būtu iemetis kādā dziļā ūdenskrātuvē. Lai arī uz Ņūdžersijas un Ņujorkas štatu robežas ūdenskrātuvju bija pietiekami daudz, viņš nebija pārliecināts, ka īsajā atlikušajā laika sprīdī līdz aizbraukšanai viņi to nepamanīti pagūs izdarīt.

Pēc tam kad bedre atkal būs aizbērta, Hulio un Lūiss ar grābekļiem izlīdzinās nobirušās lapas, lai viss izskatītos dabiski, kā iepriekš.

Karloss, ko Migels uzmeklēja nākamo, bija kādā citā ēkā viņš čuguna krāsnī dedzināja papīrus. Karloss bija jauns un izglītots cilvēks. Tas bija viņš, kas veselu mēnesi bija pierakstījis Slouna mājas izsekošanas rezultātus un fotografējis šīs mājas apmeklētājus. Tagad šie pieraksti un fotogrāfijas dega liesmās.

Kad Migels viņam pateica, ka šovakar viņi dodas prom, Karloss atviegloti nopūtās. Viņš savilka plānās lūpas un teica:

-/'Que bueno![25]

Un tad viņa skatiens atkal kļuva netverami ļaunīgs.

Migels it labi saprata, kādā sasprindzidSjumā visi grupas locekļi pavadījuši šīs divas pēdējās diennaktis. Un viņš zināja arī to, kā jūtas Karloss šīs grupas jaunākais loceklis. Taču jaunā cilvēka savaldīgums bija uzslavas vērts, un Migels nešaubījās, ka drīzumā šis jauneklis pats kļūs par kādas teroristiskas grupas vadītāju.

Blakus krāsnij bija nomesta arī kaudzīte Rafaela drēbju. Lidmašīnā Migels, Rafaels un Baudeljo būs tērpušies tumšos uzvalkos ja nu gadījumā uzkuļas muitas inspekcija, viņiem jābūt sērās, kā tas paredzēts jau iepriekš izstrādātajā leģendā. Visus pārējos kankarus viņi atstās tepat.

Šo te nededzini, Migels teica, norādīdams uz drēbēm.

Būs pārāk daudz dūmu. Pārbaudi kabatas, noplēs firmas zīmes. Visu pārējo bedrē. Viņš pamāja uz bedres racējiem pagalmā. Un pasaki ari pārējiem.

Labi, Karlosa skatiens atkai kavējās ugunī. Mums puķes vajadzīgas.

-    Puķes?

-Jā, uz zārka, ko vedīs ar katafalku; varbūt nolikt tās ari uz citiem zārkiem. Tā rīkotos katra ģimene.

Migels vilcinājās. Viņš zināja, ka Karlosam ir taisnība. Aizņemts lidojuma atpakaļceļa sagatavošanā vispirms Teterboro lidosta, tad ar lidmašīnu līdz Opa Lokās lidostai Floridā, bet no turienes taisnā ceļā uz Peru viņš šo detaļu bija izlaidis no prāta.

Saskaņā ar sākotnējo ieceri, kad bija paredzēti divi ķīlnieki, ar katafalku bija jāveic divi braucieni no Hakensakas uz Teterboro lidostu. Vienā reizē tas nebija izdarāms, jo katafalkā varēja ievietot tikai vienu zārku. Taču trīsreiz braukt ar katafalku tas nu bija par traku! Tas bija pārāk liels risks, tādēļ Migels bija izstrādājis jaunu plānu.

Vienu zārku kuru tieši, to lai izlemj Baudeljo, uz Teterboro nogādās ar katafalku. Bet abi pārējie tiks vesti ar pārkrāsoto furgonu, kam uz sāniem uzraksts: Pēdējās gaitas pakalpojumu nams.

Migels zināja, ka.Learjet 55 LR lidmašīnai ir arī kravas lūka, kurā viegli satilpst divi zārki. Ar trešo jau radīsies sarežģījumi, taču Migels ne brīdi nešaubījās, ka arī ar to tiks galā.

Apdomājis Karlosa ieteikumu, viņš nonāca pie secinājuma, ka tāda detaļa kā puķes padarīs viņu leģendu vēl jo ticamāku. Teterboro lidostā viņiem nāksies ļauties Drošības dienesta pārbaudēm. Nav izslēgts, ka šī nolaupīšanas akta dēļ tur būs ari policija, un tad no iztaujāšanas par zārkiem un to saturu nebūs iespējams izvairīties. Skaidrs, ka bez nervu bendēšanas neiztikt, taču galvenais uzdevums bija tikt cauri Teterboro pēc Migela pārliecības, tā bija visas šīs lietas labas izdošanās ķīla. Opa Lokā, kur notiks viņu faktiskās atvadas no ASV, nekas negaidīts un slikts vairs notikt nevarēja.

Un Migels izlēma riskēt, jo risks bija niecīgs. Viņš pamāja.

-    Lai tad ir arī puķes.

-Es paņemšu vienu no mašīnām, -Karloss sacīja. Tepat llakensakā ir kāds veikaliņš. Es būšu uzmanīgs.

-Paņem plimutu.

Tas tagad bija pārkrāsots tumši zils un ar nomainītiem numuriem, kā Rafaels tika sacījis.

Atstājis Karlosu. -Migels devās meklēt Baudeljo. Viņš atrada Baudeljo un Sokorro lielajā istabā, kas arvien vairāk sāka līdzināties slimnīcas palātai. Arī Baudeljo pats izskatījās pēc slimnieka sejas labā puse, kur Džesika viņu savā īsajā apskaidrības brīdī savainoja, bija nosaitēta.

Baudeljo paiasti izskatījās bāls, izkāmējis un daudz vecāks nekā patiesībā bija. Bet tagad viņš izskatījās vēl sliktāk. Seja bija slimīgi bāla, un kustības sagādāja grūtības. Bet viņš turpināja sagatavoties prombraukšanai. Kad Migels viņam pavēstīja, ka izbraukšana paredzēta pulksten 19.40, Baudeljo pamāja: _

-Mēs būsim gatavi.

Uz Migela jautājumu par zāļu iedarbību bijušais ārsts atbildēja, ka pusotru dienu ilgie eksperimenti ir parādījuši, cik daudz propofola ir nepieciešams, lai katru ķīlnieku zināmu laiku noturētu dziļā bezsamaņā. Tas bija jāzina, jo viņi uz kādu laiku tiks atstāti zārkos bez jebkādas uzraudzības.

Tāpat piespiedu bada stāvoklis izlidojot tas būs sasniedzis piecdesmit sešas stundas šķita apmierinošs. Baudeljo teica, ka nebūs jābažījas ari par to, ka «pacienti» varētu sākt vemt vai nosmaks. Drošības dēļ viņš katram rīklē ievietos gaisa pievadcaurulīti un zārkos viņus noguldīs uz sāniem. Intravenozas šķidruma injekcijas novērsīs ķermeņu atūdeņošanos. Katru caurspīdīgo glikozes maisiņu ar ķīlnieka rokas vēnu savienoja infūzijas katetrs.

Migels apstājās, lai paskatītos uz šiem trim ķermeņiem. Viņi izskatījās rāmi, un viņu sejās bija miers. Šai sievietei ir īpatnējs skaistums, viņš nodomāja. Vēlāk, ja būs tāda izdevība, viņš labprāt viņu izmantos savu seksuālo vajadzību apmierināšanai. Vecais izskatījās cienīgs, kā jau vecs karavīrs atpūtā, kas, saskaņā ar ievāktajām ziņām, tieši tā arī bija. Puika izskatījās vājš, ar iekritušu seju. Varbūt badināšana viņu novājinājusi vairāk nekā pārējos. Tas arī nebija svarīgi, galvenais, lai viņš Peru nonāk dzīvs. To viņš bija «Zaigojošajam ceļam» apsolījis. Visi trīs izskatījās bāli, bez asins pilītes vaigos, bet viņi elpoja pavisam normāli. Tas Migelu nomierināja, un viņš devās prom.

Zārki, kuros gūstekņi tiks pārvesti uz Teterboro lidostu, pašlaik horizontālā stāvokli atradās uz rāmjiem. Migels zināja, ka pēc Baudeljo norādījuma Rafaels tajos ir izurbis niecīgus gaisa caurumiņus. Lai gan tie nebija saskatāmi, bet cauri tiem gūstekņi saņems vajadzīgo gaisu.

-Un kas tas ir? Migels norādīja uz burku ar kristāliem, kas bija nolikta līdzās zārkiem.

-Limonādes granulas, Baudeljo atbildēja. Tās uzsūks ogļskābo gāzi, ko viņi izelpos. Katrā zārkā būs arī skābekļa balons, ko varēs kontrolēt no ārpuses.

Apzinoties, ka nākamajās grūtajās stundās Baudeljo savu medicīnas zināšanu dēļ būs pilnīgi neatvietojams cilvēks, Migels vaicāja:

-Un kas vēl?

Baudeljo pamāja uz Sokorro pusi. Pasaki viņam, ka mēs to darīsim kopā.

Sokorro skatījās un klausījās, bet viņas seja kā vienmēr -bija neizdibināma. Migels vēl arvien nebija drošs un pārliecināts par šīs sievietes uzticamību. Bet šajā acumirklī viņa uzmanību novērsa viņas erotiskais ķermenis, jutekliskums un acīm redzamā seksualitāte. It. kā nojauzdama Migela domas, Sokorro izsmējīgi teica:

-Ja kādam no viņiem būs jāčurā, tad viņi, kaut ari bezsamaņā, varētu pakustēties, un kāds to varētu dzirdēt. Tāpēc mēs pirms zārku aizvēršanas ievadīsim katetrus. Tās ir tādas caurulītes, ko iebāž vīrieša daiktā vai tās kuņas čurājamajā caurumā. Skaidrs?

Migels nikni atteica:

-    Es zinu, kas ir katetrizācija.

Viņš jau gribēja atklāt, ka viņa tēvs ir ārsts, bet novaldījās. Vājuma brīdis., ko bija izraisījusi šī sieviete, gandrīz noveda viņu līdz savas pagātnes atklāšanai, bet to viņš nekad neatļāvās.

Tā vietā viņš jautāja: Vai spēsi raudāt, kad tas būs nepieciešams?

Saskaņā ar plānu Sokorro būs viena no sērotājiem.

-Jā.

-   Es zem abiem acu plakstiņiem viņai pabāzīšu mazu pipara graudiņu, Baudeljo paskaidroja. Un atkal bija jūtama viņa profesionālā augstprātība. Un sev tāpat. Tad asaras līs straumēm, un šie plūdi nebeigsies, kamēr piparu izņems ārā. Viņš ar cieņu uzlūkoja Migelu:

-Ja jūs vēlaties, es arī jums izdarīšu šo pakalpojumu.

-    Redzēsim.

Tagad Baudeljo pabeidza savu sagatavošanās darbu izklāstu:

-    Un pats pēdējais. Visos trijos zārkos būs ievietoti niecīgi eiektrokardiogrammas pierakstītāji, kas rādīs elpošanas intensitātes un miega dziļumu. Es sekošu rādījumiem no ārpuses. Arī propofolu varēs ievadīt no ārpuses, neatverot zārkus.

Pēc sarunas ar Baudeljo Migels jutās daudz drošāk. Neskatoties uz bažām, kas viņu iepriekš māca, Migels pārliecinājās, ka Baudeljo savu amatu prot. Un Sokorro arī.

Tagad atlika tikai nogaidīt vakaru. Bet laiks vilkās bezgala

lēni.

11

Sestdienas rītā darba grupas sapulce, kas tika sasaukta pulksten 10.00, bija tikko sākusies, kad to pārtrauca ziņa no ārpuses.

Harijs Pārtridžs, sēžot galda galā, tikko bija sācis sēdi, kad tajā ielauzās skaļrunis no galvenās ziņu telpas. Pārtridžs apklusa, un visi septiņi uzmanīgi klausījās.

Darbu sadales galds, runā Ričardsons. Mēs tikko saņēmām ziņu biļetenu no UPI…

Vaitpleinza, Ņujorkas štats. Pirms pāris minūtēm uzsprādzis pikaps, kuru, domājams, lietojuši noziedznieki, lai nolaupītu ceturtdien Kroforda Slouna ģimeni. Pēc iepriekšējām aplēsēm vismaz trīs cilvēki gājuši bojā, daudzi ievainoti. Sprādziens noticis tajā brīdī, kad policija bija ieradusies pilsētas galvenā tirdzniecības centra daudzstāvu autostāvvietā, tai apsekotu tur atstāto pikapu. Tobrīd autostāvvietā bija daudz cilvēku, kas tur vēlējās novietot savus braucamos. Ēka ir stipri bojāta. Ugunsdzēsēju un glābšanas vienības, tāpat ātrās palīdzības mašīnas ir ceļā uz turieni. Ēka, pēc kāda aculiecinieka teiktā, līdzinoties Beirutas murgam.

Vēl kamēr tika lasīts ziņu biļetens, darba grupa, atgrūžot krēslus, pielēca kājās. Kad skaļrunis apklusa, Harijs Pārtridžs pirmais izskrēja no kabineta, lai dotos uz ziņu telpu stāvu zemāk. Rita Ābrama viņam cieši sekoja.

Sestdienas rīts visās raidkanāla ziņu nodaļās ir visai nepiespiests laika brīdis. Tie, kas strādāja darbdienās, palika mājās. Nedaudzie, kam bija jāstrādā nedēļas nogalēs, lai arī kādreiz nonākuši zem spiediena, zināja, ka priekšniecības nav klāt. Tāpēc arī apģērbs bija brīvs, visi valkāja džīnas un vīrieši nāca uz darbu bez kaklasaitēm.

CBA galvenā ziņu telpa bija dīvaini klusa, jo tikai apmēram trešā daļa galdu bija aizņemti. Šīs dienas darbu sadales menedžeris Orvs Ričardsons apkalpoja arī Nacionālo ziņu galdu. Viņš bija jauns, zēnisku seju un centīgs. Ričardsons te bija ieradies no kādas reģionālās CBA nodaļas. Viņš par darbavietas maiņu bija gandarīts, taču ziņas no Vaitpleinzas viņu uztrauca. Viņam gribējās visu izdarīt pareizi.

Tāpēc viņš jutās labi, redzēdams, ka pie viņa steidzas divi no ievērojamākajiem CBA cilvēkiem Harijs Pārtridžs un Rita Ābrama.

Kamēr Pārtridžs pārlasīja jau dzirdēto un ar lielu interesi izlasīja tālāko, kas tikko pienāca, Rita teica:

-Mums ar šo ziņu nekavējoties jāiet ēterā. Kas mums šādu atļauju drīkst dot?

-Man ir vajadzīgais tālruņa numurus, -Ričardsons iebāza klausuli starp ausi un plecu. Ieskatījies kādā zīmītē, viņš uzgrieza ziņu viceprezidenta mājas telefona numuru. Kad viņš atbildēja, Ričardsons ātri izskaidroja situāciju, lūdzot atļauju šo ziņu pārraidīt. Viceprezidents tūdaļ šo atļauju deva:

-Jums ir atļauja. Rīkojieties!

Tālāk notika apmēram tas pats, kas notika ceturtdien, kad ziņas ielauzās raidkanāla programmā, lai īsi pirms pusdienas laika paziņotu par nolaupīšanu. Atšķirīgs bija tikai paziņojuma saturs un komandas sastāvs, kas to pārraidīja. Harijs Pārtridžs sēdēja mazās studijas diktora «karstajā» krēslā, Rita Ābrama ieņēma producenta vietu, un no kādas citas studijas sekcijas skriešus atskrēja režisors, kas bija uzzinājis par šī speciālizlaiduma ielaušanos programmā.

CBA pārraidīja ziņas no Vaitpleinzas apmēram četras minūtes pēc UPI biļetena saņemšanas. Cik varēja redzēt no pārskatiem, citi raidkanāli to bija paveikuši tikpat ātri.

Kā vienmēr, Harijs Pārtridžs savu darbu veica sakoncentrēti un precīzi, kā jau profesionālis. Nebija laika uzrakstīt tekstu vai lietot tclesuflieri, tādēļ galvenos faktus Pārtridžs norunāja no galvas, pēc atmiņas.

Speciālā pārraide ilga tikai divas minūtes. CBA darīja zināmus galvenos faktus, neiedziļinoties detaļās. Nebija arī attēlu no notikuma vietas. Vienīgi Pārtridžam virs pleca pavīdēja nez no kurienes steigā sadabūtas Slouna ģimenes, mājas un supermārketa fotogrāfijas. Bet Pārtridžs TV skatītājiem apsolīja, ka sestdienas Vakara ziņās būs arī attēli un daudz sīkāka informācija.

Līdzko sarkanās spuldzītes tiešā ētera studijā nodzisa, norādot, ka pārraide beigusies, Pārtridžs piezvanīja Ritai uz aparātu telpu:

Es dodos uz Vaitpleinzu, viņš teica. Vai tu vari to noorganizēt?

-Es jau to esmu izdarījusi. Airisa, Mins un ari es dodamies turp. Airisa būs šīvakara ziņu raidījuma producente. Tu vari tur uz vietas visu ierakstīt, bet skaņu uzlaidīsim virsū pēc tam. Mašīna ar šoferi mūs jau gaida.

Vaitpleinzas pilsētai ir sena vēsture līdz pat 1661. gadam, kad tā piederēja Sivanojas indiāņiem, kas savu nometni dēvēja ar Kvarropu jeb Baltajiem līdzenumiem, vai arī par Balto balzamu pēc balzama baltegļu kokiem, kas te auga. Astoņpadsmitajā gadsimtā šī vieta bija svarīgs dzelzsrūdas ieguves centrs un transporta ceļu krustojuma vieta. 1776. gadā amerikāņu revolūcijas laikā kaujā pie tuvējā Čatertonas kalna Vašingtonam nācās atkāpties, bet tajā pašā gadā kāda vietējā padome apstiprināja Amerikas konstitūciju, reizē nodibinot Ņujorkas štatu. Pilsēta pārdzīvoja arī citus laikus gan labus, gan sliktus. Bet neviens notikums līdz šim nebija bijis tik briesmīgs kā Medeiīnas karteļa un «Zaigojošā ceļa» noorganizētais sprādziens vienā no pilsētas augstceltņu autostāvvietām.

Kā vēlāk noskaidrojās visi tālākie notikumi bija likumsakarīgi.

Iepriekšējā vakarā kāds stāvvietas dežurants bija pierakstījis to mašīnu markas un numurus, kas atstātas stāvvietā pa nakti. Tā viņi parasti darīja, lai novērstu to, ka stāvvietā vairākas dienas paliek mašīnas, kuru īpašnieki pēc tam apgalvo, ka viņi ir pazaudējuši stāvvietas kvīti un stāvvietā ir uzturējušies tikai dažas stundas.

Dežurants iepriekšējā naktī bija ievērojis nissan pikapu ar Ņujorkas štata numuru, bet tas nebija nekas neparasts. Daudzi ievietoja mašīnas stāvvietā uz nedēļu vai pat ilgāk. Bet nākamajā naktī cits dežurants bija daudz vērīgāks, viņam tūliņ radās doma, ka šis ir tas pats pikaps, kas izmantots Slounu ģimenes nolaupīšanā.

Viņš to ierakstīja ziņojumā, un nākamajā rītā viņa priekšnieks, to izlasījis, tūliņ piezvanīja Vaitpleinzas policijai, kas uz autostāvvietu nosūtīja patruļmašīnu pikapa apskatei. Pēc policijas rīcībā esošām ziņām, tas notika pulksten 9.50 no rīta.

Taču ekspluatācijas dienesta priekšnieks nolēma, ka nav vērts gaidīt, kamēr atbrauc policisti. Viņš pats devās aplūkot pikapu, līdzi paņemdams lielu saišķi pa daudzajiem gadiem savākto atslēgu. Viņš lepojās ar to, ka bija maz tādu mašīnu, ko viņš nevarētu atslēgt.

Un tas viss norisinājās tad, kad daudzstāvu autostāvvietā sāka ierasties liels skaits sestdienas pircēju.

Priekšnieks pavisam drīz atrada atslēgu, kas derēja. Viņš atvēra šofera kabīnes durtiņas, un tas arī bija pēdējais darbiņš, ko viņš savā dzīvē paveica.

Ar grāvienu, ko kāds nodēvēja par piecdesmit pērkona spērieniem reizē, pikaps pārvērtās par ugunīgu bumbu. Tāpat notika ar lielu daļu ēkas un visām apkārtējām mašīnām, kas, par laimi, vismaz izrādījās tukšas. Eksplozija izārdīja griestus un grīdu, un degošās mašīnas krita lejā uz zemākajiem stāviem.

Sprādziens nenopostīja stāvvietu vien. Sprādziena vilnis izsita daudz logu apkārtējos veikalos. Viss, ko šis gaisa vilnis pameta gaisā, nokrita uz cilvēkiem tuvējās ielās.

Cilvēki bija šokā. Kad milzīgais rībiens noklusa, bija dzirdami tikai degšanas sprakšķi. Šur tur kaut kas krita, un tad iestājās klusums. Pēc tam atskanēja ievainoto vaimanas, nesakarīgi kliedzieni un lāsti, histēriski lūgumi pēc palīdzības, nesaprotami rīkojumi; tad bija dzirdamas sirēnas, kas tuvojās no visām pusēm.

Kad viss norima, bija jābrīnās, ka cilvēku upuri galu galā ir tik mazi. Ekspluatācijas dienesta priekšnieks momentā bija pagalam, vēl divi cilvēki nomira no brūcēm un apdegumiem, bet četri bija ļoti smagā stāvoklī starp dzīvību un nāvi. Divdesmit divi, to skaitā aptuveni desmit bērnu, nokļuva slimnīcā.

UPI biļetena atsauksme uz Beirutu nebija nemaz tik nepareiza.

Tūliņ pēc tam izvērtās pārrunas par to, vai šim priekšniekam vajadzēja mašīnu atvērt, nesagaidot policistus. Daži sacīja, ka policisti tāpat būtu mēģinājuši pikapu atvērt. Policisti iebilda, ka viņi būtu izsaukuši FIB un viņu eksperti būtu atklājuši spridzekļus. Bet tad šis strīds norima, jo tam nebija nekādas jēgas.

Taču šis tas tomēr noskaidrojās. Iznīcinātais pikaps tika lietots Slounu ģimenes nolaupīšanā. Tuvums Lārčmontai, tas, ka pikaps stāvvietā tika ievietots ceturtdien un tas, ka tajā bija pārsteiguma mīna, daiļrunīgi norādīja uz šo faktu. Tāpat izrādījās, ka pikapa numurs nozagts kādam 1983. gada četrdurvju oldsmobile sedanam. īpašnieka vārds un apdrošināšanas dati izrādījās viltoti. Turklāt atklājās, ka reģistrācijas izdevumu un apdrošināšanas apmaksa izdarīta skaidrā naudā, tādējādi neatstājot nekādus pierakstus.

Tas nozīmēja, ka sedans kaut kur pazuda, bet numurs ticis saglabāts, lai to varētu izmantot nelegāli.

Vēlāk radās domstarpības, jo kāds liecinieks Lārčmontā norādīja, ka pikapam bijis Ņūdžersijas numurs, bet stāvvietā tas reģistrēts ar Ņujorkas numuru. Toties izmeklētāji apgalvoja, ka kriminālnoziedznieki ļoti bieži apmaina numurus, lai jauktu pēdas.

Vaitpleinzas policijas priekšnieks, kas bija ieradies notikuma vietā, bija nonācis pie secinājuma, ko viņš drūmā ģīmī darīja zināmu arī reportieriem:

-Šis nenoliedzami ir rūdītu teroristu darbs.

Uz jautājumu, vai viņš uzskata, ka trīs Slouna ģimenes locekļus nolaupījuši ārzemju teroristi, policijas šefs atbildēja:

Lai arī tas nav noticis manā iecirknī, bet es par to esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts.

-Padarīsim šo versiju ar ārzemju teroristiem par galveno tēmu mūsu šīvakara ziņu izlaidumā -Harijs Pārtridžs teica Ritai un Airisai Tverlijai, kad līdz viņam nonāca policijas šefa vārdi.

Divās mašīnās tikko bija ieradušies CBA darbinieki. Uzņemšanas grupa atbrauca džipa pikapā, bet Pārtridžs, Rita, Airisa un Tedijs Kūpers vieglajā mašīnā, kam pie stūres bija kāds raidtīkla šoferis. Ceļu no Manhetenas centra abas mašīnas veica neticamā ātrumā tikai divdesmit piecās minūtēs. Priekšā jau bija bars reportieru, pulcējās arvien vairāk skatītāju, ko policija centās noturēt aiz barjerām. Mins Van Kāns un Kens O'Hāra ar savu aparatūru jau filmēja degošās ēkas, ievainotos, ko nupat veda prom, un sabojātās, degošās mašīnas. Viņi piebiedrojās arī uz vietas sarīkotajai preses konferencei ar pilsētas policijas priekšnieku, un tādējādi viņa komentāri tika ierakstīti lentē.

Izvērtējis situāciju, Pārtridžs paaicināja Minu un O'Hāru un sāka intervēt glābējkomandas dalībniekus un tos skatītājus, kas bija redzējuši eksploziju. To visu būtu varējusi veikt uzņemšanas grupa un producents, bet Pārtridžs vēlējās iejusties šajā situācijā.

Iejušanās situācijā korespondentiem likās svarīga lieta. Un nebija nemaz svarīgi, cik daudz viņi zināja par šī sižeta aizkulisēm. Pārtridžs tagad «dzīvoja» Slounu nolaupīšanas lietā jau četrdesmit divas stundas, bet līdz šim viņš ar to tieši vēl nebija saskāries. Bija brīži, kad viņš jutās kā ieslodzītais, jo tikai telefons un kompjūtera monitors saistīja viņu ar reālo ārpasauli. Lai cik traģiska šķita situācija, viņam bija svarīgi nonākt Vaitpleinzā, un tas pats attiecās arī uz Ritu.

Un tad viņam prātā iešāvās kāda doma, kas lika uzmeklēt Ritu.

-Vai kāds ir runājis ar Krofordu? viņš viņai jautāja.

-Es tikko viņam zvanīju uz mājām. Viņš gribēja doties uz šejieni, bet es atrunāju. Ir skaidrs, ka cilvēki viņu nogurdinātu. Turklāt man negribējās, lai viņš redzētu, ko šie nelieši ir spējīgi izdarīt.

-Viņš redzēs pārraidi.

-To viņš vēlas. Viņš un Leslijs dosies uz ziņu ēku, un man ir tas, ko mēs uzfilmējām, Rita norādīja uz vairākām videokasetēm. Un vēl piebilda:

Domāju, ka mums laiks braukt. Airisa un Mins kādu brīdi, vēl var palikt.

Pārtridžs pamāja.

Labi, bet atvēli man vēl vienu minūti.

Viņi bija autostāvvietas trešajā stāvā. Atstājis Ritu, viņš devās uz kādu sprādziena neizpostītu stūri, kur nebija automašīnu. Viņš vēlējās klusumā mazliet padomāt un rast atbildi uz jautājumu, kas nedeva viņam mieru: viņš bija apsolījis atrast un iespējams pat atbrīvot Džesiku, viņas dēlu un Kroforda tēvu, bet vai tam ir pamats… vai ir kaut mazākais pamats cerībām… ka viņš to spēs? Pašreiz Pārtridžs arvien vairāk sliecās uz to, ka atbilde būs ne.

Tas, kas te šodien bija noticis, parādīja, ko spēj pretinieki. No šī atgadījuma izrietēja vēl citi jautājumi: vai tik nežēlīga mežonība tiešām bija paredzēta? Tagad, kad zināms, ka šajā lietā iejaukti teroristi, vai atradīsies civilizēti paņēmieni šī nežēlīgā ienaidnieka izsekošanai un sagūstīšanai? Un pat tad, ja uz šo jautājumu atbilde būs -jā, vai tā nebūs tukša lielība, uzskatot, ka neapbruņotu žurnālistu komanda varētu gūt panākumus, ja policija, valdības iestādes un militāristi tik bieži nespēja neko panākt?

Domājot par sevi, Pārtridžs saprata, ka šī nav tā kauja, kas uz labu vai ļaunu liek viņa asinīm straujāk ritēt. Šī cīņa bija negodīga un zemiska, ienaidnieks nezināms, upuri nevainīgi un cīniņš ar ieročiem rokās praktiski neiespējams…

Taču, neņemot vērā savas emocijas, vai pragmatisku apsvērumu dēļ viņam vajadzētu ieteikt, lai CBA atsakās no aktīvas izmeklēšanas un aprobežojas tikai ar saviem tiešajiem pienākumiem notikumu izklāstā, vai arī vismaz nodot savas pilnvaras kādam citam?

Aizmugure bija dzirdami soļi. Pagriezies viņš redzēja, ka tā ir Rita.

Vai varu tev palīdzēt? viņa jautāja.

Jā. Līdz šim ar šādām lietām mēs vēl nekad neesam nodarbojušies, Pārtridžs teica. Šobrīd galvenais nebūt nav tas, kādu raidījumu mēs izveidosim, bet gan kā mēs rīkosimies.

-Es zinu, viņa klusi atbildēja. Nupat tu domāji par to, lai satītu makšķeres un noveltu šo smagumu uz kādiem citiem pleciem, vai ne?

Rita jau agrāk bija pratusi pārsteigt citus ar savu novērotājas talantu. Viņš pamāja.

-Jā, es par to domāju.

-Nedari tā, Harij, viņa lūdza. Nepadodies! Ja tu tā izdarīsi, nebūs neviena cita, kas to varētu paveikt kaut uz pusi tik labi kā tu pats.

12

Atpakaļ uz Manhetenu Pārtridžs, Rita un Tedijs Kūpers brauca daudz mērenākā tempā nekā uz notikuma vietu Vaitpleinzā. Pārtridžs sēdēja priekšējā sēdeklī, blakus raidkanāla šoferim, Rita un Tedijs aizmugurē.

Izskatījās, ka Kūperu, kas bija izšķīries braukt līdzi pēdējā minūtē, kaut kas pamatīgi nodarbina viņš dziļdomīgi klusēja. Arī Pārtridžs un Rita sākumā klusēja, jo Šorīt pieredzētais izvērtās par nopietnu problēmu. Kaut arī viņiem ar terorismu bija nācies saskarties diezgan bieži, notikumi vienmēr risinājās ārzemēs. Likās drausmīgi piedzīvot tik nežēlīgu uzbrukumu mierīgai Amerikas pilsētiņai. Bija tāda sajūta, ka šis barbariskais ārprāts beidzot ir sasniedzis arī viņus. Arī te viss nekad nebija īsti mierīgi, bet vismaz nemieram bija savs racionāls pamats. Viņi uzskatīja, ka šorīt šis pamats ir sācis brukt, un varēja gadīties, ka tas vairs nekad neatjaunosies.

Pārtridžs pagriezās atpakaļ un, vērsdamies pie saviem ceļabiedriem, teica:

-Angļi savā laikā bija pārliecināti, ka viņu zemē ārzemju terorisms nekad neiekļūs, bet tomēr tā notika. Arī pie mums daudzi domāja tāpat.

. -Un stipri maldījās, Rita atsaucās. -Tas bija neizbēgami jau no paša sākuma. Un jautājums neskanēja ja nu pēkšņi, bet gan kad?

Viņi abi to apstiprināja arī Vaitpleinzas policijas priekšnieka izteikumi bija gandrīz pārliecināti, ka Slounus nolaupījuši ārzemju teroristi.

-Bet kas, pie velna, viņi ir? Pārtridžs ietrieca dūri saujā. Lūk, kādā virzienā mums ir jāsakoncentrē visas prāta spējas. Kas?

Rita saprata, ka Harijs ir ticis pāri tam brīdim, kad viņš apsvēra iespēju atteikties no izmeklēšanas grupas vadības. Viņa atbildēja:

-     Pirmais, kas ienāk prātā, ir Tuvie Austrumi-Irāna, Libāna, Lībija… visas šīs reliģiskās organizācijas «Hezbollah», Amāls, šiīti, islama džihads, LBV [26] un tā tālāk.

Pārtridžs piekrita:

-Es esmu par to jau domājis. Bet tad es sev vaicāju: kāpēc lai viņi tā darītu? Kāpēc viņiem kulties tik tālu, riskēt, darbojoties ASV, ja viņiem uz vietas ir daudz labāk pieejami objekti?

-Iespējams, ka viņi grib iedzīt cilvēkos bailes. Pierādīt «Lielajam sātanam», ka viņam nekur nav glābiņa.

-   Tev varētu būt taisnība, Pārtridžs pamāja. Viņš paskatījās uz Kūpcru. -Tedij, vai, tavuprāt, varētu būt atbildīga IRA?

Anglis, pēkšņi iztraucēts savās domās, pacēla galvu.

-Man tā neliekas. IRA ir padibenes, kas spējīgas uz visu, bet ne Amerikā, jo te vēl arvien ir apjukušie Amerikas īri, kas viņus finansē. Ja IRA sāktu rīkoties Amerikā, naudas maisi aizvērtos.

-    Varbūt tev ir kādas citas domas?

-     Es tev, Harij, piekrītu attiecībā uz Tuvajiem Austrumiem. Varbūt tiešām ir vērts pameklēt dienvidos?

-Latīņamerikā, Rita iestarpināja. Tas izklausās loģiski. Nikaragvā vispirms, taču es pieļauju iespēju, ka tā var būt ari Hondurasa vai Meksika, varbūt pat Kolumbija.

Viņi turpināja spriest, bet tā arī par kopēju viedokli nespēja vienoties. Tad Pārtridžs atkal uzrunāja Tediju:

-    Es jūtu, ka tavās izsmalcinātajās smadzenēs kaut kas briest. Vai esi gatavs to pavēstīt arī mums?

-Kāpēc ne? -Kūpers pasmaidīja. Man šķiet, ka viņi ir jau projām.

-Nolaupītāji?

Tedijs pamāja. Un līdz ar viņiem arī mistera Slouna ģimene. Tas, kas atgadījās šorīt, viņš pameta ar galvu atpakaļ uz Vaitpleinzas pusi, bija viņu atvadas. Tas bija brīdinājums nākotnei, sveiciens tiem, kam būs ar viņiem darīšana.

-    Paga, paga, vēlreiz noprecizēsim tevis teikto, Pārtridžs Tediju pārtrauca. -Tu gribi teikt, ka viņi bija aprēķinājuši, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai šo pikapu atrastu un lai tas uzietu gaisā? Tātad viņi precīzi zināja, ka tas notiks pēc viņu aizbraukšanas?

-Apmēram tā.

-     Bet tas jau ir tikai minējums, Pārtridžs iebilda. -Iespējams, ka tu kļūdies.

Kūpers pakratīja galvu.

-Tā nav. Šī ir inteliģenta izšķiršanās. Un man šķiet, ka man ir taisnība.

-Pieņemsim, ka ir tieši tā, kā tu saki. Nu un ko tālāk?

-Tas noliek mūs dilemmas priekšā, Kūpers atteica. Mums jāizlemj, vai gribam atrast viņu slēptuvi, kas tagad jau ir tukša. Tas varētu ļoti dārgi izmaksāt.

-   Kāpēc mums tas būtu jādara, ja putniņi ir aizlaidušies?

-Tāpēc ka Harijs vakar teica: katrs atstāj pēdas. Vienalga,

cik uzmanīgi būdami, arī šie cilvēki būs atstājuši pēdas.

Mašīna tuvojās Manhetenai. Viņi atradās uz majora Dīgana ātrceļa, priekšā varēja redzēt Trešās avēnijas tiltu, un šoferis samazināja ātrumu. Pārtridžs paskatījās pa logu, pamāja un pagriezās atpakaļ.

-Vakar, viņš atgādināja Kūperam, tu teici, ka mēģināsi izdomāt, kur viņi slēpās. Vai tas varētu būt ļoti dārgi?

-Jā, tā tas būtu. Tas arī varētu būt neiespējami.

-    Stāsti, Rita mudināja.

Kūpers ieskatījās piezīmju grāmatiņā:

-    Vispirms es izdomāju, kāda slēptuve šai bandai būtu nepieciešama, lai paveiktu visu, par ko mēs jau zinām, viņiem vajadzēja izvietot piecas mašīnas, jādomā, iekštelpās, vajadzēja uzstādīt krāsošanas iekārtu, iekārtot telpas gulēšanai un ēšanai vismaz četriem, bet droši vien pat sešiem teroristiem. Bija vajadzīgas telpas, kur ieslēgt Slounus, un tādu darbu vadīšanai ir nepieciešama arī darba telpa. Tāpēc tā nevar būt viena māja ar ziņkārīgiem kaimiņiem visapkārt.

-   Labi, tam visam es ticu, sacīja Pārtridžs.

-Tātad, kur tāda vieta varētu būt? Kūpers turpināja.

Pēc manām domām, ir trīs iespējas: neliela, tukša fabrika;

liela, tukša noliktava; liela dzīvojamā māja ar palīgceltnēm. Bet šā vai tā tai vajadzētu būt nomalē, kur neviena nav un, kā mēs vienojāmies, ne tālāk par divdesmit piecām jūdzēm no Lārčmontas.

-Tā jūs vienojāties, Rita teica, jo neviens cits neko labāku nevarēja izdomāt.

Bez tam man ir bail, Pārtridžs teica, ka šajā apkaimē varētu būt divdesmit tūkstoši šādu celtņu.

- Nē, Kūpers papurināja galvu. Mēs par to vakar pēc vakariņām runājām. Ja mēs vienojamies, ka tā vieta ir vientuļa, tādu nevar būt vairāk kā viens līdz trīs tūkstoši.

Un kā mēs, pie velna, atradīsim mums vajadzīgo?

Es jau sacīju, ka tas nebūs viegli, bet to var izdarīt.

Un Kūpers izklāstīja savu rīcības plānu, bet Rita un Pārtridžs uzmanīgi viņā klausījās.

-Es iesaku ņemt vērā sekojošo: kad šie nelieši te ieradās (no kurienes tas pašreiz nav svarīgi), viņiem vajadzēja apmesties kaut kur netālu, bet tajā pašā laikā arī ne pārāk tuvu Lārčmontai par to mēs jau tikām runājuši. Bet kā lai atrod šādu piemērotu vietu? Vispirms jāizvēlas rajons. Un tad jārīkojas tā, kā līdzīgā situācijā rīkotos jebkurš cilvēks, it īpaši, ja viņa rīcībā maz laika: viņš apskatītu sludinājumus avīzē un piemeklētu attiecīgu mājokli, kas tiek izīrēts uz ilgu vai neilgu laiku. Mēs nevaram par to būt pārliecināti, bet tā tas varēja būt.

Iespējams, ka kāds te uzturējies jau mēnešiem ilgi un lēnā garā atradis piemēroto vietu, piezīmēja Pārtridžs.

Tas būtu pārāk pareizi! Bet gadījumos, kad ir tikai iespējas, jāstrādā ar to, ko var atrast.

-Taisnība, Tedij. Turpini!

Tā. Mums būtu jāsāk pētīt īres sludinājumi, kas pēdējo trīs mēnešu laikā parādījušies vietējos un reģionālajos laikrakstos ap Lārčmontu. Ideāli būtu atrast reklāmu, kas vienu laiku parādījās un tad piepeši pazuda.

Rita ievaidējās:

- Vai tev ir kāda jēga par to, cik nedēļas un dienas laikrakstu mums būtu jāapskata?!

Es domāju tāpat, bet ļausim viņam runāt.

Kūpers paraustīja plecus.

Vai es zinu, cik te ir laikrakstu? Nē, diemžēl nezinu, bet te to ir nejēdzīgi daudz. Un tāpēc mums jādabū jauni cilvēki ar gaišām galvām, lai viņi iet un meklē. Man teica, ka esot kāda uzziņu grāmata…

Kūpers apklusa un ieskatījās savā piezīmju grāmatiņā.

-«Starptautiska redakciju un izdevniecību rokasgrāmata», kur uzskaitīti visi periodiskie izdevumi mazi un lieli. Ar to arī sāksim. Nākamais solis būs bibliotēkas, kurās ir laikrakstu komplekti vai to mikrofotokopijas. Ja šādu komplektu nebūs, norīkosim cilvēkus uz šo laikrakstu redakcijām, lai izpēta iznākušos laikrakstu numurus. Mums būs vajadzīgi daudzi cilvēki, bet tas jādara, turklāt ātri kamēr pēdas vēl siltas.

-No taviem aprēķiniem izriet, ka sludinājumi trīsmēnešu laikā… -Pārtridžs sāka.

-    Paklau, mums taču ir zināms, ka šie cilvēki izspiegoja Slouna ģimeni apmēram mēnesi, un lieku galvu ķīlā uz to laiku viņiem jau bija šī mītne. Tādējādi -trīs mēneši ir visnotaļ saprātīgs laikposms.

-    Un tad, kad mēs kaut ko derīgu būsim atraduši?

Mums vajadzētu būt lielam skaitam iespējamo slēptuvju.

Tad tām pašām gaišajām galvām būs jāsāk apzvanīt īres biroji. Un jāuzdod loģiski ja utājumi. No šī potenciālā slēptuvju skaita mums zināms daudzums būs jāapskata, un to es labprāt darīšu pats. -Kūpers paraustīja plecus. Lielākoties tas būs pa tukšo, bet mums vajadzētu izdoties.

Mašīnā iestājās klusums Pārtridžam un Ritai vajadzēja visu šo informāciju apdomāt.

Pārtridžs savus ieskatus izklāstīja pirmais.

-Tedij, es tevi apsveicu ar lielisku ideju, bet tu pats teici, ka tas būs loti grūti, un tā ir. Acumirklī es nesaredzu tam nekādas iespējas.

-    Godīgi sakot, sarunā iesaistījās arī Rita, es neredzu iespēju tavu priekšlikumu īstenot. Pirmkārt, milzīgā avīžu blāķa dēj. Otrkārt, šis meklēšanas darbs mums izmaksās milzum lielu naudu.

Un vai tas nebūtu tā vērts? Kūpers vaicāja. Ja mēs tādējādi atgūtu mistera Slouna ģimeni?

-Protams. Bet ar to jau viņus neatgūs. Labākajā gadījumā mēs atrastu nedaudz informācijas.

-Lai nu kā, -Pārtridžs apkopoja sarunu, mēs to pašlaik nevaram izlemt. Tā kā runa ir par naudu, lai šī lieta paliek Leslija Čipingeima ziņā. Kad mēs šodien ar viņu tiksimies, tev, Tedij, nāksies vēlreiz viņam izklāstīt savu plānu.

Divarpus minūšu ilgais sestdienas Vakara ziņu bloks, ko bija sagatavojusi Airisa Tverlija, šausmināja un šokēja skatītājus, to papildināja kolosāli kā teiktu profesionāļu žargonā videoelekti. Mins Van Kāns Vaitpleinzā kā parasti bija darbojies ar kameru ļoti radoši. Airisa pēc atgriešanās ziņu ēkā un sadarbībā ar ieraksta redaktoru Bobu Vatsonu televīzijas ziņām bija sarūpējusi patiesu dārgakmeni.

Viss šis process sākās tad, kad Airisa, Pārtridžs un Vatsons sapulcējās mazajā rediģēšanas telpā, kas bija viena no sešām aizņemtām telpām, jo tuvojās ziņu laiks. Tur viņi apskatīja visas videokasetes, un Airisa pierakstīja laiku tiem sižetiem, ko viņa varētu izmantot. Pēdējā lentē bija redzama FIB aģentu ierašanās Vaitpleinzas autostāvvietā. Kāds reportieris vienam no viņiem jautāja, vai no nolaupītājiem saņemta kāda ziņa. Atbildei vecākais aģents drūmā sejā izstiepa roku autostāvvietas virzienā un teica:

-Tikai šī!

Citā lentē bija redzami postījumi un Pārtridža intervijas ar apkārtējiem cilvēkiem.

Kad ieraksti bija izskatīti, Airisa sacīja:

-Man šķiet, ka būtu jāsāk ar izdegušo mašīnu grēdu, tad jāturpina ar izdegušās autostāvvietas stāviem un tad jārāda kadri, kur iznes mirušos un ievainotos.

Pārtridžs piekrita, un viņi sagatavoja raidījuma plānu.

Tad Pārtridžs ierunāja tekstu, ko rādīs kopā ar attēliem. Lasot no ātrumā izveidota teksta, viņš sāka:

Šodien nežēlīgā veidā tika kliedētas jebkuras šaubas par to, ka Slouna ģimeni nolaupījuši teroristi…

Šajā vakarā Pārtridža klātbūtne pārraides telpā atšķīrās no divām iepriekšējām nedēļas dienām. Ceturtdien viņš strādāja par diktoru, bet piektdien šo pienākumu dalīja ar

Krofordu Siounu. Šovakar viņš būs savā ierastajā korespondenta lomā, jo CBA nedēļas nogaļu diktore bija šarmantā un ļoti iecienītā Amerikas ķīniete Terēza Toja. Terēza sākumā uzdeva jautājumus, bet tad, sapratusi, ka viņai ir darīšana ar diviem pieredzējušākajiem raidkanāla darbiniekiem, prātīgi apklusa.

Pabeidzis skaņu ierakstu, Pārtridžs devās projām kārtot citas lietas. Airisai un Vatsonam bija vajadzīgas vēl trīs stundas, lai pabeigtu darbu ar šo niecīgo fragmentu. Skatītāji ne mūžam nespēs novērtēt to, cik daudz darba ieguldīts īsā, interesanti parādītā ziņu fragmentā.

, Bobs Vatsons gan neizskatījās pēc cilvēka, kas var paveikt tik sarežģītu darbu. Korpulents, spalvains, ar strupiem pirkstiem. Lai arī viņš ik rītu skuvās, ap trijiem pēcpusdienā viņš izskatījās tā, it kā trīs dienas nebūtu skuvies. Tāpat viņš bez apstājas kūpināja resnus, pretīgi smirdošus cigārus, un par to viņa istabas biedri pastāvīgi sūdzējās. Bet šīs sūdzības viņš noraidīja, sacīdams:

-Ja es nesmēķēju, tad neesmu spējīgs domāt, un tad jums ir sūdīgs gabals.

Tādas producentes kā Airisa Tverlija šo cilvēku pacieta tikai tāpēc, ka viņš bija labākais redaktors.

TV ziņu reportāžu attēlu un skaņu ierakstu rediģēšanas darbs norisa pie attāliem rakstāmgaldiem visā plašajā pasaulē, arī tepat uz vietas kādā uzņemšanas grupas automobilī vai vienkārši raidtīklu centrā. Reportāžas, ko raidkanāli iesniedza, parasti izrādījās visu trīs rediģēšanas veidu sajaukums.

Aparatūra, ar ko strādāja Vatsons un sīkā, spītīgā Airisa, bija divi ļoti sarežģīti videomagnetofoni ar ļoti precīziem kontrolaparātiem un televizoriem. Gar sienām rindojās dučiem videolenšu, kas bija pienākušas no uzņemšanas operatoriem, raidkanāla bibliotēkas vai vietējām raidstacijām.

Visa šī darba nolūks bija pārnest uz galveno lenti kreisajā magnetofonā dažādus īsus un garākus gabaliņus no lentēm labajā magnetofonā. Lai to izdarītu, bija vajadzīgas mākslinieciskas un žurnālistiskas iemaņas, bezgalīga pacietība un pulksteņmeistara maigais pieskāriens. Beigās galvenā lente tika pārraidīta ēterā.

Vatsons sāka pārnest to, ko producente jau bija nolēmusi rādīt degošās mašīnas un izpostīto autostāvvietas ēku. Ar pasta šķirotāja veiklību viņš iestūma un izvilka lenti pēc lentes no labās puses videomagnetofona. Lielā ātrumā ritinot lenti uz priekšu, viņš kaut ko meklēja. Neapmierināts viņš grieza lenti atpakaļ, tad uz priekšu, izgrūda:

-    Nē, te kaut kur ir platleņķa uzņēmums, kas ir labāks nekā šie.

Trešajā kasetē viņš beidzot atrada vajadzīgo:

-Mums vajadzētu sākt ar šo, tad pāriet uz tuvskatu.

Airisa piekrita, un Vatsons pārcēla attēlu un skaņu uz galveno lenti. Viņam tā īsti nepatika ne pirmais, ne otrais mēģinājums, tie abi tika nodzēsti, bet šķita apmierinām trešais.

Pēc brīža Airisa sacīja: Pameklējiet nissan pikapa uzņēmumus.

Tos viņi apskatīja divas reizes. Jauns, spožs nisana pikaps brauca pa saules pielietu ielu.

-   Idille, viņa teica. Kā būtu, ja mēs ņemtu šo un tad pārietu uz nolaupītāju pikapu pēc eksplozijas?

-Tā būs labi. Pēc pāris mēģinājumiem Vatsons salika abas mašīnas tā, lai attēlu pretstats radītu maksimālu šoka efektu.

-    Lieliski, Airisa murmināja.

-Tu, mīļais bērns, nemaz ar neesi dumja, redaktors iebāza mutē cigāru un izpūta kuplu dūmu.

Un tā idejas nomainīja citcitu. Redaktoru un producentu sadarbība bieži tika aprakstīta kā duets. Tā tas patiesi bija.

Bet šajā procesā varēja ielavīties arī neticamas kļūdas un izkropļojumi. Attēli atradās vietās, kur tie nebija paredzēti. Politisks kandidāts, piemēram, parādījās ekrānā, smejoties par bezpajumtniekiem. Patiesībā viņš par tiem raudāja; smiekli bija bijuši kaut kur iepriekš, tie zīmējās uz kaut ko citu. Lietojot tehnikā labi zināmo vārdkopu «slīdošā skaņa», skaņa vai runa var tikt pārcelta no vienas darbības vietas citā, turklāt tikai redaktors un producents zina par šīm izmaiņām. Kad šādas lietas tiek darītas, korespondents, kas, izrādās, arī ir šajā rediģēšanas telpā, tiek lūgts to atstāt. Korespondents var minēt, kas zem tā slēpjas, bet viņš izvēlas priekšrocību labāk par to nekā nezināt.

Oficiāli šāda prakse nevienu neapmierināja, bet tā tas notika visos raidkanālos.

Airisa reiz pavaicāja Bobam Vatsonam, vai viņa politiskā ievirze viņš bija pazīstams kā pārliecināts sociālists ietekmē rediģēšanas darbu.

-   Zināms, un it īpaši vēlēšanu laikā, kad tas nav tik ļoti pamanāms. Ja producents neiebilst, kandidātu var parādīt daudz labāku, sliktāku vai pat vispār iznest cauri.

-Nekad nemēģiniet tā izrīkoties ar mani, Airisa nopietni teica. Vai ari jums būs lielas nepatikšanas.

Vatsons pieskārās savai pierei izsmējīgā sveicienā.

Turpinot darbu ar Vaitpleinzas reportāžu, Airisa ierosināja:

Izmēģiniet šo kadru ar taukos vārīta pīrādziņa efektu.

-Tā ir labāk. Ak, dievgodvārds, tas ir pārsteidzoši feini!

Kādā no lentes vietām Pārtridža teksts nesaskanēja ar attēliem.

-Vajadzēs lūgt, lai Harijs šo tekstu ieraksta par jaunu, Vatsons teica.

-To viņš izdarīs. Vispirms pabeigsim mūsu lenti.

Vatsons īgņojās par to, ka katrā sižetā nācās aprobežoties ar trijām sekundēm.

Angļu TV ziņās viņi atvēl vismaz piecas sekundes. Tādā veidā ir iespējams uzburt noskaņu. Vai zini, ka angļiem ir garāks uzmanības periods?

-Esmu dzirdējusi, ka cilvēki tā saka!

-Te, ja rādīsiet piecu sekunžu sižetus, divdesmit miljoni perdeļu jutīsies garlaikoti un pārslēgs citu kanālu.

Kad viņi uz dažām minūtēm pārtrauca darbu, lai iedzertu kafiju, un Vatsons aizkūpināja jaunu cigāru, Airisa jautāja:

-   Kā jūs nonācāt šajā darbā?

-Ja es tev stāstītu, tu neticētu, Vatsons iesmējās.

-    Pamēģiniet!

-Toreiz es dzīvoju Maiami. Vakaros tīrīju telpas kādā vietējā TV stacijā. Viens no reportieriem, redzot, ka mani viņu darbs interesē, parādīja, kā darbojas rediģēšanas tehnika. Tas bija toreiz, kad lietoja filmu, nevis lenti. Pēc tam es iztīrīju telpas mērkaķa ātrumā, lai varētu tikt pie rediģēšanas aparatūras. Pienāca trīs vai četri no rīta, bet es sēdēju, montēdams kopā stāstus no vakardienas filmām, ko viņi bija izsvieduši papīrkurvī. Un pēc brīža es to jau pratu pavisam labi.

-    Un kas notika pēc tam?

-    Reiz Maiami notika rasu nemieri, tas bija naktī. Visi tā satrakojās, ka nodedzināja Brīvības pilsētu melno rajonu. Televīzijas raidstacija, kurā es strādāju, izsauca visus cilvēkus uz filmēšanu, bet daži netika cauri degošajām ielām. Viņiem nebija filmu redaktora, un tas nu bija tiešām vajadzīgs.

-    Un tad jūs pieteicāties? Airisa jautāja.

-Sākumā neviens neticēja, ka es to varēšu izdarīt. Bet šajā bezizejas stāvoklī viņi ļāva man pamēģināt. Manas filmas uzreiz tika pārraidītas. Tad tās nonāca raidkanālā, un viņi tās pārraidīja visu dienu. Es nostrādāju desmit' stundas. Tad atnāca raidstacijas menedžeris un atlaida mani no darba.

-Jūs atlaida no darba?

-No apkopēja darba. Menedžeris teica, ka es esot bijis slinks un nekam nederīgs apkopējs, Vatsons skaļi iesmējās. -Tad viņš mani tūliņ pieņēma darbā par redaktoru. Kopš tā laika es atpakaļ neesmu skatījies.

-Tas ir brīnišķīgs stāsts, Airisa teica. -Kad kādu dienu ķeršos pie saviem memuāriem, šo stāstu pieminēšu.

Pēc Airisas un Vatsons ieteikuma Pārtridžs mainīja dažus vārdus savā komentārā, lai tas precīzi atbilstu attēliem. Pārtridžs, stāvot uz ietves CBA Ziņu ēkas priekšā, ierakstīja arī • ziņu nobeigumu.

Kopš atgriešanās no Vaitpleinzas Pārtridžs daudz domāja, dažreiz gandrīz vai izmisis, par to, ko viņš šajā ziņu pārraidē teiks. Ja šis būtu parasts ziņu raidījums, kopsavilkums būtu vienkāršs. Bet šis stāstījums kļuva grūts tāpēc, ka tajā bija iejaukts Krofords Slouns. Daži vārdi, ko Pārtridžs grasījās teikt, Krofordu ļoti sarūgtinātu. Vai viņam šie vārdi būtu jāmīkstina, jāizvairās no asumiem, vai arī jādara tā, kā viņš daudzus gadus bija radis darīt viss jāparāda tā, kā tas patiesi bija noticis?

Galu galā notika tā, kā tam vajadzēja notikt. Stāvēdams pie Ziņu ēkas filmēšanas komandas un daudzu ziņkārīgu skatītāju priekšā Pārtridžs, iemetis skatu savās piezīmēs, uzsāka stāstījumu.

Šīsdienas notikumi Vaitpleinzā, kas kļuva par briesmīgu traģēdiju tur dzīvojošiem nevainīgiem cilvēkiem, izvērtās par šausminošu vēsti arī manam draugam un kolēģim Krofordam S/ounam. Pašreiz vairs nav ne mazāko šaubu, ka viņa sieva, dēls un tēvs ir bīstamu un nežēlīgu noziedznieku rokās, kuru vārdi un pilsonība diemžēl nav zināmi. Toties zināms ir tas, ka, lai arī kāds būtu šo cilvēku mērķis, viņus neaizkavēs nekādi šķēršļi šī mērķa sasniegšanā.

Vaitpleinzā pastrādātā nozieguma raksturs un laiks liek mums uzdot sev jautājumu, kurš acīmredzot pašreiz nodarbina daudzus interesentus: vai ķīlnieki jau nav izvesti no mūsu valsts un vai viņi jau nav nobēdzināti kaut kādā tālā slēptuvē?

Harijs Pārtridžs, CBA Ziņu dienests, Ņujorka.

13

Tedijam Kūperam nebija taisnība. Nolaupītāji un viņu upuri vēl nebija atstājuši Savienotās Valstis. Taču pēc dažām stundām -saskaņā ar plānu viņi būs prom.

Sestdienas agrā pēcpusdienā Medelīnas komanda vēl arvien sēdēja savā midzenī Hakensakā viņi visi bija pagalam saspringti un nervozi. Šāds stāvoklis bija izskaidrojams ar nule pa radio un televīzijā izskanējušo paziņojumu par šīrīta notikumu Vaitpleinzā.

Migels izrēca lamuvārdus uz katru, kas mēģināja viņam tuvoties un uzdot kādu jautājumu. Kad Karloss, kas bija izglītotākais un tāpēc rāmākais no visiem paslēptuves kolumbiešiem, sacīja, ka eksplozīvo vielu ievietošana pikapā bijusi ļoti stulba ideja, Migels paķēra nazi. Bet tad savaldījies viņš to atkal nolika.

Patiesībā Migels pats labi zināja, ka spridzekļa ievietošana pikapā bija ļoti nopietna kļūda. Tādējādi viņi bija gribējuši nodemonstrēt, cik neganta ir šī banda. Sprādzienam bija jānotiek tad, kad viņi jau būtu prom no ASV. Tālu prom.

Migels bija pārliecināts, ka pikaps daudzstāvu autostāvvietā Vaitpleinzā neievērots nostāvēs vismaz piecas sešas dienas, bet varbūt pat ilgāk: pēc nolaupīšanas viņi taču bija noņēmuši no logiem aptumšošanas aizkariņus un ari Ņūdžersijas štata numurzīmes bija nomainītas pret Ņujorkas štata zīmēm.

Taču acīmredzot viņš savos aprēķinos bija kļūdījies. Visļaunākais bija tas, ka no rīta notikušais sprādziens ar visām no tā izrietošajām sekām atkal pievērsa uzmanību Slounu ģimenes nolaupīšanai. Atkal tika sacelta kājās gan policija, gan visa sabiedrība, turklāt tieši tajā brīdī, kad viņi bija sagatavojušies klusītiņām atstāt šo valsti.

Ne Migelam, ne citam bandas loceklim nāve un iznīcība Vaitpleinzā nenozīmēja itin neko. Ja viņi nebūtu norūpējušies par savu drošību, viņi par šo blīkšķi būtu tikai pasmējušies. Taču šobrīd šis notikums viņus ļoti satrauca virs viņiem brieda negaisa mākoņi, un notikušais bija viņus pārsteidzis galīgi nereizē.

Banda pārrunāja daudzus jautājumus: vai policijas barjeras, kas kopš ceturtdienas sāka pazust, atkal parādīsies? Un, ja tā, vai starp slēptuvi un Teterboro lidostu būs viena vai vairākas? Un kā būs pašā lidostā? Vai drošības dienests tur nesāks pastiprināti uzdarboties? Un, ja tie četri, kas pavadīs gūstekņus ar privāto lidmašīnu, tiks ārā no Teterboro, kas varētu ar viņiem notikt Floridā Opa Lokās lidostā? Cik bīstami varētu būt tur?

Neviens, Migelu ieskaitot, uz šiem jautājumiem nezināja atbildes. Viņi zināja tikai to, ka būs jādodas projām, ka viss jau ir nokārtots, ka viņiem būs vien jāriskē.

Vēl cits uzbudinājuma iemesls bija tas, ka dienu no dienas arvien stiprāk visi bandas locekļi sāka viens otru ienīst. Tagad, sabijuši kopā veselu mēnesi, netiekoties ne ar vienu citu cilvēku, viņi par katru mazāko sīkumu bija gatavi noraut viens otram galvu.

Visvairāk banda necieta Rafaela ieradumu atkrēpoties un spļaudīties, kur vien pagadās, pat pie galda. Kādā ēdienreizē Karloss tā pārskaitās, ka nosauca Rafaelu par smirdošu lopu. Rafaels viņu sagrāba aiz pleciem un trieca pret sienu, un tikai Migela iejaukšanās panāca to, ka Karloss netika savainots. Rafaels šo pretīgo ieradumu tomēr neatmeta.

Ari Lūiss un Hulio viens otru necieta. Pirms nedēļas Hulio apvainoja Lūisu par krāpšanos kāršu spēles laikā. Izcēlās kausniņš, kurā ne viens, ne otrs neguva uzvaru. Otrā rītā abi brokastīs ieradās ar uztūkušām sejām, un kopš tā laika viens ar otru vairs nerunāja.

Un arī Sokorro kļuva par papildu nesaprašanās ieganstu. Kaut arī viņa sev seksuālas izpriecas bija aizliegusi, pagājušajā naktī viņa bija pārgulējusi ar Karlosu. Viņu dzīvnieciskās mīlestības skaņas citus kaitināja, un Rafaelā izraisīja milzīgu greizsirdību, jo viņš gribēja Sokorro sev, un to viņai pie brokastīm izstāstīja. Bet viņa visu pārējo klātbūtnē viņam teica:

-Tev jāuzvedas kā cilvēkam nevis kā lopam, pirms es atļaušu tev man pieskarties.

Visu šo situāciju vēl jo vairāk uzkurināja paša Migela karstā vēlme iegūt Sokorro. Bet viņš pastāvīgi sev iegalvoja, ka viņš ir šīs kopas vadonis un tādēļ viņam nav tiesību piedalīties šajā sacensībā.

Viņa valdīšanai nāca līdzi vēl citas pārmaiņas. Skatoties spogulī, viņš atklāja, ka sāk zust viņa nevainīgais izskats. Viņš vairs neizskatījās kā veikalnieks vai menedžeris savā laikā tā bija viņa maska. Vecums un atbildība viņa izskatu bija pārvērtuši, tagad viņa veidols bija stiprs un nobriedis komandiera tēls.

Lai vai kā, bet viņš nolēma, ka katrs komandieris reiz kļūdās, un eksplozija Vaitpleinzā bija uzskatāma par šādu kļūdu.

Tādēļ, ka pulksteņa rādītāji tuvojās 19.40 un pēdējie aizbraukšanas darbi bija galā, visi -katram bija savs iemesls atviegloti uzelpoja.

Hulio vadīs katafalku, bet Lūiss Pēdējās gaitas pakalpojumu nama furgonu.

Katafalkā bija novietots zārks ar Džesiku, un tur viņa gulēja dziļā bezsamaņā. Anguss un Nikolass, arī bezsamaņā, bija zārkos, kas tika ievietoti furgonā. Karloss uz katra zārka uzlika baltu krizantēmu un rozā neļķu pušķi, ko viņš tajā rītā bija nopircis.

Dīvainā kārtā zārki un ziedi bandas locekļus nomierināja tas viss radīja viņos pārliecību, ka viņi ir īsti sērotāji.

Vienīgi Baudeljo, kas darbojās ap zārkiem, pārbaudot gūstekņu stāvokli, rūpējās tikai par to. Nākamajās stundās šī plāna izdošanās balstīsies tikai uz viņa zināšanām. Ja kāds no gūstekņiem atgūtu samaņu un sāktu kliegt, viss būtu pagalam.

Vismazākās aizdomas, ka ar zārkiem kaut kas nav kārtībā, varētu radīt vēlmi tos atvērt, un plāns neizdotos. Tā notika 1984. gadā Anglijas Stanstedas lidostā. Bandīti bija nolaupījuši kādu nigērieti Dr. Umaru Diko, sazāļojuši, ievietojuši zārkā un gatavojās viņu vest uz Lagosu. Bet lidostas strādnieki ievēroja, ka no zārka nāk spēcīga zāļu smaka. Angļu muita pavēlēja zārku atvērt, un tādējādi upuris tika izglābts.

Gan Migels, gan Baudeljo par šo atgadījumu zināja, viņi darīja visu iespējamo, lai tas neatkārtotos.

Tsi pirms izbraukšanas uz Teterboro lidostu parādījās Sokorro. Viņa bija tērpusies melnā, piegulošā kleitā un melna auduma žaketē un izskatījās ļoti pavedinoši. Sokorro galvu sedza melna cepurīte, ausīs greznojās zelta auskari, bet ap kaklu bija aplikta plāna zelta ķēdīte. Pa vaigiem straumē plūda asaras, jo Baudeljo zem katra plakstiņa viņai bija ielicis pipara graudiņu. Tāpat Baudeljo bija izrīkojies arī ar Rafaelu; viņš gan vareni pretojās, bet Migels tā bija noteicis, un lempim bija vien jāsamierinās. Sajūta nebija diez cik patīkama, bet Rafaels ātri aprada, un tagad asaras straumēm plūda no viņa acīm.

Rafaels, Migels un Baudeljo bija tērpušies tumšos uzvalkos, ar kaklasaitēm -īsteni sērotāji. Ja kāds vaicās, Rafaels un Sokorro notēlos kādas autokatastrofā bojā gājušas kolumbietes brāli un māsu. Šis stāsts bija šāds: kolumbiete ASV apmeklējuma laikā sadegusi autonegadījumā. Tagad viņas mirstīgās atliekas tiek vestas uz dzimteni apbedīšanai. Arī kolumbietes jaunākais dēls gājis bojā šajā autokatastrofā, tādēļ Rafaelam un Sokorro vienlaikus nāksies tēlot arī šī puisēna sērojošo tanti un tēvoci. Trešais «nelaiķis» -Anguss -būs kāds attāls radinieks, kas ceļojis kopā ar māti un dēlu.

Baudeljo nāksies iejusties ģimenes locekļa lomā viņš ir uzņēmies visas rūpes sakarā ar apbedīšanu. Bet Migels būs vienkārši tuvs ģimenes draugs.

Šo stāstu apliecinās rūpīgi sagatavoti un noformēti dokumenti -viltotas miršanas apliecības, kas izrakstītas Pensilvānijas štatā, kur it kā notikusi šī traģēdija; bija sarūpētas arī melnbaltas fotogrāfijas no notikuma vietas un pat izgriezumi no laikraksta Philadelphia Enquirer, kas īstenībā bija nodrukāts kādā privātā tipogrāfijā. Dokumentu mapē bija arī Migela, Rafaela, Sokorro un Baudeljo jaunās pases un divas rezerves miršanas apliecības vienu no tām viņi bija piešķīruši Angusam. Visus šos dokumentus Migels bija sagādājis Mazajā Kolumbijā, un tie maksāja divdesmit tūkstošus dolāru.

Stāstā un viltus avīzes ziņās figurēja kāda ļoti svarīga detaļa: visi trīs līķi ir stipri apdeguši un sakropļoti līdz nepazīšanai. Ar šo faktu Migels rēķinājās, jo diez vai kāds vēlēsies šos nelaiķus redzēt.

Katafalka un furgona motori sāka rūkt, un tiem aizmugurē tāpat rūca plimuts ar Karlosu pie stūres; viņš sekos pa gabalu, lai novērstu briesmas, ja tādas rastos. Visi bandas locekļi, atskaitot Baudeljo, bija apbruņoti.

Saskaņā ar plānu bija paredzēts doties tieši uz lidostu, brauciens varētu ilgt apmēram desmit piecpadsmit minūtes.

Hakensakas slēptuves pagalmā Migels paskatījās pulkstenī. 19.35.

-Visi mašīnās! viņš nokomandēja.

Pirms aizbraukšanas viņš vēl izstaigāja ēkas, lai redzētu, vai nav palikušas kādas redzamas pēdas. Viss šķita esam kārtībā viņš bija apmierināts. Tiesa, viena lieta viņam nepatika. Tā vieta, kur viņi bija aprakuši mobilos telefonus un pārējo aprīkojumu, stipri atšķīrās no pārējās zemes. Iiulio un Lūiss, kā mācēdami, bija nolīdzinājuši bedres virsmu un sagrūduši virsū kritušās lapas, taču vienalga bija redzams, ka kaut kas tur nav kārtībā. Migels mierināja sevi, ka tam vairs nav nekādas nozīmes, turklāt tagad jau vairs tāpat nekas nebija labojams.

Atgriezies pie katafalka, viņš apsēdās priekšējā sēdeklī blakus Hulio un strupi izmeta:

Braucam.

Krēsloja, pa labi no viņiem rietēja saule viņi devās uz Teterboro.

Lūiss pirmais pamanīja priekšā policijas mašīnas ar zibsnījošām bākugunīm. Viņsr klusi nolamājās un nobremzēja. Arī Migels bija pamanījis policistus un, izstiepis kaklu, pūlējās novērtēt stāvokli uz šosejas. Sokorro sēdēja vidū starp abiem

vīriešiem.

Viņi bija uz Septiņpadsmitās šosejas, kas veda uz dienvidiem. Apmēram jūdzi aiz muguras vīdēja Pasaika ātrceļa estakāde. Satiksme uz ātrceļa bija dzīva. Starp viņiem un policijas automašīnām nebija pagrieziena pa labi, turklāt šosejas vidū novietotās barjeras neļāva apgriezties un braukt atpakaļ. Migels sāka svīst; saņēmies viņš sacīja Lūisam:

Brauc uz priekšu.

Viņš palūkojās atpakaļ, lai pārliecinātos, ka furgons seko.

Karlosa vadītajam plimutam vajadzēja būt kaut kur aizmugurē, bet tas nebija redzams.

Tagad varēja redzēt, ka policisti visu satiksmi sadala divās rindās. Starp abām rindām bija uzslieta būdiņa, kas līdzinājās tām, kādās tiek iekasēts ceļu nodoklis. Vairāki policisti aprunājās ar apstādināto mašīnu šoferiem. Arī labajā pusē stāvēja policijas automobiļi ar bākugunīm.

Neceliet paniku. Migels abiem ceļabiedriem teica. -Es pats ar viņiem runāšu.

Viņi vilkās vēl kādas minūtes desmit, līdz bija iespējams saskatīt šīs automašīnas kolonnas priekšgalu. Bet arī tad vēl nevarēja saprast, kas tur īsti notiek. Bija jau satumsis, un daudzās automašīnu gaismas un zibsnījošās bākugunis radīja vēl lielāku neskaidrību. Tomēr bandīti pamanīja, ka pēc nedaudzām replikām policistu un šoferu starpā dažām vieglajām automašīnām un kravas automobiļiem liek nobraukt pie apmales, lai tos varētu rūpīgāk apsekot, bet citām mašīnām ļauj turpināt ceļu.

Migels paskatījās pulkstenī. Gandrīz 20.00. Viņi nepagūs uz lidmašīnu laikā.

Par spīti tam, ka Migels bija licis saglabāt mieru, viņš pats juta, ka sāk uztraukties arvien vairāk. Līdz šim taču viss bija gājis kā pa sviestu, vai tiešām šīs ir beigas, vai tiešām viņus notvers? Vai arī viņi aizies bojā apšaudē ar policistiem? Migels izvēlētos nāvi. Šķita, ka no šīs situācijas nav nekādās izejas.

Viņš domāja: «Varbūt tomēr mēģināt izrauties vismaz būsim noveidojuši kausniņu? Šitā sēdēt un skaitīt minūtes ari nav nekādas jēgas. Uz brīnumu nav ko cerēt.»

-   Šitie draņķi meklē mūs! Lūiss nomurmināja. Viņš , pabāza roku zem mēteļa Qn izvilka valteru P-38. Viņš to nolika uz sēdekļa sev līdzās.

-Noslēp! -Migels nošņāca.

Lūiss pistolei uzmeta laikrakstu.

Migels juta, ka Sokorro sāk drebēt. Viņš uzlika roku sievietei uz pleca, un drebēšana aprima. Viņš redzēja, ka viņa. acis nemirkšķinot, skatās tieši uz priekšu, uz policistu, kas tuvojās.

Šķita, ka šis puisis uniformā ir viens pats, ka viņš nav saistīts ar lielo policistu grupu kolonnas priekšgalā. Viņ gāja garām automašīnu kolonnai, ielūkojās to logos, reizēm apstājās acīmredzot lai atbildētu uz jautājumiem. Kad starp viņiem un policistu bija palikuši tikai daži jardi, Migels nolēma ņemt iniciatīvu savās rokās. Piespiedis podziņu, viņš automātiski nolaida loga stiklu.

Virsnieka kungs, -Migels uzsauca, sakiet, lūdzams ko tas viss nozīmē?

Policists, pavisam vēl zēns, pienāca tuvāk; uz krūšu nozīmes bija rakstīts «Kveils».

-    Pārbaudām šoferus uz alkoholu, .-er. Mēs to darām sabiedriskās drošības interesēs, viņš, piespiesti smaidīdams, atteica.

Migels viņam nenoticēja.

Tad policists, apjēdzis, ka stāv pie katafalka un ka tajā ir iekšā tas, kam tur jābūt, piemetināja:

-Ceru, ka atvadu mielastā nebūsiet pārlieku biedrojušies ar zaļo pūķi.

Tas izskanēja kā mazliet neveikls joks, un Migels tajā uzreiz pamanīja glābējsalmiņu. Uzmetis policistam Kveilam niknu skatu, viņš izmeta:

-Ja tas gadījumā bija domāts kā joķs, virsnieka kungs, tad man jāsaka, ka jums ir vāja humora izjūta.

Jaunā policista sejas izteiksme momentā mainījās. Nokaunējies viņš teica:

-Atvainojiet…

Izlikdamies, ka šo biklo atvainošanos nav dzirdējis, Migels turpināja malt savu:

-Man līdzās sēž dāma, kas kopā ar savu māsu ceļoja pa jūsu zemi. Tad, lūk, viņas mīļotā māsa guļ zārkā mums aiz muguras viņa traģiski gāja bojā autokatastrofā; kopā ar viņu bija vēl divi tie mums seko apbedīšanas biroja furgonā. Viņu mirstīgās atliekas ar lidmašīnu tiks nogādātas dzimtenē un tad atdotas Zemesmāmuļas rokās. Teterboro mūs gaida lidmašīna, un mums nesagādā prieku nedz jūsu jociņi, nedz šī aizkavēšanās.

Sajutusi, ka nu pienākusi viņas kārta, Sokorro pagrieza galvu tā, lai virsnieks var redzēt pa vaigiem plūstošās asaras.

-Es jau teicu, ka man ļoti žēl, ser, madam, -Kveils teica. -Man tas nejauši paspruka. Man patiesi ļoti žēl.

-   Mēs pieņemam jūsu atvainošanos, policista kungs, Migels ļoti cēli paziņoja. Vai jūs būtu tik laipns gādāt, lai mēs varam braukt tālāk?

-Lūdzu, uzgaidiet! Policists ātri devās uz kolonnas priekšgalu un kaut ko pateica seržantam. Seržants viņu uzklausīja, pameta skatu uz furgona pusi un pamāja. Jaunais policists atgriezās.

-Mēs visi esam nedaudz satraukti, ser, viņš Migelam teica. Un tad, klusinādams balsi, uzticīgi piebilda:

-Taisnību sakot, tas, ko es jums iepriekš teicu par alkohola pārbaudi, ir tukšas runas. Īstenībā mēs meklējam nolaupītājus. Vai esat dzirdējuši, ko viņi šodien sastrādājuši Vaitpleinzā?

-Jā, Migels nopietni atbildēja. Šausmīgi, vai ne?

Mašīna, kas bija viņiem priekšā, pabrauca uz priekšu, atbrīvojot vietu.

-    Abas jūsu mašīnas drīkst izbraukt pa kreisi, ser, tikai sekojiet man līdz barjerai un tad dodieties uz priekšu. Un es vēlreiz atvainojos.

Policists deva mājienu, lai katafalks un furgons varētu izgriezt pa kreisi no automašīnu rindas. Migels paskatījās atpakaļ, bet plimutu neredzēja. Nu Karlosam būs vien jātiek galā pašam.

Policists viņus aizvadīja līdz būdiņai kolonnas priekšgalā, tad saslējies atdeva godu. Abas mašīnas aizbrauca. Tālāk ceļš bija brīvs.

Šoreiz meli viņus izglāba, Migels domaja. Bet priekša ir Teterboro. Vai meli glābs viņus vēlreiz?

Dzīvodams Hakensakā, Migels divas reizes bija ieradies Teterboro lidostā.

ŠI lidosta apkalpoja tikai privātlidmašīnas un bija diezgan noslogota. Katrās divdesmit četrās stundās te pacēlās un nolaidās ap četrsimt lidmašīnu, vairums no tām nakts laikā. Teterboro lidostas ziemeļaustrumu daļā pastāvīgi atradās ap simts lidmašīnu. Bet lidostas ziemeļrietumu daļā bija izvietotas ēkas, kurās mitinājās sešas kompānijas, kas nodrošināja lidmašīnu apkalpošanu gan tās, kas bija pagaidu stāvvietā, gan tās, kas te atradās pastāvīgi. Katrai kompānijai bija savi iebraukšanas vārti un savs drošības dienests.

No sešām kompānijām, kas apkalpoja Teterboro lidostu, vislielākā bija Brunswik Aviation; tieši šīs kompānijas pakalpojumus, pēc Migela ieteikuma, gatavojās izmantot lidmašīnas Learjet 55 LR apkalpe, kad tā ielidos no Kolumbijas.

Vienā no lidostas apmeklējuma reizēm Migels, uzdodamies par personiskas lidmašīnas īpašnieku, satikās ar Bransvika kompānijas galveno pārvaldnieku, kā arī ar divu citu kompāniju pārvaldniekiem. No sarunas ar viņiem viņš saprata, ka lidostā ir vairāk vai mazāk nomaļi laukumi, kur notiek lidmašīnu piekraušana. Visapdzīvotākā un populārākā nosēšanās vieta un stāvvieta bija tā saucamais Galds tas bija izvietojies centrā, līdzās kompāniju ēkām.

Vismazāk tika lietots laukums lidlauka dienvidu malā, jo tas bija tālu un neērts. Ja kāds tur lūdza vietu, lūgums vienmēr tika labprāt apmierināts, lai kaut nedaudz atslogotu Galdu. Turklāt tur bija arī slēdzami iebraukšanas vārti, kas tika atslēgti pēc to sešu kompāniju pieprasījuma, kas apkalpoja Teterboro lidostu.

Bruņojies ar šādu informāciju, Migels ar sava sakarnieka palīdzību Kolumbijas konsulātā Ņujorkā nodeva ieteikumu Bogotai, lai aviokompānija Lir lūdz rezervēt stāvlaukumu viņu lidmašīnai lidlauka dienviddaļā, līdzās slēdzamajiem vārtiem. Bet šodien, pēdējo reizi lietodams mobilo telefonu, viņš piezvanīja Bransvikā kompānijai un palūdza laikposmā no 19.45 līdz 20.15 turēt šos vārtus vaļā.

Migels zināja, ka šāds lūgums nav nekas neparasts. Privātlidmašīnu īpašniekiem bieži gadījās darīšanas, par ko citiem nevajadzēja zināt. Viens no lidostas menedžeriem Migelam pat pastāstīja, ka reiz lidlaukā ieradusies kravas lidmašīna ar hašišu.

Redzot, ka no lidmašīnas tiek izcelti aizdomīga izskata saiņi, menedžeris izsaucis policiju. Bet pēc tam pilots, kura lidmašīnai bijusi pastāvīga stāvvieta Teterboro lidostā, gauži bēdājās par šādu viņa privātā biznesa aizskaršanu, apgalvojot, ka šī lidosta ir slavena ar piesardzību un uzticamību.

Un tādēļ tagad Migels lika Lūisam ar katafalku braukt uz dienvidu vārtiem. Lai gan viņš necerēja izvairīties no drošības dienesta vīriem, viņam tomēr šķita, ka pie šiem vārtiem šo zeļļu būs mazāk un viņi būs iecietīgāki.

Kopš satikšanās ar štata policiju katafalkā valdīja saspringts klusums. Bet tas ar laiku izzuda, kad ierunājās Sokorro:

-Tur pie barjeras tu biji lielisks!

-Jā, piemetināja Lūiss.

Migels paraustīja plecus.

Nesapriecajieties. Tas var atkal atgadīties.

Tuvojoties vārtiem, Migels paskatījās pulkstenī: 20.25. Viņi jau bija nokavējuši pusstundu, turklāt vārti bija jau jāslēdz pirms desmit minūtēm.

Kad mašīnas prožektori izgaismoja vārtus, tie bija tumši un aizslēgti. Arī aiz vārtiem valdīja tumsa, neredzēja neviena cilvēka. Pārskaities Migels trieca dūri pret mašīnas paneli.

-Nolādēts!

Lūiss izkāpa no katafalka apskatīt atslēgu. No furgona izlēca Rafaels un piebiedrojās Lūisam.

-Es šo atslēgu varu nokopt ar vienu šāvienu, viņš, pienācis pie katafalka, Migelam teica.

Migels noraidoši papurināja galvu, viņš nesaprata, kāpēc pie vārtiem nav neviena lidmašīnas pilota. Aiz vārtiem bija redzamas vairākas lidmašīnas, bet tur nebija ne uguntiņas, ne citu dzīvības pazīmju. Varbūt lidojums ir atcelts? Tā vai citādi, Migels saprata, ka nāksies vien izmantot lidostas galvenos vārtus.

-   Kāpiet atpakaļ mašīnās, viņš Lūisam un Rafaelam pavēlēja.

Kad viņi bija pabraukuši nost no dienvidpuses vārtiem, uzradās plimuts. Acīmredzot Karlosam bija izdevies tikt cauri policijas kordonam. Viņam vajadzēja sekot katafalkam un furgonam līdz lidostas vārtiem un tad tur gaidīt, līdz abas mašīnas atgriežas.

Piebraukuši pie spoži apgaismotās Bransvika kompānijas ēkas, viņi ieraudzīja vēl. vienus vārtus. Pie vārtiem sargpostenī stāvēja formā ģērbies drošības dienesta vīrs. Viņam līdzās cilvēks civildrēbēs uzmanīgi pētīja tuvojošos katafalku. Vai tas būtu policijas detektīvs? Un atkal Migels juta, ka viņam iekšā viss sažņaudzas.

Otrais vīrs pienāca pie katafalka loga, un Lūiss to atvēra. Viņam likās būt apmēram piecdesmit gadu, un viņa kustībās bija jūtama pārliecība un spēks. Lūiss nolaida stiklu, un cilvēks pajautāja:

-    Vai vedat nestandarta kravu senjoram Pizaro?

Migelu pārņēma neticama atvieglojuma sajūta. Šī bija

parole. Viņš atbildēja ar savu, sen iegaumētu teikumu:

-Preču krava ir sagatavota pārvešanai, visi dokumenti ir kārtībā.

Klātpienākušais vīrs pamāja.

-   Esmu jūsu pilots, mani sauc Anderhils.'-Viņam bija amerikāņu akcents. Jūs esat nokavējušies, velns lai parauj ! ■

-Mums bija neparedzēta aizķeršanās.

-Tā nav mana darīšana. Esmu jau iesniedzis lidojuma maršrutu, un mums jāsteidzas. Braucam!

Ejot uz mašīnas durvīm, Anderhils pamāja sargam, un vārti atvērās.

Tātad drošības dienesta vīri viņus nepārbaudīs, un arī policijas inspekcija to nedarīs. Leģenda, ko viņi tik rūpīgi bija sagatavojuši, nebūs vajadzīga. Migelam gan sakarā ar to nebija nekādu iebildumu.

Četratā viņiem knapi pielika vietas katafalka priekšējā sēdeklī, taču durvis tomēr izdevās aizvērt. Pilots rādīja Lūisam ceļu. Katafalks izbrauca uz skrejceļa un starp zilām ierobežotājugunīm virzījās uz lidlauka dienvidu malu. Furgons viņiem sekoja.

Priekšā iznira vairāku lidmašīnu apveidi. Pilots lika piebraukt pie vislielākās. Tā bija «lirdžet-55». No lidmašīnas sāna atdalījās figūra.

-Folkners. Otrais pilots, -Anderhils strupi teica.

Lidmašīnas kreisajā pusē varēja redzēt atvērtas kravas salona durvis. No fizelāžas līdz zemei tika nolaistas platas kāpnes. Otrais pilots iekāpa lidmašīnā un ieslēdza gaismu.

Lūiss piebrauca katafalku pie kāpnēm atpakaļgaitā, lai varētu izcelt zārku. Arī furgons piebrauca līdzās. No tā izlēca Hulio, Rafaels un Baudeljo un devās uz lidmašīnu.

Kad visi bija sapulcējušies vienkopus, Anderhils jautāja:

-Cik cilvēku lidos līdzi?

-Četri, -Migels atbildēja.

-Man vajadzīgi jūsu vārdi un uzvārdi deklarāciju aizpildīšanai, pilots teica. Un mirušo uzvārdi arī. Nekas cits mūs abus ar Folkneru neinteresē ne jūs paši, ne jūsu darbi. Šis būs čārterlidojums saskaņā ar līgumu. Un punkts.

Migels pamāja. Viņš zināja, ka piloti par šo darbu saņems pamatīgu naudas žūksni. Gaisa trases starp ASV un Dienvidameriku bija pilnas pilotu ekipāžām, kas riskēja, apejot likumu ar līkumu, lai tiktu pie lielā «honorāra». Migelu apmierināja tas, ka piloti par viņiem neinteresējās. Bet nebija šaubu, ka neizdošanās gadījumā arī viņiem nāksies «izstrēbt šo putru».

Otrā pilota uzraudzībā Rafaels, llulio, Lūiss un Migels izcēla Džesikas zārku no katafalka un iecēla to lidmašīnā. Viņi ar grūtībām dabūja zārku cauri lidmašīnas durvīm ja eja būtu kaut par collu šaurāka, viņiem tas nemaz nebūtu izdevies. Lidmašīnā labās puses sēdekļi bija izņemti. Vairākās vietās grīdā un griestos bija siksnas, ar ko nostiprināt kravu.

Līdzko pirmais zārks tika iecelts lidmašīnā, katafalks nobrauca nost, un tā vietā piebrauca furgons. Veikli tika iecelti arī abi pārējie zārki, un Migels, Baudeljo, Sokorro un Rafaels ieņēma savas vietas. Durvis aizvērās. Nekādu atvadu. Apsēdies savā sēdeklī, Migels redzēja, ka abas mašīnas steidzīgi dodas uz vārtiem.

Kamēr otrais pilots piesiksnoja zārkus, Anderhils kabīnē ieslēdza aparātus atskanēja dzinēju rūkoņa. Otrais pilots apsēdās blakus pirmajam, un rācijā kļuva dzirdami knikšķi viņš lūdza dispečeram atļauju pacelties gaisā. Pēc īsa brīža lidmašīna pa skrejceļu devās uz priekšu.

Baudeljo pieliecās un sāka zārkiem pievienot kontrolaparātus. Viņš vēl arvien darbojās, bet lidmašīna jau bija pacēlusies gaisā, ātri uzņēma augstumu un nakts tumsas piesegā uzņēma kursu uz Floridu.

Bet lejā uz zemes vēl palika nenokārtoti daži jautājumi.

Kad katafalks un furgons izbrauca pa vārtiem, Karloss, kas bija gaidījis ārpusē, sekoja, un visas trīs automašīnas devās uz Patersonu, kas atradās apmēram desmit jūdžu attālumā uz rietumiem. Tur kāda necila apbedīšanas biroja durvjpriekšā Lūiss novietoja katafalku. Atstājis atslēgas aizdedzē, viņš veikli pārsēdās plimutā un kopā ar Karlosu devās no šīs nejauši izvēlētās vietas prom.

No rīta šī apbedīšanas biroja īpašniekam acīmredzot nāksies izcīnīt cīņu pašam ar savu sirdsapziņu: vai nu uzreiz izsaukt policiju, vai arī nogaidīt iespējams, ka nekas nenotiek, un dārgais katafalks par velti nonāk viņa īpašumā. Lai kā arī būtu, Karloss, Lūiss un pārējie jau būs tālu prom.

Izbraukuši no Patersonas, viņi nobrauca apmēram sešas jūdzes uz ziemeļiem, līdz Rīdžvudai, kur viņus jau gaidīja Ilulio. Viņš atstāja furgonu pie lietotu automašīnu veikala tas uz nakti tika slēgts. Šķiet, ka te nevienam nebūs iebildumu saņemt kā dāvanu gluži jaunu furgonu; jācer, ka īpašnieki par šo dāvanu nevienam neziņos.

Abi bandīti norunātajā vietā uzņēma mašīnā Ilulio, un tad viņi visi trīs pēdējo reizi devās uz llakensaku. Tur Hulio un Lūiss pārsēdās ševrolē un fordā. Un bez kavēšanās visi trīs izklīda kur kurais.

Nenoslēdzot durvis un neizņemot atslēgas no aizdedzes, viņi pametīs savas automašīnas dažādās pilsētas malās. Viņi cerēja, ka automobiļi tiks nozagti, un tādējādi izzudīs arī jebkura saikne ar Slouna ģimenes nolaupītājiem.

Darba grupa, kuras sēdi no rīta tik piepeši pārtrauca traģiskais notikums Vaitpleinzā, beidzot satikās pēc sestdienas Vakara ziņu pirmā izlaiduma. Bija jau 19.10, un darba grupai nācās atcelt savus plānus nedēļas nogalei. Par televīzijas ziņu darbiniekiem teica, ka viņi savu neregulāro darba stundu un biežo izbraukumu dēļ nav spējīgi uz kaut cik sakarīgu sabiedrisko dzīvi; un šo pašu iemeslu dēļ viņi bija nederīgi arī laulības dzīvei.

Atkal reiz sēžot galda galā, Harijs Pārtridžs noskatīja pārējos Ritu, Normanu Džegeru, Airisu Tverliju, Kārlu Ouenu, Tēviju Kūperu. Gandrīz visi izskatījās noguruši. Airisa pirmo reizi neizskatījās nevainojami mati izspūruši, uz baltās blūzes vīdēja tintes traipi. Džegers sēdēja, atgāzies krēslā, kājas uzslējis uz galda, bet mugurā bija krekls ar uzrotītām piedurknēm.

Arī telpa izskatījās ļoti netīra. Papīrgrozi bija pilni ar kaudzi, galds nokrauts ar netīrām kafijas krūzītēm, grīda piemētāta ar laikrakstiem. Tā notika, ja kabinetus turēja aizslēgtus un apkopēji te nevarēja iekļūt. Rita nolēma gādāt, lai pirmdienas rītā viss būtu tīrs.

Abi ziņu dēļi tagad bija pamatīgi papildināti. Visjaunākā ziņa bija nelielā informācija par rīta notikumu Vaitpleinzā, ko bija uzdrukājis Pārtridžs. Visus nomāca tas, ka joprojām nekas nebija zināms nedz par nolaupītājiem, nedz par viņu atrašanās vietu.

-Vai kādam ir kas sakāms? Pārtridžs jautāja.

Džegers nolaida kājas uz grīdas, piebīdīja krēslu pie galda un pacēla roku.

-    Runā, Norman.

Producents runāja mierīgā, akadēmiskā manierē.

-     Gandrīz visu rītu es pavadīju, runājot pa tālruni ar Eiropu un Tuvajiem Austrumiem. Es zvanīju nodaļu vadītājiem. korespondentiem, hronistiem un visiem jautāju vienus un tos pašus jautājumus: vai neesat dzirdējuši kaut ko jaunu vai neparastu par teroristu grupām? Vai nav notikusi negaidīta teroristu pārvietošanās? Vai no jūsu redzesloka pēkšņi nav pazuduši atsevišķi teroristi vai, kas vēl svarīgāk, teroristu grupas? Ja jā, tad kādas ir iespējas tām uzrasties Amerikā? Un tā tālāk. Džegers apklusa, pašķirstīja piezīmes un turpināja: Šis tas ir. No Beirutas pirms mēneša nozudusi «llezbollah» grupa, līdz šim tā nav atrasta. Klīst runas, ka viņi ir Turcijā, kur gatavo jaunu uzbrukumu ebrejiem. Ankāra apstiprināja, ka turku policija veic izmeklēšanu. Lai gan nekādu pierādījumu nav. Viņi var būt jebkurā vietā. Libānas bruņotais revolucionārais grupējums arī ir izsūtījis teroristus, bet trīs atsevišķi ziņojumi norāda, ka viņi ir Francijā. Arī nav pierādījumu. Vēl Abu Nidals ir nozudis no Sīrijas. Runā, ka viņš Itālijā plānojot kaut ko negantu kopā ar Islama žihādu un Sarkano brigādi. Džegers pasvieda gaisā rokas. -Visi šie huligāni līdzinās slidenām ēnām. Bet tie, ar ko es runāju, parasti ir bijuši uzticami.

Apspriežu telpā ienāca Leslijs Čipingeims, pēc mirkļa viņam sekoja Krofords Slouns. Iestājās klusums, un Ziņu nodaļas prezidents mudināja:

-Turpiniet vien!

Kamēr Džegers pabeidza ziņojumu, Pārtridžs nopētīja Slounu un konstatēja, ka diktors izskatās šausmīgi bāls kā līķis un vēl vājāks nekā vakar. Tas gan nebija nekas pārsteidzošs, jo neziņa arvien pieauga.

Džegers turpināja:

-   Mani informatori ziņo vēl par citām teroristu grupu kustībām. Es jūs nekavēšu ar sīkumiem, jo tās devušās vai nu uz Eiropu, vai citām Tuvo Austrumu zemēm. Vēl svarīgi ir tas, ka tie, ar ko es runāju, nebija dzirdējuši, ka kāda teroristu grupa būtu devusies uz ASV vai Kanādu. Ja tā būtu, tad kāds par to zinātu. Bet es visiem lūdzu apklaušināties.

-    Paldies, Norman. Pārtridžs pagriezās pret Kārlu Ouenu. Tu solīji izpētīt, kas notiek dienvidos, Kari. Vai tev izdevās kaut ko noskaidrot?

-Neko būtisku, jaunākais no producentiem nemeklēja savu piezīmju grāmatiņu. Kā parasti, katra viņa saruna bija uzrakstīta glītā rokrakstā uz atsevišķas kartītes, bet tās, savukārt, sakārtotas pa valstīm.

-Es runāju ar tādiem pašiem informatoriem kā Normans un uzdevu tos pašus jautājumus. Es zvanīju uz Managvu,

Bogotu, Brazīliju un Mehiko. Zināms, gandrīz visur tur darbojas teroristi, ir ziņas par viņu izbraukšanu uz citām valstīm viņi šķērso robežu tikpat veikli kā pasažieri ar sezonas braukšanas apliecībām pārsēžas no viena vilciena citā. Taču nevienā kartotēkā nav norādes uz to, kas interesē mūs uz grupveida pārvietošanos. Es gan te esmu izracis kādu lietiņu, bet tā vēl sīkāk jāpapēta un šis tas jānoprecizē.

-   Stāsti, sacīja Pārtridžs, mēs to ņemsim pretī arī negatavu.

-Tā nāk no Kolumbijās. Par zelli vārdā Ulisess Rodrigess.

-    īpaši negants terorists, piebilda Rita. Viņu mēdzot saukt par Latīņamerikas Abu Nidalu.

Tieši tā, piebalsoja Ouens, viņš tiek turēts aizdomās par līdzdalību vairākās nolaupīšanās, kas organizētas Kolumbijā. Pie mums par nolaupīšanām nemaz tik bieži netiek ziņots, bet tur cilvēkus zog nepārtraukti. Pirms trim mēnešiem Rodrigess tika manīts Bogotā, bet tad viņš pēkšņi pazudis. Cilvēki, kam var ticēt, ir pārliecināti: viņš kaut kur darbojas. Klīst runas, ka viņš esot Londonā. Lai kā arī būtu, bet kopš jūnija viņš ir kā akā iekritis, Ouens apklusa un ielūkojās vienā no savām kartiņām. Un tas vēl nav viss. Es piezvanīju kādam paziņam ASV Imigrācijas dienestā un palūdzu papētīt Rodrigesu. Pēc kāda brīža viņš man atzvanīja un pastāstīja, ka pirms trim mēnešiem, tas ir, apmēram tad, kad Rodrigess pazuda, Centrālā izlūkošanas pārvalde brīdinājusi Imigrācijas dienestu, ka šis terorists var mēģināt iekļūt Amerikā caur Maiami. Federālie dienesti ir izrakstījuši orderi viņa arestam, bet Imigrācijas dienests un Muitas dienests bijuši pilnīgā gatavībā. Taču Rodrigess tā arī nav parādījies.

-Vai arī izslīdējis nepamanīts,-Airisa īverlija iestarpināja.

-     Iespējams. Viņš varēja ienākt arī pa citām durvīm, piemēram, kopā ar pasažieriem no Londonas, ja vien šīs runas ir ticamas. Par viņu ir zināms vēl kas. Rodrigess Berklijā ir studējis angļu valodu un angliski runā bez akcenta, precīzāk ar amerikāņu akcentu. Citiem vārdiem sakot, viņu viegli var noturēt par amerikāni.

-Tas sāk kļūt arvien interesantāk, Rita teica. Vai vari vēl ko piebilst?

Ouens pamāja:

-    Mazliet.

Visi ap galdu klausījās ļoti uzmanīgi, un Pārtridžs lieku reizi nodomāja, ka tikai tie, kas strādā ziņu dienestos, tā īsti saprot, ko nozīmē kontakti visā pasaulē un ko vār uzzināt, pacietīgi griežot telefona numuru disku.

-Par Rodrigesu ir zināms maz, -sacīja Ouens. -Tikai tas, ka viņš beidzis universitāti 1972. gadā.

-    Vai ir saglabājies kāds viņa fotoattēls?

Ouens noliedzoši papurināja galvu.

-    Es jau apjautājos Imigrācijas dienestā, bet viņiem fotogrāfiju nav. Viņi domā, ka tādu attēlu neesot nevienam, ieskaitot C1P. Rodrigess ir bijis ļoti uzmanīgs. Bet varētu teikt, ka mums ir laimējies.

-Pie velna, Kari! Rita uzsprāga. Ja jau tu esi nolēmis tēlot romānu rakstnieku, tad vismaz nevelc gumiju!

Ouens pasmaidīja. Pacietība un sīkumainība bija galvenās viņa rakstura iezīmes. Ar šīm abām īpašībām viņš parasti guva panākumus, tādēļ viņš negrasījās mainīt savus principus ne Ritas Abramas, ne vēl kāda cita dēļ.

-Uzzinājis par Rodrigesu, es piezvanīju mūsu Sanfrancisko nodaļai un palūdzu norīkot cilvēku uz Berkliju, lai šo to noskaidrotu. -Viņš paraudzījās uz Čipingeimu. -Tavā vārdā, Les. Es teicu, ka tu esi devis rīkojumu veikt šo darbu iespējami ātri. Ziņu nodaļas šefs pamāja, un Ouens turpināja:

-     Uz turieni tika aizkomandēta Fiona Gouena. Atklājās, ka arī viņa ir beigusi Berkliju, tādēļ zina tur visu par visiem. Fionai laimējās, īpaši, ja ņem vērā, ka šodien ir sestdiena: gribat ticat, gribat ne, taču viņa uzmeklēja angļu valodas katedras pasniedzēju, kas atcerējās Rodrigesu, 1972. gada absolventu.

-    Mēs ticam, ticam, Rita vaidēja. Viņas balsī skanēja mudinājums: vai nevari ātrāk?

Šķiet, ka Rodrigess bijis vientuļnieks neviena tuva drauga. Profesors atcerējies, ka Rodrigess nav gribējis fotogratēties viņš nekad nav ļāvis sevi fotografēt. Studentu avīzē Daily Cal bija iecerēts nodrukāt ārzemju studentu kopbildi, kurā būtu arī viņš, bet Rodrigess strikti atteicies. Beigu galā tas kļuvis par varenas uzjautrināšanās ieganstu, un viņa kursabiedrs, diezgan labs mākslinieks, Rodrigesam nezinot, ar ogli uzzīmējis viņa portretu. Šis puisis rādījis portretu visiem pēc kārtas. To uzzinājis, Rodrigess no dusmām kļuvis gluži traks. Viņš piedāvājies portretu nopirkt un nopircis arī, samaksājot par to stipri vairāk nekā tas vērts. Taču joks slēpjas tur, ka šis mākslinieks bija paguvis uztaisīt desmit kopijas un izdalījis tās draugiem. Rodrigesam par to nebija ne jausmas.

-Šīs kopijas… tagad arī Pārtridžs bija kļuvis nepacietīgs.

-Mums tās ir tikpat kā rokā, Harij. Ouens pasmaidīja: viņš necieta, ka viņu steidzina. Fiona atgriezās Sanfrancisko un visu dienu pavadīja pie telefona. Tas nebija nekāds nieka darbiņš: septiņdesmit otrajā gadā diplomu par angļu valodas specialitātes iegūšanu saņēma trīssimt astoņdesmit astoņi cilvēki. Taču viņai izdevās dažus uzmeklēt un noskaidrot viņu mājas telefonu numurus, un tad pa ķēdītei viņus visus apzvanīt. Tieši pirms šīs sanāksmes viņa man piezvanīja un pateica, ka ir atradusi vienu zīmējumā kopiju mēs to saņemsim rīt. Līdzko šī kopija būs pie viņas, mums to no Sanfrancisko CBA nodaļas noraidīs ar faksu.

Pie galda atskanēja atzinības čuksti.

Augstākā līmeņa profesionāļa darbs, Cipingeims teica. -Izsaki Fionai pateicību manā vārdā.

Taču paskatīsimies uz šo lietu reāli, Ouens aizrādīja. -Pašreiz tā nav nekas vairāk kā nejauša sakritība, mēs varam tikai cerēt, ka Rodrigess ir iejaukts šajā nolaupīšanā. Turklāt šis zīmējums tapis pirms vairāk nekā divdesmit gadiem.

-Cilvēki īstenībā nemaz tik ļoti nemainās, pat pēc divdesmit gadiem, Pārtridžs teica. Mēs šo zīmējumu varēsim parādīt Lārčmontā un apjautāties, vai kāds šo cilvēku nav redzējis. Kas vēl no jauna?

-Saskaņā ar ziņām, kas ir mūsu Vašingtonas nodaļas rīcībā, Rita teica, FIB neko jaunu nav atklājis. Nisana paliekas no Vaitpleinzas ir aizvestas uz tiesu ekspertīzi, taču viņi neko cerīgu nesola. Viss ir tieši tā, kā Salerno teica piektdienas pārraidē: FIB cer, ka nolaupītāji pieteiksies paši.

Pārtridžs uzlūkoja visus klātesošos, tad viņa skats apstājās pie Slouna.

Diemžēl, Krof, šodien tas ir viss.

-    Bet Tedija ideja? Rita atgādināja.

-Kāda ideja? Slouns asi noprasīja. -Es par to nekā nezinu.

-Būs labāk, ja to izskaidros pats Tcdijs, -sacīja Pārtridžs. Viņš pamāja uz jauno angli. Tedijs, sajutis, ka visu skati beidzot pievērsti viņam, varen uzplauka.

-Ir iespējams noskaidrot, mister Sloun, kur atrodas nolaupītāju bāzes vieta. Pat ja viņu tur vairs nav, par ko es esmu pārliecināts.

-Un, ja mēs to atrodam, kāds no tā labums? Čipingeims jautāja.

Slouns nepacietīgi pamāja:

-Tas nav svarīgi, es gribu dzirdēt šo viņa ideju.

Par spīti šim aizrādījumam, Kūpers vērsās tieši, pie Čipingeima:

-Pēdas, mister Čipingeim. Cilvēki parasti atstāj pēdas; no tām var uzzināt, kas viņi ir, no kurienes viņi nāk un varbūt pat to, kurp viņi devušies.

Un Kūpers atkārtoja to, ko mašīnā bija stāstījis Ritai un Pārtridžam… izstāstīja, kādu vietu viņš uzskatītu par piemērotu slēptuvei… izklāstīja savu domu par to, ka šī slēptuve varētu būt atrasta, izpētot sludinājumus laikrakstos… pastāstīja par savu plānu, kā atrast šo sludinājumu, kas varētu būt publicēts kādā laikrakstā pēdējo trīs mēnešu laikā un kas bijis pieejams divdesmit piecu jūdžu rādiusā ap Lārčmontu… šo meklējumu mērķis atrast vietu, kas teorētiski varētu atbilst meklētajai… jāiesaista gudri, jauni, apsviedīgi cilvēki, kas šo darbu varētu veikt bibliotēkās vai laikrakstu redakcijās… pēc tam viņiem būtu jāapseko šīs sludinājumos piedāvātās vietas…

-Zināms, tas ir šāviens uz tāltālu mērķi, sava izklāsta beigās piemetināja Kūpers.

• Maigi sakot, Čipingeims noburkšķēja. Visu šo laiku viņš sagumis bija nosēdējis krēslā un izslējās tikai tad, kad uzradās jautājums par palīgspēku iesaistīšanu šajā meklēšanas darbā. Viņa uzacis bīstami saraucās, kad viņš jautāja:

-    Un cik daudz cilvēku vēl būtu vajadzīgs?

-Es esmu veikusi aprēķinus, Rita teica. Rajonā, par ko mēs pašreiz runājam, iznāk apmēram simt sešdesmit gan dienas, gan nedēļas laikrakstu. Bibliotēkās tiek saglabāti tikai daži no tiem, tāpēc mums būs jāiet uz laikrakstu redakcijām un uz vietas jāizskata viņu krājumi. Lai to izdarītu, proti, izskatītu trīs mēnešu laikā publicētās avīzes, atrastu visu vajadzīgo un to atzīmētu, būs vajadzīgs milzīgs darbs. Bet, ja mēs to nolemsim darīt, tas jādara ļoti drīz…

Čipingeims viņu pārtrauca:

-Vai kāds, lūdzu, nevarētu atbildēt uz manu jautājumu cik cilvēku būs vajadzīgs?

-Manuprāt, apmēram sešdesmit, Rita teica. Plus vēl daži koordinatori.

Čipingeims pagriezās pret Pārtridžu:

-Harij, vai tu to domā nopietni?

Bet zemtekstā skanēja: tu taču esi galīgi dulls!

Pārtridžs vilcinājās. Viņš izprata Čipingeima šaubas. Arī šorīt atpakaļceļā no Vaitpleinzas viņš pats Tedija ideju bija novērtējis kā nereālu. Kopš tā laika viņa domas nebija mainījušās. Bet tagad viņš nolēma: reizēm jāiestājas arī par nereālām idejām.

-Jā, Leslij, -viņš beidzot sacīja. -Nopietni. Es uzskatu, ka mums jāizmēģina visas iespējas. Pašreiz mums nav nevienas citas konstruktīvas vai svaigas idejas…

Čipingeimu šī atbilde sarūgtināja. Viņš bija nobažījies par sešdesmit cilvēku darba izmaksām, par ceļa un dienas izdevumiem šis darbs taču varēja ilgt vairākas nedēļas; nemaz nerunājot par Ritas pieminētajiem koordinatoriem. Tas parasti nozīmēja astronomiskas naudas summas. Zināms, vēl pavisam nesen, kad viņš drīkstēja brīvi rīkoties ar TV ziņu līdzekļiem, tas būtu citādāk. Bet tagad viņam ausīs skanēja Margo Loidas-Meisones rīkojums: Es nevēlos, ka kāds kaisītu sabiedrības naudu pa vējam… nekādus izdevumus ārpus budžeta ietvariem… viss jāsaskaņo personiski ar mani.

Galu galā, Čipingeims domāja, viņš, tāpat kā visi citi, grib noskaidrot, kur ir Džesika, puišelis un vecais. Ja būs vajadzīgs, viņš ies pie Margo un izpurinās no viņas naudu. Taču viņš to darīs tikai tad, ja būs par šo nepieciešamību pārliecināts, nevis kaut kāda pašpārliecināta žeņķa murgaino ideju dēļ.

-Harij, es šai lietai uzlieku veto vismaz pagaidām, Čipingeims teica.Es uzskatu, ka mērķis neattaisno līdzekļus.

Bet ja nu viņi nojauš, ka te iesaistīta Margo, viņi uzskatīs viņu par gļēvuli. Lai nu tā būtu, viņam jau tāpat ir daudz problēmu, turklāt viena no galvenajām ir kā noturēties darbā, par ko viņi pat nenojauš.

Manuprāt, Les… -Džegers ierunājās.

Taču Slouns neļāva viņam pabeigt:

-Atļauj man, Norm!

Džegers apklusa, un Slouns asi noprasīja:

-Tātad tavi vārdi «mērķis neattaisno līdzekļus» nozīmē, ka tu nedosi naudu?

Arī naudai ir liela nozīme, pats zini, un tur nu nekā nevar līdzēt. Taču galvenā nozīme ir veselajam saprātam. Šis priekšlikums nav ne graša vērts.

-Varbūt tev ir kas labāks?

-Pagaidām nav.

Slouns strikti izmeta:

-Tādā gadījumā es vēlos tev ko jautāt un saņemt atklātu atbildi. Vai līdzekļus ir iesaldējusi Margo Loida-Meisone?

Nu Čipingeimam kļuva neērti.

-Mēs apspriedām budžetu. Tas ir viss. Un tad viņš piebilda:

-Es gribētu ar tevi aprunāties divatā, Kroford.

-Nē! Slouns iekliedzās, pielēkdams no krēsla. Nekādus, pie velna, «divatā»! Šī bezsirdīgā kuņa to nav pelnījusi! Tu jau atbildēji uz manu jautājumu. Tātad viņa ir iesaldējusi līdzekļus.

Tam nav nekādas nozīmes. Cerīgas lietas dēļ es vienkārši piezvanu uz Stounhendžu…

Bet es vienkārši sasaukšu preses konferenci, tieši te, šodien pat! Slouns dusmās izkliedza. Un lai visa pasaule uzzina, ka, kamēr mana ģimene ciešanās mīt diezin kur neciešamos apstākļos, bagātākā TV studija aicina kopā grāmatvežus, iesaldē budžetu, tirgojas grašu dēļ…

-Neviens netirgojas, Čipingeims protestēja. -Krof, nestreb karstu! Man nebija taisnība.

-Un kam no tā ir vieglāk, velns lai parauj!

Apkārt galdam sēdošie nespēja noticēt savām ausīm. Pirmām kārtām finansējums viņu projektam ticis iesaldēts, viņiem nezinot. Otrām kārtām kā gan tik grūtā brīdi iespējams atgrūst šo trauslo glābējsalmiņu.

Tikpat neticami bija tas, ka C'BA tik noraidoši izturējusies pret savu izcilāko darbinieku, pret studijas vadošo diktoru. Tā kā tika minēts Margo Loidas-Meisones vārds, tad acīmredzot tā ir viņas roka, kas apcirpusi darba grupas budžetu.

Ari Normans Džegers bija piecēlies kājās tā bija visvienkāršākā protesta izteikšanas forma. Viņš mierīgā balsī teica:

-   Harijs uzskata, ka mums jāliek lietā Tedija plāns. Arī es šo ideju atbalstu.

-Es arī, -Karls Ouens piebiedrojās.

-Arī es to atbalstu, -Airisa Tverlija teica.

-Pieskaitiet arī mani, Rita ar vieglu nepatikas pieskaņu balsī teica; viņai taču Čipingeims nebija vienaldzīgs.

-Labi, labi, beidziet spēlēt šo teātri, Čipingeims bija samierinājies. Ņemu savus vārdus atpakaļ. Acīmredzot man nebija taisnība. Mēs mēģināsim, Krof.

liet klusībā Čipingeims nolēma, ka neprasīs Margo atļauju; viņš pārāk labi zināja, jau no paša sākuma zināja, kāda būs viņas atbilde. Viņš riskēs ar savu ādu, viņš pats uz savu galvu piešķirs šos vajadzīgos līdzekļus.

Rita, kam kā vienmēr piemita asas spriešanas spējas un kas vēlējās normalizēt situāciju, teica:

-Ja mēs ķeramies pie šīs lietas, tad nedrīkst zaudēt laiku. Cilvēkiem jau pirmdien jāsāk strādāt. Un tā ar ko sāksim?

-    Mēs piezvanīsim tēvocim Arturam, sacīja Čipingeims. -Es viņam piezvanīšu uz mājām jau šovakar un likšu, lai viņš rīt no rīta uzsāk cilvēku pieņemšanu darbā.

Slouns lēnām apsēdās.

-Tā ir lieliska doma.

Tedijs Kūpers, kas sēdēja blakus Džegeram, čukstus vaicāja:

-Kas, pie velna, ir tēvocis Arturs?

Džegers iesmējās:

-Tu nepazīsti tēvoci Arturu? Rīt, mans jaunais draugs, tev būs iespēja pavērot šo to unikālu.

-Kokteiļus izmaksāšu es,-sacīja Čipingeims.To sakot, viņš nodomāja: «Es atvedu jūs šurp, lai dziedētu dziļas siržu rētiņas.»

Visa grupa devās uz «SfuzI» uz restorānu un bāru netālu no Linkolna centra. Tas bija iekārtots seno romiešu stilā. ŠI bija tradicionāla televīzijas žurnālistu satikšanās vieta. Lai ari «Sfuzī» bārs sestdienas vakarā izrādījās pārpildīts, viņi ar pastāvīgo klientu tiesībām sasēdās ap galdu, kam tika piestumti vēl daži krēsli.

Čipingeims ielūdza visu darba grupu, bet Slouns atteicās, aizbildinoties, ka viņam un FIB darbiniekam Otisam Havelokam jāatgriežas Lārčmontā, jo nolaupītāji varētu dot par sevi kādu ziņu.

Kad pirmie kokteiļi bija nobaudīti, Pārtridžs teica:

-Les, man tev ir kaut kas sakāms. Pat vislabākajos laikos es negribētu darīt tavu darbu. Un it īpaši tas attiecināms uz šo brīdi es esmu pārliecināts, ka neviens cits neprastu tik labi sabalansēt budžetu ar darbiniekiem.

Čipingeims uzmeta Pārtridžam pateicības pilnu skatienu un pamāja. Tas nozīmēja, ka viens no vīriem, kura domas čipingeims ļoti respektēja, ir atzinis viņa rīcību par pareizu. Tātad arī pārējie darba grupas locekļi bija sapratuši, ka pareizo lēmumu nebūt nav tik viegli pieņemt.

— llarij, ziņu nodaļas prezidents mainīja tēmu. Es pazīstu tavu darba stilu. Vai tev ir kāda nojauta, kā risināsies šis sižets? Vai šim jau ir sava gaita?

—Tā man šķiet, atbildēja Pārtridžs. Viņš paskatījās uz Tedija Kūpera pusi. -Tedijs uzskata, ka mūsu putniņi ir aizlaidušies no šīs valsts. Arī es esmu nonācis pie šāda secinājuma. Bet man ir arī sajūta, ka mēs esam tuvu situācijas maiņai vai nu mūsu darba rezultātā, vai kā citādi. Mēs uzzināsim, kas ir šie bandīti un kur viņi atrodas.

Un ko mēs tad darīsim?

Kad tas noliks, Pārtridžs teica, es došos turp. Lai arī kur tas būs, man tur jānokļūst pēc iespējas ātrāk un pirmajam.

-Tā būs, Čipingeims apsolīja. Un es tev apsolu visu vajadzīgo atbalstu.

Pārtridžs pacēla glāzi un iesmējās:

-Atcerieties viņa vārdus! Jūs visi tos dzirdējāt!

-Tieši tā, piebilda Džegers. Un mēs tos atgādināsim, Les, ja būs nepieciešams.

Čipingeims papurināja galvu:

-Tas nebūs nepieciešams.

Sarunas turpinājās. Rita izlikās kaut ko meklējam savā somiņā, kaut gan īstenībā viņa kaut ko uzskribelēja uz papīra gabaliņa. Un to viņa uzmanīgi zem galda padeva Čipingeimam.

Viņš notvēra mirkli, kad neviens uz viņu neskatās, un izlasīja zīmītē uzrakstīto: Les, kā būtu, ja mēs padraiskotos gultiņā? Tinamies Jiksi prom!

15

Viņi aizbrauca pie Ritas. Viņas dzīvoklis atradās rietumpuses Septiņdesmit otrajā ielā tas bija netālu no tās vietas, kur viņi bija kokteiļojuši. Kamēr ritēja viņa un Stasijas šķiršanās prāva, Čipingeims bija apmeties tālāk no centra. Astoņdesmito ielu rajonā. Tas bija mazs dzīvoklītis, priekš Ņujorkas ļoti lēts un ar to nebūt nevarēja lepoties. Viņam pietrūka elegantā dzīvokļa ar lepnajiem apartamentiem Satona laukumā, kur viņi ar Stasiju desmit gadus bija dzīvojuši līdz tam, kad viņu ceļi šķīrās. Tagad šajā dzīvoklī viņš nedrīkstēja ne kāju spert. Par to bija parūpējušies Stasijas advokāti.

Turklāt nupat viņiem abiem bija vajadzīga tuvāka satikšanās vieta. Jau taksometrā viņas rokas drudžaini darbojās, līdz viņš Ritai aizrādīja:

Ja tu tā turpināsi, es izvirdīšu kā Vezuvs, un tad būs mēnešiem ilgi jāgaida uz nākamo izvirdumu!

Viņa iesmējās un teica:

-Ne jau tev būs jāgaida, tomēr rokas aizvāca.

Pa ceļam Čipingeims lika taksītim pieturēt pie avīžu kioska. Viņš aizsteidzās prom un atgriezās ar žūksni svētdienas rīta avīžu: New York Times, Daily News un Post.

-Nu beidzot man ir skaidrs, kura vieta man ierādīta tavā interešu skalā, Rita spriedelēja. Es vienīgi ceru, ka tu neesi plānojis tās izlasīt pirms…

-Pēc tam, viņš solījās. Daudz, daudz vēlāk.

To sakot, Čipingeims nodomāja diez vai viņš jebkad jutīsies kā pieaudzis vīrietis attiecībās ar sievietēm. Droši vien ne, vismaz kamēr kaisle būs tik liela. Gandrīz piecdesmit gadu vecā Čipingeima vīrietisko spēku kā viņš labi zināja apskaustu daudzi jaunāki vīrieši. Viņš vēl arvien bija tikpat labā formā kā divdesmit piecu gadu vecumā. Bet viņa pastāvīgā tieksme iegūt arvien jaunas sievietes slēpa sevī briesmas.

Pašreiz, tāpat kā iepriekš, Rita viņu satrauca, viņš zināja, ka viņi gūs abpusēju baudu, taču viņš zināja arī to, ka pēc dažām stundām sev pajautās: «Vai tas bija to vērts?» Pēdējā laikā viņam bieži uzmācās domas, vai viņa seksuālie piedzīvojumi bija tā vērti, lai pazaudētu sievu, kas viņam tiešām patika, un apdraudētu karjeru, kā Margo Loida-Meisone to viņam nesen notikušajā sarunā bija ļoti skaidri likusi noprast.

Kāpēc viņš tā rīkojās? Pa daļai tāpēc, ka viņam bija grūti atturēties no seksuālās baudas vilinājumiem. Strādājot televīzijā, viņš ar šādiem vilinājumiem sastapās ik uz soļa. Viņam patika izjust mednieka un lencēja instinktu tas nekad nezuda. Un pēc tam uzvara un fizisks gandarījums: dot un ņemt viņam bija vienlīdz svarīgi.

Leslijs Čipingeims pat rakstīja slepenu dienasgrāmatu, kurā bija uzskaitītas visas viņa mīlas uzvaras tas bija šifrēts vārdu saraksts, ko tikai viņš pats spēja izlasīt. Tur bija to sieviešu vārdi, kas viņam bija traki patikušas. Un dažās viņš pat bija kaisli iemīlējies.

Ritas vārds, kam viņa slepenajā dienasgrāmatā bija atvēlēts simtu divdesmit septītais numurs, bija te ierakstīts pavisam nesen. Čipingeims centās sev iegalvot, ka šī dienasgrāmata nebūt nav viņa sportisko panākumu uzskaitījums, taču īstenībā tas tā bija gan.

Vīrieši, kas dzīvo mierīgāk un nevainīgāk, šādu skaitli apbrīnotu un teiktu, ka tas ir pārmēru liels. Bet tie, kas strādāja radošajās profesijās, žurnālistikā, teātrī, mākslā, rakstniecībā -šo skaitli nemaz neapstrīdētu.

Viņš šaubījās, vai Stasija vispār spēj iedomāties šādu sānlēcienu skaitu. Un tas lika viņam domāt par citu, bieži prātā apcerētu tematu. Vai vēl arvien pastāvēja iespēja salabot viņu izjukušo laulību, atgūt tuvību,, ko viņi juta arī toreiz, kad Stasija zināja par viņa dēkām? Viņam patiktu, ja atbilde būtu jā, bet viņš zināja, ka ir jau par vēlu. Stasijas rūgtums

un aizvainojums bija pārāk licis. Pirms dažām nedēļām Čipin• geims mēģināja Stasijai rakstīt, bet atbilde pienāca no viņas advokāta ar brīdinājumu pārtraukt mēģinājumus uzņemt ar viņa klienti sakarus.

Nu, viņš domāja, pat ja tā spēlīte ir zaudēta, neviens nevarēs atņemt viņam nākamo pāris stundu baudu ar Ritu.

Arī Rita domāja par cilvēcisko attiecību problēmu tiesa, viņa to darīja daudz' elementārākā veidā. Viņa nekad nebija bijusi precējusies, viņai tā arī nebija laimējies sastapt brīvu cilvēku, ar kuru viņa būtu vēlējusies saistīt savu dzīvi. Attiecībā uz romānu ar Lesu viņa zināja, ka tas drīz beigsies. Viņa jau sen vēroja Lesu un bija nonākusi pie secinājuma, ka viņš ir ļoti nepastāvīgs. Viņš mainīja sievietes tikpat viegli kā citi vīrieši apakšveļu. Toties viņam bija varen spēcīgs augums, un sekss kopā ar viņu pārvērtās eiforijā, saldkaislā, fantastiskā sapnī. Kad viņi piebrauca pie Ritas mājas un Less samaksāja par braucienu taksometrā, viņa vai mira nost tuvās baudas priekšnojautās.

Rita aizvēra un aizbultēja durvis, un nākamajā mirklī viņi jau skūpstījās. Izslīdējusi no Lesa skaujām, Rita devās uz guļamistabu, Less viņai sekoja, pa ceļam vilkdams nost žaketi, raisīdams vaļā kaklasaiti un pogādams vaļā kreklu.

Guļamistabu savā gaumē bija iekārtojusi Rita pati. Tās iekārtojums bija pārdomāts, bet ļoti paviršs. Telpā valdīja pasteļtoņi, visās malās bija izmētāti spilveni. Viņa veikli norāva gultas pārklāju, salocīja un nometa to uz krēsla. Tad viņa norāva savas drēbes, izmētājot tās uz visām pusēm, tādējādi demonstrējot, ka viņa aizmet prom visus liegumus, kā to dara īsteni mīlētāji. Katru lidojošā apģērba gabalu Leslija virzienā viņa pavadīja ar smaidu. Viņš savukārt skatījās uz Ritu ar iekāri, novilka apakšbikšeles un uzmeta tās uz Ritas biksītēm un krūštura.

Tāpat kā iepriekš, viņam patika tas, ko viņš redzēja savā nabas galiņā.

Rita, kas bija dabīga brunete, matus sāka krāsot īsi pēc trīsdesmit gadu vecuma sasniegšanas, kad sāka parādīties pirmie sirmie pavedieni. Bet tad, kad viņa pameta korespondentes

darbu un sāka strādāt par producenti, viņa ļāva dabai vaļu, un tagad mati mirdzēja jaukti brūni ar sudraba stīdziņām un izskatījās ļoti efektīgi. Arī viņas ķermenis pa šo laiku bija nobriedis viņa bija pieņēmusies svarā gandrīz desmit mārciņas, tādējādi papildinādama esošās simt divdesmit.

-Var teikt, ka es no Afrodītes esmu pārvērtusies par Veneru, viņa Lesam smiedamās teica, kad viņš pirmo reizi redzēja viņu kailu.

Leslijs, kaisles pilns, atbildēja:

-Man labāk patīk Venera.

Visādā ziņā Ritas piecarpus pēdu slaidais augums bija lielisks -ar apaļām gūžām un augstām, stingrām krūtīm.

Paskatījusies uz leju, viņa saprata, ka Leslijam vairāk kairinājuma nevajag. Tomēr viņš viņai tuvojās lēnām, vispirms pieliekdamies, lai noskūpstītu viņas pieri, acis un lūpas. Tad, maigi saņēmis viņas krūtis, viņš kāri iesūca katru krūtsgalu mutē. Kad tie piebrieda, Rita notrīsēja pirmajā svētlaimes jausmā.

Dziļi elpojot un izjūtot katru kustību, Rita pasniedzās uz Leslija kājstarpes pusi. Viņas roka virzījās maigi, lēni, šurp un turp. Viņa juta, ka viss Leslija ķermenis saspringst, dzirdēja asu ieelpu un klusu tīksmes vaidu.

Čipingeims viņu maigi noguldīja uz gultas, viņa rokas un mēle turpināja glāstīt viņas saldās un mitrās ķermeņa vietas. Kad ne viens, ne otrs vairs nespēja ilgāk gaidīt, viņš ieslīdēja Ritā. Pēc brīža viņa iekliedzās, uzlidojot pēdējā, uzvarošajā kulminācijas punktā.

Rita bridi šūpojās slinkas laimes sajūtā, bet tad viņas pastāvīgi aktīvais prāts sāka darboties. Viņu mīlēšanās katru reizi bija tik gluda, tik pilnīga, tik pieredzes bagāta, ka viņai neviļus bija jādomā: vai tā jūtas Leslija katra sieviete, kas mīlējās ar viņu? Viņa nolēma, ka tā ir. Viņš sievietes ķermeni prata glāstīt tā, ka sniedza Ritai un, iespējams, arī visām citām sievietēm vispilnīgāko ekstāzi. Un Ritas uzbudinājums nenoliedzami kāpināja arī viņa baudu. Tikai pēc viņas brīnišķīgā orgasma un cik lieliski ir neko nepietēlot un pārmērīgi nepiepūlēties arī viņš pats eksplodēja.

Vēlāk, valgiem ķermeņiem, saraustīti elpojot, viņi apskāvušies gulēja blakus.

-Leslij Čipingeim, Rita teica, vai tev kāds ir teicis, ka tu esi vislabākais mīlētājs pasaulē?

Viņš iesmējās, tad Ritu noskūpstīja.

Mīlēšana ir dzeja. Dzeju rosina iedvesma. Šobrīd tu esi mana iedvesma.

Tu proti arī skaisti runāt, Rita viņam teica. Vai tev nevajadzēja studēt žurnālistiku?

Pēc brīža viņi jau bija aizmiguši, tad, pamodušies, viņi atkal mīlējās.

Remdējuši savu miesaskāri, Čipingeims un Rita ķērās pie svētdienas laikrakstu kaudzes, ko mājupceļā Less bija nopircis. Viņi izlika tos uz gultas. Less sāka ar Times, bet Rita ar Post.

Vispirms abi izpētīja pēdējos jaunumus sakarā ar Slouna ģimenes nolaupīšanu, lai gan vairums ziņojumu vēstīja par sestdienas rītā notikušo sprādzienu Vaitpleinzā. No profesionālā viedokļa Ritu gandarīja tas, ka CBA sestdienas ziņās ari viņi bija pratuši parādīt pašu svarīgāko. Kaut gan laikrakstos viss bija apcerēts plašāk un tika minēts vairāk sīku faktu, lielos vilcienos viss saskanēja.

Pēc tam viņi pievērsās galvenajiem iekšzemes un starptautiskajiem notikumiem, kuriem pēdējo dienu laikā viņi nebija veltījuši pietiekami daudz uzmanības. Viņi vispār laikrakstus nebija lasījuši, tādēļ arī pašreiz viņiem garām neievērots paslīdēja mazmazītiņš paziņojums, kas bija nodrukāts tikai Post, turklāt lappuses iekšslejā. Tā virsraksts bija šāds:

ANO DIPLOMĀTS NOGALINA MĪĻĀKO UN GREIZSIRDĪBAS UZPLUDĀ IZDARA PAŠNĀVĪBU. Apvienoto Nāciju Organizācijas diplomāts Rozē Antonio Salaverijs un viņa draudzene Helga Eferena sestdien atrasti nošauti Salaverija 48. ielas dzīvoklī. Policija šo negadījumu vērtē kā tipisku mīlētāju slepkavību un pašnāvību.

Salaverijs bija Apvienoto Nāciju Peru delegācijas loceklis. Eferena, Amerikas pilsone, savā laikā emigrējusi no Libānas, strādāja Amerikas-Amazones bankā Dāga Hameršelda laukumā.

Mirušo ķermeņus sestdien no rīta atrada mājas šveicars. Policijas ekspertīzē konstatēts, ka nāve iestājusies piektdienas vakarā starp pulksten 21.00 un 23.00. Policija atradusi svarīgus pierādījumus tam, ka Eferena Salaverija dzīvoklī rīkojusi seksuālas orģijas ar citiem vīriešiem. Kad Salaverijs to uzzinājis, viņš nošāvis sievieti un tad izdarījis pašnāvību.

16

Reaktīvā lidmašīna «lirdžet 55» ar kaijas izveicību laidās lejā tumsā tās spēcīgo dzinēju rēkoņa pieklusa. Priekšā vīdēja divas paralēlas uguņu joslas, kas iezīmēja Opa Lokās lidostas skrejceļu viens-astoņi. Aiz lidostas mirdzēja milzīgs gaismas oreols. To radīja Maiami pilsētas gaismu gigantiskā atblāzma.

Migels, kas sēdēja pasažieru salonā, palūkojās iluminatorā cerībā, ka Amerikas ugunis un viss, kas ar to saistīts, drīz paliks tālā pagātnē.

Viņš paskatījās pulkstenī: 23.18. Lidojums no Teterboro bija ildzis divas stundas un piecpadsmit minūtes.

Rafaels, sēžot viņam priekšā, skatījās uz tuvojošamies ugunīm. Sokorro blakus Migelam snauduļoja.

Migels pagriezās uz Baudeljo pusi, kas uzmanīja pie zārkiem pievienotos aparātus. Baudeljo pamāja, norādot, ka viss ir kārtībā. Migels sāka apcerēt jauno problēmu, kas bija radusies lidojuma laikā.

Pirms kāda brīža Migels bija iegājis pilotu kabīnē un jautājis:

-Cik ilgi mums nāksies uzkavēties Opa Lokā? -Ne vairāk kā pusstundu, pilots Anderhils atbildēja. -Mums tikai jāuzpilda degviela un jāiesniedz lidojuma maršruts.

Viņš pavilcinājās un tad piebilda: Zināms, ja muitas ierēdņi vēlēsies lidmašīnu pārbaudīt, ies daudz ilgāk.

Bet mums šajā lidostā nav jāiziet muitas pārbaude! Pilots pamāja. Parasti viņi neokšķerē. Viņi neinteresējas par lidmašīnām, kas atstāj Ameriku. Bet es esmu dzirdējis, ka pēdējā laikā viņi reizēm to tomēr dara, parasti naktī.

Lai arī pilots centās runāt nevērīgi, balsī varēja just satraukumu.

Migels jutās tā, it kā ar bomi būtu dabūjis pa galvu. Viņš taču speciāli aizlidošanai no Amerikas bija izvēlējies Opa Lokās lidostu, viņš pamatojās gan uz pašiegūto informāciju, gan uz informāciju, ko bija saņēmis no Medelīnas karteļa.

Tāpat kā Teterboro, arī Opa Lokās lidosta apkalpoja tikai privātās lidmašīnas. Taču sakarā ar to, ka dažas lidmašīnas te ielidoja no ārzemēm, Opa Lokā bija iekārtota ASV Muitas dienesta nodaļa. Tā bija radusi mājvietu nelielā treileri, ari darbinieku nebija daudz. Salīdzinājumā ar muitas nodaļām Maiami, Ņujorkas, Losandželosas vai Sanfrancisko lidostās, Opa Lokās nodaļa bija nabadzīga, un tāpēc nespēja to, ko spēja tās bagātās māsas. Te parasti dienēja tikai divi muitas ierēdņi; no 11.00 līdz 19.00 darbdienās un no 10.00 līdz 18.00 svētdienās. Šo nakts lidojumu viņi izvēlējās tieši tāpēc, ka tik vēlā stundā muitas birojam vajadzēja būt slēgtam, bet muitniekiem jau kur tas laiks mājās.

-Ja kāds no muitniekiem pašreiz vēl ir te un ja viņiem ir ieslēgta rācija, viņi dzirdēs, ka mēs runājam ar torni. Tas varētu viņus ieinteresēt, bet varbūt arī ne, Anderhils teica.

Migels saprata, ka viņam nekas cits neatliek, kā iet atpakaļ uz salonu un gaidīt.

Un tagad viņš apcerēja visus iespējamos rīcības variantus.

Ja viņiem šonakt tomēr neizdosies izvairīties no tikšanās ar amerikāņu muitniekiem, viņi liks lietā kārtējo leģendu paldies Dievam, ka tā ir jau sagatavota. Sokorro, Rafaels un Baudeļjo nospēlēs katrs savu lomu, bet Migels, savukārt, savu. Baudeljo var ļoti ātri atvienot aparatūru no zārkiem. Nē,/ar leģendu un visu pārējo nekādu problēmu nebūs. Galvenā problēma ir tā, ka muitas inspektoram ir strikti jāievēro muitas priekšraksti attiecībā uz nelaiķu pārvešanu no ASV.

Migels zināja šīs instrukcijas, viņš pat bija iekalis tās no galvas. Katram nelaiķim bija vajadzīga vesela dokumentu pakete: miršanas apliecība; atļauja mirstīgo atlieku izvešanai, kura apstiprināta apgabala veselības aizsardzības nodaļā; bija vajadzīga arī atļauja nelaiķa ievešanai attiecīgajā valstī. Nelaiķa pase nebija vajadzīga, taču galvenās briesmas slēpās tajā apstākli, ka instrukcija .paredzēja zārka atvēršanu, tā satura apskati un zārka aizvēršanu.

Migels jau laikus bija sarūpējis visus nepieciešamos dokumentus; tie gan bija viltoti, taču labā kvalitātē. Dokumentu paketei bija pat pievienoti kādas asiņainas autokatastrofas fotouzņēmumi tie teicami ilustrēja leģendu. Bija vēl ari atgādnes no laikrakstiem, kuros tika ziņots, ka apdegušie līķi ir sakropļoti līdz nepazīšanai.

Tāpēc, ja Opa Lokās lidostā būs kāds muitas ierēdnis un vēlēsies viņus nomuitot, tad visi dokumenti ir labā kārtībā, bet vai viņš neuzstās uz zārku atvēršanu? No otras puses vai pēc iepazīšanās ar dokumentiem viņš maz gribēs šos zārkus atvērt?

Kad lidmašīna mīksti piezemējās Opa Lokās lidlaukā un pieripoja pie angāra numur viens, katrs Migela nervs bija uzvilkts kā stīga.

Muitas inspektors Vollijs Amslers bija pie domas, ka operāciju «Izvedums» gara laika īsināšanas labad ir izgudrojis kāds Vašingtonas birokrāts. Lai arī kas viņš (vai viņa) būtu, pašreiz viņš droši vien jau saldi dus savos pēļos un redz desmito sapnīti. To tikpat labprāt darītu arī Vollijs, nevis klimstu te riņķi pa Dieva pamesto Opa Lokās lidostu. Te taču nekas nenotika pat pa dienu, kur nu vēl naktī. Līdz pusnaktij vēl bija vesela pusstunda; pēc tam te bija jānodirn vēl divas stundas, un tikai tad Amslers un divi citi muitnieki, kas pašreiz dežurēja, drīkstēs aizmirst operāciju «Izvedums» un doties uz māju, lai liktos uz auss.

Tik nīgras domas Amsleram nebija raksturīgas -pēc dabas viņš bija dzīvespriecīgs un draudzīgs cilvēks. Bet tikai ne pret tiem, kas mēģināja apiet likumu, ko viņš te pārstāvēja. Tad viņš varēja kļūt ļoti atturīgs un stingrs, viņa pienākuma apziņa bija neiedragājama. Faktiski viņam patika viņa darbs, bet viņš neieredzēja darbu naktīs un izvairījās no tā, kā prazdams. Pirms nedēļas viņš bija izslimojis gripu un vēl tagad nejutās īsti vesels. Arī šovakar viņš apsvēra iespēju piezvanīt un brīdināt, ka uz dežūru neieradīsies, jo vēl ir slims, tomēr nolēma tā nedarīt. Viņš jutās norūpējies ari vēl par ko citu par savu stāvokli Muitas dienestā.

Lai arī Amslers te bija nostrādājis divdesmit gadus pēc labākās sirdsapziņas, viņš netika paaugstināts tādā līmenī, kāds, pēc viņa domām, atbilstu viņa vecumam pēc dažiem mēnešiem viņam būs piecdesmit. Viņš skaitījās inspektors ar dienesta pakāpi GS-9, kas nebija vairāk kā algādzis. Te strādāja daudzi jaunāki, kas jau skaitījās vecākie inspektori ar dienesta pakāpi GS-11. Viņi izrīkoja Amsleru.

Viņš visu laiku bija cerējis, ka kādu dienu kļūs par vecāko inspektoru, bet tagad, būdams reālists, viņš saprata, ka šīs izredzes nekad neīstenosies. Vai tas bija godīgi? Viņš par to nebija pārliecināts. Viņš vienmēr bija godprātīgi strādājis un dienesta pienākumus allaž uzskatījis par svarīgiem, pakļāvis tiem pat savas personiskās intereses. Bet tajā pašā laikā viņš nekad vaiga sviedros nebija centies izkalpoties, lai saņemtu paaugstinājumu; viņš nekad nebija paveicis kaut ko ārkārtēju varbūt šis bija īstais iemesls. Zināms, pat GS-9 alga, ko viņš nopelnīja, nebūt nebija maza. Ar virsstundām, strādājot sešas dienas nedēļā, viņš nopelnīja apmēram 50 000 dolāru gadā, un ar laiku viņam būs lieliska pensija.

Taču alga un pensija jau nebija galvenais. Viņam bija nepieciešams aktivizēt savu dzīvi, paveikt kaut ko tādu, ne jau nu ko ārkārtēju, lai viņu ievērotu un atcerētos. Viņš joprojām vēlējās, lai tā notiek, un juta, ka ir to pelnījis. Bet, strādājot Opa Lokās lidostā un īstenojot operācijas «Izvedums» instrukcijas, tas nebija izdarāms.

Operācijas «Izvedums» ietvaros bija paredzēta periodiska to lidmašīnu apskate, kas no Savienotajām Valstīm devās uz ārzemēm. Visas lidmašīnas pārbaudīt nebija iespējams nepietika darbinieku. Tādēļ šai operācijai bija kampaņas raksturs: inspektoru grupa bez brīdinājuma ieradās lidostā un vairākas stundas no vietas pārbaudīja lidmašīnas, kas izlido uz ārzemēm galvenokārt viņi inspicēja privātās lidmašīnas. Un lielākoties tas notika naktī. Oficiāli lidmāšīnas tika pārbaudītas tādēļ, lai noskaidrotu, vai nelegāli netiek izvesta pēdējo paraugu tehniskā aparatūra. Taču neoficiāli tas tika darīts, lai neļautu izvest no valsts lielas valūtas summas, ieskaitot naudu, kas saņemta par narkotiku pārdošanu. Bet tas viss notika neoficiāli, jo pilsoņtiesību nolikuma ceturtais punkts aizliedza meklēt naudu, ja nebija «ticama iemesla». Bet, ja nauda tika atrasta, meklējot kaut ko citu, dienests to drīkstēja apķīlāt.

Reizēm operācija «Izvedums» bija veiksmīga, dažkārt pat izcili veiksmīga, ar sensacionāliem rezultātiem. Taču ne reizi muitniekiem nebija šīs veiksmes Amslera dežūras laikā, tāpēc viņš pret šīm pārbaudēm izturējās ļoti pavirši. Un tā arī šonakt viņš un vēl divi inspektori dirnēja Opa Lokā šī stulbā «Izveduma» dēļ. Uz ārzemēm bija izlidojis mazāks skaits lidmašīnu nekā parasti, un diez vai šonakt vēl kas nopietns bija gaidāms.

Tiesa, viena lidmašīna tieši pašreiz gatavojās pacelties gaisā tā bija kompānijas Lir lidmašīna, kas ieradusies no Teterboro. Pirms pāris minūtēm pilots bija aizpildījis lidojuma plāna veidlapu, norādot lidojuma galapunktu Bogotu Kolumbijā. Un pašreiz Amslers devās uz angāru numur viens, lai veiktu šīs lidmašīnas apskati.

Atšķirībā no pārējās Dienvidfloridas, Opa Lokās pilsētiņa nebija diez cik pievilcīga. Tās nosaukums cēlies no seminolu indiāņu vārda opatishawockalocka, kas tulkojumā nozīmē augsts, sauss paugurs. Šis raksturojums atbilst īstenībai. Tā to nesen aprakstījis arī kāds rakstnieks T. D. Almans, kas notēlo Opa Loku kā noplicinātu geto, kas līdzinās «pamestam un vandāļu nopostītam izklaides parkam». Netālu esošajai lidostai, lai gan tā bija diezgan noslogota, piederēja tikai dažas ēkas, bet visapkārt tai stiepās līdzens, izdedzis klajums, kas atgādināja tuksnesi.

Šī tuksneša vidū bija oāze -angārs numur viens.

Tā bija skaista, moderna, balta ēka, un tikai tās vienā daļā bija ierīkots angārs. Otrajā daļā atradās privāto aviokompāniju biroji, restorāns un atpūtas telpas pasažieriem un apkalpei.

Te strādāja apmēram septiņdesmit cilvēku, kas veica visdažādāko darbu viņi ar putekļsūcējiem uzposa lidmašīnu salonus, apgādāja lidmašīnas ar ēdienu un dzērienu; viņi veica arī tehnisko apkopi sīko vai kapitālo remontu. Pārējie apkalpoja uzgaidāmo zāli, dušas kabīnes un apspriežu telpu, kas bija aprīkota ar audiovizuālu tehniku, telefaksu, teleksu un kopējamo aparatūru.

Gandrīz nemanāma, tomēr eksistējoša robeža atdalīja šo telpas dalu no apkalpes telpām, kur atradās dispečeru punkts, kas ari bija aprīkots saskaņā ar pēdējiem tehnikas sasniegumiem. Tieši te Vollijs Amslers satika pilotu Anderhilu, kas iepazinās ar laika prognozi.

Labvakar, kapteini! Cik noprotu, jūs lidojat uz Bogofu?

Anderhils pagriezās un nebija pārāk pārsteigts, redzot muitas uniformā tērptu vīru.

-Tieši tā.

Patiesībā gan šī atbilde, gan lidojuma maršruts bija tīrie meli. Šī reaktīvā lidmašīna īstenībā bez apstāšanās gatavojās doties uz kādu nebetonētu nolaišanās vietu Andu kalnos, netālu no Sionas Peru.

Taču Anderhils bija saņēmis ļoti precīzas instrukcijas, par kuru izpildi viņam tika solīta ļoti dāsna atlīdzība; par lidojuma galamērķi viņam lika uzrādīt Bogotu. Tā vai citādi tā bija tukša formalitāte. Tikko lidmašīna būs atstājusi ASV gaisa telpu, tā varēs lidot, kurp vien pilots vēlēsies neviens pat mazo pirkstiņu nepakustinās, lai to pārbaudītu.

-Ja jums nav iebildumu, Amslers pieklājīgi teica, es gribētu pārbaudīt lidmašīnu un jūsu pasažierus.

Anderhilam bija gan iebildumi, taču viņš saprata, ka nav jēgas tos izteikt. Viņš tikai varēja cerēt, ka šis dīvainais kvartets varēs inspektoru apmierināt un viņi drīkstēs doties projām. Tomēr viņš bija satraucies nejau pasažieru dēļ, bet tādēļ, ka viņš pats varēja iekulties ķezā.

Intuīcija Denisu Anderhilu brīdināja, ka tie nav vienkārši zārki te slēpās kaut kas dīvains, visticamāk kaut kas pretlikumīgs. Viņam bija aizdomas, ka zārkos acīmredzot neatdusējās vis nelaiķi, bet gan tika pārvadāta kontrabanda; ja arī tajos patiesi bija nelaiķi, tad tic bija kāda kolumbiešu un peruāņu bandītiska kara upuri, un viņus pēc iespējas ātrāk vajadzēja izvest no Amerikas, kamēr nav iejaukušās amerikāņu varasiestādes. Viņš ne brīdi nebija ticējis stāstam par autokatastrofu un par bēdu sagrauzto ģimeni, ko viņam tika stāstījuši Bogotā, nolīgstot lidmašīnu. Ja tā būtu patiesība, tad kādēļ gan bija vajadzīga šī konspirācija? Turklāt Anderhils skaidri zināja, ka vismaz diviem no viņa pasažieriem ir ieroči. Jājautā kāpēc viņi tik ļoti baidās no tā, ar ko viņiem tūdaļ nāksies saskarties, no tikšanās ar amerikāņu muitniekiem?

Lai ari lidmašīna nebija Anderhila īpašums tā piederēja bagātam kolumbiešu finansistam un bija reģistrēta Kolumbijā -tā bija nodota viņa rīcībā. Paralēli algai un izdevumiem, kas saistīti ar lidmašīnas uzturēšanu, Anderhils vēl saņēma pieklājīgu daļu no peļņas, ko deva šī lidaparāta ekspluatācija. Viņš saprata arī to, ka īpašnieks zina par viņa biežajiem nelegālo kravu pārvadājumiem, vai vismaz par tiem reisiem, kas balansē uz likuma robežas. Bet īpašnieks ari cerēja, ka Anderhils zina, ko dara, un gādās, lai lidmašīnai nekas slikts nenotiek.

Paturot prātā šo uzticēšanos un viņa paša gaidāmos ienākumus no šī reisa, Anderhils nolēma, ka prātīgāk būs tūliņ pat izstāstīt pasaciņu par autokatastrofas upuriem, lai novērstu aizdomas no sevis un no kompānijas, ja atgadīsies kaut kas neparedzēts.

-Šis ir bēdpilns stāsts, viņš ieteicās un pastāstīja muitniekam to, ko bija dzirdējis Bogotā; viņa versija saskanēja ar dokumentiem, kas bija Migela arsenālā, lai gan Anderhils to nezināja.

Amslers klusēdams noklausījās šo stāstu, tad teica:

-Ejam, kapteini!

Un viņi kopā no angāra numur viens devās uz lidmašīnu.

Amslers pazina tādus kā Anderhils, un šāds cilvēku tips uz. viņu neatstāja nekādu iespaidu. Tie bija laimes meklētāji, kas par attiecīgu samaksu lidos jebkur un vedīs jebko. Notverti viņi taisnosies, ka nav zinājuši, ko ved. Pēc Amslera domām, šādi cilvēki nebija nekas cits kā šausmīgi likumpārkāpēji, kas vienmēr prot izkļūt no nevēlamām situācijām.

Līra kompānijas lidmašīnas lielās durvis bija vaļā. Anderhils ar saimnieka tiesībām pirmais uzkāpa pa trapu un iegāja salonā.

-Dāmas un kungi, viņš paziņoja. Pie mums ir ieradies Amerikas Savienoto Valstu muitas pārstāvis.

Visu šo piecpadsmit minūšu laikā Medelīnas karteļa gangsteri, sekojot Migela rīkojumam, palika sēžam lidmašīnas salonā. Kad tika izslēgti dzinēji un abi piloti aizgāja Anderhils, lai iesniegtu lidojuma maršrutu, bet Folkners lai pārraudzītu degvielas iepildīšanu, Migels vēlreiz noinstruēja savējos.

Viņš teica, ka ir iespējama muitas pārbaude, un katram jābūt gatavam vēlreiz nospēlēt savu iestudēto lomu. Varēja manīt, ka arī bandīti ir norūpējušies, bet visumā visi izskatījās sagatavojušies. Sokorro, ieskatījusies mazā spogulītī, pabāza nelielus piparu graudiņus zem apakšējiem plakstiņiem. Tūliņ sāka līt asaras. Rafaels pateica, ka viņš negrib ne piparus, ne asaras. Migcls nestrīdējās. Baudeljo jau bija atvienojis aparātus no visiem trim zārkiem, iepriekš noskaidrojot, ka upuri ir dziļā bezsamaņā un tā tas būs vēl vismaz stundu.

Migels arī brīdināja, ka runās tikai viņš. Ja būs vajadzīgs, citi tikai piebalsos.

Tādēļ Anderhila vārdi un muitnieka ierašanās nepārsteidza viņus nesagatavotus.

Labvakar, draugi! Amslers atkal bija tikpat pieklājīgs ka sarunā ar Anderhilu. Vienlaikus viņš nopētīja lidmašīnas salonu: zārki stāvēja vienā salona pusē, pasažieri atradās tā otrā pusē trīs no viņiem sēdēja, bet Migels stāvēja kājās.

Labvakar, inspektora kungs, Migels atsaucās. Viņam rokā bija kaudze dokumentu un četras pases. Vispirms viņš pasniedza inspektoram pases.

Amslers tās paņēma, bet nesāka pētīt. Tā vietā viņš pajautāja:

-Uz kurieni jūs dodaties un kāds ir jūsu ceļojuma mērķis?

Tā kā viņš jau bija iepazinies ar lidojuma maršrutu un Anderhils bija izstāstījis iemeslu, Amslers to visu zināja. Bet daži muitas dienesta darbinieki izmantoja šo paņēmienu, lai liktu cilvēkiem runāt. Reizēm pasažieru intonācija un gaisotne salonā pastāsta daudz vairāk, nekā vārdos pasakāms.

-    Šis ir traģisks ceļojums, inspektora kungs. Vēl nesen tik laimīgu ģimeni ir pārņēmušas sēras.

-Atvainojiet, ser. Kā jūs sauc?

-Mani sauc Pedro Palasios, un es neesmu šīs ģimenes loceklis. Esmu tuvs draugs, kas te ieradies, lai palīdzētu šajā smagajā brīdī. Migels lietoja savu jauno segvārdu, kas saskanēja ar datiem Kolumbijas pasē. Pase bija īsta, arī viņa fotogrāfija bija īsta, betvārds un pirms dažām dienām izdotā ASV vīza toties bija lielisks viltojums. Migels vēl piebilda:

-    Mani draugi lūdza, lai es runāju viņu vārdā, jo viņi nesaprot angliski.

Amslers pēc kārtas atvēra pases, atrada Migela pasi un ātri salīdzināja oriģinālu ar fotogrāfiju.

-Toties jūs runājat ļoti labā angļu valodā, senjor Palasios. Migels ātri apsvēra, ko teikt, un tad droši atbildēja: -Kādu laiku es studēju Berklijā. Es šo zemi tiešām mīlu. Ja vien šim braucienam būtu kāds cits iemesls, nevis šis te traģiskais notikums, es būtu laimīgs te atgriezties.

Atvēris pārējās pases, Amslers salīdzināja fotogrāfijas ar trim pārējiem cilvēkiem. Viņš pagriezās pret Sokorro: -Madam, vai jūs saprotat, par ko mēs runājam? Sokorro pacēla savu asarām noplūdušo seju. Sirds sitās kā putniņš būrī. Lauzītā angļu valodā, lai gan viņa brīvi runāja angliski, Sokorro šaubīdamās izdvesa: -Jā… mazliet.

Pamājis Amslers atkal vērsās pie Migela: -Lūdzu, pastāstiet man par šiem, un norādīja uz zārkiem.

-Man ir visi nepieciešamie dokumenti… -Es tos apskatīšu vēlāk. Vispirms pastāstiet. Migels nospiestā balsī uzsāka savu stāstu: -Notika drausmīga avārija. Šīs lēdijas māsa, viņas mazgadīgais dēls un kāds vecāks džentlmenis no šīs ģimenes atlidoja uz Ameriku, lai pavadītu atvaļinājumu. Viņi bija sasnieguši Filadelfiju un ceļoja… kāda smagā automašīna lielā ātrumā iebrauca pretējā joslā… tā saskrējās ar auto, kurā brauca šie trīs nelaimīgie… visi bija pagalam… tur bija dzīva satiksme… vēl astoņas citas mašīnas uzdrāzās viņiem virsū, bija vēl citi mirušie… tas viss uzliesmoja, un līki… Ak, mans Dievs, šie līķi!

lzdzirdusi par līķiem, Sokorro sāka gaudot, un arī Rafaela pleci raustījās elsās; Migels bija nospriedis, ka tas izskatīsies ticamāk nekā raudošs vīrietis. Baudeljo izskatījās skumjš un satriekts.

Migels runāja, nenolaizdams acu no inspektora. Taču no inspektora sejas izteiksmes neko nevarēja noprast viņš bija ieņēmis nogaidošu pozu un klausījās. Tad Migels iegrūda viņam rokās pārējos dokumentus.

Te tas viss ir. Lūdzu, inspektora kungs, es jūs lūdzu apskatiet to visu pats.

Šoreiz Amslers paņēma dokumentus un tos izšķirstīja. Miršanas apliecības bija kārtībā. Bija arī atļauja ķermeņu izvešanai no Amerikas un ievešanai Kolumbijā. Tad viņš sāka pētīt avīžu izgriezumus. Nonācis līdz vārdiem «apdeguši līķi… sakropļoti līdz nepazīšanai», viņš kuņģī sajuta nelabumu. Tad viņš aplūkoja notikuma vietas fotogrāfijas. Viņš tikai uzmeta tām skatu un tūdaļ paslēpa zem citiem dokumentiem. Viņš atcerējās, ka šovakar bija gribējis piezvanīt un atprasīties no darba, jo bija slikti juties. Kāda velna pēc gan viņš to nebija izdarījis? Jau no domas vien par to, ko viņam tagad nāksies darīt, Amsleram viss iekšā sagriezās.

Migels, vērojot muitas inspektoru, nezināja, ka viņam ir slikti, bet ne jau šī iemesla dēļ.

Vollijs Amslers noticēja tam, ko viņam stāstīja. Dokumenti bija kārtībā, visi pārējie materiāli pārliecinoši, un neviens nespētu notēlot tās bēdas, ko viņš te redzēja. Tā kā viņš pats bija kārtīgs ģimenes cilvēks, viņš juta lielu līdzjūtību pret šiem nelaimīgajiem. Viņš labprāt būtu teicis, lai viņi lido tālāk. Bet to viņš nedrīkstēja. Saskaņā ar instrukciju, zārki bija jāatver un jāpārbauda, un tas Volliju dzina izmisumā.

Vollijam bija sava ķibele. Viņš nedrīkstēja skatīties uz līķiem, viņu pārņēma šausmas no domas, ka būs jāredz šie sakropļotie līķi, kādus tos vispirms aprakstīja Palašios un ko viņš par tiem bija uzzinājis, šķirstot avīžu izgriezumus.

Tas sākās tad, kad Vollijam bija astoņi gadi. Viņam vajadzēja noskūpstīt savu mirušo vecmāmiņu, kas gulēja zārkā. Atmiņas par vaska bālo, nedzīvo miesu, ko viņam^vajadzēja skart ar savām lūpām, lika viņam nodrebēt pretīgumā. Viņš bija tam pretojies un pat raudājis. Un kopš tā laika Vollijs vairs nevēlējās skatīties uz līķiem. Kad viņš jau bija pieaudzis, viņš uzzināja, ka tā ir slimība, ko psihiatri dēvē par nekrofobiju. Bet Volliju tas nesatrauca. Vienīgais, ko viņš lūdza, lai līķi vairs nekad netrāpās viņa ceļā.

Savas ilgās muitas ierēdņa karjeras laikā viņam tikai vienu reizi bija nācies apskatīt līķi. Toreiz no ārzemēm tika pārvestas kāda amerikāņa mirstīgās atliekas, un Vollijs tobrīd muitas nodaļā bija viens pats. Pavadvēstulē bija rakstīts, ka mirušais ir svēris simt piecdesmit mārciņas, bet kopējais svars bija trīssimt mārciņas. Pat atrēķinot zārka svaru, starpība šķita aizdomīgi liela, tādēļ Amslers ar lielu nepatiku pavēlēja atvērt zārku. Tas, ko viņš ieraudzīja, bija kaut kas neiedomājams.

Mironis zārkā bija drausmīgs, viņa apmēri ne tuvu neatbilda pavadvēstulē uzrādītajam. Slimības laikā šis vīrs bija krietni pieņēmies svarā, turklāt viņš bija slikti iebalzamēts. Līķis bija uzpūties, sācis trūdēt un izplatīja šķebinošu smaku. To ieelpojis, Amslers steidzīgi māja, lai zārku aizver, tad viņš rīstīdamies izskrēja ārā un sāka vemt. Atmiņas par šo neiedomājamo smirdoņu viņu vajāja mēnešiem ilgi, un tagad tās atkal atgriezās.

Taču stiprākas par šīm atmiņām, stiprākas par šīm bailēm bija inspektora Amslera pienākuma apziņa. Viņš pagriezās pret Migelu un teica:

■ Man ir ļoti žēl, bet instrukcijas paredz, ka zārki ir jāatver, lai es varētu apskatīt to saturu.

No tā Migels visvairāk bija baidījies. Viņš vēlreiz mēģināja to nepieļaut.

-Lūdzu, inspektora kungs, es jūs lūdzu! Visi ir jau tik daudz cietuši, ir bijis tik daudz sāpju. Mēs taču esam amerikāņu draugi. Vai tiešām vismaz līdzcietības dēļ šoreiz nav iespējams neievērot šo instrukciju? Un viņš, pagriezies pret Sokorro, spāniski teica:

-   El hombre quiere abrir los ataudes. [27]

Viņa šausmās iekliedzās:

-   i Ay, no! jMadre de Dios, no![28]

Rafaels piebiedrojās.

-     Le suplicamos, senor. ļEn el nombre de decencia, por favor, no![29]

Baudeljo pelnu pelēkā sejā čukstēja:

-/Por favor, no lo haga, senor! jNo lo haga![30]

Pat nesaprazdams visus vārdus, Amslers saprata, ko viņi saka. Viņš teica Migelam:

-    Lūdzu, paskaidrojiet saviem draugiem, ka likumi nav manis izgudroti. Man tie jārespektē, vai es to vēlos vai ne tas ir mans amata pienākums.

Migelu viņa teiktais jau vairs neinteresēja. Nebija jēgas vairs spēlēt šo komēdiju. Viņš pieņēma lēmumu.

Bet idiots muitnieks tik mala savu maļamo:

-Es iesaku zārkus iznest ārā no lidmašīnas, kur nebūs nevienas nepiederošas personas. Jūsu pilots to izdarīs. Viņam palīdzēs cilvēki no angāra numur viens.

Migels saprata, ka to pieļaut nedrīkst. Zārkiem jāpaliek lidmašīnā. Tātad ir tikai viena izeja -jāķeras pie ieročiem. Ne jau tādēļ viņš bija pārvarējis tik daudz šķēršļu, lai muitas punktā ciestu sakāvi kaut kāda cabron[31] dēļ. Viņš to piebeigs tepat lidmašīnā vai arī saņems gūstā un izrēķināsies ar viņu vēlāk Peru. Viss izšķirsies nākamajās sekundēs. Arī piloti jātur uz grauda, citādi vēl abi nabadziņi nobīsies no sekām un atteiksies lidot tālāk. Migela roka ieslīdēja zem žaketes. Viņš sataustīja Makarova deviņmilimetru pistoli un nolaida drošinātāju. Tad viņš palūkojās uz Rafaelu gigants pamāja. Sokorro jau bija iebāzusi roku somiņā.

-    Nē, Migels stingri noteica, zārki paliks tepat.

Viņš paspēra soli sānis un nostājās priekšā durvīm. Viņa pirksti bija sažņauguši pistoli. Šis bija īstais brīdis. Tagad!

Tajā brīdī atskanēja nepazīstama balss:

-Atbalss viens-septiņi-divi. Runā sektors.

Balss pārsteidza visus, izņemot Volliju Amsleru. Viņš bija pieradis pie rācijas skaņām tā karājās viņam pie jostas. Neaptvēris, ka situācija ir mainījusies, viņš to pielika pie mutes.

-Sektor, te Atbalss viens-septiņi-divi.

-Atbalss viens-septiņi-divi! vīrieša balss nočērkstēja.

Alfa divi-seši-astoņi lūdz jūs pārtraukt muitošanu un nekavējoties piezvanīt pa telefonu četri-seši-septiņi-divdesmit četri divdesmit četri. Pa rāciju sazināties nav atļauts, atkārtoju nav atļauts.

-Sektor! Runā Atbalss viens-septiņi-divi. Sapratu.

Amsleram nācās grūti noturēties, lai nesāktu aiz prieka gavilēt. Pēdējā brīdī viņš bija saņēmis «sprieduma» atcelšanu stingru pavēli, un viņam tā jāizpilda. Alfa divi-seši-astoņi bija viņa šefa kods Maiami. «Nekavējoties» viņa kodā nozīmēja «zibenīgi». Amslers zināja arī nosaukto telefona numuru tas bija Maiami starptautiskās lidostas kravas nodaļas telefons.

Šī steiga droši vien nozīmēja to, ka muitas dienests ir saņēmis ziņojumu, ka kādā no ielidojošajām lidmašīnām ir paslēpta kontrabanda. Visi lielie muitas varoņdarbi tika paveikti tieši šādā veidā pamatojoties uz anonīmu zvanu un te nu bija nepieciešama Amslera palīdzība. Acīmredzot tādēļ ari bija aizliegts lietot rāciju; bija jāzvana pa telefonu, lai informāciju nevarētu pārķert. Tātad, pēc iespējas ātrāk jātiek pie telefona.

-Mani steidzīgi atsauc, senjor Palasios, viņš teica. Tādēļ es tūdaļ parakstīšu jūsu deklarāciju, un jūs varēsiet lidot tālāk.

Steigā parakstot dokumentu, Amslers neievēroja, ka lidmašīnā visi ir kļuvuši mierīgāki ne tikai pasažieri, bet arī piloti. Anderhils un Migels saskatījās. Pilotam nebija nekādu šaubu, ka nākamajā mirklī tiks likti lietā ieroči. Tagad viņš domāja, vai nebūtu prātīgāk paģērēt, lai līdz izlidošanai ieroči liktu nodoti viņam. Taču Migela sejas izteiksme un ledainais skatiens lika Anderhilam pievaldīt mēli. Nepatikšanu jau tāpat bija gana, turklāt viņi jau kavējās. Viņi saņems parakstīto deklarāciju un dosies ceļā.

Brīdi vēlāk, ātrā solī steidzoties uz angāru numur viens, kur bija telefons, Amslers izdzirdēja, ka tiek aizvērtas lidmašīnas durvis un sāk darboties dzinēji. Viņš bija laimīgs, ka šis nieka atgadījums jau ir pagātnē. Viņš centās izdomāt, kāds gan pārsteigums viņu sagaida Maiami starptautiskajā lidostā. Vai tiešām liktenis būs lēmis, ka tagad viņam beidzot būs radusies šī lieliskā izdevība atklāt kādu nopietnu noziegumu?

Bet Līra kompānijas lidmašīna tobrīd jau uzņēma kursu uz Sionu, uz Peru… arvien augstāk… un augstāk… naksnīgajās debesīs.

TREŠA DAĻA

1

Arturs Neilsvorts laipns, cienīgs cilvēks savā laikā CBA Ziņu nodaļā bija ļoti svarīga persona, bet tagad viņu visi pazina kā tēvoci Arturu. Trīsdesmit gadu ilgā darba laikā viņš TV studijā bija ieņēmis visaugstākos posteņus viņš bija strādājis par Starptautisko ziņu nodaļas šefa vietnieku, par Nacionālo vakara ziņu izpildproducentu, par visas Ziņu nodaļas izpilddirektoru. Tad vējš sāka pūst no citas puses, un piecdesmit sešu gadu vecumā pēkšņi atklājās kā jau tas pa reizei gadās -, ka augstie amati viņam vairs nav pa spēkam. Un tad viņam lika izvēlēties vai nu iet pensijā, vai arī darīt TV kādu necilu darbiņu.

Tādos gadījumos lielākā daļa cilvēku lepnības dēļ iesniedz atlūgumu. Taču Arturs Neilsvorts, kas nesirga ar lielummāniju un ņēma pretī dzīvi tādu, kāda tā ir, nolēma palikt darbā -viņš bija ar mieru veikt jebkuru darbu. TV vadība šādu pavērsienu nebija gaidījusi -tagad viņiem vajadzēja atrast Arturam darbu. Vispirms viņam tika piešķirts Ziņu nodaļas viceprezidenta tituls. Viceprezidents, kas pārbīda papīrīšus pa rakstāmgaldu tā sevi toreiz nodēvēja tēvocis Arturs.

Tēvocis Arturs vēlāk labprāt valodoja: Mums te ir trīs veidu viceprezidenti. Tādi, kas strādā un veic īsti svarīgu darbu, par to saņemot atbilstošu algu; vēl ir birokrātiskie viceprezidenti, kas nestrādā, un ir tikai tāpēc, lai uzņemtos prezidentu vainu, ja kaut kas nogājis greizi. Un vēl ir viceprezidenti, kas skaita papīra saspraudītes, un es esmu viens no viņiem.

Tad, ja klausītāju interese vēl nebija zudusi, viņš turpināja: Tiem, kas sasnieguši augstu stāvokli, jau laikus būtu jāgatavojas kritienam, bet tikai retais to izdara. Ir jāgatavojas tai dienai, kad mēs vairs nebūsim vajadzīgi. Jo augstāk mēs uzkāpjam, jo zemāk krītam. Mūsu vietu ieņem kāds jaunāks un, droši vien, labāks darbinieks, mēs tiekam aizmirsti. Protams… un šajā vietā tēvocim Arturam patika citēt Tenisona «Ulisu»: … Nāve slēdz visu: bet kaut kas vēl pirms beigām, kāds cildens darbs vēl jāpaveic…

Taču par pārsteigumu sev un saviem kolēģiem tēvocis Arturs atrada sev pielietojumu atrada savu «cildeno darbu».

Viņš pieņēma darbā jaunus cilvēkus, kas gribēja strādāt CBA.

Televīzijas vadošajiem darbiniekiem šī darbā iekārtošanas lieta šķita uzbāzīga, reizēm tā pārvērtās pat par dilemmu; vesela rinda cilvēku draugi, radinieki, biznesa partneri, politiķi, ārsti, zobārsti, acu ārsti, mākleri, svinību viesi (un šo sarakstu varētu vēl turpināt) uzdeva vienu un to pašu jautājumu. Un šis jautājums bija šāds: «Vai jūs nevarētu palīdzēt manam dēlam (meitai), brāļa dēlam (māsas meitai), krustbērnam, skolēnam, aizbilstamajam dabūt darbu TV Ziņu nodaļā?»

Gadījās dienas, īpaši tad, kad augstskolās beidzās mācību gads, kad likās, ka vesela paaudze jaunu cilvēku vēlas ielauzties pa TV durvīm.

Dažus no lūdzējiem varēja atraidīt diezgan viegli, bet nekādā ziņā visus. Neatraidāmi bija cilvēki, kas daudz reklamējās, vai viņu aģenti, CBA direktori, vašingtonieši ar sakariem Baltajā namā vai kongresā, citi politiķi, ko būtu muļķīgi atraidīt, un daudzi daudzi citi.

PTA dienās (šie iniciāļi nozīmēja pirms tēvoča Artura) CBA vadošie darbinieki pavadīja daudz vairāk laika, sazvanoties cits ar citu un apjautājoties par brīvajām vietām, it kā mēģinot nomierināt tos, kuru dēlus (meitas) un tā tālāk nekā nevarēja iekārtot darbā.

Bet tie laiki bija pagājuši. Artura Neilsvorta pienākumi, ko raidkanāla vadība viņam uzticēja tīrā izmisuma dēļ, noņēma no kolēģu pleciem šīs rūpes.

Tagad, kad pie kāda no CBA bosiem griezās kārtējā pretendenta aizbildnis, viņš varēja droši solīt: «Nu zināms, ka palīdzēšu. Mums ir viceprezidents, kas nodarbojas ar jaunu, talantīgu jauniešu atlasi. Lai jūsu aizbilstamais piezvana uz tādu un tādu telefonu un atsaucas uz mani viņam tiks paziņots laiks, kad jāierodas uz pārrunām.»

Nebija bijis tāda gadījuma, lai pārrunas nenotiktu: savā mazmazītiņajā kambarītī bez logiem Arturs Neilsvorts pieņēma visus gribētājus. Līdz tam nekas tāds nebija noticis, turklāt tās visas bija kārtīgas pārrunas, kas ilga vismaz stundu vai pat ilgāk. Pārrunu laikā tika uzdoti daudzpusīgi jautājumi, un uz tiem tika saņemtas atklātas atbildes, reizēm atklājās pat kāds noslēpums. Beigās jaunais cilvēks devās projām apmierināts ar CBA, pat ja netika pieņemts darbā kā tas vairumā gadījumu bija. Toties Neilsvortam par jauno cilvēku, kas nule bija sēdējis viņam pretī pie rakstāmgalda, bija radies savs viedoklis, viņa kartotēkā palika ziņas par jaunā cilvēka personību un'spējām.

Sākumā pārrunu lielais skaits un laiks, kas tām tika veltīts, kļuva par Ziņu dienesta zobgalību objektu tās dēvēja par «laika nositējām» un «impērijas balstiem». Turklāt tādēļ, ka Neilsvorts pieņēma katru un ar katru aprunājās, viņš izpelnījās iesauku tēvocis Arturs.

Bet ar laiku noliedzošas attieksmes vietu ieņēma atzīšana. Vēl jo lielāka tā kļuva tad, kad tēvocis Arturs ieteica pieņemt darbā vienu otru jaunu cilvēku, kas izrādījās lielisks darbinieks vai darbiniece. Ar laiku tie darbinieki, kas tika pieņemti darbā, balstoties uz tēvoča Artura pārrunu rezultātiem, šīs pārrunas sāka uzskatīt par pagodinājumu, par sava veida goda diplomu.

Tagad, kad tēvocim Arturam bija apritējuši pilni sešdesmit pieci gadi un līdz oficiālajai pensijai atlikuši vairs tikai pieci mēneši, Ziņu nodaļas vadība grasījās griezties pie viņa ar lūgumu, lai Arturs paliek darbā. Lai cik tas būtu dīvaini, bet Arturs Neilsvorts atkal bija kļuvis neaizvietojams.

Un tā, septembra trešās svētdienas rītā tēvocis Arturs ieradās CBA Ziņu ēkā, lai palīdzētu atrast Džesiku, Nikolasu un Angusu Slounus. Saskaņā ar Lesa Čipingeima norādījumiem, kas tēvocim Arturam bija piezvanījis iepriekšējā vakarā, viņš devās tieši uz apspriežu telpu, kur Pārtridžs, Rita un Tedijs Kūpers viņu jau gaidīja.

Viņi ieraudzīja vīru platiem pleciem, nelielu augumā, stiegrainu stāvu. Viņam bija labsirdīga, apaļa seja. Kuplie, sirmie mati bija rūpīgi sasukāti; tos šķīra precīzs celiņš. Viņa izturēšanās maniere bija pārliecinoša un nepiespiesta. Tā kā šī nebija darba diena, tēvocis Arturs nebija tērpies tradicionālajā tumšajā uzvalkā, bet gan brūnā tvīda žaketē, gaiši pelēkās biksēs ar naža asuma vīlēm, aizsējies polo kaklasaiti un uzāvis spoži nospodrinātas ādas kurpes.

Kad tēvocis Arturs runāja, viņa balss tembrs bija tik pilnskanīgs, ka atgādināja Vinstonu Čērčilu. Kāds kolēģis reiz bija teicis, ka katrs Artura izteikums ir kā akmenī iegravēts.

Sarokojies ar Ritu un Pārtridžu un iepazinies ar Kūperu, tēvocis Arturs teica:

-Ja es pareizi noprotu, jums vajadzīgi sešdesmit mani vissakarīgākie un spējīgākie jaunieši, ja vien es tik īsā laikā spēšu saorganizēt šādu komandu. Bet sākumam nebūtu par nāvi uzzināt, no kuras puses vējš pūš.

-To izdarīs Tedijs, -Pārtridžs teica un deva zīmi Tedijam sākt.

Kamēr Tedijs stāstīja, ka visi mēģinājumi identificēt nolaupītājus ir bijuši velti un nav vairs cita ceļa, kur iet, tēvocis Arturs uzmanīgi klausījās. Tad Tedijs izklāstīja savu ideju par nolaupītāju slēptuves meklēšanu, izpētot laikrakstu sludinājumus un sašaurinot meklējamās vietas robežas līdz divdesmit piecu jūdžu rādiusam.

-Mēs saprotam, Artur, ka šī ir izmisuma diktēta ideja, bet šobrīd absolūti nekā cita nav, -Pārtridžs teica, kad Tedijs savu stāstu bija beidzis.

-Mana pieredze rāda, -sacīja tēvocis Arturs, -ka tad, kad nav neviena salmiņa, kam pieķerties, izmisuma idejas ir tās labākās, un šī iespēja ir jāizmanto.

-Es pateicos jums par šiem vārdiem, ser, Kūpers teica.

Tēvocis Arturs pamāja.

-Šādos gadījumos reti atrod to, ko meklē, toties necerēti var atrast kaut ko tādu, kas ir ne mazāk svarīgs. -Tad viņš, vēršoties tieši pie Kūpera, piebilda:

Jūs redzēsiet, jaunais cilvēk, ka to jauniešu vidū. kurus es tūdaļ sadzīšu rokā, daži ir tikpat apsviedīgi kā jūs.

Kupers pavadīja tēvoci Arturu uz viņa mazo būcenīti bez logiem.

Tur Arturs izklāja uz galda mapes un kartiņas -to bija tik daudz, ka uz galda nepalika nevienas brīvas vietiņas. Tad tēvocis Arturs ķērās pie telefona. Visas telefonsarunas bija vienādas, bet katra izklausījās tā, it kā zvanītu sens un uzticams draugs.

…Paklau, Jan, tu teici, ka gribētu šai branžā strādāt, pat ja tev piedāvātu pavisam necilu darbiņu. Pašlaik tev šāda iespēja ir… …Nē, Bernard, es nevaru apsolīt, ka pēc divām nedēļām varēšu tev piedāvāt kaut ko pastāvīgu, bet kāpēc nepamēģināt?… -…Tā jau ir, Pamela, es piekrītu, ka tāds īslaicīgs darbs nav piemērots sievietei ar grādu žurnālistikā. Bet atceries, ka daudzi lieli TV dūži ir sākuši ar visai neciliem darbiņiem… -…Jā, Hovard, tev taisnība, ka piecarpus dolāri stundā nav īpaši daudz. Bet, ja nauda tev ir galvenais, tad aizmirsti žurnālistiku un dodies uz Volstrītu… …Fēliks, es saprotu, ka šis tev nav izdevīgs brīdis. Laiks reti kad sakritīs. Ja tu vēlies kļūt par televīzijas reportieri, tev būs jābūt gatavam pazust no sievas dzimšanas dienas svinībām… …Lūdzu, neaizmirsti, Erskin, ka autobiogrāfijā varēsi minēt, ka esi veicis īpašu darbu CBA ziņu uzdevumā.

Stundas laikā tēvocis Arturs bija piezvanījis divpadsmit reižu. Viņš bija saņēmis drošu «jā» vārdu no septiņiem jauniešiem viņi rīt ķersies pie darba. Viens bija solījies puslīdz droši. Tēvocis Arturs turpināja darbu.

Viens cilvēks, kam viņš piezvanīja ārpus sava saraksta ietvariem, bija viņa ilggadējs draugs, Kolumbijas Žurnālistikas koledžas dekāns Kenets K. Goldstīns. Kad tēvocis Arturs viņam bija izskaidrojis savu vajadzību, dekāns nešaubīdamies solīja palīdzēt.

Abi vīrieši zināja, ka žurnālistikas studijas ir ļoti darbietilpīgs process, kas prasa daudz laika un uzcītības, tāpēc studentus šajā darbā izmantot nevarēs. Taču varbūt atrastos kāds gribētājs no tiem, kas pašreiz gatavojās maģistra grāda iegūšanai, vai arī kāds žurnālists, šīs koledžas beidzējs, kas pašreiz ir bez darba.

Šoreiz, sacīja dekāns, uzskatīsim šo par ārkārtas situāciju. Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai kādu duci sameklētu, un tad jums atzvanīšu.

-Lai dzīvo Kolumbija! -iesaucās tēvocis Arturs. Un atkal ķērās pie zvanīšanas.

Savukārt Tedijs Kūpers, kas bija atgriezies apspriežu telpā, sāka sastādīt darba plānu tiem, kas rīt sāks strādāt. Arī viņa divi brīvprātīgie palīgi piedalījās šajā darbā. Viņi no viena gala līdz otram izpētīja «Starptautisko redakciju un izdevniecību rokasgrāmatu», kartes un telefonu uzziņu katalogus* izvēlējās bibliotēkas un laikrakstu redakcijas, pievienojot šim sarakstam maršrutus un izpildes termiņus.

Bez tam Kūpers vēl izveidoja sīku meklējamā objekta aprakstu -tas bija paredzēts kā palīgs jauniešiem, kam nāksies izšķirstīt aptuveni simt sešdesmit izdevumus, kas'nākuši klajā trīs pēdējo mēnešu laikā. Kas tad viņiem īsti bija jāmeklē?

Skaidrs pagaidām bija tas, ka meklējamā vieta ir divdesmit piecu jūdžu rādiusā no Lārčmontas. Kūpers paredzēja vēl arī citus pieturpunktus.

•      Visai vientuļa apkaime, kur maz kas-notiek. Bandai bija vajadzīga nomaļa vieta, kur viņi var iet un nākt nepamanīti.

•     īpašumi, kas ir biezi apdzīvotās vietās, nav ņemami vērā.

•     īpašums varētu būt neliela, pamesta fabrika, noliktava vai liela māja. Ja māja, tad nolaista un tāpēc nepiemērota īrēšanai. Tai līdzā^ jābūt citām ēkām automašīnu novietošanai un pārkrāsošanai. Tāpēc varētu būt arī pamesta ferma. Ar pašiniciatīvu jāmeklē citi īpašumi, kas atbilstu šim aprakstam.

•      Dzīvojamās telpas četriem pieciem cilvēkiem, tāpat papildu apdzīvojamā platība. Taču jārēķinās ar to, ka īrnieki nemeklēja īpašas ērtības, tāpēc apdzīvojamā platība sludinājumos varētu arī nefigurēt. (Ar papildu apdzīvojamo platību Kūpers domāja telpas nolaupītajiem Slouniem, bet to viņš pieturpunktos neiekļāva.)

•      Apkārtne vai īpašums varētu būt tik neizdevīgs īres objekts tiem, kas meklē ražotni vai dzīvojamo platību, ka sludinājumi varētu būt publicēti ilgu laiku. Ja sludinājumi pēkšņi vairs neparādītos, tā būtu zīme, ka tas ir noīrēts.

•     īres vai pat pirkšanas summa nav jāņem vērā. Bandai līdzekļu bija diezgan.

Šķita, ka ar to pietiek. Kūpers gribēja šiem jaunajiem cilvēkiem dot vispārēju ievirzi, nevis ierobežot viņu izdomu.

Viņš bija nolēmis pirmdienas rītā tikties ar šiem tēvoča Artura rekrūšiem un aprunāties, tādēļ lūdza, lai Rita sagatavo piemērotu telpu.

īsi pirms divpadsmitiem Kūpers un tēvocis Arturs nogāja lejā uz CBA kafetēriju. Tēvocis Arturs izvēlējās sviestmaizi ar tunča salātiem un pienu, bet Kūpers pamatīgu gaļas gabalu, pārlietu ar lipīgu mērci, rausi kanārijputniņa dzeltenumā un ar samierniecisku izskatu karstu ūdeni un tējas maisiņu.

-Kā par nelaimi, -tēvocis Arturs aizbildinoši teica. «21» šodien ir ciet. Varbūt kādu citu reizi.

Šī bija svētdiena, tāpēc kafetērijā bija daudz mazāk cilvēku nekā parasti, un viņi apsēdās pie brīva galdiņa. Kad viņi bija \apsēdušies, Kūpers teica:

Es jums gribētu pavaicāt, ser…

Tēvocis Arturs ar rokas mājienu viņu pārtrauca:

-Tava brita cieņas izrādīšana pret vecāku vīru ir aizkustinoša. Bet pašreiz tu atrodies lielās vienlīdzības zemē, kur cilvēki karali uzrunā ar «Džo» vai «Ei, tu tur!» un kur arvien sarūk tādu cilvēku skaits, kas uz aploksnēm vārda priekšā raksta burtus «Mr.». Šajā namā visi mani uzrunā priekšvārdā.

-     Labi, Artur, Kūpers samulsis teica. Es tikai gribēju zināt, kā jūs vērtējat TV ziņas salīdzinājumā ar to laiku, kad jūs…

-   Salīdzinājumā ar to laiku, kad es vēl kaut kas biju? Labi. Iespējams, ka mana atbilde tevi pārsteigs, bet man šķiet, ka ziņu pārraides ir kļuvušas daudz labākas. Arī reportieri un producenti ir labāki nekā manā laikā, ieskaitot mani pašu. Bet tas ir tāpēc, ka ir uzlabojusies pati ziņu pasniegšanas maniere.

Kūpers sarauca uzacis.

-Daudzi tā nedomā.

-Jā, bet tie, mans mīļais Tedij, ir cilvēki ar garīgiem aizcietējumiem. un viņiem ir vajadzīga krietna klizma. Viens ceļš. kā to panākt, ir Radioraidījumu muzeja apmeklējums Ņujorkā. Jāpavēro un man nesen radās šāda iespēja veci ziņu raidījumi no sešdesmitajiem gadiem. Izvērtējot tos no mūsdienu viedokļa, tie ir vāji, gandrīz vai amatieru līmeni. Es nerunāju tikai par tehnisko nodrošinājumu, bet ari par žurnālistiskās iedziļināšanās līmeni.

-Tie, kam mēs nepatīkam, saka, ka mēs iedziļināmies pārāk daudz.

-Parasti šī kritika nāk no tiem, kam ir kas slēpjams.

Kamēr Kūpers smējās, tēvocis Arturs vaļsirdīgi turpināja:

-Viens veids, kā panākt uzlabojumu mūsu profesijā, ir tas, ka arvien mazāk kļūst slēptu notikumu, kas būtu jāizziņo pasaulei. Sabiedriskās uzticības pārkāpumi tagad tiek izvilkti dienasgaismā. Protams, arī godīgie politiķi no tā cieš. Viņi zaudē noslēgtības iespēju. Bet galu galā sabiedrība no tā tikai iegūst.

-Tātad jūs nedomājat, ka vecie reportieri bija labāki par pašreizējiem?

-Viņi ne vien nebija labāki, bet viņiem trūka ari nežēlības, spējas ignorēt varasiestādes, viņiem nebija drosmes ķerties pie rīkles, kad tas bija vajadzīgs. Zināms, ari vecajos laikos strādāja labi reportieri, un daži pat jāsauc par izciliem, bet tad viņi jāvērtē pēc tolaiku kritērijiem. Toties viņus apkaunotu svēto stāvoklis, ko tagad ieņem mūsu vadošie žurnālisti.

Kūpers ziņkārīgi piemiedza acis.

-Svēto stāvoklis?

-Kā tad. Vai nezini, ka mēs, nopietni televīzijas žurnālisti, uzskatām mūsu profesiju par reliģiju? Mēs runājam par to, ka ziņas ir «svēts pienākums». Mēs nemitīgi runājam par «televīzijas zelta laikiem» protams, pagātnes formā un mēs ieceļam svēto kārtā mūsu nopietnākos žurnālistus. CSSraidtīkls ir radījis svēto Edu Marovu, kas, nenoliedzami, bija izcils žurnālists. Ar laiku CBS radīs arī svēto Kronkaitu, bet Valteram, esmu pārliecināts, pirms tam būs jānomirst… Dzīvs cilvēks tik augstu stāvokli nevar sasniegt. Un tas viss nāk no CBS, no mūsu vecākā raidtīkla. Citi, jaunāki raidtīkli radīs savus svētos vēlāk. ABC raidtīklā noteikti ari būs savs svētais Arledžs. Jo Rūns Arledžs vairāk nekā jebkurš cits izstrādāja raidtīklu nacionālās ziņas modernā formā.

Tēvocis Arturs piecēlās.

Bija ļoti noderīgi dzirdēt tavas domas, mans mīļais Tedij. Bet tagad man jāatgriežas pie mūsu dzīves visuresošā kunga telefona!

Dienas beigās tēvocis Arturs paziņoja, ka pirmdien no rīta piecdesmit astoņi «labākie no labākajiem» uzsāks darbu.

Svētdien agri no rīta Lira kompānijas reaktīvā lidmašīna «lirdžet 55 LR» ielidoja Sanmartīnas provinces gaisa telpā, Peru mazapdzīvotajā selvas rajonā jeb peruāņu džungļos. Džesika, Nikolass un Anguss vēl arvien dziļā nesamaņā gulēja zārkos.

Pēc piecu stundu un piecpadsmit minūšu ilga lidojuma no Opa Lokās Floridā lidmašīna tuvojās savam mērķim Sionas skrejceļam Andu kalnu pakājē. Pēc vietējā laika bija 4.15.

Abi piloti lūkojās no savas vāji apgaismotās kabīnes, lai tumsā kaut ko saskatītu. Viņi atradās 3500 pēdu virs jūras līmeņa, bet tikai 1000 pēdu virs džungļiem. Netālu vīdēja augstas kalnu grēdas.

Pirms astoņpadsmit minūtēm viņi bija novirzījušies no regulārās gaisa trases ar uzticamajām radio bojām, un, lai atrastu Sionas skrejceļu, ieslēdza GNS-500 VLF navigācijas sistēmu, kas bija tik precīza, ka ar to kā jokoja piloti varētu atrast pūtīti mušai uz dibena. Bez tam, kad viņi būs jau pietiekami tuvu, no zemes vajadzēja saņemt gaismas signālus.

Viņi pamatīgi samazināja ātrumu, un tagad devās uz priekšu ar ātrumu 300 mezglu stundā.

Otrais pilots Folkners pirmais ieraudzīja trīs baltas gaismas zibšņus uz zemes. Viņš noregulēja kompasu un pagrieza lidmašīnu tajā virzienā.

Kapteinis Anderhils, kas gaismas zibšņus bija ieraudzījis brīdi vēlāk, sāka darboties ar radio. Viņš raidīja īpašā frekvencē un lietoja kodu spāņu valodā:

Atencion, amigos de līuallaga. Es te es el avion «La Dorada». Les traemos el embarque Pizarro.*

Šo kod u kapteinis Anderhils bija saņēmis kopa ar līgumu. Tas šķila pareizs, jo tūliņ pienāca atbilde:

Somos sus amigos de la tierra. Les estamos esperando. «La Dorada», se puede aterrizar. No hay vienlo.[32]

Atļauja nolaisties izskanēja viesmīlīgi, bet piebilde par bezvēju gan nebija nekas patīkams vējš bija nepieciešams, lai palīdzētu nosēdināt smago lidmašīnu. Kad Anderhils pārraidīja, ka sapratis, atkal atsākās gaismas zibšņi. Pēc brīža gar noblietētās zemes skrejceļu iedegās zaļas signālugunis. Anderhils, kas te jau divas reizes bija nolaidies, zināja; ka rācija atrodas smagajā mašīnā. Uz tās jumta bija uzmontēta arī šī gaismas iekārta. Šī lieliskā iekārta viņu nepārsteidza te bieži nolaidās narkotiku tirgoņi, un narkotiku karteļiem naudas netrūka.

Sāku nolaišanos, Anderhils teica, un otrais pilots palaida vaļā stūri.

Turot lidmašīnu 1000 pēdu virs zemes, pilots pārlidoja skrejceļam, mēģinot izšķirties par nolaišanās virzienu. Viņš zināja, ka viņiem vajadzēs izmantot katru pēdu skrejceļa, zināja, ka abās pusēs ir koki un biezi krūmi, tādēļ būs jāpiezemējas tik precīzi, cik vien iespējams. Lidojot pāri skrejceļam un zaudējot augstumu, viņš sāka nolaisties.

Blakus viņam Folkners darīja savu darbu. Pie komandas: «Izlaist šasijas!» tūliņ varēja dzirdēt mehānisma rūkšanu, kas to paveica. Griežoties atpakaļ uz skrejceļa pusi, iedegās lidmašīnas prožektori.

Prožektori griezās cauri tumsai, un Anderhils pamazināja ātrumu līdz 120 mezgliem stundā. Anderhils būtu labprāt nolaidies dienasgaismā, bet viņiem nebija pietiekami degvielas, lai te riņķotu līdz saullēktam, līdz pulksten 6.00. Tuvojoties skrejceļam, Anderhils saprata, ka vēl ir par augstu. Viņš samazināja jaudu. Tagad piezemēšanās punkts atradās tikai piecdesmit pēdu priekšā. Degvielas padeve samazināta līdz minimumam, motori izslēgti. Tagad! Viņi ar palēcienu pieskārās nelīdzenajai zemei. Motori atpakaļgājienā. Bremzes!… Nu viņi nobrauca garām signālugunīm, un gaita palēninājās. Vai tas bija pietiekami lēni? Skrejceļa gals rādījās bīstami tuvu, taču lidmašīna tikko kustējās. Jā, viņš to bija izdarījis kā vienmēr spoži.

-Jauki, Folkners teica. Viņam Anderhils diez ko nepatika. Viņa šefs bija savtīgs, nevērīgs pret citiem un parasti turējās savrup. Bet viņš bija lielisks pilots.

Anderhils pagrieza lidmašīnu un brauca atpakaļ uz skrejceļa sākumu. Viņi ievēroja smago mašīnu un vairākus cilvēkus, kas skrēja pretī. Aiz smagās mašīnas atradās būda, un tai blakus kāds ducis metāla mucu.

-Tur ir mūsu degviela, -rādija Anderhils. -Šie zeļļi mums to palīdzēs pārpumpēt. Tas jādara ātri, jo es ar gaismu gribu būt gaisā. Viņiem vēl bija jālido uz Bogotu Kolumbijā, un tikai tur beigsies līgums. Pēc pacelšanās gaisā tas vairs nebūs ilgs un grūts lidojums.

Anderhils zināja, ka šis apvidus nepieder nevienam, bet par ietekmes sfērām te cīnījās «Zaigojošais ceļš», Peru armija un valdības antiterorisma policija. Tā kā visi trīs grupējumi izcēlās ar neticamu nežēlību, nebija prātīgi te ilgi kavēties. Bet viņa pasažieri un viņu krava paliks te, un viņš pamāja, lai Folkners atver durvis uz galveno kabīni.

Migels, Sokorro, Rafaels un Baudeljo atviegloti nopūtās, kad lidmašīnas riteņi tumsā pieskārās zemei. Taču līdz ar atvieglojuma sajūtu nāca jaunas izjūtas viņi apzinājās to, ka viņu operācijā sākas jauns posms. Baudeljo, kas līdz šim ar aparātu palīdzību bija kontrolējis miegazāļu iedarbības jaudu, sāka šīs devas samazināt, jo zārki drīz tiks atvērti, un viņa pacienti, kā viņš tos domās dēvēja, tiks izcelti no tiem ārā.

Pēc brīža Līra kompānijas lidmašīna apstājās, dzinēji apklusa un Folkners devās atvērt durvis. Salīdzinājumā ar lidmašīnas salonu, kur tika uzturēta zināma temperatūra, āra gaiss šķita negaidīti smacīgs un mikluma pilns.

Operācijas dalībnieki cits pakaļ citam devās lejā pa trapu. No sagaidītāju izturēšanās uzreiz kļuva skaidrs, ka Migels un Sokorro bauda viņu nedalītu cieņu un uzmanību.

Sagaidītāju grupā bija astoņi vīrieši. Pat tumsā un šajā vājajā apgaismojumā bija redzams, ka viņi ir zemnieki -gruntīgi, stiegraini, smuglām, vēju appūstām sejām. Pēc skata visjaunākais paspēra dažus soļus uz priekšu un nosauca savu vārdu: viņu sauca Gustavo.

Tenemos ordenes de ayudarle cuando lo necesite. senor[33],un, pagriezies pret Sokorro, viņš dziļā cieņā piebilda:

-       Senora, la destination de sus prisioneros sera Nueva Esperanza. El viaje sera noventa kilometros, la mayor parte por el rio. El barco esta listo[34]

Izkāpdams no lidmašīnas, Anderhils dzirdēja šos vārdus.

-Kas tie par gūstekņiem, kuri jāved deviņdesmit kilometrus pa upi?

Migels nekādā gadījumā nevēlējās, lai Anderhils uzzina viņu ceļojuma galamērķi Nueva Esperansu. Viņš jau pieliekami ilgi bija pacietis šo bezkaunīgo pilotu. Tagad viņš atcerējās, ka Teterboro Anderhils bija sagaidījis viņu ar vārdiem: «Jūs nokavējāties, velns lai parauj!» Un ari pēc tam visa lidojuma laikā no viņa bija izstarojis klajš naidīgums. Tagad, būdams stāvokļa noteicējs, Migels nicinoši izmeta:

-    Kas tev par daļu!

Viss, kas notiek manā lidmašīnā, ir mana daļa, Anderhils atcirta un pablenza uz zārkiem. Līdz šim viņš sev bija iestāstījis, ka, jo mazāk par tiem zinās, jo labāk. Pašreiz, pakļaujoties drīzāk izdzīvošanas instinktam nevis veselajam saprātam, viņš nolēma noskaidrot visu līdz galam, lai vēlāk varētu sevi aizsargāt. Kas ir zārkos?

Nepievēršot pilotam nekādu uzmanību, Migels teica Gustavo:

-     Digale a los hombres que descarguen los ataudes cuidadosamente sin mover los demasiado, y que los lleven adentro de la ehoza.[35]

-    Nē, tā bija Anderhila balss. Viņš aizšķērsoja ceļu uz lidmašīnas durvīm. Jūs šos zārkus neizkustināsiet no vietas, pirms es nebūšu saņēmis atbildi.

No karstuma viņa kailais galvvidus un seja mirka sviedros.

Migels paskatījās uz Gustavo un pamāja. Pēkšņi cilvēki sakustējās, atskanēja metāla ņerkstoņa un Anderhils ieraudzīja pret sevi vērstus sešus Kalašņikova automātu stobrus. Tie nedrebēja, jo tos droši rokās turēja seši rūdīti bandīti viņu pirksti bija uz ieroču mēlītēm.

Pārsteigumā un izbīli pilots iesaucās:

-Dievs ar jums, labi! Viņš ātri palūkojās uz Migelu. -Tu mani pārliecināji. Atļauj mums tikai uzpildīt degvielu, un mēs aizvāksimies no šejienes.

Ignorējot šo lūgumu, Migels norēcās:

Aizvāc savu pakaļu no durvjpriekšas!

Anderhils paklausīja. Migels pamāja vēlreiz, un bandīti nolaida ieročus. Četri iegāja lidmašīnā pēc zārkiem. Otrais pilots viņiem palīdzēja noņemt siksnas, tad zārkus pa vienam iznesa ārā un aiznesa uz nelielo būdu. Baudeljo un Sokorro tiem sekoja.

No lidmašīnas nolaišanās brīža bija pagājušas pusotras stundas. Pašreiz, kad līdz saullēktam bija atlikušas dažas minūtes, skrejceļš un apvidus bija labāk saskatāmi: Lidmašīnā, izmantojot rokas pumpi, bija iepildīta degviela, lai apkalpe varētu nokļūt Bogotā. Anderhils meklēja Migelu, lai paziņotu tam par izlidošanu.

Migels kopā ar pārējiem esot būdā tā viņam sacīja Gustavo. Anderhils devās turp.

Būdas durvis bija pavērtas; izdzirdis balsis, Anderhils tās atgrūda vaļā. Tajā mirklī viņš uz sliekšņa sastinga šokā un šausmās par to, ko redzēja.

Uz netīras klona grīdas, atbalstījušies ar mugurām pret sienu, sēdēja trīs cilvēki. Viņu galvas bezpalīdzīgi nokarājās, mutes bija pavērtas. Viņi bija bezsamaņā, bet dzīvi. Divi no zārkiem, kas tagad bija tukši, no abām pusēm balstīja šos cilvēkus, lai noturētu sēdus. Visu šo skatu apgaismoja viena petrolejas lampa.

Anderhils momentā saprata, kas ir šie trīs. To nevarēja nesaprast. Viņš katru dienu klausījās amerikāņu radiopārraides un lasīja amerikāņu laikrakstus, ko varēja nopirkt ārzemju viesnīcās un lidostās. Arī Kolumbijas masu saziņas līdzekļi ziņoja par populārā amerikāņu diktora ģimenes nolaupīšanu.

Denisu Anderhilu pārņēma bailes, stindzinošas bailes. Viņš jau agrāk daudzas reizes bija balansējis uz naža asmens, jo neviens pilots, kas veica čārterreisus uz Latīņameriku un atpakaļ, no tā nespēja izvairīties. Taču vēl nekad līdz šim viņš netika iejaukts tik šaušalīgā noziegumā. Tajā pašā mirklī viņš saprata, ka, ja vien FIB uzzinās, kāda bijusi viņa loma šo gūstekņu nogādāšanā šurp, viņam garantēts mūža ieslodzījums.

Anderhils juta, ka četri viņa bijušie pasažieri trīs vīrieši un sieviete -tikpat pārsteigti lūkojās uz viņu. Viņus acīmredzot bija izbiedējusi viņa: ierašanās.

Tajā brīdī sieviete, kas sēdēja uz grīdas, atjēdzās. Viņa mazliet pacēla galvu. Viņas acīs, kas lūkojās tieši uz Anderhilu, atgriezās saprāts, un viņa bez skaņas pakustināja lūpas. Tad ar lielu piepūli viņa klusi izdvesa:

-Palīdziet… lūdzu, palīdziet… paziņojiet kādam…

Viņas skatiens atkal kļuva blāvs, un galva noslīga uz krūtīm.

No būdas tumsas iznira kāds stāvs. Tas bija Migels. Pametis gaisā roku, kurā bija sažņaudzis pistoli, viņš norādīja uz durvīm.

-    Lasies ārā!

Anderhils gāja pa priekšu, Migels ar pistoli rokā viņam sekoja. Viņi bija nonākuši pie džungļiem.

-    Es varu piebeigt tevi tepat. Migels caur zobiem izmeta. Un neviens pat pirkstu nepakustinās.

Anderhilam notirpa kājas. Viņš paraustīja plecus.

-Man ir vakars šā vai tā, draņķi tu tāds! Tu mani ievilki šajā nolaupīšanas afērā, un tagad man ir pilnīgi vienalga, kas notiks. Un viņš paskatījās uz Makarova pistoli. Drošinātājs bija noņemts. Labi, tā darbojas, viņš nodomāja. Viņam jau bija gadījies būt nepatīkamās situācijās, bet no šīs viņam dzīvam neizkļūt. Anderhils pazina tādus bandītus kā šis Palasios, vai kā nu viņu tur sauc. Cilvēka dzīvība tādiem nenozīmēja itin neko. Atņemt to bija vieglāk, nekā nospļauties putekļos. Viņš vienīgi cerēja, ka šis ķēms prot šaut tā, lai nav velti jāmokās… Kāpēc viņš vēl vilcinās? Pēkšņi, par spīti juceklim galvā, Anderhilu sagrāba briesmīgas bailes. Kaut arī viņš karstumā svīda, ķermeni sāka kratīt drudzis. Viņš pavēra muti, lai izlūgtos apžēlošanu, bet mute bija pilna siekalu, un Anderhils nespēja izteikt ne vārda.

Bet tad viņš pēkšņi saprata, ka nez kāda iemesla dēļ vīrietis ar pistoli vilcinās.

Un Migels tiešām vilcinājās. Ja viņš nogalinās šo pilotu, nāksies nogalināt arī to otru. Tātad lidmašīna nevarēs aizlidot, un to viņš nedrīkstēja pieļaut. Viņš arī zināja, ka lidmašīnas īpašniekam ir draugi Medelīnas kartelī, un viņš varētu sacelt troksni…

Migels atlika atpakaļ pistoles drošinātāju un draudīgā tonī pajautāja:

-   Iespējams, ka tev vienkārši likās, ka tu kaut ko redzēji? K.o? Varbūt tu tomēr neko neesi redzējis šī lidojuma laikā?

Anderhilu ķēra apskaidrība: kā viņš uzreiz to nebija apjēdzis viņam tiek dota iespēja. Un viņš, gandrīz nosmakdams, ātri paziņoja:

-    Zināms, ka neesmu redzējis. Absolūti neko.

-Un tagad tinies prom ar to savu sūda lidmašīnu, -Migels vēlreiz norēca. Un pievaldi mēli! Ja tu izpļāpāsies, es tevi ellē atradīšu un nožmiegšu, to es tev apsolu. Vai saprati?

Drebēdams pie visām miesām un apjēgdams, ka pirmo reizi viņš bijis par matu no nāves un ka Migela draudi ir visnotaļ nopietni, Anderhils pamāja.

-   Sapratu. -Tad viņš pagriezās un devās uz skrejceļa pusi.

Rīta migla un mākoņu skrandas klājās pār džungļiem. Lidmašīna iztraucās šai blīvai cauri un uzņēma augstumu. Uzlēcošā saule slēpās dūmakā, pareģojot lejā palikušajiem svelmainu dienu.

Anderhils automātiski darīja to, kas viņam bija jādara, un ar satraukumu domāja par to, kas viņu sagaida nākotnē.

Viņš bija pārliecināts, ka Folkners, kas sēdēja līdzās, nav redzējis nolaupītos Slounus un neko nezina par Anderhila lomu šajā lietā un par to, kas bija noticis pirms dažām minūtēm. Lai tā arī paliek. Nebija nekādas vajadzības Folkneram stāstīt, ka zārkos bija dzīvi, nolaupīti cilvēki, jo, ja viņš to nezinās, otrais pilots vēlāk varēs apzvērēt, ka arī Anderhils neko nav zinājis.

Vai viņam ticēs? Iespējams, ka neticēs, bet tas nav svarīgi Anderhils pamazām sāka nomierināties. Kamēr netiks atrasts liecinieks, kas var pierādīt viņa vainu, nav par ko satraukties.

Anderhils atcerējās sievieti, kas bija lūgusi palīdzību. Šķiet, ka pa radio ziņoja, ka viņas vārds ir Džesika. Varbūt viņa viņu atcerēsies? Vai viņa spēs viņu atpazīt? Spriežot pēc tā, kādā stāvoklī viņa bija, diez vai. Turklāt nelikās ticami, ka viņa jebkad dzīva atstās Peru.

Viņš padeva zīmi Folkneram, lai viņš pārņem lidmašīnas vadību. Atgāzies sēdeklī, viņš viegli pasmaidīja.

Anderhilam ne uz brīdi prātā neienāca doma, ka Slouni varētu tikt izglābti. Viņš arī negrasījās paziņot varasiestādēm, kas viņus nolaupījis un kur viņi atrodas.

3

Nebija pagājušas vēl ne trīs dienas, bet CBA izmeklēšanas grupa jau bija sasniegusi būtiskus rezultātus.

Liecinieki Lārčmontā bija atpazinuši vienu no Slouna ģimenes nolaupītājiem. Tas bija slavenais kolumbiešu terorists un iespējamais bandas vadonis Ulisess Rodrigess.

Kā jau solīts, svētdienas rītā CBA pienāca Rodrigesa vienīgais portrets ogles skice, ko pirms divdesmit gadiem zīmējis Rodrigesa kursabiedrs Berklija universitātē. Attēlu saņēma producents Karls Ouens, kas, pateicoties saviem sakariem ar Bogotu un ASV imigrācijas departamentu, bija uzzinājis Rodrigesa vārdu. Ar šo kopiju viņš tūdaļ devās uz Lārčmontu; līdzi bija ari filmēšanas grupa un no Ņujorkas steidzami izsaukts korespondents.

Ouens lūdza korespondentu, lai viņš kameras priekšā Priscillai Rī nolaupīšanas lieciniecei autostāvvietā pie supermārketa parāda sešas fotogrāfijas. Viena no tām bija Rodrigesa portreta skices fotokopija, bet pārējās piecas tika paņemtas no TV studijas darbinieku personiskajām lietām šiem pieciem bija zināma līdzība ar Rodrigesu. Mis Rī nekavējoties norādīja uz Rodrigesu.

-Tas ir viņš. Viņš man uzsauca, ka viņi uzņemot filmu. Attēlā viņš izskatās jaunāks, bet tas ir tas pats cilvēks. Un vēl viņa piebilda: Tajā brīdī viņš izskatījās kā cilvēks, kas komandē bandu.

Pašlaik šie materiāli bija tikai un vienīgi CBA raidtīklam.

(Neviens, protams, nezināja, ka Ulisesa Rodrigesa segvārds ir Migels un ka lidojumā ar Lira kompānijas reaktīvo lidmašīnu viņa vārds bija Pedro Palasios. Bet, tā kā teroristi parasti izmantoja segvārdus, tas nebija svarīgi.)

Svētdien vēlu vakarā četri darba grupas dalībnieki -Harijs Pārtridžs, Rita Ābrama, Karls Ouens un Airisa Iverlija satikās, lai apspriestos. Ouens, kam bija pamats lepoties, ieteica šo ziņu raidīt pirmdienas Vakara ziņās.

Kad Pārtridžs vilcinājās, Ouens ar putām uz lūpām savu domu aizstāvēja.

Redzi, Harij, nevienam citam šo ziņu vēl nav. Mēs esam priekšā visam baram. Ja mēs tās rītvakar pārraidīsim, visi to izmantos un minēs, ka to esam atklājuši mēs. Arī New York Times un Washington Post tas būs jādara, lai kā tas viņiem nepatiktu. Bet, ja mēs vilcināsimies, kāds cits uzzinās par Rodrigesu, un mēs būsim zaudējuši savas pirmatklājēju tiesības. Tu labi zini, ka cilvēki nespēj noturēt mēli aiz zobiem. Mis Rī Lārčmontā var to pastāstīt kādam citam, kāds hronists dzirdēs, un viss būs vējā. Pat mūsu darbinieki mēdz izpļāpāties, un kāds no cita raidtīkla šos jaunumus piesavināsies uz karstām pēdām.

Es visu to atbalstu, sacīja Airisa. -Tu vēlies, lai es rītvakaram sagatavoju programmu, Harij. Bez Rodrigesa man nekā jauna nav.

-Es saprotu, Pārtridžs teica. -Ari es gribētu to izmantot, taču ir vairāki iemesli, kāpēc mums vajadzētu nogaidīt. Es to izlemšu rīt no rīta.

Pārējiem ar šo lēmumu bija jāsamierinās.

Viens iemesls nogaidīšanai bija tas, ka Pārtridžs vispirms šo jauno ziņu bija izlēmis pavēstīt Krofordam Slounam Krofam noteikti bija jāzina, ko viņiem ir izdevies noskaidrot. Pārtridžs lieliski saprata, ka Kroforda ciešanas pašreiz ir neizmērojamas, un katrs atklājums, arī pats nenozīmīgākais, varētu šīs ciešanas atvieglot. Lai arī bija jau vēls gandrīz 22.00 Pārtridžs devās pie Slouna uz mājām. Izmantot telefonu viņš, zināms, nevarēja. FIB noklausījās visas Slouna telefonsarunas, bet Pārtridžs vēl nebija gatavs jauno informāciju nodot FIB rīcībā.

Piezvanījis no sava pagaidu personiskā kabineta, Pārtridžs lūdza, lai CBA šoferis ar mašīnu viņu sagaida pie ēkas galvenās ieejas.

Paldies, ka atbrauci un pastāstīji, Harij, Slouns teica, kad Pārtridžs viņam visu bija izstāstījis. Vai ar šo jūs rītvakar gatavojaties iet ēterā?

Neesmu pārliecināts, vai tas jādara. Es izlemšu rīt, un Pārtridžs viņam izklāstīja visus «par» un «pret».

Viņi sēdēja viesistabā ar glāzēm rokā. Te, tikai pirms četriem vakariem…, nodomāja Slouns, un viņa sirds sažņaudzās, viņš, atgriezies no darba, pļāpāja ar Džesiku un Nikolasu.

Kad Pārtridžs ienāca, FIB aģents viņu ar aizdomām nopētīja. Šis aģents aizstāja Otisu Haveloku. kas vienu vakaru gribēja pavadīt ģimenes lokā. Bet Slouns bija cieši aizvēris durvis uz priekšnamu, un abi žurnālisti sarunājās ļoti klusi.

-Lai ko tu izlemsi, Slouns sacīja, -es tevi atbalstīšu. Kā tu domā, vai tev nebūtu jau laiks doties uz Kolumbiju?

Pārtridžs noliedzoši papurināja galvu.

Vēl ne, jo Rodrigess ir augsta līmeņa algotnis. Viņš darbojas tur, kur viņam visvairāk maksā, visā Latīņamerikā un arī Eiropā. Tādēļ man nepicciešafms uzzināt daudz vairāk, piemēram, uz kurieni tavu ģimeni aizveda. Rīt es atkal sākšu apzvanīšanu, un citi darīs to pašu.

Viens no cilvēkiem, kam Pārtridžs pirmām kārtām gribēja piezvanīt, bija advokāts ar sakariem noziedznieku vidē, ar ko viņš jau bija runājis piektdien, bet kurš vēl nebija atzvanījis. Pārtridža intuīcija brīdināja, ka katram, kas darbojas ASV teritorijā, kā to darīja Rodrigess, bija vajadzīga organizēto noziedznieku palīdzība.

Kad Pārtridžs piecēlās, lai atvadītos, Slouns uzlika viņam roku uz pleca.

Harij, mans draugs, viņš, balsij aizķeroties, teica. Esmu nonācis pie secinājuma, ka vienīgi ar tavu palīdzību spēšu atgūt Džesiku, Nikiju un savu tēvu. Viņš brīdi vilcinājās, tad turpināja:

-Ir bijušas reizes, kad mēs nespējām atrast kopēju valodu, un man ļoti žēl, ka bieži vien tas notika manas vainas dēļ.

Lūdzu, atvaino. Un tagad tam nav ari nozīmes. Bet es gribu, lai tu zini, ka tavās rokās esmu nodevis visu, kas man šajā pasaulē pieder un kas man ir bezgala dārgs.

Pārtridžs centās kaut ko atbildēt, bet nespēja. Viņš tikai vairākkārt pamāja, uzsita Slounam uz pleca un pateica:

-Ar labu nakti.

-Kurp brauksim, mister Pārtridž? šoferis jautāja.

Nu jau pulkstenis rādīja gandrīz pusnakti, un Pārtridžs nogurušā balsī atbildēja:

Uz Interkontinentāla viesnīcu, lūdzu.

Atgāzies sēdeklī, Pārtridžs atcerējās Slouna atvadu vārdus un domāja, ka arī viņš zina, ko nozīmē zaudēt, ko nozīmē sajūta, kad zaudē to, ko mīli. Viņa paša dzīvē, tas gan bija sen, bija Džesika, bet tad viņa situācija nebija līdzīga Kroforda izmisumam pašlaik. Un vēlāk nāca Džemma…

Viņš sevi pārtrauca. Nē! Šonakt viņš neļaus sev domāt par Džemmu. Atmiņas par viņu pēdējā laikā atgriezās tik bieži… tās parasti atgriezās reizē ar nogurumu… un katrreiz atmiņas sev līdzi nesa sāpes.

Tā vietā viņš piespieda sevi domāt, ka Krofords ir izmisis ne vien par to, ka zaudējis Džesiku, bet reizē arī bērnu un tēvu. Pārtridžs nezināja, kā jūtas cilvēks, kam ir bērns, bet zināja, ka viņa zaudējums noteikti iet pāri cilvēka spēkiem. Tas varētu būt vissmagākais zaudējums. Džemma un viņš gribēja bērnus…

Viņš nopūtās… Ak, sirdsmīļā Džemma…

Pārtridžs padevās… atslāba, kamēr mašīna klusi tuvojās Manhetenai… ļāva, lai domas klejo.

Pēc tam kad Panamā vienkāršā ceremonijā meksikāņu tiesnesis bija viņus salaulājis, Pārtridžs domāja, ka šādi solījumi ir mūžīgi, kamēr grezna kāzu izrāde bieži noved pie laulības šķiršanas.

Viņš saprata, ka tā viņam domāt liek paša pieredze. Viņa pirmajās kāzās Kanādā bija līgavas māsas, vairāki simti viesu, svētīšana baznīcā, jo to visu vēlējās līgavas māte. Pirms tam notika teatrāli mēģinājumi, kas laupīja pašai ceremonijai visu jēgu. Pēc tam laulība izrādījās nelaimīga, un, lai arī Pārtridžs godīgi atzina, ka viņam šajā sakarā jāuzņemas vismaz puse vainas, pēc gada viņi vienojās par šķiršanos.

Laulības saites ar Džemmu, lai arī viņu attiecības tik neticamā veidā bija sākušās pāvesta lidmašīnā, kļuva stiprākas, un mīlestība pieņēmās spēkā. Nekad vēl Pārtridžs savā dzīvē nebija juties laimīgāks.

Viņš turpināja strādāt par raidtīkla korespondentu Romā, kur, kā izteicās kāds kolēģis no CBS, žurnālisti varēja «dzīvot kā karafi». Tūliņ pēc atgriešanās Romā viņi atrada dzīvokli sešpadsmitā gadsimta privātnamā. Tas atradās pusceļā starp Spāņu kāpnēm un Trevi strūklaku, tam bija astoņas istabas un trīs balkoni. Tas notika vēl tajos laikos, kad raidtīkli šķiedās ar naudu, nedomājot par rītdienu, un atļāva saviem korespondentiem apmesties labās telpās, pēc tam kompensējot izdevumus. Tagad, kad naudas sāka trūkt un «maciņš» bija grāmatvežu ziņā, raidtīkls pats piemeklēja telpas zināms, tās bija daudz sliktākas, toties lētas.

Bet, apskatot viņu pirmo dzīvokli, Džemma paziņoja: Harij, mio amore, te ir kā paradīzē. Es šo visu pārvērtīšu septītajās debesīs priekš tevis.

Un viņa to izdarīja.

Džemmai piemita tieksme piešķirt dzīvei smieklus, prieku un mīlestību. Viņai patika arī uzturēt māju kārtībā, turklāt viņa prata lieliski saimniekot virtuvē. Viena lieta, par ko viņai nebija nekādas sajēgas un Pārtridžs to ļoti drīz konstatēja bija čeku grāmatiņa. Izrakstot čeku, viņa bieži aizmirsa summu atzīmēt pasaknī, un tāpēc izrādījās, ka bankā vienmēr ir mazāk naudas, nekā viņa bija cerējusi. Arī viņas zināšanas aritmētikā nebija diez cik spožas, jo viņa reizēm atskaitīšanas vietā pieskaitīja, turklāt pastāvīgi notika ķīviņi ar banku.

Harij, tesoro, viņa reiz sūdzējās savam vīram pēc nopietnas menedžera lekcijas bankā, baņķieriem trūkst iejūtības. Viņi ir… kāds ir tas angļu vārds?

Harijs uzjautrināts pateica priekšā.

-     Kā būtu ar «uzmācīgi»?

-    Ak, Harij, tev nu gan ir gudra galva. Jā! Baņķieri ir pārāk

uzmācīgi, Džemma ar pārliecību balsī teica.

Pārtridžs šo problēmu atrisināja pavisam viegli. Viņš pārņēma saimniecības naudu savā ziņā, kas likās niecīgs laika patēriņš salīdzinājumā ar visu to, ko viņš saņēma pretī.

Bet ar otru Džemmas problēmu viņš tik viegli galā netika. Viņa dievināja automašīnas. Viņai pašai piederēja apdauzīts Alfa Romeo, un, līdzīgi daudziem itāļiem, viņa brauca kā gatavais velns. Bija reizes, kad Pārtridžs sēdēja viņai blakus mašīnā vai viņa BMW, kas arī Džemmai patika, aizvēris acis un pārliecināts par to, ka tūliņ notiks avārija. Katru reizi, kad tā nenotika, viņš salīdzināja sevi ar kaķi, kas ir zaudējis vēl vienu no savām deviņām dzīvībām.

Beidzot viņš saņēma drosmi un apvaicājās, vai Džemma nebūtu ar mieru atteikties no šis nodarbošanās.

Tas ir tāpēc, ka es tevi tik ļoti mīlu, viņš viņai teica. Kad es esmu prom savos darba komandējumos, man mācas virsū murgļ par to, ka kaut kas notiek ar automašīnu un tu esi savainota, kad es atgriežos atpakaļ.

-     Bet, Harij, Džemma protestēja, būdama galīgā nesaprašanā, es taču esmu ļoti laba un piesardzīga autobraucēja.

Tur Pārtridžam nebija ko piebilst, bet laiku pa laikam viņš tomēr pie šīs tēmas atgriezās. Tagad viņa stratēģija bija tāda, ka viņš nenoliedza, ka Džemma ir laba braucēja, bet par sevi viņš apgalvoja, ka esot neirotiķis. Lielākais, ko viņš tādējādi panāca, bija nenoteikts solījums.

-     Mīļais, kad es būšu stāvoklī, es vairs mašīnu nevadīšu, to es tev zvēru.

Tas viņiem bija atgādinājums, ka abi ļoti vēlas bērnus.

-      Vismaz trīs! Džemma drīz pēc kāzām paziņoja. Un Pārtridžam nebija iebildumu.

Sākumā, lai veiktu savu reportiera darbu CBA, viņš daudz ceļoja, un Džemma turpināja strādāt par stjuarti. Bet ļoti drīz atklājās, ka viņi gandrīz vairs nesatiekas, jo, kad Pārtridžs atgriezās no komandējuma, viņa bija lidojumā, un otrādi. Beidzot Džemma nolēma, ka viņai jāpamet darbs.

Sagadījās tā, ka Alitalia vadība, uzzinājusi, ka viņa vairs nevēlas lidot, piedāvāja viņai darbu uz zemes Romas birojā. Tas gan Džemmu, gan Pārtridžu sajūsmināja, jo nu viņi daudz vairāk laika varēja pavadīt kopā.

Viņi izmantoja brīvo laiku, lai iepazītos ar Romu un baudītu tās senatnīgo gaisotni, izpētot tās tūkstošgadīgo vēsturi. Izrādījās, ka Džemmas galva ir pārpilna dažādu «rozīnīšu» attiecībā uz Romas vēsturi.

-      Imperators Augusts, Harij, viņš bija Jūlija Cēzara audžudēls noorganizēja vergu ugunsdzēsēju vienības. Bet reiz viņi nespēja nodzēst lielu ugunsgrēku, tāpēc viņš vergus atlaida un pieņēma brīvprātīgus brīvcilvēkus, kas strādāja daudz labāk. Un tas ir tāpēc, ka cilvēki, kas ir brīvi, vēlas nodzēst liesmas.

Pārtridžs šaubījās: Vai tā tas varētu būt?

Džemma tikai pasmaidīja, bet vēlāk viņš atklāja, ka viņai taisnība. Brīvcilvēki tiešām bija kļuvuši par ugunsdzēsējiem VI gadsimtā. Vēlāk, kad ANO Romā rīkoja konferenci par brīvību, viņš savā referātā atjautīgi iekļāva faktu par senajiem cilvēkiem ugunsdzēsējiem.

Vēl viens gadījums. Sikstīna kapela, Harij, kur izvēlas jaunos pāvestus, ir nosaukta pāvesta Siksta IV vārdā. Viņš Romā atļāva ierīkot bordeļus. Viņam bija vairāki bērni, viens no paša māsas. Trīs no saviem dēliem viņš iecēla par kardināliem.

Un vēl.

-      Mūsu slavenās Spāņu kāpnes, Scala di Spagna, nav nodēvētas pareizi. Tām bija jābūt Franču kāpnēm Scala di Francia. Francūži bija tie, kas ieteica tās uzbūvēt, kāds francūzis šo projektu Jinansēja. Bet sagadījās tā, ka klāt bija Spānijas vēstnieks. Citādi, Harij, Spānijai ar .šīm kāpnēm nav nekāda sakara.

Kad darbs un laiks atļāva, Pārtridžs un Džemma ceļoja pa Itāliju viņi devās uz Florenci, Venēciju, Pizu. Atgriežoties no Florences ar vilcienu, Džemma izskatījās neparasti bāla un vairākkārt atvainojās, lai dotos uz tualeti. Kad Pārtridžs satraucās, viņa atteica, ka nav nekas nopietns.

-      Laikam esmu ieēdusi kaut ko tādu, ko man nevajadzēja ēst. Nesatraucies.

Romā, izkāpjot no vilciena, Džemma šķita tāda pati, kā vienmēr. Nākamajā dienā, kā parasti, Pārtridžs devās uz CBA biroju. Vakarā, pārnācis no darba, viņš ar pārsteigumu konstatēja, ka uz vakariņu galda ir arī mazs šķīvītis, un uz tā uzliktas Džemmas Alfa Romeo aizdedzes atslēgas. Kad Harijs par to apjautājās, Džemma ar draisku smaidu sejā atteica:

-     Solījumi jāpilda.

Mirkli viņš bija nesaprašanā, bet tad viņu pārņēma pēkšņs mīlestības vilnis un izlauzās priekpilns kliedziens. Viņš atcerējās, ko viņa bija solījusi «Kad būšu stāvoklī, es vairs mašīnu nevadīšu».

Kad viņš to apskāva un noskūpstīja, Džemmas acīs bija prieka asaras.

Pēc nedēļas Harijs saņēma CBA paziņojumu, ka viņš turpmāk vairs nebūs ziņu korespondents Romā. Viņam piedāvāja vecākā CBA ziņu korespondenta vietu Londonā.

Viņš uzreiz iedomājās, nez vai Diemmai tas patiks. Dzīvesvietas maiņa varēja sagādāt viņai nevajadzīgas rūpes.

-      Tās ir brīnišķīgas ziņas, mīļais Harij! viņa priecājās. Es dievinu Londonu, jo esmu tur bijusi ar Alitalia. Mums abiem tur būs brīnumjauka dzīvošana.

-   Mēs esam klāt, mister Pārtridž!

Pārtridžs, kas tikai uz bridi bija pievēris acis, redzēja, ka viņi ir jau sasnieguši Manhetenu. Mašīna nupat iegriezās. Četrdesmit astotajā ielā un apstājās pie viesnīcas ieejas. Viņš pateicās šoferim, novēlēja viņam labu nakti un iegāja iekšā.

Braucot augšā ar liftu, viņš saprata, ka jau ir pirmdiena tātad bija sākusies nedēļa, kura varēja kļūt par izšķirošo.

4

Džesika visiem spēkiem pūlējās palikt pie samaņas, gādāt, lai prāts darbojas, un saprast, kas ar viņu un ap viņu notiek, bet tas viņai ne visai labi izdevās. Skaidrākos brīžos viņa redzēja cilvēkus un sajuta savu ķermeni tā sāpes, neērto stāvokli, slikto dūšu un neciešamās slāpes. Tādos brīžos viņu pārņēma panika galvā dunēja tikai viena doma: Nikijs! Kur ir Nikijs? Kas ir noticis?Tad pēkšņi viss atkal nez kur aizpeldēja, pārklājās ar miglas plīvuru, smadzenes atteicās pakļauties, viņa pat neapjēdza, kas viņa tāda ir un kā viņu sauc. Šādos brīžos viņai šķita, ka viņu aprijis kāds inerts, gaismu necaurlaidīgs šķidrums.

Taču, periodiski grimstot tumsā un atkal atgūstoties, viņa atmiņā bija spējusi fiksēt aprautus realitātes fragmentus. Viņa juta, ka kaut kāds priekšmets ir pazudis no viņas rokas tajā punktā, kur tas bija atradies, tagad pulsēja sāpes. Brīžos, kad apziņa atgriezās, viņa atcerējās, ka kāds viņai palīdzēja tikt ārā no kādas vietas, kur viņa bija gulējusi. Tad viņa tika pieturēta zem padusēm, jo pati nespēja nostāvēt kājās, un atvesta un nosēdināta te, šķiet, uz kaut kā līdzena un gluda. Viņa sēdēja, atslējusies ar muguru pret kaut ko cietu, taču nekādi nespēja saprast, pret ko īsti.

Šo pusdomu starplaikos viņu atkal pāršalca paniskas bailes, bet tad viņa sev iestāstīja tikai nezaudēt savaldību. Viņa zināja, ka pašreiz tas ir galvenais.

Taču vienu lietu viņa atcerējās pilnīgi skaidri: tā bija vīrieša seja, kas pēkšņi izpeldēja viņas acu priekšā. Šī vīrieša tēls neizdzēšami bija iespiedies viņas atmiņā. Gara auguma, papliku galvvidu, stingru stāju un pārliecību. Tieši šī pārliecība bija tā, kas lika viņai uzrunāt šo vīrieti, lūgt palīdzību. Viņa redzēja, kā viņš iztrūkās, izdzirdis viņas balsi arī tas bija ieķēries viņas atmiņā pēc tam, kad vīrietis nozuda. Vai viņš maz bija dzirdējis viņas lūgumu? Vai viņš atgriezīsies, lai palīdzētu? Ak, Kungs! Kas to lai zina?!

Pašreiz… atkal kā viļņi atgriezās samaņa. Tagad kāds cits vīrietis stāvēja, pārliecies pār viņu… Paga! Viņa šo seju atcerējās, viņa pazina šo miroņbālo seju… Jā! Tikai pirms pāris minūtēm viņa bija nikni cīnījusies, satvērusi rokā nazi. Viņa bija savainojusi šī vīrieša seju, atcerējās, ka izšļācās asinis… Bet kāpēc asiņu vairs nav? Kāpēc seja ir pārsieta? Pa kuru laiku viņš paguvis to izdarīt?

Ilgais bezsamaņas laiks Džesikas atmiņā nebija saglabājies…

Viņa domāja: šis cilvēks ir ienaidnieks. Nu viņa atcerējās: viņš kaut ko nodarīja Nikijam. Ak, kā viņa šo vīrieti ienīst! Mežonīgais niknums izvirda pietiekami daudz adrenalīna,' lai viņa atkal varētu kustēties. Pasniegusies uz augšu, viņa norāva apsēju un ar nagiem sāka plosīt vīrieša seju.

Ar pārbīļa kliedzienu Baudeljo atlēca atpakaļ. Pielicis roku pie vaiga, viņš ieraudzīja, ka tā ir asiņaina. Nolādētā bāba! Viņa atkal bija savainojusi viņa seju! Visu šo laiku viņš bija domājis par sevi kā par ārstu un viņu uzskatījis par pacienti, bet nejau tagad. Pārskaities viņš no visa spēka iesita Džesikai ar dūri.

Pēc brīža viņš to nožēloja, viņš atcerējās, ka gribējis konstatēt, vai visi trīs gūstekņi atgriezušies pie samaņas. Šķita, ka viņi nav cietuši no ilgās sedatīva iedarbības, jo pulss un elpošana likās apmierinoši. Sieviete bija atguvusies vairāk nekā pārējie, viņš bēdīgi secināja: viņa to tikko pierādīja!

Viņi visi, protams, cietīs no dažādiem blakusefektiem, to viņš labi zināja no savas anesteziologa prakses. Parādīsies apjukums, tam varētu sekot depresija, locekļu nejutīgums, pavisam noteikti slikta dūša. Šis stāvoklis ļoti līdzinājās dzērāja paģirām. Visiem drīz būs jādod dzert, to viņš nokārtos. Bet ēst vēl ne, līdz viņi nebūs sasnieguši nākamo nometnes vietu. Elles nometni, viņš domāja.

Pienāca Sokorro, un Baudeljo palūdza, lai viņa atnes ūdeni. Viņa pamāja un devās to uzmeklēt. Baudeljo zināja, ka lai cik tas būtu dīvaini dzeramais ūdens šajos cilvēku neapdzīvotajos un lietus pilnajos džungļos ir liels retums. Te bija daudz upju un strautu, bet to ūdens bija piedraņķots ar sērskābi, petroleju un citām ķimikālijām, ko narkotiku ražotāji izmanto, lai no kokaīnkrūma lapām iegūtu kokas pastu. Lietojot šo ūdeni, varēja inficēties arī ar malāriju un tīfu, tāpēc pat visnabadzīgākie zemnieki dzēra alu vai vismaz vārītu ūdeni.

Migels ienāca būdā brīdī, kad Džesika skrāpēja Baudeljo seju, un dzirdēja, ko Baudeljo palūdza Sokorro. Migels nokliedza viņai pakaļ:

-Un dabū kaut kādus striķus, lai viņiem visiem var sasiet rokas aiz muguras.

Pagriezies pret Baudeljo, Migels pavēlēja:

-Sagatavo gūstekņus pārbraucienam. Vispirms brauksim kravas automobilī, tad visiem būs jāiet kājām.

Džesika izlikās, ka ir bezsamaņā, un to visu dzirdēja.

Baudeljo sitiens viņai bija izdarījis lielu pakalpojumu. Sāpju šoks bija palīdzējis atgūties. Viņa tagad jau zināja, kā viņu sauc, arī atmiņa sāka atgriezties. Taču pašsaglabāšanās instinkts brīdināja to neizrādīt, un vismaz pašlaik viņa klusēja.

Viņa zināja, ka pirms pāris minūtēm bija pārbijusies un panikā, bet tagad jāsāk domāt ar galvu. Vispirms: kur viņa atrodas'/ Kā viņa te nokļuvusi'/

Sāka rasties atbildes… Viss atgriezās: Grand Union supermārkets, vēsts, ka Krofords cietis negadījumā, kas acīmredzot nebija taisnība. Tad autostāvvieta, viņas, Nikija un …

Nikijs! Vai ar viņu viss kārtībā? Kur viņš ir?

Viņai vēl arvien bija jāpiespiežas, lai paliktu pie samaņas. Viņa atcerējās redzējusi, ka Nikijs ir piesiets pie kaut kādas gultas… tāpat Anguss. Ak, nabaga Anguss! Viņa vīratēvu redzēja tad, kad cīnījās ar vīrieti, kam viņa sagrieza seju. Vai viņa vēl arvien bija turpat? Džesikai likās, ka ne. Svarīgākais bija, vai Nikijs ir pie viņas? Mazliet paverot acis, nepaceļot galvu, viņa pagriezās, lai paskatītos. Jā, paldies Dievam! Nikijs bija tepat blakus. Viņa redzēja, ka dēls atver acis un tad atkal aizver. Viņš žāvājās.

Un Anguss? Jā! Anguss bija blakus Nikijam, acis aizvērtas, bet viņš elpoja.

Jājautā: kāpēc viņi ir nolaupīti? Viņa nolēma, ka atbilde uz šo jautājumu būs jāpagaida.

Svarīgāks bija jautājums: kur viņi atradās? Palūkojusies visriņķī. Džesika ieraudzīja telpu bez logiem, un to apgaismoja petrolejas lampa. Kāpēc te nebija elektrības? Šķiet, ka viņi sēž uz klona grīdas; viņa sajuta rāpojam kukaiņuss bet centās par tiem nedomāt. Bija neizturami karsts un mitrs interesanti, kāpēc tā. Šī gada septembris taču bija ļoti vēss, un sinoptiķi laika maiņu nesolīja.

Tātad… ja šī ir cita vieta, nevis tā, kur viņi bija piesieti pie gultām, kā viņi te nokļuvuši? Vai viņus aizmidzināja? Šī doma lika atcerēties vēl kaut ko: tamponu uz viņas sejas, līdzko viņa tika ievilkta pikapā Grand Union supermārketa stāvvietā.

Viņa neatcerējās neko no tā, kas bija noticis. Tātad viņa bija sazāļota. Un iespējams, ka abi pārējie arī. Cik ilgi? Pusstundu, viņa domāja, ne vairāk kā stundu. Atmiņas par pretošanos supermārketa stāvvietā bija tik dzīvas, it kā tas būtu noticis nupat.

Tātad viņi nevarēja būt tālu no Lārčmontas. Varbūt kaut kur Ņujorkas štatā, Ņūdžersijā vai Konektikutā. Džesika iedomājās arī Pensilvāniju, Masačūsetsu, bet tad šo domu noraidīja. Tas bija pārāk tālu… Atskanēja balsis…

—  Šī draņķe izliekas, -Migels teica.

-  Es zinu, -Beudeljo atteica. Viņa ir pilnīgi atjēgusies, bet domā, ka ir viltīga, un klaušās, ko mēs runājam.

Migels pacēla savu labo kāju un spēcīgi iespēra Džesikai pa sānu.

Slienies kājās, kuņa. Mums jādodas projām.

Džesika no sāpēm sarāvās, un, tā kā izlikties vairs nebija jēgas, pacēla galvu un atvēra acis. Viņa atpazina abus vīriešus, kas uz viņu no augšas skatījās: vienam bija brūce uz vaiga, bet otru viņa bija paguvusi ieraudzīt pikapā. Viņas mute bija sausa un balss neskanīga, tomēr viņai izdevās izteikt: Jūs vēl to nožēlosiet. Jūs noķers. Un sodīs.

-Klusēt! Šoreiz Migels spēra pa vēderu. Ielāgo, tu runāsi tikai tad, kad tev ko jautās.

Viņa juta, ka Nikijs sakustas un jautā:

-Kas noticis? Kur mēs atrodamies? Viņa balsī skanēja tā pati panika, ko viņa bija izjutusi.

Anguss viņam klusi atbildēja: Rādās, ka mūs, dēls, ir nolaupījuši pēdējie nelieši. Bet neuztraucies! Esi stiprs! Tavs tētis mūs atradīs.

Džesika vēl arvien juta negantā spēriena sāpes: uz savas rokas viņa manīja Nikija plaukstiņu.

Vai ar tevi viss kārtībā, mamm? viņš maigi jautāja.

Viņai saskrēja asaras acīs no domas, ka Nikijs par viņu rūpējas. Pagriezusi galvu, viņa gribēja pamāt, bet tajā brīdī arī Nikijs saņēma spēcīgu spērienu. Izmisusi viņa domāja: ko tas viņam nodarīs?

Rīkojums par klusumu attiecas ari uz tevi, tu, idiot! Ielāgo to! Migels kliedza.

-To nu viņš noteikti ielāgos, Anguss teica; viņa balsī sausā un ieplaisājušā bija dzirdams nicinājums. Kurš gan spēs aizmirst tādu drošsirdi, kas spēj iespert neaizsargātai sievietei un bezpalīdzīgam bērnam? Sirmgalvis mēģināja piecelties kājās.

Džesika ievaidējās:

-Angus, nē.

Viņa saprata, ka situāciju acumirkli nekas neuzlabos; pārmetumi tikai aizkaitinās mocītājus.

Angusam bija grūti piecelties un noturēties kājās. Migels, uzmetis skatu būdas grīdai, pacēla resnu zaru, kurš turpat mētājās, un ar to mežonīgi apstrādāja Angusa galvu un plecus. Vecais virs, vaidēdams no sāpēm, atkal sabruka zemē; zars bija trāpījis pa aci, tā aizvērās.

-Tā jums visiem būs laba mācība, Migels rēca. Turiet muti! Viņš pagriezās pret Baudeljo:

-Sagatavo viņus ceļam!

Sokorro ieradās ar ūdens krūku pītā grozā un rupji vītu virvi.

-Viņiem vispirms nepieciešams ūdens, sacīja Baudeljo. Nedaudz sapīkušā balsī viņš piebilda:

-Ja gribat, lai viņi paliek dzīvi.

-Bet vispirms sasieniet viņiem rokas uz muguras, Migels pavēlēja. Es negribu pārsteigumus.

Drūmā izskatā viņš atstāja būdu. Arā saule cēlās arvien augstāk, un mitrais karstums likās neizturams.

Džesiku māca arvien lielāka neizpratne par to, kur viņi atrodas.

Pirms pāris minūtēm viņu, Nikiju un Angusu izveda no tā, ko Džesika tagad saskatīja kā rupji tēstu būdu, un iesēdināja smagās mašīnas netīrā kravas kastē, kur jau bija dažādas kastes, grozi un mucas. Tā kā viņiem rokas bija sasietas uz muguras, daži vīri viņus iegrūda kravas kastē pāri nolaistajam bortam. Tad iekāpa kāds pusducis raibi ģērbtu vīriešu. Viņi varētu būt laukstrādnieki, bet katram rokā bija ierocis. Viņiem sekoja vīrietis, ko Džesika bija nokristījusi par Sagraizīto, un vēl viens, ko viņa iepriekš likās redzējusi. Tad smagās mašīnas bortu pacēla un nostiprināja.

Kamēr tas viss notika, Džesika pūlējās izpētīt apkārtni, viņa centās paturēt prātā katru sīkumu, taču tam nebija nekādas jēgas. Tuvumā nebija nekādu būvju -visriņķī tikai biezi, necaurbrienami krūmi un ceļš, lai gan par ceļu tas bija dēvējams visai nosacīti. Džesika pūlējās iegaumēt vismaz kravas automobiļa numuru, taču, ja tam arī bija numura plāksnīte, to aizsedza nolaižamais borts.

Kad Džesika bija padzērusies, viņa fiziski jutās daudz labāk. Ari Nikijs un Anguss bija saņēmuši ūdens malku, pirms viņi tika iznesti no būdas. Ūdeni viņiem bija pasniegusi sieviete ar nīgro seju, ko Džesika atcerējās redzējusi cīņas laikā ar Sagraizīto.

Kad Sokorro no apdauzītas alumīnija krūzītes bija Džesiku padzirdījusi, viņa, cerot uz sieviešu solidaritāti, klusi pačukstēja:

-Paldies par ūdeni. Es jūs lūdzu, pasakiet, kur mēs atrodamies un kāpēc?

Reakcija bija negaidīti asa. Nolikusi ūdens krūzīti, sieviete iecirta Džesikai divas tik skanīgas un spēcīgas pļaukas, ka Džesika gandrīz apgāzās.

-Tu taču dzirdēji pavēli, sieviete nošņāca. jSilenciol[36] ja teiksi vēl kaut vārdu, visu atlikušo dienu nedabūsi ne pilītes ūdens.

Pēc šī starpgadījuma Džesika vairs nevēra muti vaļā. Klusēja ari Nikijs un Anguss.

Bet sieviete iesēdās smagās mašīnas kabīnē blakus šoferim, un viņš iedarbināja motoru. Viņai blakus sēdēja tas, kas bija spēris viņai un Nikijam un tik mežonīgi sitis Angusu. Viņi šo cilvēku sauca par Migelu, acīmredzot viņš bija šīs bandas vadonis. Smagā mašīna sāka kratīties pa nelīdzeno ceļu.

Karstums bija nepanesams pat būdā bija vēsāk. Visiem aumaļām plūda sviedri. Un tomēr kur viņi atradās? Džesikas minējums par Ņujorkas štatu ar katru brīdi likās nereālāks. Šajā gadalaikā nekur nevarēja būt tik karsts. Izņemot…

Vai bija iespējams, ka viņa un pārējie ir bijuši bez samaņas daudz ilgāku laiku, nekā viņai likās? Un, ja tā, vai viņi būtu aizvesti daudz tālāk līdz Arkanzasai vai Džordžijai? Jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk šī vieta līdzinājās šo štatu dienvidu galam tur arī septembrī bija karsts. Šīs izredzes viņu apbēdināja, jo, ja tā tiešām bija, viņus izglābt būs daudz grūtāk.

Pūloties rast izskaidrojumu šai mīklai, Džesika sāka ieklausīties bruņoto vīriešu sarunā. Viņa secināja, ka vīri runā spāniski. Viņa šo valodu nezināja, bet saprata dažus vārdus.

jMaldito camion! Me hace dano en la espalda… iPor que no te acuestas encima de la mujer? Ella es una buena almohada…[37] neķītri smiekli. … -No, esperare hast a que termine el viaje. jEntonces, ella debe tener cuidado!… Los Sinchis, esos cabrones, torturaron a mi hermano antes de matarlo… El rio no puede llegar tan pronto como yo desearia que llegara. La Selva ve y oye todo…* *

Viņa nosprieda, ka šie cilvēki tikai nesen ieceļojuši Savienotajās Valstīs, kā spāniski runājošie to pēdējā laikā daudz darīja; viņi bija imigranti. Pēkšņi viņa atcerējās, ka cilvēks, kas viņai pienāca klāt Lārčmontas supermārketā, arī runāja angliski ar spāņu akcentu. Vai te bija kāds sakars? Šķiet, ka ne.

Lārčmonta toties lika viņai atcerēties Krofordu. Kā viņš pašlaik cieš! Bet Anguss būdā Nikijam bija teicis: «Tavs tētis mūs atradīs.» Protams, Krofords sajauks zemi ar debesīm kopā, lai viņus atrastu! Viņam ir daudz uzticamu draugu, un viņš pats ir nozīmīgs cilvēks. Bet vai viņi zinās, kur meklēt? Viņai kaut kādā veidā jāuzzina viņu atrašanās vieta un jāatrod iespēja to paziņot Krofordam.

Anguss sacīja vēl kaut ko. To, ka viņi esot nolaupīti. Par to Džesika vēl nebija domājusi tam vēl nebija laika •-, bet šķita, ka Angusam varētu būt taisnība. Bet kāpēc viņi būtu jānolaupa? Izpirkuma naudas dēļ? Vai nauda nebija parastais nolaupīšanas iegansts? Jā, Slouniem bija nauda, bet ne jau tik daudz, cik ir rūpniecības magnātiem vai Volstrītā.

Un cik neticami, Džesika domāja, ka tikai vēl vakar vakarā (ja tas tiešām bija vakar vakarā) Krofords bija runājis par to, ka viņu varētu nolaupīt…

Viņa palūkojās uz Nikiju, un visas domas viņai momentā izlidoja no galvas. Kad kravenieks sāka braukt, sasaistīto roku dēļ Nikijs nebija varējis noturēties taisni viņš bija noslīdējis lejā, un tagad uz katra kukuržņa viņa galva sāpīgi atsitās pret kravas kastes grīdu.

Džesiku pārņēma_ izmisums; tā ka viņa nespēja palīdzēt, viņa jau bija gatava pārkāpt klusēšanas pavēli un griezties pēc palīdzības pie Sagraizītā. Bet tad viens no sargiem piecēlās un piegāja pie Nikija. Viņš puiku pacēla un atslēja pret maisu tā, lai viņš ar kājām varētu atspiesties pret kasti un nenoslīd uz grīdas. Džesika pūlējās izteikt pateicību ar acuskatu un biklu smaidu. To sapratis, vīrietis gandrīz nemanāmi pamāja pretī. Tas nebija daudz, bet viņa vismaz pārliecinājās, ka šo brutālo cilvēku vidū ir kaut viens, kam nav sveša līdzcietība.

Vīrs apsēdās blakus Nikijam. Viņš nomurmināja kaut kādus vārdus, un Nikijs, kas vairākus gadus bija skolā mācījies spāņu valodu, likās saprotam. Ceļā viņi pārmija dažus teikumus vēl pāris reižu.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm, kad ceļš izzuda un priekšā pavērās biezoknis, smagā mašīna apstājās. Džesiku, Nikiju un Angusu atkal pa daļai izcēla, pa daļai izstūma no mašīnas. Viņi jau stāvēja uz zemes, kad pienāca Migels un īsi paziņoja:

-No šejienes mēs iesim kājām. .

Gustavo un divi citi apbruņoti vīri gāja pa priekšu pa tikko samanāmu taku, izlauzīdami ceļu. Viņiem nācās lauzties cauri biežņai, un, lai ari koki deva ēnu, neticamais karstums nemazinājās un gaisā zumēja kukaiņu mākonis.

Brīžiem gūstekņi atradās tuvu līdzās. Vienā tādā brīdī Nikijs-ļoti klusi teica:

-    Mēs ejam uz upi, mamm. Tālāk mūs vedīs ar laivu.

Džesika čukstus jautāja:

-   Vai to teica tas vīrs?

-Jā.

Drīz pēc tam Džesika dzirdēja Angusu murminām;

, -Es lepojos ar tevi, Nikij. Tu turies kā vīrs.

Tā bija pirmā reize pēc iziešanas no būdas, kad Džesika dzirdēja Angusa balsi. Viņa priecājās, ka Anguss tiek ar sevi galā, lai gan viņa nezināja, cik ilgi viņš šo šausmīgo situāciju spēs izturēt, tāpat Nikolass. Džesika joprojām domāja par izglābšanos. Vai tas bija iespējams? Kad un kā ieradīsies palīdzība?

Tikko atkal radās iespēja, Nikijs atbildēja vectēvam:

-To tu man iemācīji, vectēv. Kad cilvēks ir nonācis īstā ķezā, viņam jāiztur.

Pēkšņi Džesika atcerējās sarunu pie brokastu galda. Viņi četri, ieskaitot Krofordu, runāja par Vāciju, par Šveinfurtes bombardēšanu… Tas, ko tikko sacīja Nikijs, atgādināja Angusa vārdus toreiz. Un cik sen viņi bija brokastojuši?… Šodien? Vakar? Aizvakar?… Viņa saprata, ka laika izjūta ir zudusi.

Pēc brīža Nikijs vaicāja:

Vectēv, kā tu jūties?

-Šajā vecajā krancī vēl ir mazliet spēka. Pauze. Tad:

-Kā ar tevi, Džesij?

Kad radās nākamā izdevība bilst kādu vārdu, viņa teica:

-Es visu laiku mēģinu noteikt, kur mēs atrodamies. Džordžijā? Arkanzasā? Kur?

Atbildēja Nikijs:

-Viņi mūs ir izveduši no Amerikas, mamm. To ari tas cilvēks teica. Mēs esam Peru.

5

-Šorīt agri no rīta, -Tedijs Kūpers teica viņa priekšā sēdošajiem jauniešiem, kas uzmanīgi klausījās, es biju izlēmis jums izstāstīt pasaciņu par to, kāpēc jūs pieņēma darbā un kas jums būs jādara. Kā īsti apķērīgs zellis, es pat biju sagudrojis stāstiņu, kas vismaz man pašam šķita ticams. Bet, aprunājies ar dažiem no jums, es sapratu, ka esat pārāk gudri, lai jūs apvestu ap stūri. Man arī šķiet, ka, uzzinājuši īsto iemeslu, jūs no šejienes dosieties projām ieinteresēti, sakniebtām lūpām un norūpējušies. Tā, iztaisnojiet muguras, puiši un meitenes. Es ar jums runāšu kā pie bikts.

Šis ievads tika uzņemts ar dažiem smaidiem un neviltotu interesi.

Bija pirmdienas rīts, pulkstenis rādīja 9.30. Pēdējās pusstundas laikā tieši sešdesmit jaunieši gan puiši, gan meitenes viņu bija gandrīz puse uz pusi, tika salīgti pagaidu darbam CBA. Tēvocis Arturs svētdien līdz vēlam vakaram bija zvanījis kandidātiem, lai šo grupu nokomplektētu. Pašreiz viņi bija sapulcējušies ēkā, kas piederēja CBA tā bija kvartāla attālumā no galvenās mītnes. Šajā ēkā Krofords Slouns bija sniedzis pirmo preses konferenci nolaupīšanas sakarā. Te bija tā pati skatuve, tie paši krēsli, tas pats mikrofons.

Gandrīz visiem jauniešiem bija mazliet pāri divdesmit, nesen viņi bija beiguši universitāti un bija ieguvuši labus diplomus. Viņiem lieliski klausīja rakstāmspalva, viņiem piemita lielisks sacensības gars un viņi bija gatavi ielauzties telebiznesa sterā.

Apmēram trešdaļa grupas bija melnie, un vienu no viņiem tēvocis Arturs īpaši ieteica Kūperam Džonatanu Māniju.

Manuprāt, Džonatanu vajadzētu norīkot par koordinatoru, vecais vīrs teica. Viņš ir beidzis Kolumbijas universitātes žurnālistikas skolu, pašreiz strādā par oficiantu, jo viņam vajadzīga nauda. Ja mūsu viedokļi attiecībā uz viņu saskanēs, mēs vēlāk, kad šis viss būs galā, varētu mēģināt ievilkt viņu CBA.

Manijs, kas šorīt bija ieradies viens no pirmajiem, izskatījās kā profesionāls basketbolists viņam bija kustīgsun slaids ķermenis, smalka seja, gudras un paļāvīgas acis. Manijs bija patīkama baritona īpašnieks, sarunājoties viņš nelietoja žargonu un runāja īsos, sakarīgos teikumos. Viņa pirmais jautājums Kūperam pēc iepazīšanās bija:

-Vai es varu jums palīdzēt šo nokārtot?

Kūpers, kam jaunais cilvēks uzreiz iepatikās, atteica: Protams, un iedeva viņam kaudzi papīra lapu. Tie bija iesniegumi, kas mūsu dienās jāaizpilda katram, kas vēlas strādāt CBA raidtīklā. Pēc pāris minūtēm Manijs katru ienācēju sagaidīja pie durvīm, ierādīja vietu un lūdza aizpildīt iesniegumu, ko pats tikko bija izpētījis.

Drīz pēc tam Kūpers viņu lūdza piezvanīt diviem cilvēkiem. Neuzdodot jautājumus, Manijs pamāja un nozuda. Pēc brīža viņš bija atpakaļ.

-Viss kārtībā. Viņi abi sacīja, ka būs, Kūpera kungs!

Tas viss notika pirms desmit minūtēm. Bet tagad Tcdijs Kūpers turpināja savu izklāstu:

-Tad, lūk, runa ir par nolaupīšanu, par ko jūs noteikti jau būsiet dzirdējuši ir nolaupīta misis Slouna, Nikolass Slouns un Anguss Slouns. Jums tiks uzticēts ļoti svarīgs darbs, kas var atvieglot šo ķīlnieku likteni. No šejienes jūs dosieties uz laikrakstu redakcijām un bibliotēkām, un tur jūs izlasīsiet katru laikraksta numuru, kas nācis klajā pēdējo trīs mēnešu laikā. Ielāgojiet, ka šie laikraksti ne tikai jāizlasa, bet, līdzīgi Šerlokam Holmsam, jāmeklē tajos atrisinājums mīklai izejas datus es jums tūdaļ paziņošu -, kas varētu mūs izvest uz šo noziedznieku pēdām.

Interese sejās viņa priekšā tagad bija vēl lielāka nekā iepriekš, telpā murdēja balsis. Tās pierima, kad Tedijs turpināja:

Tikko es būšu beidzis savu izklāstu, jums jāsadalās pa grupām. Tad jums pateiks, kurp iet un ko darīt. Dažām laikrakstu redakcijām mēs šorīt piezvanījām, un tās ir ar mieru palīdzēt. Citās jums tas būs jānokārto pašiem, jums jāatsaucas uz CBA. Pirms dosieties projām, jūs katrs saņemsiet CBA identifikācijas kartīti.

Par transportu. Mums būs busiņi, kuri visas grupas izvadās pa darbavietām, katru pievedīs klāt. Atpakaļ jums jātiek pašiem. Jūs.visi esat iniciatīvas bagāti, jums tā jāliek lietā. Daži no jums brauks ar sabiedrisko transportu, bet par to nebēdājiet CBA segs ceļa izdevumus.

Jums te nav jāierodas katras darbdienas beigās. Bet, lai arī kādi būtu apstākļi, jums katru dienu jāpiezvana un jāinformē par paveikto. Telefona numuri jums tiks iedoti. Ja atradīsiet kaut ko interesantu, zvaniet nekavējoties.

Tas, ko Tedijs Kūpers te stāstīja, tika izstrādāts svētdien un pabeigts pirmdien agri no rīta. To paveica pats Kūpers, viņa divi palīgi un sekretāre. Vēl arvien notika sazināšanās darbs ar vietējiem laikrakstiem.

Tā, sacīja Kūpers, tas bija tikai ievads. Tagad mums jāķeras pie galvenā. Nupat vajadzētu pienākt daudzām papīra lapām… ā, te tās ir!

Lieliskais Džonatans Manijs bija strādājis kopā ar Kūpera asistentiem. Tagad viņš atgriezās, stiepdams lielu kaudzi papīru. Tas bija darba plāns un vadlīnijas, ko viņi izstrādāja svētdien. Pa nakti kāds tās bija pavairojis. Manijs sāka papīrus izdalīt pārējiem.

-Nonākuši laikrakstu redakcijās, -Kūpers stāstīja tālāk, jūs lūgsiet parādīt tos laikraksta numurus, kas iznāca pirms trim mēnešiem, tātad, sākot ar 14. jūniju. Tos dabūjuši, atšķiriet sludinājumus, kuros piedāvāta īpašuma īre. Meklējiet reklāmas, kas piedāvā nelielu fabriku, noliktavu vai lielu, vecu māju bet ne katru tādu vietu… lai uzzinātu, ko meklēt, ieskatieties pirmajā lappusē.

Tagad, kad Tedijs Kūpers bija izlēmis izstāstīt taisnību, viņam šiem jauniešiem bija viegli paskaidrot, ko viņi meklē. Protams, viņš zināmā mērā riskēja. Par CBA nodomiem varēja uzzināt konkurenti, piemēram, kāda cita TV studija. Viņi šo jaunumu varētu uzreiz palaist ēterā vai arī «nošpikot» ideju. Kūpers grasījās brīdināt jauniešus, lai tie nepļāpā par šo ieceri. Viņš cerēja, ka viņa uzticība tiks atalgota.

Viņš uzmeta skatu auditorijai visi bija sakoncentrējušies un klausījās, daži pat šo to pierakstīja;nē, šie jaunieši viņu nepievils.

Kūpers vēroja arī ieejas durvis. Viņš bija lūdzis, lai Džonatans Manijs piezvana Harijam Pārtridžam un Krofordam Slounam un uzaicina arī viņus uz brīdi ierasties šajā sanāksmē. Kūpers priecājās dzirdēt, ka abi bija solījuši atnākt.

Viņi ieradās abi reizē. Kūpers tieši tobrīd aprakstīja nolaupītāju iespējamo slēptuvi; viņš aprāvās pusvārdā un norādīja uz durvīm. Visi vienlaikus pagrieza galvu. Ieraudzījuši Slounu, viņi līdzjūtīgi nopūtās. Slounam sekoja Pārtridžs.

Kūpers pieklājīgi pagāja nost no mikrofona. Viņam ne prātā neienāktu iepazīstināt šo grupu ar CBA Nacionālo vakara ziņu diktoru.

-    Labdien, Tedij, Slouns teica. Ko tu gribētu, lai es daru?

-Man šķita, ser, ka viņi gribētu jūs satikt.

Slouns runāja ļoti klusi:

-Pasaki man, ko šie cilvēki zina?

Pārtridžs stāvēja netālu no katedras un dzirdēja viņu sarunu.

-   Gandrīz visu. Es nolēmu, ka tas vairos viņu interesi un uzticamību.

-Tam es piekrītu, sacīja Pārtridžs.

Slouns pamāja.

-Es arī.

Viņš ignorēja katedru un piegāja tieši pie krēslu rindas. Viņa seja bija nopietna, bet neviens jau arī negaidīja neko priecīgu. Arī viņa balsī bija nopietnība.

-Dāmas un kungi, iespējams, ka tuvāko dienu laikā kāds no jums ar savu darbu palīdzēs man atgūt sievu, dēlu un tēvu. Ja liktenis būs mums labvēlīgs un tas notiks, nešaubieties es jūs personiski uzmeklēšu, lai pateiktos. Bet pašlaik es vienkārši priecājos jūs te redzēt un vēlu veiksmi. Mums visiem tā ļoti vajadzīga.

Slouns palika stāvam, un ļoti daudzi jaunieši panāca uz priekšu, lai paspiestu viņam roku un novēlētu izturību; daudziem acīs bija asaras. Tad Slouns atvadījās un aizgāja tikpat neuzkrītoši kā bija ieradies. Pārtridžs, kas ari sarokojās un pārmija dažus vārdus ar klātesošajiem, viņam sekoja.

Bet Kūpers turpināja jaunizcepto izmeklētāju instruktāžu viņš paskaidroja, kas konkrēti jāmeklē. Kad viņš lūdza uzdot jautājumus, gaisā paslējās vairākas rokas.

Jauns cilvēks Ņujorkas universitātes kreklā runāja pirmais:

-Labi, tātad viens no mums atrod sludinājumu, kas puslīdz atbilst tam. ko meklējam. Mēs piezvanām uz šejieni. Kas notiek tālāk?

-Vispirms, Kūpers skaidroja, mēs uzmeklēsim tos, kas šo sludinājumu ievietoja. Droši vien uzzināsim reklāmdevēja vārdu. Ja nav vārda, bet tikai abonenta kastes numurs, arī jāmēģina dabūt tās īrnieka vārdu. Ja būs grūtības, mēs palīdzēsim.

'Un tālāk?

-Ja tas būs iespējams, mēs runāsim ar reklāmdevēju pa tālruni. Ja ne, apmeklēsim viņu personiski. Tad, ja tas viss rādīsies cerīgi, mēs dosimies uz to vietu.

Jūs visu laiku sakāt «mēs». Tā bija izskatīga jauna sieviete modernā bēškrāsas kostīmā. Vai tas nozīmē, ka tikai jūs un citas svarīgās personas drīkstēs piedalīties interesantajā beigu posmā, vai arī mums tas netiks liegts?

Atskanēja liels troksnis, aplausi un smiekli, un arī Tedijs Kūpers aplaudēja.

-Mums kaut kas jānoskaidro. Pirmām kārtām, es neešmu diez cik svarīga persona. Atkal nošalca smieklu brāzma. Bet to gan es varu jums apsolīt, ka tiem no jūsu vidus, kas patiesi atklās ko interesantu un noderīgu, mēs ļausim piedalīties meklēšanā līdz pašām beigām. Viens no iemesliem ir tas, ka jūs būsiet vajadzīgi, jo mūsu darba grupa ir diezgan neliela. Tāpēc var gadīties, ka kāds no jums nonāks līdz meklētajai slēptuvei.

• -Ja mēs tik tālu nonāksim, vai tur būs ari TV filmēšanas grupa? vaicāja kāda sīka sarkanmate.

-Jūs domājat, vai jums būs iespēja runāt kameras priekšā?

-Apmēram tā, viņa pasmaidīja.

-To gan neizlemju es, bet, manuprāt, kāpēc gan ne?

Kad jautājumu vairs nebija, Kūpers savu nelielo uzstāšanos pabeidza, izklāstot dažas idejas, ko viņš citiem vēl nebija darījis zināmas, jo tās bija radušās tikai šorīt agri no rīta.

Es vēlētos, lai jūs ne tikai caurskatītu avīžu sludinājumus, bet arī izskatītu visas lappuses šajās avīzēs jums jāpievērš uzmanība kaut kam neparastam. Nejautājiet man kas tas ir, jo es pats arī to nezinu. Taču paturiet prātā: pēc mūsu domām, nolaupītāji vismaz mēnesi ir uzturējušies šajā vietā, un varbūt pat divus. Šādā laikposmā, lai cik ari uzmanīgi viņi būtu, viņi varēja pieļaut kaut kādu nenozīmīgu kļūdu, citiem vārdiem sakot, atstāt pēdas. Iespējams, ka tieši šī kļūda kaut kādā veidā ir fiksēta laikrakstu slejās.

Tas skan diezgan daudzsološi, atskanēja kāda balss.

Tedijs Kūpers piekrītot pamāja.

-Tā tas ir. Pastāv viena iespēja no tūkstoša, ka viņi šādu kļūdu pieļāvuši un ka tā iekļuvusi presē. Un tāda pati iespējamība pastāv, ka kāds no jums to varētu atrast avīzē. Lieciet aiz auss, ka kāda loterijas biļete vienmēr vinnē, kaut arī iespējas ir tikai viens pret miljonu. Varu ieteikt jums tikai vienu: domājiet, domājiet un vēlreiz domājiet! Meklējiet cītīgi un ar prātu! Lieciet lietā savu iztēli! Mēs jūs esam uzaicinājuši tāpēc, ka uzskatām jūs par saprātīgiem. Tad pierādiet to! Zināms, jūsu pamatuzdevums ir un paliek īres sludinājuma atrašana, taču paturiet prātā arī citus iespējamos variantus.

Pašās beigās Kūperam neviltotu pārsteigumu sagādāja tas, ka šie sešdesmit jaunieši piecēlās kājās un aplaudēja.

Torlt, līdzko darbdiena bija sākusies, Harijs Fārtridžs piezvanīja savam paziņam advokātam, kam bija klienti organizētās noziedzības vidē. Advokāts nebija diez cik laipns.

-Ak, tas esat jūs. Es piektdien solīju, ka ievākšu ziņas. Es mēģināju divas reizes, bet nesekmīgi. Tikai nemēģiniet man kāpt uz varžacīm.

-    Atvainojiet, ja es… Pārtridžs sāka aizbildināties, bet advokāts viņu nelaida pie vārda.

-Jūs, televīzijas okšķeri, nekādi negribat saprast, ka šajā gadījumā es riskēju ar savu galvu. Cilvēki, ar kuriem man ir darīšana, mani klienti viņi man uzticas, un es negrasos zaudēt viņu uzticību. Es taču saprotu, ka viņiem nospļauties par svešām problēmām, lai arī cik svarīgas tās liktos jums vai Krofordam Slounam.

-To es visu saprotu, Pārtridžs iebilda, bet šis ir nolaupīšanas gadījums un…

-    Aizveriet muti un paklausieties! Mūsu pēdējās sarunas laikā es jums sacīju, ka tie, ko pārstāvu es, šajā lietā nav iejaukti. Par to es vēl arvien esmu pārliecināts. Es arī atzīstu, ka esmu jūsu parādnieks, un mēģināšu darīt to, kas manos spēkos. Bet man nākas staigāt kā pa mīnu lauku, iestāstot katram, lai viņš man uzticas, ja kaut ko zina šī nozieguma sakarā.

-Paklausieties, es taču teicu, ka atvainojos, ja…

Bet advokāts tikai mala savu: Šādas lietas ar buldozera vai ātrvilciena palīdzību nav atrisināmas. Vai skaidrs?

-    Skaidrs, apspiedis nopūtu, atteica Pārtridžs.

Advokāta balss kļuva pielaidīgāka.

-Dodiet man vēl pāris dienu. Un nezvaniet es pats jums piezvanīšu.

Nolicis klausuli, Pārtridžs iedomājās, ka, lai arī paziņas ir noderīgi cilvēki, taču mīlēt viņus nav obligāti.

Torīt, pirms ierašanās CBA Ziņu ēkā, Harijs Pārtridžs lēma, iekļaut vai neiekļaut Nacionālajās vakara ziņās faktu, ka populārais kolum biešu terorists Ulisess Rodrigess ir saistīts ar Slouna ģimenes nolaupīšanu.

Viņš izlēma šo ziņu pagaidām pieturēt.

Pec tikšanās ar Kūpera jauniešiem Pārtridžs uzmeklēja darba grupas vadību, lai paziņotu savu lēmumu par Rodrigesu. Apspriežu zālē bija Karls Ouens un Airisa īverlija. Tiem viņš izklāstīja savus argumentus.

-     Padomājiet paši. Pašreiz Rodrigess ir mūsu vienīgais pavediens, pie kā mēs varam pieķerties. Turklāt viņš pats to vēl nezina. Ja mēs to publiski paziņosim, visticamāk, ka tas nonāks arī Rodrigesa ausīs. Tādējādi mēs būsim nocirtuši zaru, uz kura paši sēžam.

-   Vai tiešām tam ir kāda nozīme? Ouens šaubīdamies vaicāja.

-Man šķiet, ka ir gan. Visi fakti liecina, ka Rodrigess slēpjas, bet mēs viņu iedzīsim vēl dziļākā pagrīdē. Man taču jums nav jāskaidro, ka tādā gadījumā mums praktiski vairs nepaliks nekādas iespējas noskaidrot, kur viņš slēpjas, pareizāk sakot, kur viņš slēpj Slounus.

-    To es visu saprotu, piekrita Airisa. Bet vai tev tiešām liekas, ka tik sensacionāla ziņa, ko zina vismaz ducis cilvēku, pacietīgi gaidīs, kamēr mēs būsim tai nobrieduši? Neaizmirsti, ka katrā TV kompānijā un katrā laikrakstā redakcijā ar šo lietu nodarbojas vislabākie reportieri. Man liekas, ka divdesmit četru stundu laikā to zinās visi, kas vien gribēs.

Pa to laiku bija ieradusies Rita Ābrama un Normans Džegers arī viņi iesaistījās sarunā.

-   Var gadīties, ka tev izrādīsies taisnība, Pārtridžs teica Airisai. Bet mums jāriskē. Un viņš vēl piebilda:

-Es negribu izklausīties banāls, bet, manuprāt, mums jāsaprot, ka ziņas nav kaut kāda svēta lieta. Ja tās apdraud cilvēka dzīvību un brīvību, sensācijai ir jāpaliek otrajā plānā.

-   Arī es negribu izklausīties smieklīgs, piekrita Džegers, bet esmu Harija pusē.

-Ir vēl kas cits, -sacīja Ouens, -FIB. Ja liegsim viņiem šo informāciju, mums var būt nepatikšanas.

-   Es ari par to iedomājos, Pārtridžs sacīja. Un es nolēmu: kā būs, tā būs. Ja kādu tas satrauc, atgādināšu, ka es esmu par to visu atbildīgs. Līdzko mēs šo ziņu būsim pavēstījuši FIB, viņi to var izpļāpāt žurnālistiem mēs jau to zinām no pieredzes, un tad ardievu, mūsu sensācija.

-Atgriežoties pie galvenā temata, Rita teica. Tam, ko mēs darām, ir priekšvēsture. Kaut kas tamlīdzīgs notika, kad es strādāju ABC.

Airisa mudināja:

-Stāsti!

-Vai atceraties lidmašīnas nolaupīšanu Beirutā 1985. gadā?

Pārējie pamāja, atcerēdamies, ka tajā laikposmā Rita strādāja ABC Ziņu nodaļā. Lidmašīnas nolaupīšana bija vēl viena teroristu vardarbības izpausme; tā atradās pasaules ziņu centrā veselas divas nedēļas. Tad zvērīgi tika nogalināts viens no TWA 847 lidmašīnas pasažieriem kāds ASV flotes nirējs.

-    Gandrīz no paša nolaupīšanas sākuma, Rita kavējās atmiņās, mēs zinājām, ka lidmašīnā atrodas trīs ASV militāro spēku darbinieki civildrēbēs. Vienīgi ABC to zināja. Jautājums bija tāds pats kā šodien vai par to ziņot? Mēs nolēmām, ka sabiedrībai to nedrīkst izpaust, jo tad šie trīs cilvēki tūdaļ tiks nogalināti. Par to vienu viņi kaut kādā veidā bija uzzinājuši paši. Un tomēr mums šķiet, ka, noklusējot šo ziņu, mēs palīdzējām tiem diviem izglābt savu dzīvību.

-    Labi, sacīja Airisa, es piekritu Harijam. Ja neviens līdz rītam šo ziņu nebūs pārķēris, mums vajadzēs atgriezties pie šī jautājuma.

-Arī es domāju tāpat, -Ouens bija vienisprātis. Līdz ar to pārrunas beidzās.

Bet, tā kā šis jautājums bija ļoti svarīgs, Pārtridžs to vēlējās pārrunāt arī ar Lesliju Čipingeimu un Čaku Insenu.

Ziņu prezidents, kas Pārtridžu pieņēma savā greznajā kabinetā, paraustīja plecus.

-Tu vadi darba grupu, Harij, un tāpēc tev pašam jāizlemj. Mēs tev uzticamies, jo, ja tā nebūtu, darba grupu vadītu kāds cits.

Čaks Insens, kā allaž, sēdēja Pakava galā. Stāstījuma laikā varēja redzēt, ka Insena acis sāka spīdēt. Viņš pamāja.

-Lieliski nostrādāts. Ļoti interesanti, Harij. Kad tu būsi gatavs šo ziņu laist atklātībā, mēs ar to sāksim mūsu ziņas. Bet tikai tad, kad tu atļausi.

Tagad Pārtridžs atkal varēja atgriezties pie tālruņa, un viņš devās uz savu jauno kabinetu.

Viņš atkal atšķīra savu zilo piezīmju grāmatiņu. Bet tagad Pārtridžs mainīja ģeogrāfisko ievirzi. Ja pagājušajā nedēļā viņš apzvanīja savus Amerikas kolēģus un paziņas, tad pašreiz viņš mēģināja kontaktēties ar zināmām personām Kolumbijā, Venecuēlā, Brazīlijā, Ekvadorā, Panamā, J'eru un pat Nikaragvā. Viņš daudzreiz šajās valstīs bija gatavojis reportāžas CBA ziņām, tādēļ katrā bija cilvēki, kas bija izpalīdzējuši viņam, un tādi, kam bija palīdzējis viņš.

Turklāt šodiena no iepriekšējām dienām atšķīrās ar to, ka Pārtridža rīcībā bija informācija par Rodrigesu. Šādā sakarā uzreiz radās divi jautājumi: Vai jūs pazīstat teroristu vārdā Ulisess Rodrigess; ja tā, vai jūs gadījumā nezināt, kur viņš pašreiz ir un ar ko nodarbojas?

Kaut arī Karls Ouens piektdien bija apzvanījis savus paziņas Centrālamerikā, Pārtridžs nedomāja, ka viņiem ir kopēji paziņas, jo reportieri un producenti parasti savus informācijas avotus tur slepenībā.

Šodien atbildes uz pirmo no jautājumiem lielākoties bija «jā», bet uz otru «nē». Apstiprinājumu guva tās ziņas, ko iepriekš jau bija sarūpējis Ouens: Rodrigess pirms trim mēnešiem bija nozudis un kopš tā laika nebija redzēts. Taču Pārtridža sarunas laikā ar kādu draugu no Bogotas radio uzpeldēja kāda interesanta detaļa.

Lai kur viņš arī būtu, šis radiokorespondents teica, lieku galvu ķīlā, ka viņš ir ārzemēs. Lai arī viņam līdz šim ir izdevies izvairīties no varas iestāžu izsekošanas, viņš tomēr ir kolumbietis, un viņu te pārāk labi pazīst. Tādēļ, ja viņš atkal te būtu uzradies, runas par to izplatītos ļoti ātri. Tāpēc esmu gatavs apzvērēt, ka viņa te nav.

Vēl viena valsts, ko Pārtridžs turēja aizdomās, bija Nikaragva. Lai arī sandinisti bija zaudējuši nesenajās vēlēšanās, viņi vēl arvien bija pietiekami spēcīgi un vēl arvien bija noskaņoti pret Amerikas Savienotajām Valstīm. Vai viņi varētu būt iejaukti šajā nolaupīšanā kādu vēl neatklātu iemeslu dēļ? Šis jautājums nebija diez cik loģisks, tāpat kā viss pārējais šīs nolaupīšanas sakarā. Apmēram pusducis telefonsarunu ar

Managvu valsts galvaspilsētu apstiprināja, ka Rodrigess Nikaragvā nav redzēts.

Tad vēl bija Peru. Pārtridžs vairākkārt zvanīja uz šo valsti, un viena telefonsaruna viņu ieinteresēja.

Viņš bija piezvanījis kādam senam draugam Manuelam Leonam Seminario nedēļas žurnāla Escena īpašniekam un redaktoram Limā.

Kad Pārtridžs pasacīja, kas zvana, Seminario uzreiz nocēla klausuli savā kabinetā. Jau pirmie apsveicināšanās vārdi tika pateikti lieliskā angļu valodā, un Pārtridžs stādījās priekšā, kāds šis vīrs izskatās: slaids un kustīgs, eleganti un izmeklēti ģērbies.

-Ak, tas esi tu, mans dārgais Harij! Man prieks dzirdēt tavu balsi! Kur tu esi? Ceru, ka Lrmā.

Uzzinājis, ka Pārtridžs zvana no Ņujorkas, Seminario noskuma.

-    Un es cerēju, ka mēs rīt ieturēsim pusdienas La Pizzeria. Tur, es varu apliecināt, joprojām ir lieliska virtuve. Kāpēc gan tu nevarētu iekāpt lidmašīnā un atlidot šurp?

-Ar lielāko prieku, Manuel. Bet pašreiz es esmu iestidzis ārkārtīgi svarīgā darbā. Un Pārtridžs pastāstīja, kāda ir viņa loma Slouna ģimenes nolaupītāju meklēšanas grupā.

-Ak, Kungs! Kā gan man uzreiz tas neienāca prātā! Tas ir drausmīgi. Mēs vērīgi sekojam notikumu attīstībai; nākamajā žurnāla numurā tam ir atvēlēta vesela lappuse. Vai tev priekš mums nav kādu jaunumu šajā sakarā?

-   Kaut kādi jaunumi ir, Pārtridžs teica, tāpēc jau es zvanu. Bet pagaidām mēs tos neizpaužam. Man ari gribētos lūgt, lai šī saruna paliek starp mums.

-Labi… Atbilde bija visai izvairīga. Ja vien mums pašiem jau nav šīs informācijas.

-Mēs viens otram varam uzticēties, Manuel. Tavs iebildums tiek pieņemts. Tātad esam vienojušies?

-Ja tā, tad esam vienojušies.

■ Mums ir pamats domāt, ka šajā lietā iejaukts Ulisess Rodrigess.

Sekoja ilgs klusums, tad žurnāla īpašnieks klusā balsī turpināja:

-Tu nosauci draņķīgu vārdu, Harij. Te šo vārdu izrunā ar pretīgumu un bailēm.

-Kāpēc ar bailēm?

-Valda uzskats, ka šis cilvēks organizē nolaupīšanas; viņš slepus no Kolumbijas ieceļo Peru un tādā pašā veidā nokļūst atpakaļ, bet viņu algo šejienieši. Tā to dara mūsu krimināli revolucionārie elementi. Kā jau tu droši vien zini, pašreiz Peru nolaupīšana ir kļuvusi par dzīvesveidu. Plaukstoši biznesmeņi un viņu ģimenes ir vispopulārākais mērķis. Daudzi no mums nolīgst miesassargus un braukā bruņumašīnās, cerot, ka tas līdzēs.

-To es zināju, nopūtās Pārtridžs, bet biju uz brīdi piemirsis.

Arī Seminario skaļi nopūtās.

-Tu neesi vienīgais, mans draugs. Rietumu prese, maigi izsakoties, nepievērš Peru vajadzīgo interesi. Un, kas attiecas uz jūsu ziņām, šķiet, ka mēs tiekam pilnīgi ignorēti, it kā Peru kā valsts vispār neeksistētu.

Pārtridžs zināja, ka šajos vārdos ir liela taisnība. Viņš ari pats nesaprata, kāpēc amerikāņi par Peru interesējās daudz mazāk nekā par citām valstīm. Bet viņš teica:

-Vai tu neesi dzirdējis runas, ka Rodrigess Peru strādā kāda labā vai arī pirms kāda laika strādājis?

-Vispār… ne.

-Tu šaubies, vai ari man tikai tā šķiet?

-Tas neattiecas uz Rodrigesu. Es neko neesmu dzirdējis, Harij. Citādi es tev uzreiz pateiktu.

-Kas tad par lietu?

-Vairāku nedēļu laikā krimināli revolucionārajā frontē, kā es to dēvēju, ir kaut kāds dīvains pieklusums. Gandrīz nekas nenotiek. Nekas būtisks.

-Nu un tad?

-Šādus simptomus esmu novērojis ari iepriekš. Manuprāt, tie ir raksturīgi tikai Peru. Pieklusums allaž ir zīme tam, ka tiek gatavota kāda liela operācija. Parasti tas ir kaut kas pretīgs un negaidīts. Pēkšņi Seminario sāka runāt ātri un lietišķi. Dārgais Harij, man bija patīkami ar tevi aprunāties. Labi, ka piezvanīji. Bet Escena neiznāks pēc burvju nūjiņas mājiena, tādēļ man laiks ķerties pie darba. Atbrauc uz Limu mani apciemot un atceries: ielūgums uz pusdienām picērijā paliek spēkā.

Visu dienu Pārtridžam no galvas neizgāja frāze: «Pieklusums allaž ir zīme tam, ka tiek gatavota kāda liela operācija.»

6

Apstākļu sakritības dēļ tieši tajā dienā, kad Harijs Pārtridžs runāja ar žurnāla Escena īpašnieku un redaktoru, peruāņu problēmas tika apspriestas ari Globanic Industries Inc. slēgtā valdes sēdē. Koncerns, kam piederēja CBA telekompānija, Šādas tikšanās organizēja divas reizes gadā, tās ilga trīs dienas un tika dēvētas par «politikas virzienu noteikšanas kalvi». Šis sanāksmes vadīja koncerna direktors un valdes priekšsēdētājs Teodors Eliots. Piedalījās tikai deviņu koncerna meitas kompāniju direktori -tās visas bija lielas firmas ar savām filiālēm.

Šādu tikšanos laikā notika konfidenciāla informācijas apmaiņa un tika atklāti slepeni plāni reizēm no tiem bija atkarīgs konkurentu, investoru un tirgus liktenis visā pasaulē. Šādu tikšanos laikā dienaskārtība nekad netika protokolēta. Tika veikti visstingrākie drošības pasākumi pirms sēžu sākuma ar speciālas elektroniskas aparatūras palīdzību pārbaudīja, vai konferenču zālē nav paslēptas noklausīšanās ierīces.

Aiz zāles durvīm zālē viņi nekad netika ieaicināti pastāvīgi strādāja palīgu grupa. Tajā ietilpa pieci seši cilvēki no katras meitas kompānijas, kas nodrošināja savu šefu ar nepieciešamajiem dokumentiem un konsultācijām.

Tikšanās vieta praktiski palika nemainīga. Šoreiz, tāpat kā parasti, tā notika Bahamu salās Nasavas tuvumā, klubā Fordly Cay.

Šis klubs bija viens no vislepnākajiem privātklubiem pasaulē, kur klientu rīcībā bija jahtas un golfa laukums, tenisa korti un baltsmilšu pludmale; protams tikai svarīgām personām un par attiecīgu samaksu. Lielas sapulces te bija verboten[38], komersantus šajā klubā neielaida.

Tā nebija nieka lieta kļūt par šī kluba pastāvīgo locekli. Daudziem pretendentiem, kuru vārdi bija iekļauti sarakstos, nācās ilgi gaidīt, dažreiz pat velti. Arī Teodors Eliots pavisam nesen bija kļuvis par šī kluba biedru, uz ko viņam nācās gaidīt divus gadus.

Sagaidot dalībniekus, kas te bija ieradušies jau iepriekšējā vakarā, Eliots jutās kā saimnieks; īpašu laipnību viņš izrādīja Globanika direktoru dzīvesbiedrēm viņām gan bija ļauts piedalīties tikai pieņemšanās, tāpat arī pārtraukumos uzspēlēt kādu tenisa vai golfa partiju, vai arī doties izbraukumā ar jahtu. Šodien rīta pirmā tikšanās notika mājīgā bibliotēkā ar dziļiem atzveltnes krēsliem tie bija apvilkti ar bēškrāsas ādu. Grīdu šajā telpā klāja rakstains paklājs. Starp grāmatu plauktiem atradās maigi izgaismotas vitrīnas ar sudraba sporta trofejām. Virs kamīna, kurā uguns tika aizdegta reti, dižojās kluba dibinātāja portrets viņš šai izredzēto kompānijai dāvāja žilbinošu smaidu.

Eliots bija tērpies atbilstoši šim gadījumam baltās biksēs un gaišzilā polo kreklā, kurā bija ieausts kluba ģerbonis: četrās daļās sadalīts vairogs, rādot kuplu palmu, sakrustotas tenisa raketes, golfa vēzdiņas un jahtu. Tas viss uz jūras viļņu fona. Bet arī bez šiem izgreznojumiem Teo Eliots bija klasisks skaistulis slaids, tievs, platiem pleciem, apņēmīgu zodu un kupliem, pilnīgi sirmiem matiem. Matu krāsa klātesošajiem atgādināja, ka pēc diviem gadiem Globanika šefs būs sasniedzis pensijas vecumu un viņu gandrīz noteikti aizstās kāds no klātesošajiem.

Ņemot vērā to, ka dažu meitas uzņēmumu prezidentu vecums to vairs neatļāva, uz šo amatu palika tikai trīs vērā ņemami kandidāti. Margo Loida-Meisone bija viena no viņiem.

Margo šo faktu paturēja prātā, kad sēdes sākumā ziņoja par darbu gaitu CBA. Viņa informēja par to, ka kopš CBA televīzija un radio ir nonākuši Globanika rokās, to finansiālais stāvoklis ir krietni vien uzlabojies. Notiek stingra finansiāla uzskaite, budžets ir samazināts un liekie darbinieki atlaisti. Visu šo savlaikus veikto pasākumu dēļ trešā ceturkšņa peļņa, salīdzinājumā ar šo pašu laikposmu pirms gada, būs pieaugusi par 22 procentiem; tad CBA vēl nebija Globanika pārziņā.

-    Tas ir skaists sākums, Teodors Eliots komentēja šo faktu,-un mēs ceram uz arvien lielākiem panākumiem nākotnē.

Klātesošie piekrītoši pamāja.

Margo bija daudz domājusi par to, kā ģērbties, lai šajā tikšanās reizē neizskatītos pārāk sievišķīga, bet lai nezaudētu arī sava dzimuma priekšrocības. Sākumā viņa bija nolēmusi ģērbt uz pasūtījumu šūtu kostīmu, ko bieži valkāja savā Stounhendžas ofisā. Bet tad viņa nolēma, ka tropos tas nebūs īsti piemērots. Beigu galā viņa izvēlējās bēškrāsas linauduma bikses un kokvilnas svīteri maigā persiku krāsā. Šīs drēbes izcēla viņas glīto ķermeni, un viņa ievēroja ieinteresētus skatus no vīriešu puses.

Ziņojuma laikā Margo pieminēja arī Kroforda Slouna ģimejies nolaupīšanu. Kašķīgs oregonieties, kura uzvārds bija Devits un kas bija kompānijas International Forest Products prezidents, momentā iejaucās:

-Tas ir šausmīgi, un es ceru, ka šos neliešus notvers. Taču, pateicoties šim negadījumam, jūsu raidtīkls ir iemantojis nedalītu popularitāti.

-Tik lielu popularitāti, -lepni sacīja Margo, -ka mūsu Nacionālo vakara ziņu reitings ir cēlies no 9,2 uz 12,1 piecu dienu laikā. Tas nozīmē sešus miljonus jaunu skatītāju un to, ka mēs esam neapšaubāmi pirmajā vietā. Ir cēlies reitings arī mūsu ikdienas piecu raidstaciju televīzijas izklaidējošajai programmai, kas seko ziņām. Arī viena no mūsu labākajām vakara programmām Bena Largo šovs piektdienu vakaros ir cēlies reitingā no 22,5 uz 25,9. Visi sponsori ir stāvā sajūsmā, nākamajam gadam mēs esam saņēmuši neskaitāmus reklāmas piedāvājumus.

Kāds jautāja:

-Vai reitinga pieaugums nozīmē, ka tagad skatītāji nemaina kanālus?

Šis jautājums Margo atgādināja, ka pat šajā izmeklētajā sabiedrībā nebija zudusi lielā interese par televīziju un tās problēmām.

-    No pieredzes jau sen ir zināms, ka skatītāji, kas ieslēdz Vakara ziņas, parasti skatās šo programmu vēl deviņdesmit minūtes vai mazliet ilgāk. Tajā pašā laikā citi pievienojas šai auditorijai.

-Tātad, citējot senu izteicienu: tikai ļoti slikts vējš neatpūš neko labu… «Meža produktu» šefs smaidīja.

Margo pasmaidīja pretī:

-Tā kā mēs esam tikai pašu cilvēki, es tam piekritu. Tikai, lūdzu, nesakiet to nevienam citam.

-     Neviens cits neko neuzzinās, piebilda Eliots. Tāpēc jau mēs te esam, lai noskaidrotu patieso stāvokli.

-    Runājot par jūsu reklāmdevējiem, Margo! Šos vārdus teica Leons Aironvuds, West World Aviation prezidents. Viņš bija iededzis kalifornietis ar atlēta stāvu, viens no trim pretendentiem uz Eliota vietu. Aironvuda kompānija nodarbojās ar kaujas lidmašīnu ražošanu un veiksmīgi tika galā ar Aizsardzības ministrijas pasūtījumu. Pēdējā laikā jums nācies saskarties ar videoierakstu problēmu. Vai lietas labā ir kaut kas darīts? Cik ģimenēm pieder videomagnetofoni?

-    Apmēram pusei, atzina Margo. Jums taisnība tā patiesi ir problēma. Vairums skatītāju, kas ieraksta raidījumus, reklāmas izmet ārā. Tādējādi viņi nodara kaitējumu mūsu reklāmdevējiem.

-īpaši tādēļ, Aironvuds pamāja, ka videomagnetofoni pieder galvenokārt turīgiem cilvēkiem. Arī es pats tikai ar video palīdzību skatos TV.

Kāds cits vēl piebilda:

-Un neaizmirstiet skaņas noslēgšanas pogu. Es to izmantoju, tikko parādās reklāma.

-Tā ir tiesa, Margo sacīja. Visa šī videomagnetofonu un skaņas noslēgšanas pogu problēma ir kā smagi negaisa mākoņi, kas mums draudīgi tuvojas, tāpēc raidtīkli nevēlas šo problēmu pētīt. Mums jau sen bija iespējas šo problēmu pētīt, bet mēs negribam uzzināt sliktas ziņas. Mums ir sabiedrotie reklāmu aģentūras, kuras baidās pazaudēt lielās firmas, kas reklamējas televīzijā, maksājot aģentūrām milzīgas naudas summas.

-Es esmu pārliecināts, Eliots iebilda, ka jūsu finansiālajos plānos tam ir paredzēta attiecīga vieta.

-Tieši tā, Teodor. Mēs paredzam, ka nākotnē ienākumi no reklāmas samazināsies, tādēļ mēs meklējam papildienākumu avotus. Tādēļ raidtīkli paklusām uzpērk kabeļtelevīziju.

Un mēs to darīsim arī turpmāk. Telekompānijai ir kapitāls, un nav tālu tā diena, kad visa kabeļtelevīzija būs raidtīklu rokās. Paralēli mēs apgūstam ari variantus iespējamai sadarbībai ar telefonu kompānijām.

-Sadarbībai? -Aironvuds pārjautāja.

-Es paskaidrošu. Pirmām kārtām, jāsamierinās ar to, ka parastās televīzijas dienas ir skaitītas. Pēc desmit piecpadsmit gadiem vecmodīgo televīzijas antenu varēs redzēt tikai Smitsona institūta muzejā. Ap to laiku TV centri būs atteikušies no tradicionālajām raidīšanas ierīcēm, jo tās būs kļuvušas ļoti nerentablas.

-Tātad tās aizstās kabeļi un satelīta šķīvji?

-Daļēji, bet ne pilnīgi, Margo pasmaidīja. Viņa runāja par labi zināmu tematu un demonstrēja, cerams, savu tālredzību.

-Otrām kārtām, jāsaprot, ka kabeļu televīzijai kā tādai nav nākotnes. Lai izdzīvotu, tai, tāpat kā mums, būs vajadzīgs telefonkompāniju atbalsts, bet viņu vadi ir katrā mājā.

Jau pašreiz pastāv šķiedru optiskais kabelis, kas ļauj apvienot telefonijas un televīzijas raidīšanas veidu, Margo paziņoja, un vairāki cilvēki piekrītoši pamāja. Paliek tikai viena iespēja lai šī sistēma strādātu, tādām televīzijas kompānijām kā mūsējā ir jāizstrādā speciālas kabeļprogrammas. Mēs paredzam milzīgus ienākumus.

-Bet vai valdība neierobežo telefonijas firmu piedalīšanos telebiznesā? Aironvuds jautāja.

-    Šos ierobežojumus kongress atcels. Mēs pie tā pašreiz strādājam; ir jau pat sagatavots likumprojekts.

-    Un jūs esat pārliecināts, ka kongress piekritīs?

Teo Eliots par šo jautājumu gardi pasmējās.

-Skaidrs, ka piekritīs, un viena svarīga iemesla dēļ. Ceru,

ka jūs visi esat lasījuši grāmatu «Labākais kongress, ko var nopirkt par naudu». Ja ne, jums tā noteikti jāizlasa… Kā sauc tās autoru?

-   Filips Sterns, Margo teica.

-Tieši tā. Un, kā to apraksta Sterns, Globaniks ļoti devīgi sponsorē mūs interesējošās politiskā atbalsta grupas. Tāpēc kongresa balsis ir jau nopirktas un gaida gatavībā, kad mums tas bus vajadzīgas. Kad Margo vēlesies mainīt likumdošanu, es to nokārtošu.

-Runā, ka politiskā atbalsta grupas tiks likvidētas, -Devits teica.

-Jā, bet tās ir tikai tukšas runas, atteica Eliots. Ja tās likvidēs, gan mēs atradīsim citus ceļus, kā šo jautājumu nokārtot.

Atklātā saruna aiz slēgtajām durvīm turpinājās, taču Slouna ģimenes nolaupīšanas jautājums vairs netika skarts. Vēlāk tajā rītā savus kolēģus uzrunāja K. Fosis (Fosijs) Ksenoss Globanic Financial Services direktoru padomes priekšsēdētājs.

Pirms trim gadiem Tri-Trade Financial Services, kā to toreiz dēvēja, darbojās kā kredītu izsniegšanas uzņēmums, kas piedāvāja vidusslāņa amerikāņiem aizdevumus dažādām vajadzībām. Firma īrēja istabas iepirkumu centros un pārdeva arī dzīvības un nelaimes gadījumu apdrošināšanas polises. Globaniks nopirka Tri-Trade Teodors Eliots bija izskaitļojis, ka tas ir visnotaļ izdevīgs pirkums. Galvenais tas bija daudz lētāk, nekā jauna uzņēmuma dibināšana. Viņš par šīs Firmas prezidentu iecēla Fosiju Ksenosu jaunu otrās paaudzes grieķi, kam bija Vartona biznesa skolas bakalaura grāds. Eliots bija ievērojis Ksenosu viņa prasmīgo manevru dēļ investīciju biznesā.

Viena no pirmajām lietām, ko paveica jaunais prezidents, bija tā, ka viņš pārtrauca aizdevumu izsniegšanu, jo tādējādi neko nevarēja nopelnīt. Tad viņš slēdza visus viņu birojus un pārdeva apdrošināšanas polises citai firmai, jo uzskatīja, ka. Tri-Trade iepriekš veiktais darbs ir gara laika īsināšana garīgiem punduriem. Viņu interesēja kaut kas jauns, kaut kas nebijis finansu jomā. Fosijs pievērsās grūtībās nonākušu firmu uzpirkšanai, izmantojot tā saucamās vājās obligācijas.

Bet lai kam arī Fosijs Ksenoss pievērsās, tas uzreiz deva Globanikam spožus ienākumus un lielisku reputāciju tās prezidentam. Ne jau velti Margo Loida-Meisone šo trešo iespējamo Eliota nomaiņas kandidātu uzskatīja par savu bīstamāko sāncensi.

Par spīti manipulēšanas prasmei un uzvarām, Fosijs izskatījās ļoti zēnisks, vismaz astoņus gadus jaunāks patiesībā viņam bija četrdesmit viens. Viņš bija nevīžīgi ģērbies, nesukātiem matiem, jo parasti, runājot savā neticami ātrajā stakato tempā, Fosijs ar rokām savu frizūru izjauca. Viņš vienmēr izklausījās ticams un pārliecinošs. Tas un vēl žilbinošais smaids, ar ko viņš apveltīja ikkatru, bija viņa personības ieroči.

Šodien Fosijs Ksenoss ziņoja par sarežģītu, delikātu un pilnīgi slepenu projektu, kas pašreiz vēl bija sākumstadijā, bet varēja paredzēt, ka tas Globanikam ienesīs vairāku miljardu dolāru lielu peļņu. Šis projekts paredzēja tā saukto parādu dzēšanu Peru ar barterdarījumu palīdzību tiktu iegūtas īpašumtiesības un tiesības uz milzīgiem kapitālieguldījumiem nekustamajā īpašumā.

Kā Fosijs ziņoja citiem prezidentiem, šī projekta noteikumi un posmi ir sekoši.

•      Pašreiz ārējais parāds pārsniedz 16 miljardus dolāru; neizpildīdama līgumsaistības,valsts ir zaudējusi starptautiskās finansu savienības uzticību šī savienība turpmāk ir atteikusies piešķirt tai kredītus. Peru valsts, kas pašreiz atrodas smagā finansu krīzē, pūlas atgūt savu iepriekšējo uzticības statusu un atkal ņem aizdevumus.

•      Globaniks neoficiāli bija pārņēmis 4,5 miljardus dolāru lielu Peru parāda daļu tātad vairāk nekā ceturtdaļu no visas summas, maksājot piecus centus par parāda dolāru, kas kopumā sastāda 225 miljonus dolāru. Kreditori -galvenokārt amerikāņu bankas bija priecīgi saņemt pat šo summu, jo sen jau bija zaudējuši visas cerības atgūt šo naudu. Tagad Globaniks bija «nodrošinājis» Peru parādu, t. i., bija pārvērtis to kredītmaksājuma dokumentā.

•     Ar trīs ministru finansu, tūrisma un darba ministra līdzdalību Peru valdībai tika darīts zināms, ka tai tiek piedāvāta unikāla iespēja atpirkt no Globanika koncerna «nodrošināto» parādu par 4,5 miljardiem dolāru, samaksājot desmit centu no dolāra par parāda summu, turklāt lai maksājumu grāmatās šī summa tiktu fiksēta mazvērtīgajā peruāņu valūtā inti. Šo āķi Fosijs bija izmetis ļoti veikli, jo tādējādi Peru nelielās cietā.s valūtas rezerves galvenokārt dolāros paliktu neskartas.

•     Globaniks peruāņu valūtu pieņems uz šādiem noteikumiem: tam nav vajadzīga skaidra nauda, bet gan barterdarijums. Gala rezultātā Globanikam jāsaņem īpašuma tiesības uz diviem grezniem kūrortiem, kas pašreiz pieder peruāņu valdībai. Šos kūrortus pārveidos un pilnveidos Globaniks, jo iespējas peļņai te bija fantastiskas tie būtu augstas klases kūrorti. No kūrortpilsētas Klusā okeāna piekrastē ir plānots izveidot otru Punta del Este. Otrs kūrorts Andos kļūs par izcilu bāzes vietu ekskursijām uz seno inku pilsētu MačuPikču un Kusko pilsētu ar seno inku celtņu drupām.

•      Peru valdība garantēs, ka Globaniks ar šiem īpašumiem varēs rīkoties pēc saviem ieskatiem. Turklāt Globaniks šo kūrortu attīstībā ieguldīs dolārus, un bez tam labiekārtošanas darbos iesaistīs tūkstošiem peruāņu. Abi šie noteikumi Peru būtu ļoti izdevīgi.

•     Pēdējais noteikums, kas tiks turēts slepenībā starp Globaniku un Peru valdību, būs tāds, ka abu kūrortvietu reālās izmaksas būs par 25 procentiem mazākas nekā to uzrādītā vērtība.

•     Globanikam šis darījums būs izdevīgs vairākās nozīmēs. Pirmām kārtām, parādzīmes tiks pārdotas par dubultu cenu, tātad peļņa būs 225 miljoni dolāru. Otrām kārtām, viņi savā īpašumā iegūs lielisku zemi kūrortu attīstīšanai, turklāt tikai par 75 procentiem no šīs zemes reālās vērtības. Tad viņi piesaistīs starptautiskus ieguldītājus šo kūrortu attīstīšanai. Un beigu galā gūs kolosālus ienākumus, kad kūrorti sāks darboties.

Savu ziņojumu Fosijs beidza ar informāciju par to, ka pēc ilgām un grūtām sarunām starp Peru valdību un Globaniku pirms dažām dienām ir parakstīts līgums, kurā apmierinātas visas Globanika prasības.

Kad K. Fosis Ksenoss bija beidzis savu uzstāšanos un apsēdās, atskanēja skaļi aplausi.

Plati smaidot, Teodors Eliots jautāja: -Vai kāds gribētu kaut ko piebilst? Runājot par valdības ministriem, sāka prezidents Vorens Greidons, kas vadīja Ķīmijas korporāciju. Vai ir kāda garantija, ka viņi turēs vārdu?

Uz to es varu atbildēt, sacīja Eliots. Atbilde ir jā, mēs esam parūpējušies par to, lai šis darījums būtu drošs. Bet par detaļām es pat te negribētu runāt.

Par to pārējie mazliet pavīpsnāja, jo atbilde nozīmēja, ka ir doti kukuļi. Faktiski, parakstot līgumus, Globaniks katram no šiem ministriem uz Šveices bankām pārskaitīja 1,5 miljonus dolāru, pie tam atļaujot viņiem izmantot luksusa dzīvokļus Londonā, Parīzē un Ženēvā ar visu pārējo, kas tiem nāca līdzi. Tādas starptautiskas firmas kā Globaniks bieži izrādīja šādu pretīnākšanu saviem politiskajiem draugiem.'

-Pastāstiet mums, Fosij, Margo palūdza, vai Peru ir pietiekami stabila situācija. Pēdējā laikā tur ir aktivizējušies ultrarevolucionārie elementi, turklāt viņi darbojas ne tikai Andu kalnu robežās, bet arī Limā un citās pilsētās. Vai šādā situācijā ir lietderīgi ieguldīt naudu kūrortu attīstībā? Vai atpūtnieki gribēs uz turieni braukt?

Margo apzinājās, ka balansē uz naža asmens. No vienas puses, Fosijs Ksenoss bija viņas sāncensis, un viņa nedrīkstēja pieļaut, ka viņa referāts izskanētu tik gludi un bez aizķeršanās; turklāt, ja neizdosies realizēt šo projektu ar kūrortiem, visiem klātesošajiem bija jāielāgo, ka Margo bijušas šaubas šajā sakarā jau no paša sākuma. No otras puses, ja Margo ar laiku tiešām pārņems Globanika vadību, viņai Fosija atbalsts būs nepieciešams; būs nepieciešami ari tie līdzekļi, kas veiksmes gadījumā ieplūdīs Globanika kasē. Paturot to prātā, viņa pacentās uzdot šo jautājumu tādā griezumā, lai vilks būtu paēdis un kaza vesela.

Ja ari Fosijs bija atšifrējis viņas manevru, viņš izlikās to nemanām un mundri atbildēja:

-Cik man zināms, tad visa šī revolucionārā jezga ar laiku aprims, un Peru agri vai vēlu uzvaru svinēs demokrātija tas veicinās tūrisma attīstību. Nevajag aizmirst, ka šai valstij ir senas tradīcijas, kas balstītas uz demokrātiskām vērtībām.

No turpmākiem komentāriem Margo atturējās, taču paturēja prātā, ka Fosijam ir sava vājā vieta, un nākotnē viņa šo atziņu varēs likt lietā. Viņa arī iepriekš bija vērojusi cilvēkos šādu iezīmi, īpaši ja tā attiecās uz nekustamā īpašuma iegādi; tālejoši plāni bieži vien aizēnoja realitāti un acīmredzamos pretargumentus. Psihologi to dēvē par atraušanos no realitātes; visi, kas cer uz bruņotu sacelšanos apsīkumu Peru, pēc Margo domām, sirgst ar šo slimību.

Zināms, Margo klusībā sprieda, kūrorti varēs funkcionēt jebkurā gadījumā, tos var pat apsargāt. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pasaulē rodas arvien vairāk tādu vietu, kur izklaide kūrortos iet rokrokā ar briesmām. Kas attiecas uz Peru, tad tikai laiks un milzīgie izdevumi rādīs, kam bijusi taisnība.

Bija nojaušams, ka Teodors Eliots Margo bažas neņēma par pilnu.

-Nu ko, ja jautājumu vairāk nav, es gribētu piebilst vēl, lūk, ko. Es jau labu laiku biju informēts par to, ko dara Fosijs; šodien es lūdzu, lai viņš to pastāsta arī jums divu iemeslu dēļ. Pirmais es zinu, ka jūs visi protat glabāt noslēpumus, un ari šis netiks izpausts. Otrais es ļoti negribētu, lai kaut kas sabojātu mūsu lieliskās attiecības ar Peru valdību un tiktu izjaukts šis mūsu, iespējams, varenākais šī gadsimta darījums.

Sanāksmes vadītājs piecēlās un paziņoja:

-Tā kā mēs visi esam par to vienojušies, tagad dosimies pusdienās.

7

Džesikai vajadzēja vairākas minūtes, lai apjēgtu to, ko Nikijs tikko pavēstīja, to, ka viņi bija nonākuši Peru.

Kā tas ir iespējams? Pagājis taču tikai tāds brītiņš!

Bet ar laiku, noraidot agrākos pieņēmumus un atgriežoties atmiņai, šī iespējamība likās visai reāla. Vai būtu iespējams, ka viņa, Nikijs un Anguss atradās bezsamaņā daudz ilgāk nekā viņa domāja, ari tad, kad likās, ka viņi ir ASV tālajos dienvidos? Acīmredzot -jā!

Bet, ja te ir Peru, kā viņus šurp atveda? Tas nebūs bijis viegli pārvest trīs cilvēkus bezsamaņas stāvoklī.

Pēkšņs atmiņas zibsnis! Skaidrs un ass redzējums, kas līdz šim bijis aizmirsts.

Tajā īsajā brīdī, kad viņai izdevās atbrīvoties un ievainot Sagraizīto… tajos izmisuma mirkļos viņa bija redzējusi divus tukšus zārkus: vienu lielu, otru mazāku. Šis šausmīgais skats lika viņai domāt, ka viņus visus nogalinās.

Un Džesika nodrebēdama saprata, ka viņus acīmredzot šurp atveda zārkos kā miroņus. Šī doma likās tik šausmīga, ka viņa nevarēja, negribēja par to domāt. Viņa sāka domāt par tagadni, kas bija drūma un smeldzīga.

Džesika, Nikijs un Anguss sasietām rokām vēl arvien pa šauru taku gāja uz priekšu tā vijās cauri koku un krūmu biežņai. Daži apbruņoti vīri bija priekšā, citi aiz muguras. Līdzko kāds palēnināja soli, aizmugurē atskanēja kliedziens:

-   jAndale! jApurense![39]

Gūstekņi tika dzīti uz priekšu, bikstot ar automātu stobriem mugurā.

Un te bija karsti, neticami karsti. Viņiem visiem lija sviedri.

Džesika bija ļoti norūpējusies par abiem pārējiem. Viņai pašai ārkārtīgi sāpēja galva, bija slikta dūša un ap viņu lidoja miljoniem kukaiņu, ko viņa nespēja aizgainīt. Cik ilgi tas vilksies? Nikijs teica, ka viņi ejot uz upi. Protams, ka tai jābūt netālu!

Jā, nolēma Džesika Nikija sargam būs bijusi taisnība. Viņi bija Peru. No domas par to, cik tālu viņi ir no mājām un cik niecīgas ir cerības uz izglābšanos, acīs saskrēja asaras.

Zeme zem viņu kājām kļuva mitrāka, tagad iet bija kļuvis daudz grūtāk. Pēkšņi aiz muguras atskanēja kliedziens, kaut kas dobji nobūkšķēja. Pagriezusies viņa redzēja, ka Anguss ir pakritis. Viņš ar seju gulēja dubļos.

Vecais vīrs varonīgi pūlējās piecelties kājās, bet sasieto roku dēļ viņam tas nekādi neizdevās. Apbruņotie vīri aiz muguras smējās. Viens no tiem paspēra soli uz priekšu, lai iesistu Angusam ar šauteni.

-    Nē! Nē! -Džesika sāka kliegt.

Kliedziens uz brīdi viņu apturēja, un Džesika jau bija pieskrējusi pie Angusa un notupusies viņam līdzās. Viņa varēja noturēties taisni, bet ar sasietām rokām nevarēja vecajam vīram palīdzēt piecelties. Vīrs ar šauteni draudīgi panācās uz priekšu, bet, izdzirdis Migela nikno uzbļāvienu, apstājās. Migels nāca šurp no priekšpuses, Sokorro un Baudeljo viņam sekoja.

Pirms kads cits bija paguvis kaut ko bilst, Džesika dreboša balsī teica:

-Jā, mēs esam gūstekņi. Mēs nezinām, kāpēc, bet zinām, ka nevaram izbēgt. Tad kāpēc mums ir sasietas rokas? Mēs pūlamies normāli iet uz priekšu, lai nebūtu jāklūp un jākrīt. Paskatieties, kas tagad notiek! Lūdzu, esiet taču vismaz līdzcietīgi! Es jūs lūdzu, atsieniet mums rokas!

Pirmo reizi šīs operācijas laikā Migelu pārņēma šaubas, īpaši tad, kad Sokorro viņam klusi sacīja:

-Ja kāds no viņiem salauzīs roku vai kāju, vai kā citādi savainosies, var sākties asinssaindēšanās. Un Nueva Esperansā mēs ar to netiksim galā.

Baudeljo, kas stāvēja līdzās, piebilda:

-Viņai taisnība.

Migels, nepacietīgi pamājis ar roku, norēja kaut ko spāniski. Viens no vīriem pienāca klāt, tas pats, kas bija palīdzējis Nikijam mašīnas kravaskastē. No maksts, kas bija piestiprināta viņa jostai, viņš izvilka dunci un pasniedzās aiz Džesikas. Viņa sajuta, ka virve kļūst vaļīga un tad nokrīt. Nikijs bija nākamais. Angusu atbalstīja, lai varētu pārgriezt virvi, un tad Džesika un Nikijs viņu piecēla kājās.

Skaļi noskanēja komanda, un viņi atkal devās uz priekšu.

Šo dažu minūšu laikā, neskatoties uz to, ka bija iedegusies dusmās, Džesika noskaidroja dažas lietas. Pirmām kārtām, viņi dodas uz Nueva Esperansu, lai arī šis nosaukums viņai neko neizteica. Otrām kārtām, vīru, kas bija līdzcietīgi izturējies pret Nikiju, sauca Visente: viņa bija dzirdējusi, ka kāds to uzrunā vārdā. Trešām kārtām, sieviete, kas bija aizbildusi par viņiem labu vārdu Migelam un kas būdā bija Džesikai iesitusi, kaut ko sajēdz medicīnā. Un Sagraizītais arī. Iespējams, ka viens no viņiem ir ārsts, bet varbūt abi divi.

Šīs detaļas viņa paslēpa dziļi zemapziņā: intuīcija teica, ka jebkurš sīkums var noderēt.

Pēc dažām minūtēm, apmetuši līkumu pa taku, viņi ieraudzīja platu upi.

Migels atcerējās laiku, ka tad, kad viņš bija kļuvis par nihilistu, viņš kaut kur bija lasījis šādus vārdus: īstam nihilistam ir jāiznīdē sevī visas cilvēciskās jūtas un jāpanāk savs, iedvešot šausmas tiem, kas atsakās pakļauties un pretojas. Bet arī naids, kas teroristiem deva dzīves jēgu, varēja būt kaitīgs, jo tas aptumšoja saprātu.

Savā terorista karjerā Migels šīs patiesības izmantoja pastāvīgi, pievienojot vēl vienu: rīcība un briesmas palīdz teroristam izdzīvot, tas ir viņa dopings. Bez Šiem diviem stimuliem viņš nespēja dzīvot, tāpat kā narkomāns nespēj izdzīvot bez savām narkotikām.

Un tāpēc viņš ar skumjām domāja par to, kas viņu turpmāk sagaida.

Veselus četrus mēnešus, sākot ar viltotās pases iegūšanu Londonā, lai iekļūtu ASV, viņu visu laiku dzina uz priekšu draudošās briesmas un vitāla nepieciešamība rūpīgi apdomāt katru nākamo soli, pēc tam reibinošā panākumu sajūta, un beigās nepārtrauktā piesardzība, lai spētu izdzīvot.

Bet te, tālajos un klusajos Peru džungļos, briesmu faktiski nebija. Kaut gan pastāvēja iespēja, ka jebkuru brīdi var parādīties valdības karaspēks, atklāt uguni no automātiem un tad uzsākt nopratināšanu, praktiski tas arī bija tas vienīgais risks. Taču Migelam saskaņā ar kontraktu bija jādirn te pussabrukušajā Nueva Esperansas ciematiņā, kur viņi šodien ieradīsies, Dievs vien zina, cik ilgi. Jo tā bija licis «Zaigojošais ceļš» un Medelīnas kartelis. Kāpēc? To Migels nekādi nesaprata.

Viņš arī īsti nezināja, kāpēc šos cilvēkus nolaupīja un kas ar viņiem notiks tālāk. Bet viņš arī skaidri zināja, ka viņi ir stingri jāuzrauga. Varbūt tāpēc viņam te jānīkst, ka viņu «augšā» uzskatīja par uzticamu. Aiz visa tā visdrīzāk slēpjas Abimaels Husmans «Zaigojošā ceļa» dibinātājs, kas sevi uzskatīja par maoistu un Jēzu Kristu. Pēc Migela domām, viņš bija vienkārši trakojošs ārprātīgais. Zināms, ja vien Husmans vēl ir dzīvs. Par viņu baumoja gan šo, gan to arvien no jauna radās dažādas tenkas, bet tām varēja ticēt tikpat maz kā lietus pareģojumiem džungļos.

Migels ienīda džungļus jeb selvu, kā to dēvēja peruāņi. Viņš ienīda šo pūdējošo mitrumu, trūdus un pelējumu… ienīda šo izolētas telpas izjūtu, no kuras nemūžam vairs netikt laukā neizlaidīs ātri augošais, necaurejamais biezoknis… viņš ienīda kukaiņu nepārtraukto sanēšanu, kas alkaini lika vēlēties mirkli klusuma un miera… viņš ienīda pretīgo, klusi slīdošo, glumo čūsku ņudzekli. Un cik milzīgi ir šie džungļi gandrīz divreiz lielāki par Kaliforniju! Tie aizņem trīs piektdaļas Peru teritorijas, lai gan te dzīvo tikai pieci procenti iedzīvotāju.

Peruāņi mēļo, ka ir trīs dažādas Peru: apdzīvotā piekraste ar pludmalēm, pilsētām, veikaliem, kas stiepjas tūkstošiem jūdžu tālu; tad ir dienvidu Andi jeb Kordiljēri, kuru gigantiskās virsotnes var sacensties ar Himalajiem un kur rūpīgi tiek glabātas inku tradīcijas un vēsture; un beidzot džungļi, selva, Amazones baseins -mežonīgi, iezemiešu apdzīvoti plašumi. Ar pirmajām divām Peru vēl varēja samierināties, Migelam tās pat patika. Taču nekas nespēja aizgainīt viņa riebumu pret trešo. Džungļi priekš viņa bija asquerosa[40] .

Viņa domas atkal atgriezās pie «Zaigojošā ceļa», pie ceļa uz revolūciju, ko savos darbos bija aprakstījis tagad mirušais peruāņu marksists un filozofs Hozē Karloss Mariategijs. 1980. gadā Abimaels Husmans viņa mācību pārvērta revolūcijā, iesvētot pats sevi par ceturto pasaules revolūcijas zobenupirms viņa bija trīs: Markss, Ļeņins un Mao Dzeduns. Visus pārējos revolucionārus Husmans uzskatīja par bāliem šarlatāniem, ieskaitot Ļeņina nodibinātās padomju varas pēctečus un Kubas Fidelu Kastro.

«Zaigojošā ceļa» cīnītāji ticēja, ka viņi gāzīs pašreizējo valdību un pārvaldīs visu Peru. Taču tam vajadzīgs laiks. Šīs kustības programma bija paredzēta desmitgadēm, nevis gadiem. Bet «Zaigojošais ceļš» jau tagad bija kļuvis par lielu un spēcīgu organizāciju, tās valdošo virsotņu ietekme bija pieaugusi, un Migels cerēja, ka viņam vēl būs lemts kļūt par apvērsuma aculiecinieku. Bet nejau dirnot šajos nīstamajos džungļos.

Lai nu kā tas arī būtu, pašreizējā momentā Migels gaidīja norādījumus attiecībā uz gūstekņiem acīmredzot instrukcijas pienāks no Ajakučo, no senas pilsētas Andu pakājē, kur «Zaigojošajam ceļam» bija milzīga ietekme. Atklāti sakot, Migelam bija vienalga, no kurienes pavēle pienāks, ka tik ātrāk varētu sākt rīkoties.

Bet tagad tieši priekšā bija Hualagas upe negaidīta gaismas strēle nebeidzamajos džungļos. Migels apstājās, lai to apskatītu.

Tā plūda plata un netīra, tās ūdeņi bija oranžbrūni no sanesām Andu kalnos. Hualaga rāmi plūda liz Maranjonas upi, kas atradās trīssimt jūdžu no Šejienes, bet tā savukārt savienojās ar vareno Amazoni. Pirms daudziem gadsimtiem portugāļu ceļotāji visu Amazones baseinu bija nosaukuši par O Rio Mar upju jūru.

Kad viņi piegāja tuvāk, Migels ieraudzīja divas airu laivas, katru apmēram trīsdesmit piecu pēdu garumā, ar diviem vienādiem piekarināmiem motoriem. Gustavo bruņotās grupas komandieris -, kas bija sagaidījis viņus pie lidmašīnas, uzraudzīja saiņu iekraušanu, ko viņi bija atnesuši. Viņš arī norādīja, kā cilvēkiem izvietoties laivās. Gūstekņiem jābūt pirmajā. Migels atzinīgi novērtēja ari to, ka Gustavo, lai nodrošinātos pret pēkšņu valdības karaspēka parādīšanos, norīkoja divus vīrus sardzē, līdz viņi iekārtojās laivās.

Migelu redzētais apmierināja, un viņš nedomāja iejaukties. Viņš pārņems grupas vadību Nueva Esperansā.

Ieraudzījusi upi, Džesika vēl asāk izjuta atrautību no visas pasaules. Viņai tā šķita kā vientulīga pāreja uz nezināmu pasauli, kam nav nekāda sakara ar to, ko viņa tika atstājusi. Ieroču uzmundrināti, viņi brida līdz ceļiem ūdenī, līdz aizkļuva līdz vienai no laivām. Viņiem pavēlēja apsēsties uz slapjajiem laivas dibena dēļiem, bet tur nevarēja iekārtoties citādi kā tikai atspiežoties pret laivas malu, un tā nevarēja ilgi nosēdēt.

Pēkšņi Džesika pamanīja, ka Nikijs kļuvis bāls un sāk raustīties vemšanas lēkmē. Un, lai arī viņš izvēma tikai gļotu pikuci, viņa krūtis strauji cilājās. Džesika pievirzījās viņam klāt un apskāva, izmisīgi ar acīm meklēdama palīdzību.

Pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija Sagraizītais: viņš brida šurp no krasta, un tieši tagad bija pienācis pie viņu laivas. Džesika pat nepaguva pavērt muti, kad pienāca sieviete tā pati, ar kuru Džesika jau vairākkārt bija saķērusies, -un Sagraizītais pavēlēja:

-Iedod viņiem vēl ūdeni. Vispirms zeņķim.

Sokorro piepildīja skārda krūzīti ar ūdeni un pasniedza Nikolasam, kas kāri dzēra. Spazmas pamazām norima. Tad viņš klusi teica:

-Esmu izsalcis.

-Mums nav ēdamā, Baudeljo sacīja. -Tev jāpaciešas…

-Te taču jābūt kaut kam ēdamam, -Džesika iejaucās.

Sagraizītais neko neatbildēja, bet tonis, kādā viņš izteica pavēli par ūdeni, lika daudz ko noprast, un Džesika pārmetošā balsī teica:

-Jūs esat ārsts!

Tā nav jūsu darīšana.

-Turklāt vēl amerikānis, -Anguss piemetināja. Paklausies, kā viņš runā. Šķita, ka ūdens malks ir atgriezis Angusam dzīvību, un viņš pagriezās pret Baudeljo. -Tā ir, vai ne, pretīgais draņķi? Vai tev kādreiz ir kauns par to, ko dari?

Baudeljo klusēdams novērsās un ierāpās otrā laivā.

-Nu, lūdzu, man gribas ēst, -Nikijs atkal atgādināja. Viņš pagriezās pret Džesiku. -Mamm, man bail.

Džesika piekļāva viņu sev klāt un atzinās:

-Man arī, mīļum.

Šķita, ka Sokorro, kas šo sarunu dzirdēja, sāk šaubīties. Tad viņa atvēra savu plecu somu un izvilka lielu Kedberija šokolādes tāfeli. Klusēdama viņa noplēsa ietinamo papīru un nolauza sešus kvadrātiņus; katram gūsteknim viņa iedeva divus, Angusam pēdējam. Bet viņš sāka purināt galvu:

-Manu daļu atdodiet zēnam.

Šķita, ka tas ir Sokorro aizvainojis, viņa nicinoši saviebās, bet pēc tam pēkšņi visu tāfeli iemeta laivā Džesikai pie kājām. Tad viņa aizsteidzās prom no iekāpa otrajā laivā.

Daži vīri no bruņotās grupas, kas kopā ar viņiem brauca smagajā mašīnā un pēc tam pavadīja viņus līdz upei, arī iekāpa viņu laivā. Abas laivas atīrās no krasta. Džesika pamanīja, ka cilvēki, kas viņus sagaidīja pie upes, arī ir apbruņoti. Pat abiem stūresvīriem, kas sēdēja pie piekarināmajiem motoriem, uz ceļiem bija automāti šaušanas gatavībā. Iespēju bēgšanai, pat ja zinātu, uz kurieni bēgt, nebija nekādu.

Kad abas laivas devās augšup pa upi pret straumi, Sokorro dusmojās uz sevi par to, ko bija izdarījusi. Viņa cerēja, ka to neviens nebija redzējis, jo dot gūstekņiem labu šokolādi, ko Peru bija grūti dabūt, bija vājuma pazīme, stulba žēlsirdība, sentimentalitāte tā nebija revolucionāres cienīga rīcība.

Lieta tāda, ka palaikam viņa manīja sevī gribasspēka trūkumu, kas bija mūžīgā kara grūtību psiholoģiskās sekas.

Nebija pagājusi ne nedēļa, kopš Sokorro sev pārmeta pārāk lielu lojalitāti. Tas notika nolaupīšanas vakarā, kad Slouna sieviete, puika un vecis bezsamaņā gulēja Hakensakas mājas otrā stāva istabā. Tobrīd Sokorro ļoti centās gūstekņus -šīs bagāto buržuju padibenes, kā viņa tos klusībā dēvēja, ienīst. Bet naidu vajadzēja pietēlot gan toreiz, gan, nelaimīgā kārtā, arī tagad.

Šorīt būdā, kad Slouna sieviete neievēroja Migela pavēli klusēt, Sokorro viņai tīšām iesita tā, ka sieviete apgāzās. Viņai likās, ka Migels skatās, un viņa tādējādi centās izrādīt bandai savu atbalstu. Bet pēc brīža viņa izjuta kaunu par to, ko bija izdarījusi. Kaunu! Viņa tā nedrīkst justies.

Sokorro sev stingri pavēlēja uz visiem laikiem izmest no galvas atmiņas par to, kas viņai Amerikā, kur viņa bija nodzīvojusi trīs gadus, bija paticis. Nē, tas ir nepareizi to, kas viņai maldīgi likās labs. Viņai Amerika jāienīst, jāienīst, jāienīst! Un šie gūstekņi arī.

Upes rāmais plūdums un neapdzīvotie, bieziem krūmiem noaugušie krasti ieaijāja Sokorro -viņa piemiga. Pēc apmēram trīs stundu brauciena laiva palēnināja gaitu un iegriezās kādā mazākā Hualagas pietekā. Jo tālāk viņi pa to peldēja, jo kraujāki kļuva upes krasti. Sokorro saprata, ka viņi tuvojas Nueva Esperansai, bet tur, tā viņa sev nosolījās, viņa atgūs spēkus un savu revolucionāro dedzīgumu.

Baudeljo, kas nenolaida acu no pirmās laivas, kas traucās uz priekšu pa Hualagas pieteku, priecājās, ka ceļojums tuvojas savam galamērķim. Arī viņa līdzdalībai šajā nolaupīšanas lietā drīz būs pienācis gals, un viņš cerēja drīzumā nonākt Limā. Kad gūstekņi tiks nogādāti Nueva Esperansā sveiki un veseli, nolaupītāji bija solījuši viņu atlaist.

Nu ko, viņi bija sveiki un veseli pat šajā šausmīgajā mitrumā un svelmē.

It kā apstiprinot viņa domas par šejienes draņķīgo klimatu, debesis virs galvas pēkšņi satumsa, kļuva drūmi pelēkas, un viņiem pāri gāzās lietus šaltis. Priekšā jau bija redzams mols un pie tā pietauvotās laivas, bet līdz tam bija jābrauc vēl vairākas minūtes, un gan sargi, gan gūstekņi dabūja sēdēt lietū un samirka gluži slapji.

Baudeljo par šo lietu bija nospļauties, tāpat kā gandrīz par visu pārējo, piemēram, par vecā gūstekņa lamāšanos vai Slouna sievietes uzbrukumu. Viņš jau sen vairs ne par ko nesatraucās, viss cilvēcīgais viņā bija izzudis pirms daudziem gadiem.

Vienīgais, ko viņam īstenībā kārojās, bija iedzert, tā dūšīgi iedzert, pareizāk pēc iespējas ātrāk piedzerties. Viņš vēl arvien lietoja antabusa tabletes, jo Migels to viņam lika darīt ik dienas savā klātbūtnē. Bet to Baudeljo gatavojās pārtraukt tajā dienā, kad viņš un Migels šķirsies. To dienu viņš ļoti gaidīja.

Bez tam Baudeljo vēl gribēja savu sievieti Limā. Viņš zināja, ka viņa ir slampa, bijusī prostitūta un alkoholiķe kā viņš pats. Bet viņa saārdītajā dzīvē viņa šim bijušajam ārstam nozīmēja visu, un viņš pēc tās ilgojās. Nespēdams tikt galā ar vientulības ilgām, viņš pirms nedēļas viņai bija slepus piezvanījis no mobilā telefona Hakensakā. Tādējādi viņš bija pārkāpis Migela pavēli, tādēļ pēc tam ļoti nervozēja no domas, ka Migels to varētu uzzināt, viņam kļuva aukstas kājas.

Ak Kungs, kā gribas iedzert!

Šokolāde nekādā ziņā neaizstāja kārtīgu maltīti, bet izsalkums uz laiku bija pierimis.

Džesika nevēlējās velti lauzīt galvu, lai saprastu, kāpēc šī sieviete ar nīgro seju pēkšņi bija viņiem atvēlējusi šokolādes tāfeli. Viņa vienkārši paturēja prātā, ka šī īgņa ir neaprēķināma. Lai sargi neredzētu, Džesika šokolādi paslēpa kleitas kabatā. Lielāko daļu viņa atdeva Nikijam, mazliet apēda pati un piespieda arī Angusu apēst dažus gabaliņus. Viņa klusā balsī izskaidroja, ka viņam jātaupa spēki, kas pēc grūtā pārgājiena un vairāku stundu neērtās sēdēšanas laivā sāka zust.

Pēkšņi Džesika arī atskārta, kā var izskaitļot, cik ilgi viņi turēti bezsamaņā. Ilgajā braucienā viņa pirmo reizi nopētīja Angusu un atklāja, ka viņa bārdas rugāji ir izauguši pārsteidzoši lieli. Kad viņa uz to norādīja, Anguss aptaustīja zodu un teica, ka tā nav dzīta vismaz piecas dienas.

Lai arī tam varbūt vairs nebija nekādas nozīmes, bet Džesika apņēmās nepagurt, lai varētu pa kripatiņai savākt un apkopot visu viņai zināmo informāciju.

Pašreiz te nebija daudz ko redzēt, jo džungļi abos krastos bija ļoti biezi un upe meta līkumus, gandrīz nemaz neplūzdama taisni. Vairākas reizes tālumā parādījās kanoe laivas, bet tās nepietuvojās.

Visu ceļu Džesiku mocīja mežonīga nieze. Pamodusies no bezsamaņas, viņa juta, ka pa viņu lodā kukaiņi. Izrādījās, ka tās ir blusas, kuras viņu bija apsēdušas būdā. Bet viņa no tām nevarēja tikt vaļā neizģērbjoties. Viņa cerēja, ka galapunktā būs pietiekami daudz ūdens, lai varētu no tām atmazgāties.

Tāpat kā visi citi, arī Džesika, Nikijs un Anguss bija izmirkuši līdz ādai. Kad viņi piestāja pie mola, lietus norima tikpat pēkšņi, kā bija sācies. Visiem trim gūstekņiem dūša galīgi saplaka, ieraugot šo atbaidošo vietu, kur viņi bija atvesti.

Dubļainās takas galā, kas veda no upes, stāvēja kāds ducis pussabrukušu ēku; daudzas no tām nebija nekas vairāk kā no kastēm, sarūsējuša deformēta skārda loksnēm un bambusa niedrēm uzmeistarotas būdeles. Vairumam būdu nebija pat logu, toties divām bija piebūves. Niedru jumti bija cauri, jau sen bija laiks tos salabot. Viss bija piedrazots ar tukšām bundžām un citiem mēsliem. Savā vaļā klenderēja dažas kārnas vistas. Maitasputni plosīja beigtu suni.

Kas viņus turpmāk sagaida? Atbildi viņi uzzināja, kad pavērās ceļš uz ciemu, ari dubļains. Tūliņ aiz mājām slējās džungļu siena, un ceļš, kas veda kalnā, pazuda.

Vēlāk Džesika un pārējie uzzināja, ka Nueva Esperansa ir zvejnieku ciemats, ko «Zaigojošais ceļš» reizēm izmantoja par bāzi slepenu operāciju veikšanai.

jVajanse a tierra! iMuevanse! jApurense![41], gustavo kliedza, mājot, lai gūstekņi kāpj ārā no laivas.

Nomākti un nobijušies no tā, kas tagad notiks, Džesika un abi pārējie paklausīja.

Tas, kas notika pēc brīža, bija daudz ļaunāk, nekā viņi spēja iedomāties.

Konvoja pavadībā tie bija Gustavo un četri citi vīri viņi devās augšup pa dubļaino taku. Tad viņus iestūma šķūnī kraujas malā. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņu acis pierada pie puskrēslas, kas valdīja būdā. Un tad Džesika šausmās iekliedzās:

-Ak Dievs, nē! Jūs nedrīkstat mūs te ieslēgt! Tikai ne būrī, mēs taču neesam dzīvnieki! Lūdzu! Lūdzu, nevajag!

Pie pretējās sienas viņa ieraudzīja trīs kameras, katra bija apmēram astoņas kvadrātpēdas liela.Tievas, bet izturīgas bambusniedres aizstāja restes. Nožogojumi kameru starpā bija aplikti ar drāšu tiklu, lai liegtu gūstekņiem jebkādus kontaktus un iespēju kaut ko padot uz blakus kameru.

Katrai kamerai bija durvis ar dzelzs stieni un smagu piekaramu atslēgu.

Katrā kamerā bija zema koka nāra ar plānu, netīru matraci, un blakus cinka spainis acīmredzot domāts personisko vajadzību nokārtošanai. Būdā pretīgi smirdēja.

Džesika lūdzās un protestēja, bet Gustavo viņu sagrāba aiz pleciem. Kaut gan viņa sparīgi pretojās, viņš viņu turēja kā spīlēs. Pagrūdis viņu uz priekšu, viņš teica:

-jVete para adentro! Un lauzītā angļu valodā pārtulkoja: -Iet tur iekšā!

«Tur» nozīmēja vistālāko kameru no ieejas durvīm. Ar spēcīgu grūdienu Gustavo iegrūda Džesiku būrī. Atsitusies pret pretējo sienu, viņa dzirdēja noskrapstam atslēgu. Vēl viņa dzirdēja, ka ārpusē ari Anguss stīvējas un cīnās pretī, bet viņš ātri tika «nomierināts» un iegrūsts nākamajā būrī. Blakus kamerā raudāja Nikijs.

Pār viņas vaigiem ritēja niknuma, zudušo cerību un izmisuma asaras.

8

Nu jau bija pagājusi pusotra nedēļa, kopš sešdesmit jauni cilvēki, ko bija nolīgusi CBA, pētīja apkaimes laikrakstu sludinājumus, lai atrastu Slouna ģimenes nolaupītāju slēptuvi. Taču līdz šim neko atrast nebija izdevies un vispār pagaidām nebija nekādu jaunumu.

FIB klusēja, nevēlēdamies atzīt, ka viņi ir nonākuši strupceļā. Klīda runas, ka tagad šajā lietā ir iesaistījusies CIP, bet oficiāls paziņojums netika iesniegts.

Šķita, ka visi gaida, kad uzradīsies nolaupītāji un paziņos savas prasības. Taču līdz šim arī no viņiem nebija ne ziņas, ne miņas.

Masu saziņas līdzekļos nolaupīšanai vēl arvien tika ierādīta liela vieta, taču TV ziņās tas vairs nebija dienas jaunums numur viens, bet laikrakstos šī ziņa jau bija pārvietota uz kādu sleju atvērumā, nevis pirmajā lappusē.

Bet, par spīti tam, ka lasītāji un klausītāji sāka zaudēt interesi par šo nolaupīšanu, netrūka arī minējumu tieši no žurnālistu puses. Viņi uzskatīja, ka nolaupītie ir aizvesti prom no Amerikas; par reālāko viņu atrašanās vietu tika uzskatīti Tuvie Austrumi.

Tikai CBA Ziņām bija zināms kaut kas īpašs. Tā kā darba grupa bija uzzinājusi, ka Ulisess Rodrigess ir bijis nolaupītāju bandas loceklis, varbūt pat vadonis, viņi zināja, ka īpaša uzmanība jāpievērš Latīņamerikai. Diemžēl viņi nezināja, uz kuru valsti konkrēti viņiem jāvērš savi skati.

Visiem par lielu pārsteigumu, atklājums par Rodrigesu vēl arvien bija CBA ziņu īpašumā. Darba grupa jau bija sagatavojusies uz to, ka citi raidtīkli un laikraksti to būs noskaidrojuši un izziņos. Lai gan tas varēja notikt jebkuru brīdi, līdz šim atklātībā nekas nebija parādījies. CBA bija mazliet nobažījusies arī par to, ka Ziņu nodaļa atsakās šo informāciju nodot FIB rīcībā.

Taču, atšķirībā no citām TV studijām, CBA joprojām neatlaidīgi savos raidījumos ziņoja par nolaupīšanu, likdama lietā paņēmienu, ko reiz bija izmantojusi konkurējošā TV sabiedrība CBS. No 1979. gada līdz 1981. gadam, kad bija izveidojusies kritiska situācija ar gūstekņiem Irānā, Volters Kronkaits, kas tolaik bija CBS Vakara ziņu galvenais diktors, katru pārraidi beidza ar šādiem vārdiem: «Šodien (datums) ir jau tāda un tāda diena, kopš Irānā atrodas amerikāņu ķīlnieki.» (Dienu skaits beigās sasniedza 444.)

Bārbara Matusova televīzijas vēsturniece un sirdsapziņa -savā grāmatā «Vakara zvaigznes» rakstīja, ka Kronkaits izlēma, ka «ķīlnieki ir tik nozīmīgi, ka nacionālās attieksmes prožektors nav novirzāms no tiem nevienu dienu, un ari naktī ne».

Tādā pašā veidā tagad katru savu pārraidi uzsāka Harijs Fārtridžs, kas vēl arvien bija otrais diktors. Viņš raidījumu sāka ar vārdiem: «Šodien ir pagājušas jau tik un tik dienas kopš mūsu TV diktora Kroforda Slouna sievas, dēla un tēva nolaupīšanas.» Un tikai tad sekoja ziņas.

Katrā CBA Vakara ziņu pārraidē tika pieminēta Slouna ģimenes nolaupīšana kaut vai tikai tāpēc, lai vienkārši pavēstītu, ka diemžēl nekā jauna šajā sakarībā nav. Tāda bija stratēģija, ko atzina par pareizu arī Less Čipingeims un Čaks Insens.

Taču trešdienas rītā, kad laikrakstu izpētes grupa jau strādāja desmito dienu, atgadījās kaut kas tāds, kas sapurināja CBA Ziņu nodaļu. Bezdarbības periods, kas bija nomācis visus darba grupas locekļus, bija beidzies.

Harijs Pārtridžs sēdēja pie galda savā kabinetā, kad durvīs parādījās Tedijs Kūpers un cieši aiz viņa Džonatans Manijs melnais jauneklis, kas pirmajā dienā bija atstājis tik labu iespaidu.

-Harij, šķiet, ka mēs esam kaut ko uzrakuši.

Pārtridžs pamāja, lai viņi nāk iekšā.

Džonatans tev visu izstāstīs, Kūpers pamāja Mānijām. Stāsti!

-    Vakar, mister Pārtridž, es biju kāda vietējā laikraksta redakcijā Astorijā, -Manijs sāka. Tas ir Kvīnsā, netālu, no Džeksonheitas. Izdarīju visu, kas no manis tika prasīts, bet neko neatklāju. Ejot prom, es ieraudzīju durvis ar uzrakstu: «Spāņu nedēļas laikraksts Semana». Sarakstā tas nebija minēts, bet es tomēr gāju iekšā.

-   Vai jūs runājat spāniski?

Manijs pamāja.

-Diezgan ciešami. Es palūdzu atļauju pārlūkot viņu laikrakstus tajos datumos, kas mūs interesē, un man atļāva. Kārtējo reizi neko neatradis, es grasījos iet prom, bet tad viņi man iedeva šī laikraksta pēdējo numuru. Es to paņēmu līdzi un vakar vakarā izpētīju.

-Un šorīt viņš to atnesa man, -Kūpers iestarpināja. Viņš sadabūja mazformāta laikrakstu un izklāja to uz galda Pārtridžam priekšā. -Te ir tas interesantais rakstiņš, bet te -Džonatana veiktais tulkojums.

Pārtridžs palūkojās uz laikrakstu, tad izlasīja tulkojumu, kas bija uzdrukāts ar rakstāmmašīnu un aizņēma tikai vienu lappusīti.

Sveiki! Vai jūs varat iedomāties, ka kāds pērk zārkus tāpat, kā jūs un es sieru vietējā pārtikas veikalā? Taču gadās arī tā pajautājiet Alberto Godojam no «Godoja apbedīšanas biroja».

Kāds puisis esot ienācis no ielas un vienkārši nopircis divus zārkus tieši no letes vienu standarta, bet otru bērnu. Viņš, tā teikt, vēloties tos uzdāvināt savai māmiņai un tētukam. Mazāko zārciņu māmiņai, bet lielāko tētūkām. Smalks mājiens večukiem, vai ne? Māmiņ un tētuk.jūs šaisaulē kavējaties pārlieku ilgi, laiks prasties.

Bet uzgaidiet, tas vēl nav viss. Pagājušonedēļ, sešas nedēļas pēc pirmā pirkuma izdarīšanas šis puisis atkal ir klāt: viņam esot vajadzīgs vēl viens standarta izmēru zārks. Un viņš samaksājis skaidrā naudā, tāpat kā par abiem iepriekšējiem. Viņš neesot paskaidrojis, kam paredzēts šis zārks. Iespējams, ka sieva viņam uzlikusi ragus.

Bet Alberto Godojam par to nospļauties. Viņš ir jūsu rīcībā un labprāt pārdotu vēl kādu zārku.

Ir vēl kas, Harij, Kūpers teica. Mēs nupat piezvanījām uz avīzes Semana redakciju. Runāja Džonatans, un mums paveicās. Šī rakstiņa autors bija uz vietas.

-Viņš man teica, Manijs piebilda, ka uzrakstījis šo atgādni nedēļu pirms pagājušās piektdienas. Tieši tad viņš bārā bija saticis Godoju, kas tajā dienā bija pārdevis trešo zārku.

-Un tas ir, Kūpers piemetināja, uzreiz nākamajā dienā pēc nolaupīšanas.

-Pagaidiet, Pārtridžs palūdza. Ļaujiet man padomāt. Kūpers un Manijs apklusa. Pārtridžs domāja. «Saglabā aukstasinību,» viņš sev teica, «nekrīti eiforijā.» Bet viss sakrita: divi pirmie zārki bija nopirkti sešas nedēļas pirms nolaupīšanas, neilgi pēc tam, kad sākās Slounu

novērošana. Un viņi ir iekļāvušies trīs mēnešu laika robežās, kā jau darba grupa bija prognozējusi. Turklāt vēl šo abu zārku izmēri: viens standarta, otrs mazs, kas it kā paredzēts pircēja mātei, bet tas tikpat labi var noderēt vienpadsmitgadīgam zēnam.

Nākamais, trešais zārks kā teikts laikrakstā bija standartizmēru. Vispārzināms fakts: Kroforda tēvs, vecais virs Anguss, Slounu mājā bija ieradies bez iepriekšējas pabrldināšanas; viņš vienīgi iepriekšējā vakarā bija piezvanījis pa telefonu. Tātad, ja jau Slouni viņu negaidīja, tad nolaupītāji ne tik. Taču viņi Angusu nolaupīja kopā ar Džesiku un Nikiju. Nu viņiem divu gūstekņu vietā bija trīs.

Jautājumi: vai tiešām nolaupītājiem jau bija sagatavoti divi zārki? Vai vecā kunga dēļ viņi bija spiesti iegādāties trešo? Vai tāpēc viņi nākamajā dienā pēc nolaupīšanas devās uz Godoja apbedīšanas biroju?

Vai tiešām viss ir neticama sagadīšanās? Pilnīgi iespējams. Bet iespējams arī, ka ne.

Pārtridžs palūkojās uz abiem jaunekļiem, kas stāvēja viņa priekšā un ar lielu interesi gaidīja, ko viņš teiks.

-   Man šķiet, ka mēs esam atraduši, kā misis Slounu un pārējos izveda no Amerikas.

-Zārkos? Vai viņi tos nogalinājuši?

Kūpers papurināja galvu.

-Viņi tika sazāļoti. Tādi gadījumi ir jau bijuši.

-Ko mēs tagad pasāksim, mister Pārtridž? Manijs jautāja.

-   Pēc iespējas ātrāk jāsatiekas ar šo zārku tirgotāju… Pārtridžs paraudzījās iztulkotajā rakstiņā, kur bija norādīta arī apbedīšanas biroja adrese. …Godoju. To es izdarīšu pats.

-Es gribētu braukt jums līdzi.

-Harij, manuprāt, viņš to ir pelnījis, Kūpers aizbilda labu vārdu.

-Man arī tā šķiet, -Pārtridžs uzsmaidīja Mānijām. Labi nostrādāts, Džonatan.

Jaunais meklētājs atplauka smaidā.

Pārtridžs nolēma, ka viņi nekavējoties brauks turp, tikai jāpaķer līdzi operators. Pārtridžs pagriezās pret Kūperu:

-Mins van Kāns, man šķiet, ir apspriežu telpā. Lai viņš paķer savus rīkus un brauc lejā.

Līdzko Kūpers bija prom, Pārtridžs nocēla klausuli un izsauca dienesta mašīnu.

Steidzoties cauri galvenajai ziņu telpai, Pārtridžs un Manijs uzskrēja virsū Donam Keteringam, CBA biznesa ziņu korespondentam. Keterings bija pirmais, kas nolaupīšanas dienā šo faktu paziņoja visai Amerikai.

Tagad viņš jautāja:

-Vai ir kas jauns, Harij?

Keterings bija ģērbies elegantā brūnā uzvalkā, viņa ūsiņas bija glīti apcirptas. Keterings, kā jau allaž, izskatījās pēc veiksmīga darījumu cilvēka.

Pārtridžs jau grasījās garāmejot kaut ko izvairīgi izmest, bet tad viņš apstājās. Viņš Keteringu cienīja ne tikai kā speciālistu, bet arī kā pirmklasīgu reportieri. Keterings šajā gadījumā ar savu lielo pieredzi daudz ātrāk tiktu pie skaidrības nekā Pārtridžs.

-Kaut kas ir uzpeldējis, Don. Vai tu pašreiz esi aizņemts?

-Ne pārāk. Volstrītā šorīt kluss. Vai ir vajadzīga mana palīdzība?

-Varbūt. Brauc mums līdzi! Es pa ceļam pastāstīšu.

-Es tikai pabrīdināšu kādu Pakavā, un Keterings nocēla telefonklausuli uz tuvākā galda. Es jūs panākšu.

Pārtridžs, Manijs un Mins Van Kāns iznāca uz ielas; nākamajā mirklī pie CBA ēkas galvenās ieejas piebrauca dienesta mašīna daudzvietīgs džīps. Mins ar savām kamerām, Mānijām piepalīdzot, ietrausās aizmugures sēdeklī. Vēl pēc mirkļa džīpā ielēca Dons Keterings.

Uz Kvīnsu, Pārtridžs teica šoferim. Viņam rokā bija avīze Semana un Manija tulkojums ar Godoja apbedīšanas biroja adresi.

Ātri apgriezušies, mašīna devās uz austrumiem, uz Kvīnsboro tiltu. ✓

-Don, Pārtridžs teica, pagriezdamies pret Keteringu, -lūk, ko mēs esam noskaidrojuši un, lūk, ko mums tagad vajadzēs noskaidrot…

Pēc divdesmit minūtēm Pārtridžs, Dons Keterings un Manijs iegāja Godoja ar krāmiem piekrautajā un piesmēķētajā kabinetā. Viņu priekšā aiz rakstāmgalda sēdēja duclgais, plikpaurainais apbedīšanas biroja īpašnieks. Trio vienkārši devās iekšā, neņemot vērā sekretāres kareivīgo uzstājību.

Paklausot Pārtridža pavēlei, Mins van Kāns palika ārā, džīpā. Ja kaut ko vajadzēs uzfilmēt, viņu pasauks vēlāk. Pašlaik Van Kāns pa džīpa logu neuzkrītoši filmēja Godoja apbedīšanas biroja ēku.

Zārcinieks, kā parasti, neizņemdams no mutes cigareti, ar aizdomām nopētīja savus apmeklētājus. Viņi, savukārt, jau bija paguvuši ievērot nolaisto istabu, uzburbušo Godoja ģīmi, kas liecināja par nebeidzamu plostu, un ēdiena traipus uz viņa melnās žaketes un pelēksvītru biksēm. Šis iestādījums nu nekādi neatbilda augstas klases apbedīšanas biroja statusam, acīmredzot tam nebija ari diez cik laba reputācija.

-Mister Godoj, Pārtridžs sacīja, kā jau es tiku teicis jūsu sekretārei priekšistabā, mēs esam no CBA Vakara ziņām.

Godoja sejā pavīdēja ziņkāre.

-Vai tik tas nebijāt jūs, ko es redzēju televizorā? Jūs vadījāt raidījumu no Baltā nama, vai ne?

-Tas bija Džons Kočrens, mūs dažkārt jauc. Viņš strādā NBC. Mans vārds ir Harijs Pārtridžs.

Godojs ar plaukstu uzsita sev pa celi:

-Tad jūs esat tas, kas visu laiku kladzina par nolaupīšanu?

-Jā. Un tas ir viens no iemesliem, kāpēc mēs esam te. Atļausiet apsēsties?

Godojs norādīja uz krēsliem. Pārtridžs un abi pārējie apsēdās viņam pretī.

Atlocījis Semana, Pārtridžs jautāja:

-Vai jūs šo rakstu esat redzējis?

Godojs nobālēja: Tas nolādētais okšķeris, iznirelis, kuņas dēls! Viņam nebija tiesību publicēt to, ko viņš noklausījās! Tas nebija domāts viņa ausīm!

-Tātad jūs esat redzējis šo avīzi un zināt, par ko ir runa?

Protams. Nu un kas par to?

-   Mēs būtu jums ļoti pateicīgi, mister Godoj, ja jūs atbildētu uz dažiem mūsu jautājumiem. Pirmām kārtām, kā sauc to vīrieti, kas nopirka zārkus? Kā viņš izskatījās? Vai jūs varētu viņu aprakstīt?

Zārcinieks sāka purināt galvu.

-Nav ko jaukties manās darīšanās!

-   Saprotiet, tas ir ļoti svarīgi, -Pārtridžs tīšām runāja mierīgā, draudzīgā balsī. Nav izslēgts, ka tam ir kāds sakars ar to, ko jūs tikko minējāt ar Slouna ģimenes nolaupīšanu.

-     Neredzu nekāda sakara, Godojs spītīgi paziņoja. Vārdu sakot, šis ir mans privāts pasākums, un man jums nekas nav jāstāsta. Tādēļ, ja jums nav iebildumu, lieciet mani mierā man jāķeras pie darba.

Bet tad sarunā iesaistījās Dons Keterings, kas līdz šim bija klusējis:

-   Un kā tad paliek ar cenu, ko jūs par šiem zārkiem pieprasījāt, Godoj? Vai jūs nevēlētos nosaukt summu?

Zārcinieks piesarka.

-Cik reižu man būs jāatkārto viens un tas pats? Lieciet mani mierā, kā es jūs lieku!

-Labi, tā mēs arī darīsim, sacīja Keterings. Mēs tūdaļ sāksim kārtot savas lietas, dosimies tieši uz Nu Jor kas pilsētas nodokļu pārvaldi. Kaut ari te ir teikts, viņš norādīja uz laikrakstu, ka pircējs par visiem trim zārkiem samaksājis skaidrā naudā, esmu pārliecināts, ka jūs par to esat ziņojis nodokļu pārvaldei un iemaksājis arī attiecīgu nodokli; tur visam jābūt piereģistrētam, arī pircēja vārdam. Keterings pagriezās pret Pārtridžu. Harij, kāpēc gan mums tincināt šo nelaipno īgņu? Dosimies tūdaļ pie nodokļu inspektora!

Godojs nobālēja un tad sāka minstināties:

-Ei, nestrebiet karstu! Uzgaidiet brītiņu!

-Jā, kas par lietu? -Keterings ar nevainīgu sejas izteiksmi jautāja.

-    Varbūt es…

-   Varbūt jūs nemaz neesat samaksājis nodokli par pirkumu un vispār neesat to pieteicis; es varu saderēt, ka visu apaļo summiņu esat iebāzis savā kabatā, Keterings viņu strikti pārtrauca. Un piemetināja:

-   Uzklausiet mani uzmanīgi, Godoj. Tādai televīzijas studijai kā mūsējā ir milzīgi lielas iespējas. Ja būs vajadzīgs, mēs tās liksim lietā, vēl jo vairāk tādēļ, ka mēs pašreiz aizstāvam viena mūsu līdzstrādnieka intereses. Mums vajadzīgas atbildes uz mūsu jautājumiem, un nekavējoties. Ja jūs mums palīdzēsiet, mēs parādā nepaliksim -mēs nevilksim dienasgaismā to, kas uz mums neattiecas, konkrēti nenomaksātos nodokļus… -Keteringa balss kļuva arvien asāka. Tas vairs nebija laipnīgais TV korespondents, kas bija pārliecies pāri Godoja rakstāmgaldam un izvirda šos vārdus. Šādā lomā Pārtridžs Keteringu vēl nebija redzējis, viņš ar interesi skatījās, kas notiks tālāk.

… bet, ja jūs pret mums nebūsiet atklāts, mēs šodien pat atsauksim šurp FIB, pilsētas policijas, nodokļu un finansu pārvaldes pārstāvjus. Tādēļ izvēlieties, ar ko runāt -ar viņiem vai ar mums.

Godojs nolaizīja lūpas.

-Es, puiši, atbildēšu uz jūsu jautājumiem, viņa balsī bija jūtams satraukums.

Keterings pamāja un pagriezās pret Pārtridžu:

-Tagad tava kārta, Harij.

-Mister Godoj, Pārtridžs pievērsās zārciniekam, kā sauc to cilvēku, kas nopirka zārkus?

-Viņš stādījās priekšā kā Novāks, bet es viņam nenoticēju.

-   Un, šķiet, esat pareizi darījis. Vai jūs par viņu vēl kaut ko zināt?

-Nē.

Pārtridžs iebāza roku kabatā.

-Es gribu jums parādīt kādu attēlu. Vienkārši pasakiet, ko jūs par to domājat.

Un viņš pasniedza Godojam divdesmit gadus veco Ulisesa Rodrigesa ogles zīmējuma fotokopiju.

-Tas ir viņš. Novāks. Tagad gan viņš izskatās vecāks nekā attēlā…

-Jā, mēs zinām. Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts?

-Pilnīgi. Es viņu divreiz redzēju. Sēdēja jūsu krēslā.

Pirmo reizi vairāku dienu laikā, kopš Šie notikumi sāka risināties, Pārtridžs juta gandarījumu. Darba grupa atkal bija uzdevuma augstumos. Saikne starp nolaupīšanu un zārkiem bija acīm redzama. Paskatījies uz Keteringu un Māniju, viņš saprata, ka arī viņi ir tādās pašās domās.

-Atstāstiet jūsu sarunu ar Novaku, Pārtridžs teica Alberto Godojam. No paša sākuma.

Pārtridžs no šī stāstījuma un ar jautājumu palīdzību izvilka tik daudz, cik vien varēja, bet tas nebija pārāk daudz. Viņam kļuva skaidrs, ka Ulisess Rodrigess bija uzmanījies, lai neatstātu pēdas.

-Vai tev ir vēl kas jautājams, Don? Pārtridžs vaicāja Keteringam.

-   Kāds pārītis jautājumu vēl būs gan.

Un Keterings pagriezās pret Godoju:

-Es vēlos aprunāties par to naudu, ko Novāks jums samaksāja. Ja nemaldos, jūs teicāt, ka kopējā summa bijusi gandrīz desmit tūkstoši dolāru, turklāt galvenām kārtām simtdolāru banknotēs. Tā bija?

-Tā bija.

-    Vai tajās banknotēs nebija nekā specifiska?

Godojs papurināja galvu.

-Kas tad naudā var būt specifisks? Nauda kā jau nauda.

-   Vai banknotes bija jaunas?

Godojs mirkli apdomājās.

-Varbūt kādas pāris, bet kopumā ne.

-    Un kur tā nauda ir pašreiz?

-Izkusa tās vairs nav. Es liku to lietā. Esmu to iztērējis, jo man bija jānomaksā rēķini. Godojs paraustīja plecus. -Jūs jau paši zināt, kā nauda mēdz izkust.

Džonatans Manijs visu sarunas laiku nenovērsdamies vēroja apbedīšanas biroja īpašnieku. Katrreiz, kad runa bija par naudu, Godojs izrādīja nervozitāti. Un arī tagad notika tas pats. Džonatans izņēma piezīmju grāmatiņu, izplēsa lapu, kaut ko uzrakstīja un padeva Keteringam. Zīmītē bija rakstīts: Viņš melo. Daļa naudas vēl arvien ir viņa rīcībā. Viņš baidās atzīties, jo ir satraucies par nodokļiem.

Keterings izlasīja zīmīti, pamāja un atdeva to atpakaļ. Viņš piecēlās, it kā gatavotos promiešanai, bet tad viltīgi Godojam pajautāja:

-   Vairs jums nekas nenāk prātā? Varbūt jums ir vēl kāda vērtīga informācija, ko jūs vēlētos mums darīt zināmu? To pateicis, Keterings devās uz izeju.

Godojs atviegloti uzelpoja, pārliecināts, ka nu beidzot viss ir kārtībā: viņš nemaz neslēpa to, ka pēc iespējas ātrāk grib pielikt punktu šai nepatīkamajai sarunai, tādēļ atteica: Nekādas citas informācijas man nav.

Keterings strauji pagriezās uz papēžiem. Ar pāršķiebtu un naidā piesarkušu seju viņš piegāja pie galda, pārliecās tam pāri un ieķērās zārciniekam krūtīs. Pierāvis Godoju sev klāt, viņš iešņāca viņam sejā:

Tu esi nolāpīts melis, Godoj. Tev ir gan vēl palikusi nauda. Ja pats nevēlies mums to parādīt, mēs parūpēsimies, lai to ierauga cilvēki no finansu pārvaldes. Es tiku tevi brīdinājis: ja tu mums palīdzēsi, mēs klusēsim, bet nu ar to ir cauri.

Keterings iegrūda Godoju atpakaļ krēslā, sameklēja kabatā mazu piezīmju grāmatiņu un pievilka sev tuvāk uz galda esošo telefonu.

Nē! Godojs iekliedzās. Viņš izrāva telefonklausuli no Keteringa rokām. Smagi elpodams, viņš norūca:

-    Maita tāds! Labi, es parādīšu.

-    Pielūko, Keterings teica. Šī ir pēdējā reize, kad mēs nākam tev pretī. Vēl^ik varēsi kost pirkstos…

Godojs jau bija uzslējies kājās un ņēma nost balzamētāja diplomu, kas karājās pie sienas virs galda. Aiz tā bija seifs. Zārcinieks sastādīja šifra numuru.

Pēc mirkļa Keterings rūpīgi aplūkoja no seifa izņemtās banknotes tur bija apmēram četri tūkstoši dolāru; pārējie skatījās, ko viņš dara. Keterings naudaszīmes salika trīs kaudzītēs -divas bija mazas, bet trešā diezgan paliela. Pirms tam viņš katru banknoti no abām pusēm rūpīgi apskatīja. Pabeidzis šķirošanu, viņš lielo kaudzīti pabīdīja uz Godoja pusi un, norādījis uz abām mazajām, teica:

Šīs mums hāksies no jums aizņemties. CBA Ziņu nodaļas vārdā mēs jums izrakstīsim kvīti. Ja vēlaties, jūs varat norakstīt šo naudaszīmju numurus. Mēs abi ar misteru Pārtridžu šo kvīti parakstīsim. Es personiski garantēju, ka četrdesmit astoņu stundu laikā šī nauda jums tiks atdota atpakaļ. Vairāk jautājumu nebūs.

-Labi, ņemiet, Godojs noburkšķēja.

Keterings pieaicināja Pārtridžu un Māniju pie galda, uz kura gulēja divas mazas naudas kaudzītes, katra banknote bija simt dolāru vērtībā.

Daudzi biznesa cilvēki, Keterings teica, simtdolāru naudaszīmes diez ko necieš, jo tās mēdz būt viltotas. Tāpēc viņi bieži vien uz banknotēm izdara atzīmes, lai zinātu, no kurienes tās nākušas. Ja jūs, piemēram, noīrējat automašīnu no Herca un norēķināties ar simtdolāru naudaszīmēm, Hercs uz katras banknotes uzrakstīs līguma numuru; tādējādi, ja kāda no banknotēm nebūs īsta, viņš jūs viegli varēs atrast. Tāpat arī banku kasieri uz simtdolāru banknotēm uzraksta klienta konta numuru.

-Es to biju pamanījis, bet nekad nesapratu, kāpēc tas tiek darīts, -Pārtridžs teica.

-Es gan ne, nopūtās Manijs. Tādas banknotes manās rokās nenonāk.

Keterings pasmaidīja.

-Paliec kopā ar televīziju, dēls, un ar laiku nonāks.

-Visi šie uzraksti uz naudaszīmēm, protams, ir pretlikumīgi; naudaszīmju bojāšana ir krimināli sodāma rīcība, bet to valdība reti kad piekopj. Visādā gadījumā pirmajā banknošu kaudzītē uz naudaszīmēm ir dažādi numuri, otrajā vārdi. Ja tu vēlies, Harij, es tās parādīšu saviem draugiem bankā. Viņi varētu zināt, no kurienes tās nākušas. Tad mēs to visu vēl izlaidīsim cauri datoram. Tas būs banknotēm ar numuriem. Vārdi būs jāsameklē telefonu katalogos, un to es izdarīšu.

-Man šķiet, ka es saprotu, ko tu gribi darīt. Don, bet ko tas mums dos?

-Mēs meklēsim bankas. Šī informācija mūs ar laiku novedīs pie bankām, kurām šīs banknotes kādreiz piederējušas. Kāds ir uzrakstījis šos numurus. Ja mums paveiksies, mēs atradīsim banku, kas izmaksāja visu šo naudu.

-Saprotu, -sacīja Manijs. -Šī būs tā banka, kas izmaksāja naudu nolaupītājiem, kas par to nopirka zārkus no Godoja.

Keterings pamāja.

-Tieši tā. Zināms, tas nebūs viegli izdarāms, bet, ja izdosies, mēs uzzināsim, tieši kuru banku nolaupītāji izmantoja un kurā bankā viņiem bijis konts. Ja mēs šo banku atradīsim, tu ar savu darba grupu varēsi turpināt meklējumus no tās.

Lieliski, Don, Pārtridžs teica. Ar grūti paveicamām lietām mums līdz šim ir laimējies.

Uzmetis skatu Semana numuram, kas viņus bija atvedis uz šo apbedīšanas biroju, viņš atcerējās tēvoča Artura sacīto, kad viņi sāka šo laikrakstu sludinājumu pārskatīšanu: «Ja runājam par grūti paveicamo, bieži vien nevar atrast meklēto, bet ir iespējams atrast ko citu,' kas, savukārt, palīdzēs nonākt pie tā, ko meklējam.»

9

Saspīlējums Alberto Godoja birojā pamazām noplaka.

Tagad, kad ievērojamo TV viesu prasības bija apmierinātas un arī pašam viņam vairs briesmas nedraudēja, Godojs ērtāk atlaidās krēslā. Galu galā, viņš pats sev teica, viņš taču nebija izdarījis nekā nelikumīga, pārdodot tos trīs zārkus Novakam, vai kā nu šo cilvēku sauca. Kā tad viņš varēja zināt, ka tie nolāpītie zārki tiks izmantoti kaut kam kriminālam. Jā, zināms, ka viņš Novaku abas reizes bija turējis aizdomās un neticēja nevienam vārdam viņa stāstītajā pasaciņā. Bet lai nu kāds to mēģina pierādīt. Nekā! Viņi to nevar!

Šodienas tracim sākoties, viņš par divām lietām bija tiešām norūpējies: par apgrozījuma nodokli, ko viņš par pirmajiem diviem zārkiem bija iekasējis, bet nepaziņoja, un par to, ka faktiski viņam bija dubulta grāmatvedība -arī par pēdējiem 10 000 dolāriem viņš netaisījās maksāt ienākuma nodokli. Ja federālā nodokļu pārvalde to atklātu, viņi sagādātu septiņpadsmit dažāda veida draņķības. Šie televīzijas veči teica, ka viņi nevienam neziņos, un viņš domāja, ka viņi turēs vārdu. Viņš taču zināja, ka televīzijas ziņu darbinieki pastāvīgi šādā veidā kārto savus darījumus, jo viņiem bija nepieciešama informācija, Un tagad, kad viss bija cauri, viņš atzina, ka tā bija tīrā bauda vērot viņus darbā. Bet šodien viņš bārā par to gan nerunās, ja tas okšķerīgais pakaļas caurums no Semana lapeles būs tuvumā.

-Ja jūs iedotu papīra lapu, -Keterings teica, norādot uz abām mazajām naudas kaudzītēm, mēs jums izrakstītu kvīti par naudu, ko aizņemamies.

Godojs atvēra atvilktni, kurā glabāja dažādas vajadzīgas lietas. Viņš izvilka līnijpapīra bloku. Aizverot atvilktni, Godojs pēkšņi pamanīja zīmīti, kas bija rakstīta ar viņa roku. To viņš bija iebāzis atvilktnē pirms vairāk nekā nedēļas un aizmirsis.

-Hei, te ir vēl kaut kas! Otrreiz, kad Novāks atbrauca…

-Kas tas ir? -Pārtridžs asi jautāja.

-Es taču jums stāstīju, ka viņam bija katafalks ar citu zelli pie stūres. Viņi tajā aizveda trešo zārku.

-Jā, jūs stāstījāt.

Godojs iedeva viņam zīmīti.

-Šis ir katafalka numurs. Es to pierakstīju, ieliku atvilktnē un aizmirsu.

-Kāpēc jūs tā darījāt? Keterings vaicāja.

-Varbūt, ka man bija kaut kāda nojauta, Godojs paraustīja plecus. Vai tas tik svarīgi?

-Nē, atteica Pārtridžs, nav. Vienalga, liels paldies; mēs to pārbaudīsim. Viņš salocīja zīmīti un ielika kabatā, lai gan neko lielu necerēja. Viņš atcerējās to, ka Vaitpleinzas eksplozijā iznīcinātā pikapa numurs bija viltots, un neko nedeva. Bet katru sīkumu vajadzēja izpētīt; neko nedrīkstēja atstāt bez ievērības.

Pārtridža domas atgriezās pie daudz svarīgāka jautājuma. Viņš sprieda, ka vismaz kaut kas par Ulisesa Rodrigesa līdzdalību nolaupīšanā jau nākamo dienu laikā būs jāatklāj. CBA šo ziņu varēja noslēpt tikai zināmu laiku, un kāds cits to varēja uziet kurā katrā brīdī. Turklāt, viņa darbs bija saistīts ar ziņu izplatīšanu. Pārtridžs juta uzbudinājumu sakarā ar to, ka atkal viņi ir tikuši solīti uz priekšu, un nolēma, ka tūliņ pat jāsāk domāt par nākamo ziņu raidījumu.

-Mister Godoj, Pārtridžs teica. Neskatoties uz to, ka sākumā mums bija nelielas domstarpības, jūs tomēr esat mums ļoti palīdzējis. Kā jūs skatītos uz to, ka mēs jūs lūgtu visu iepriekšteikto atkārtot vēlreiz uzņemšanas kameras priekšā?

Doma, ka viņš varētu tikt parādīts pa televizoru, Godojam ļoti patika. Bet tad viņš atcerējās, ka pēc tam radīsies dažādi jautājumi sakarā ar nodokļiem. Viņš noliedzoši papurināja galvu:

-Nē, paldies!

It kā lasīdams Godoja domas, Pārtridžs turpināja uzstāt:

-Mums nav nepieciešams nedz nosaukt jūsu vārdu, nedz rādīt seju. Mēs varam sarīkot tā saucamo siluetinterviju, izgaismojot jūs no aizmugures; tādējādi skatītāji redzēs tikai jūsu kontūru. Mēs pat varam mainīt jūsu balsi.

Balss skanēs tā, it kā jūs runātu caur kafijas dzirnaviņām, Keterings piebilda. Jūsu paša sieva jūs nepazīs. Paklausieties, Godoj, ko jūs varat zaudēt? Mums līdzi ir lielisks operators viņš sēž ārā, mašīnā. Jūs varētu mums palīdzēt atrast šos nolaupītos cilvēkus.

-Nu, ja tā… -zārcinieks vēl arvien šaubīdamies novilka. -Ja jūs varētu apsolīt, ka nevienam neko neizpaudīsiet…

To es apsolu, Pārtridžs teica.

-Es arī, Keterings apsolīja.

-Un es tāpat, -Manijs teica un pasmaidīja.

Keterings un Pārtridžs saskatījās. Šis solījums, ko viņi, godīgi žurnālisti būdami, ievēros jebkurā gadījumā, varētu vēlāk radīt grūtības. F1B un citi varētu iebilst pret šo slepenību, pieprasot atklāt, kas ir šis siluetētais cilvēks. Šis jautājums būs jānokārto raidtīkla advokātiem, ne jau pirmo reizi ūdensglāzē plosīsies vētra.

Pārtridžs atcerējās, kā 1986. gadā NBC ieguva kāroto un strīdīgo interviju ar palestīniešu teroristu Mohamedu Abulu Abasu. Pēc tam bars kritiķu apsūdzēja NBC ne tikai par to, ka viņi ir šādu cilvēku intervējuši, bet arī par iepriekšējo vienošanos neizpaust un to raidtīkls tiešām respektēja -, kur šī intervija ierakstīta. Kamēr tas viss norisinājās, ASV valsts departaments pūta un vaidēja, bet Tieslietu ministrija grasījās izvirzīt apsūdzību pret reportieriem, taču galu galā nekas nenotika. (Toreizējais valsts sekretārs Džordžs Šulcs preses konferencē vienīgi paziņoja, ka viņš atbalstot preses brīvību.)

Fakts bija tāds, ka raidtīkli paši bija izveidojuši savu likumdošanu. No vienas puses, daži valdības departamenti un politiķi gribēja ar viņiem saistīties legāli. Arī brīvās pasaules žurnālisti visumā iestājās par atklātību, brīvību un taisnīgumu. Zināms, ka īstenībā tas tā nebija: standarti bieži vien neatbilda šai praksei, jo arī žurnālisti bija tikai cilvēki. Bet tie, kas nostājās opozīcijā pret masu saziņas līdzekļu veikto darbu, ar laiku no «labajiem» kļuva par «sliktajiem».

Kamēr Pārtridžs apcerēja sava aroda ētikas pusi, Mins Van Kāns uzstādīja kameras, lai ierakstītu Keteringa interviju ar Godoju.

Pārtridžs pats piedāvāja Keteringam šo iespēju, jo viņš saprata, ka Keterings arī turpmāk vēlas piedalīties izmeklēšanā, kas saistīta ar Slouna ģimenes nolaupīšanu. Turklāt šī lieta bija sirdij tuva katram Vakara ziņu brigādes cilvēkam. Bet Pārtridžam bija padomā kas cits.

Viņš jau bija izlēmis, ka pie pirmās iespējas dosies uz Kolumbiju, uz Bogotu. Pārtridžs bija pārliecināts, ka pienācis laiks uzsākt patstāvīgus meklējumus Latīņamerikā par izejas punktu, neskatoties uz viņa draugā apgalvojumu, ka Rodrigesa tur nav, viņš tomēr izvēlējās Kolumbiju.

Mins Van Kāns paziņoja, ka ir sagatavojies intervijas ierakstam.

Pirms pāris minūtēm, kad Mins bija ienācis apbedīšanas birojā, viņš bija izlēmis, ka interviju ar Godoju ierakstīs pagrabā, kur glabājās zārki. Tā kā gaisma krita no aizmugures, pagrabu nevarēs atpazīt, un intervējamais pats arī atradās pustumsā. Viņš iestādīja kadru tā, lai kopā ar Godoja siluetu būtu redzams arī kāda zārka apveids. Tādējādi tika radīta pietiekami nesamākslota, bet reizē ari šausminoša gaisotne. Balss tiks mainīta vēlāk CBA studijā.

Tā kā līdzi nebija skaņu operatora, Mins izmantoja viena cilvēka aprīkojumu -betakameru ar puscollas lenti, kas ierakstīja reizē gan skaņu, gan attēlu. Viņš arī ienesa nelielu monitoru un novietoja to pa rokai Godojam, lai viņš varētu redzēt, kā izskatās. Tas parasti nomierināja Šādus cilvēkus.

Godojs jutās mierīgs, pat uzjautrināts.

-Hei, viņš uzsauca Keteringam, sēdēdams netālu no kameras, -jūs nu gan esat ziķeri!

Keterings tikai atturīgi pasmaidīja. Viņš jau bija izdomājis, kā šī intervija norisināsies. Pašreiz viņš pētīja savas piezīmes, ko izmantos par pamatu intervijai. Pēc Mina mājiena viņš uzreiz uzdeva pirmo jautājumu ievadu intervijai viņš sacerēs vēlāk.

Kāds bija jūsu iespaids, kad jūs pirmoreiz tikāties ar cilvēku, ko mēs tagad esam atpazinuši kā teroristu un kura vārds ir Ulisess Rodrigess?

-Nekas īpašs. Parasts cilvēks. -Pat tādā slepenības atmosfērā Godojs negrasījās atklāt, ka viņš turējis Novaku jeb Rodrigesu aizdomās.

-Un jūs nekas nekavēja pārdot viņam divus zārkus pirmajā reizē un vēl vienu vēlāk?

Siluets paraustīja plecus.

-Kāpēc? Tas ir mans darbs.

-Jūs sakāt «kāpēc», -Keterings notēloja šaubas. Bet vai tāds darījums nav ārkārtīgi neparasts?

-Varbūt… zināmā mērā.

-Vai nav tā, ka jums kā apbedīšanas biroja īpašniekam ir izdevīgi pārdot zārkus tikai tad, ja jums tiek uzticēta arī bēru ceremonijas organizēšana?

-Vairumā gadījumu tā ir.

-Vai nav tā, ka visā jūsu darbības laikā jūs nekad, vēl nevienu reizi nebijāt tādā veidā pārdevis zārkus, kā jūs tos pārdevāt teroristam Ulisesam Rodrigesam? Keterings bija izteicis minējumu, bet saprata, ka Godojs to nevar zināt, un kameras priekšā viņš neuzdrošināsies melot.

-Tā laikam būs gan, ņurdēja Godojs, dusmīgi skatīdamies uz žurnālistu, jo nu intervija nemaz nenotika tā, kā viņš bija cerējis. Bet Keterings neatlaidās.

-Citiem vārdiem sakot, atbilde ir «nē», tā jūs zārkus nekad nebijāt pārdevis.

Godoja balss kļuva skaļāka.

-Es uzskatu, ka man nav jājautā, kam viņam šie zārki vajadzīgi!

-Vai jums ienāca prātā doma, ka vajadzētu sazināties ar kārtībsargājošām instancēm, piemēram, ar policiju, un pateikt apmēram šādus vārdus: «Ziniet, šodien man nācās izdarīt ko tādu, ko es līdz šim nekad netiku darījis. Jums vajadzētu šo pircēju pārbaudīt.» Vai tas jums neienāca prātā?

-    Nē, tam nebija iemesla.

-Tāpēc ka jums neradās aizdomas?

-Jā.

To nu Keterings netaisījās palaist garām:

-Ja jau jums neradās aizdomas, tad kāpēc otrajā tikšanās reizē jūs slepeni pierakstījāt Rodrigesa mašīnas numuru? Tas taču bija katafalks, ar ko viņš aizveda trešo zārku? Un pēc tam jūs zīmīti ar katafalka numuru glabājāt atvilktnē līdz šodienai.

Godojs nikni ierēcās:

-    Paklausieties! Tas, ka mums bija pirms ieraksta konfidenciāla saruna, vēl nenozīmē, ka…

-Mirklīti, apbedīšanas biroja direktora kungs! Jūs netikāt teicis, ka tā ir slepena informācija.

-Labi, lai nu paliek. Es tā domāju.

-    Bet tas nav viens un tas pats. Jūs arī sarunā ar mums pirms intervijas neteicāt, ka nedrīkst izpaust to, ka par trim zārkiem jūs ieņēmāt desmit tūkstošus dolāru. Vai par šādiem zārkiem tas nav stipri par daudz?

-Zellis, kas tos nopirka, nesūdzējās. Kāpēc jūs tā satraucaties?

-Varbūt ka viņš nesūdzējās cita iemesla dēļ, -nu Keteringa balss kļuva auksta un apsūdzoša. Varbūt jūs no viņa pieprasījāt tik lielu summu tādēļ, ka nojautāt, ka tur slēpjas kaut kas nelikumīgs, bet jūs līdz ar to varēsiet iedzīvoties naudā…

-    Hei, man tak nav te jāsēž un jāklausās šajās draņķībās! Aizmirstiet šo visu! Es aizeju. Sadusmots Godojs piecēlās no krēsla un devās prom, izraujot mikrofona kabeli. Viņš pietuvojās kamerai un Minam, bet viņš, kā radis, uzņēma kadru, kur Godojs bija redzams pilnā apgaismojumā. Gan jau vēlāk nolems, vai šo kadru pārraidīt, vai ne.

-Tu, izdzimteni! Godojs kliedza uz Keteringu.

Bet Keterings viņam mierīgi atbildēja:

-    Arī jūs man nepatīkat.

-    Paklausieties, Godojs šņāca uz Pārtridžu, es mūsu vienošanos atsaucu. Jūs šos kadrus nedrīkstat izmantot! Un viņš norādīja uz kameru. Sapratāt?

-Es saprotu, ko jūs sakāt, Pārtridžs atteica. Bet to es nevaru apsolīt. To izlems raidtīkla vadība.

Ejiet ellē, vācieties prom no šejienes! Novests līdz baltkvēlei, kad filmēšanas aparatūra bija novākta un CBA grupa devās uz durvju pusi, Alberto Godojs ķērca.

Atpakaļceļā no Kvīnsas Dons Keterings paziņoja:

-Lūdzu, izsēdiniet mani, līdzko būsim iebraukuši Manhetenā. Es mēģināšu noskaidrot, no kuras bankas nākusi šī zārku nauda. Leksingtonavēnijā ir birojs, no kura es varētu sākt zvanīties.

-Vai jums nebūtu iebildumu, Džonatans Manijs teica, ja es ietu kopā ar jums? Viņš paskatījās uz Pārtridžu. Es ļoti gribētu redzēt, kā darāma otrā puse no tā darba, ko mēs šodien uzsākām.

Man nav iebildumu, Keterings atļāva. Ja Harijs atļauj, es tev ierādīšu dažus reportiera darba k'nifiņus.

Arī Pārtridžam nebija iebildumu, un, pārbraukuši pāri Kvīnsboro tiltam, viņi šķīrās. Džīps turpināja ceļu uz CBA TV studiju, bet Keterings un Manijs noķēra taksi un devās uz brokeru kantori, kas atradās netālu no Leksingtonavēnijas, līdzās hotelim Summit.

Viņi iegāja plašā telpā, kur apmēram divi duči cilvēku citi stāvus, citi sēdus vēroja pie sienas piestiprinātu ekrānu, uz kura mainījās akciju tirgus cenas. Tumši zaļš paklājs tīkami harmonēja ar gaiši zaļām sienām. Telpā atradās ērti krēsli, kas bija apvilkti ar zaļu un oranžu tvīda drēbi. Daži no klātesošajiem neatraudamies vēroja uz ekrāna ātri skrejošos skaitļus, turot gatavībā zīmuļus un piezīmju grāmatiņas. Citiem, savukārt, par ekrānu nebija nekādas intereses. Kāds jauns cilvēks studēja notis; pāris citu laikrakstus. Daži snauduļoja.

Telpas vienā malā bija sagrupēti datori un telefoni. Virs tiem vīdēja uzraksts:

LAI TIRGOTOS, NOCELIET KLAUSULI!

Vairākus telefonus bija aizņēmuši klienti, varēja dzirdēt daļu no viņu teiktā:

-Jūs nopirkāt divus tūkstošus? Pārdodiet!… Vai var nopirkt piecus simtus par astoņpadsmit? Dariet tā!… Labi, pārdodiet, kad cena nokrītas uz piecpadsmit un vienu ceturtdaļu!…

Istabas tālākajā stūrī pie galda sēdēja sekretāre. Ieraudzījusi abus TV korespondentus, viņa pasmaidīja tā bija zīme, ka viņa pazinusi Keteringu. Un viņa nocēla telefonklausuli. Viņai aizmugurē bija vairākas durvis, dažas no tām stāvēja vaļā.

-Apskati visu pamatīgi, -Keterings sacīja Mānijām. Šāds brokeru kantoris drīz piederēs vēsturei. Patiesībā, šis ir viens no pēdējiem. Daudzi no tiem ir izzuduši kā šoseju slepenās dzertuves pēc sausā likuma atcelšanas.

-    Domājams, ka akciju tirgus taču nav izzudis, vai ne?

-Tiesa. Bet šo kantoru īpašnieki ir secinājuši, ka tie neatmaksājas. Daudzi šurp nāk ziņkārības pēc. Tikko kļūst aukstāks, pulcējas bezpajumtnieki, kam šī ir labākā vieta, kur siltumā pavadīt dienu. Bet viņi diemžēl neko nepērk un nepārdod.

-Varbūt jums vajadzētu kaut ko par to pastāstīt ziņās, Manijs teica. -Tā ir tīrā nostalģija, kā jūs sakāt, pirms pēdējais no tiem būs pazudis.

Keterings ieinteresēts uz viņu paskatījās:

-Tā nu reiz ir ellīgi laba doma, jaunais cilvēk. Kāpēc man pašam tā neienāca prātā? Es par to aprunāšos ar Pakava ļaudīm.

Durvis, kurām priekšā sēdēja sekretāre, atvērās, un pa tām iznāca drukns resnītis kuplām uzacīm; viņš sirsnīgi sasveicinājās ar Keteringu:

-Man prieks tevi redzēt, Don. Tu gan te ilgi neesi rādījies, taču mēs esam dedzīgi tavi cienītāji ziņu pārraidēs. Vai mēs tev varam kaut kā palīdzēt?

-    Paldies, Kevin! Keterings norādīja uz Māniju. Mans jaunais kolēģis Džonatans; viņš vēlas iegādāties akcijas, kas līdz rītdienai četrkāršosies vērtībā. Starp citu, vai tu uz kādu pusstundu nevarētu mani nosēdināt pie kāda galda ar telefonu?

-Galds ar telefonu nav problēmu. Nāciet līdzi, un tavā rīcībā būs mans kabinets. Tur jūs neviens netraucēs. Attiecībā uz to otro lietu, Džonatan, atvaino, bet mūsu kristāla lode pašreiz ir izgājusi no ierindas. Ja tā atgūs savas pareģoņspējas, kamēr tu būsi te, es tev to darīšu zināmu.

Viņi iegāja nelielā, mājīga kabinetā, kurā bija sarkankoka galds, divi ādas krēsli, neiztrūkstošais dators un telefons. Uzraksts uz durvīm vēstīja: Kevins Feins.

-Jūtieties kā mājās, -Feins teica. Es sagādāšu kafiju un sviestmaizes!

Kad viņi bija palikuši vieni, Keterings teica Mānijām:

-   Vēl studiju gados mēs ar Kevinu vasaras brīvlaikos piepelnījāmies kā izsūtāmie zēni Ņujorkas biržā. Kopš tā laika mēs turamies kopā. Vai gribi kādu profesionālu padomu?

Manijs pamāja.

-Protams, gribu.

-Korespondentam, un, šķiet, ka tu par to varētu kļūt, vajadzīgi paziņas plašās aprindās; ne tikai elitē, bet arī zemākos līmeņos. Laiku pa laikam šie paziņas jāapciemo, kā mēs to pašreiz darām, citādi viņus var pazaudēt. Tas ir viens no informācijas iegūšanas veidiem, reizēm tā var iegūt pat visnegaidītāko informāciju. Un vēl liec aiz auss, ka cilvēki ar lielāko prieku vienmēr izlīdz televīzijas reportieriem. Jau ar to vien, ka kāds tev ir atļāvis izmantot savu galdu un telefonu, viņam šķiet, ka jūs esat satuvinājušies, un nez kādēļ šis cilvēks jūtas tev pateicīgs.

To sakot, Keterings no iekškabatas izvilka vairākas simtdolāru banknotes, ko bija aizņēmies no Alberto Godoja, un izlika tās pa galdu. Tad viņš izbīdīja atvilktni un izņēma no tās papīra lapu, lai būtu kur izdarīt piezīmes.

-Vispirms mēģināsim kaut ko uzzināt par banknotēm, uz kurām uzrakstīti vārdi un uzvārdi. Tad, ja būs nepieciešams, meklēsim kontu numurus. Paņēmis no galda banknoti, viņš nolasīja: Džeimss V. Mortels. Un piebilda: Mēģini viņu uzmeklēt Manhetenas telefonu katalogā, Džonatan.

Pēc īsa brīža Manijs paziņoja:

-Ir.

Manijs diktēja telefona numuru, bet Keterings spieda attiecīgās podziņas uz telefonaparāta. Pēc diviem garajiem signāliem atsaucās patīkama sievietes balss.

-Mortela sanitārtehnikas Firma.

-Labrīt. Vai misters Mortels mājās?

-   Nē, viņš ir darbā. Es esmu viņa sieva. Vai varu jums pakalpot? -Ne tikai patīkama, bet arī jauna un šarmanta, nodomāja Keterings.

-Paldies, misis Mortela. Jūs traucē Dons Keterings, CBA ziņu korespondents ekonomikas jautājumos.

Klusums, tad pārsteiguma un neticības pilns jautājums:

-   Vai jūs jokojat?

-Tas nav joks, mem, -Keterings laipni atteica. -Mēs CBA vēlamies šp to noskaidrot, un mums liekas, ka misters Mortels varētu palīdzēt. Bet, ja reiz viņa nav mājās, varbūt jūs to varat izdarīt.

-Jūs esat Dons Keterings, es pazīstu jūsu balsi. Kā gan mēs varētu palīdzēt jums? Liegi smiekli. Vai jums plīsusi kāda caurule?

-Man liekas, ka ne. Bet, ja tā notiks, es jūs atcerēšos. Patiesībā runa ir par simtdolāru banknoti, uz kuras rakstīts jūsu vīra vārds.

-   Es ceru, ka mēs neesam izdarījuši nekā slikta?

-Noteikti ne, misis Mortela. Šķiet, ka šī banknote ir gājusi

cauri jūsu vīra rokām, un es mēģinu noskaidrot, kāds ir tās tālākais ceļš.

-Zināt, sieviete domīgi atbildēja, mums ir klienti, kas maksā skaidrā naudā kādreiz ari ar simtdolāru banknotēm. Bet mēs viņiem nekad neuzdodam jautājumus.

-Tas jau jums nemaz nav jādara.

-Bet tad, kad mēs šo naudu iemaksājam bankā, kasieri reizēm uz simtdolāru banknotēm uzraksta mūsu vārdu. Man šķiet, ka tā neklājas darīt, bet daži tā tomēr dara. Reiz es apvaicājos, kāpēc taš tiek darīts. Esot tik daudz viltotu simtdolāru banknošu; banka sevi tādā veidā aizsargājot.

-    Ahā! Tā jau man likās, un tāpēc šī banknote ir iezīmēta. -Viņš pasmaidīja, palūkojās uz Māniju un pacēla abus īkšķus. Vai jums, misis Mortela, nebūtu iebildumu, ja es jūs lūgtu nosaukt šo banku?

-Kāpēc gan nenosaukt?Tā ir Sitibanka. Un viņa nodiktēja filiāles adresi pilsētas centrā.

-Pateicos! Tieši šī informācija man bija vajadzīga.

-Lūdzu, pagaidiet, mister Ketering. Vai drīkstu ko pajautāt?

-Protams.

-Vai kaut kas šajā sakarā parādīsies ziņās? Un, ja tā, vai varu būt droša, ka nepalaidīšu to garām?

-Bez šaubām! Jūs bijāt tik izpalīdzīga, misis Mortela, ka es pats jums personiski atzvanīšu, līdzko būšu kaut ko noskaidrojis.

Kad Keterings bija nolicis klausuli, Džonatans Manijs teica:

-Es domāju, ka esmu jau kaut ko iemācījies!

Un kas tas ir?

-Kā iemantot draugu.

Keterings pasmaidīja. Tā kā misis Mortelas balsī izskanēja tik daudz šarma, viņš jau bija izlēmis nevis zvanīt viņai, bet gan personiski apmeklēt. Viņš pierakstīja adresi tas bija netālu, gandrīz tepat blakus. Viņš varēja arī pievilties. Balss varēja būt maldinoša. Viņa varēja būt daudz vecāka, nekā izklausījās, un izskatīties pēc veca klepera, bet viņam gan tā nelikās. Un to lai nu Džonatans apgūst pats: viena no TV darbinieku priekšrocībām bija romantiskas attiecības un pat vieglprātīgs sekss, ja abi tā vēlējās.

Viņš paņēma vēl vienu simtdolāru banknoti.

-Pamēģināsim ar šo! viņš pamāja uz telefona pusi. -Brāļi Nikolīni.

Tā izrādījās maiznīca un konditoreja Trešajā avēnijā. Vīrietis, kas pacēla klausuli, jau sākumā nojauta kaut ko nelāgu un gribēja nolikt klausuli. Bet Keterings ar pieklājīgu uzstājību panāca to, ko gribēja. Šis uzņēmums visu ietirgoto naudu, arī lielās simtdolāru banknotes, nesa uz Amerikas-Amazones banku Dāga Hameršelda laukumā.

Divi nākamie uzvārdi Manhetenas telefonu katalogā nebija atrodami.

Sekojošā banknote iepazīstināja viņus ar ļoti izpalīdzīgu vīriešu apģērbu veikala īpašnieku. Viņš atklāti atzinās, ka veikalam ir rēķins Leumi bankā, Trešās avēnijas un Sešdesmit septītās ielas stūrī.

Arī nākamo uzvārdu neizdevās atrast. Toties uz aiznākamo telefona zvanu atsaucās aizdomīga un kašķīga vecāka sieviete, ar ko pat Keterings nevarēja atrast kopēju valodu, un viņš nolika klausuli.

Piektā telefonsaruna notika ar astoņdesmit sešus gadus vecu vīru, kas dzīvoja īstendas avēnijā. Viņš bija pārāk nespēcīgs, lai runātu pats, tādēļ viņa kopējs runāja vecā kunga vietā, taču prāts viņam bija skaidrs. Bija dzirdams, kā vecais vīrs mundri čukst, ka dēlam ir vairāki naktsklubi, un viņš no dela regulāri saņem simtdolāru banknotes, ko kopējs iemaksā Amerikas-Amazones bankā Dāga Hameršelda laukumā.

Nākamais telefonzvans bija uz zivju ēdienu restorānu netālu no Grand Central stacijas. Keterings runāja ar vairākiem cilvēkiem, bet viņi nekā nemācēja pateikt. Beidzot pie telefona pienāca ļoti aizņemtais restorāna īpašnieks un teica:

-Pie velna! Protams, ka es jums pateikšu savu banku. Tā ir uz laukuma, kura vārdu man grūti izrunāt Dāgs Hameršelds un tā ir Amerikas-Amazones banka.

Beidzis sarunu, Keterings savāca simtdolāru banknotes un teica Mānijām:

-Mums rokā ir trumpja dūzis. Vairs nekur nav jāzvana. Esam atraduši atbildi.

Atbildot uz Manija jautājošo skatienu, viņš paskaidroja:

-Trīs cilvēki no pieciem nosauca vienu un to pašu banku, tātad tā nevar būt sagadīšanās. Uzvārdi uz banknotēm, kas nokļuva Sitibankā un Leumi bankā, visdrīzāk tika uzrakstīti jau pirms tam; tad šī nauda no jauna nonāca apritē un acīmredzot atkal izgāja cauri Amerikas-Amazones bankai.

Un no turienes nāca nauda, par ko Novaks-Rodrigess pirka zārkus?

-Tieši tā! -Keteringa balss kļuva asa. Esmu ar mieru derēt, ka tieši tur tie nolādētie nolaupītāji glabāja un varbūt vēl arvien glabā savu naudu.

Manijs smaidīja.

-Tātad nākamais solis uz Dāga Hameršelda laukumu?

Keterings atgrūda no galda krēslu un piecēlās.

-Kur gan, pie velna, citur? Ejam!

10

Amerikas-Amazones bankā darbinieki Keteringu uzreiz pazina intuīcija viņam teica, ka viņa parādīšanās šajā bankā nebija negaidīta.

Kad Keterings lūdza vizīti pie bankas prezidenta, sekretāre viņam teica:

-Viņš pašlaik ir aizņemts, Keteringa kungs, bet es piezvanīšu un pateikšu, ka jūs esat atnācis. Viņa paskatījās uz Džonatanu Māniju: Viņš jums, kungi, ilgi neliks gaidīt.

Gaidot Keterings apskatīja banku. Tā atradās vecas ķieģeļu ēkas pirmajā stāvā, laukuma ziemeļu malā. No ārpuses banka nebija diez ko iespaidīga, tās ieeja bija apmesta ar pelēku javu. Iekšpuse, lai arī ne visai plaša, salīdzinājumā ar citām Ņujorkas bankām bija gaumīga un krāšņa. Ierastās flīžu grīdas vietā te bija paklājs ar ķiršu, sarkanas un oranžas krāsas rakstiem. Neliela, zeltītu burtu plāksnīte vēstīja, ka paklājs austs Brazīlijas Amazonē.

Iekārtojums bija tradicionāls: vienā malā kasieru lodziņi, telpas vidū bankas darbinieku galdiņi dažādiem darījumiem; koks bija apstrādāts pirmklasīgi. Visa dibensiena bija noklāta ar diezgan uzkrītošu gleznojumu tas bija kara skats ar elsojošiem zirgiem plandošām krēpēm un bruņotiem jātniekiem.

Keterings ar interesi apskatīja gleznojumu, kad pienāca sekretāre un teica:

-Armando kungs var jūs pieņemt. Lūdzu, sekojiet man!

Viņi ienāca kabinetā ar stikla sienām, caur kurām varēja redzēt, kas notiek bankā. Bankas prezidents nāca pretī, pastiepis roku sveicienam. Uz viņa galda stāvēja gravēta plāksne ar uzrakstu Emiliāno V. Armando.

-Ļoti patīkami iepazīties, mister Ketering. Es jūs bieži redzu T V ekrānā un jūsmoju par jūsu programmu. Bet tas jau priekš jums nav nekas jauns.

Mani tas katrā ziņā iepriecina. Keterings prezidentu iepazīstināja ar Māniju.

Pēc Armando kunga uzaicinājuma viņi apsēdās. Viņu skatam atklājās vēl viens sienas gleznojums bankas tradīciju garā arī tas bija spilgts un uzkrītošs, darināts zilā un dzeltenā krāsā.

Keterings vēroja prezidentu sīku vīreli ar grumbainu, nogurušu seju. Viņam bija plāni, balti mati un kuplas uzacis. Viņš Keteringam atgādināja novecojušu terjeru, kas neizprot apkārtējo pasauli. Bet Armando kungs viņam tūliņ iepatikās atšķirībā no Alberto Godoja.

Atgāzies krēslā, Armando kungs teica: Godīgi sakot, es kuru katru rfiirkli gaidīju, ka jūs vai jūsu kolēģi te ieradīsies. Mums pašreiz ir grūti laiki, starp citu, esmu pārliecināts, ka jūs jau pats to saprotat.

Keterings paliecās uz priekšu. Cik interesanti! Prezidents runā par kaut ko tādu, par ko Keteringam nav ne jausmas! Keterings piesardzīgi atteica:

-Jā, tā diemžēl atgadās diezgan bieži.

-   Tīrās intereses pēc, kā jūs to uzzinājāt?

CBA korespondentam nācās stipri vien saņemties, lai nebūtu jāatbild ar pretjautājumu:

-    Ko tieši?

Taču Keterings pasmaidīja un atteica:

-Televīzijas Ziņu dienestam ir dažādi informācijas avoti, un mēs ne vienmēr tos atklājam.

Viņš pamanīja, ka Manijs ar lielu interesi seko viņu sarunai, bet seja neizpauž absolūti neko. Jā, šis jaunais cilvēks šodien apgūst pamatīgas zināšanas žurnālistikas jomā.

-Tas varētu būt ziņojums laikrakstā Post, sacīja Armando. Nelaimīgā kārtā, tajā palikuši daudzi nenoskaidroti jautājumi.

Keterings savilka pieri.

-Iespējams, ka esmu to pat lasījis. Vai jums ir šis raksts?

-Protams.

No kādas rakstāmgalda atvilktnes Armando kungs izvilka plastikā iestrādātu laikraksta lappusi. Rakstiņa virsraksts bija:

ANO DIPLOMĀTS NOGALINA MĪĻĀKO UN GREIZSIRDĪBAS UZPLŪDA IZDARA PAŠNĀVĪBU

Keterings ar acīm pārskrēja rakstam. Tas bija desmit dienas vecs laikraksts, izdots pagājušajā svētdienā. Izlasījis, ka bojā gājuši Helga Eferena no Amerikas-Amazones bankas un Hozē Antonio Salaverijs PerU pastāvīgās pārstāvniecības līdzstrādnieks ANO, Keterings saprata bankas prezidenta rūpes. Bet viņš nezināja, vai šai lietai ir sakars ar jautājumu, kura dēļ viņi šurp bija nākuši.

Keterings pasniedza rakstu Mānijām, tad pagriezās pret Armando kungu:

-Jūs minējāt nenoskaidrotus jautājumus.

Prezidents pamāja.

-    Laikraksts ir atreferējis policijas ziņojumu par to, kas notika. Bet personiski es tam neticu.

Pūloties atrast kaut kādu kopsakarību starp šo atgadījumu un to, kas viņus interesēja, Keterings jautāja:

-Vai drīkstu jums vaicāt kāpēc?

-    Viss, kas noticis, nav tik vienkārši izskaidrojams.

-Jūs, zināms, pazināt sievieti, kas pie jums strādāja. Vai

jūs pazināt arī šo vīrieti -Salaveriju?

Diemžēl kā tas vēlāk noskaidrojās jā.

-Vai jūs nepaskaidrotu sīkāk?

Armando ar atbildi vilcinājās.

-Es gribētu runāt ar jums atklātu valodu, mister Ketering īlenu jau maisā nevar noslēpt. Domāju, ka tas, kas pēdējo desmit dienu laikā bankā atklājies, šā vai tā nonāks preses uzmanības lokā. Zinu arī to, mister Ketering, ka jūs vismaz godprātīgi notikušo atspoguļosiet. Taču man ir pienākumi arī pret manu banku. Latīņamerikā mēs esam liels un cienījams uzņēmums, un mums ir šī un vēl citas filiāles arī Savienotajās Valstīs. Vai jūs vaFētu pāris dienu uzgaidīt, kamēr es sazinos ar savu priekšniecību Brazīlijā?

Tātad šīm lietām tomēr bija sakars! Paklausot intuīcijai, Keterings noliedzoši papurināja galvu.

-    Gaidīt nav iespējams. Ir apdraudēta cilvēku drošība un cilvēku dzīvība.

Ir pienācis laiks, viņš nolēma.

-Mister Armando, mums CBA ir radušās aizdomas, ka jūsu banka ir iejaukta misis Slounas un divu citu Slouna ģimenes locekļu nolaupīšanā, kas notika pirms divām nedēļām. Jūs par to noteikti būsiet dzirdējuši. Jautājums: vai arī Eferenas un Salaverija nāvei ar to ir kāds sakars?

Ja līdz šim nabaga Armando tikai izskatījās norūpējies, tad tagad šī ziņa viņu pārsteidza kā zibens no skaidrām debesīm. Pilnīgi satriekts, viņš paslēpa galvu rokās. Pēc pāris sekundēm viņš pacēla acis.

-Jā, tas ir iespējams, viņš izdvesa. -Tagad es to saprotu. Tas ir ne tikai iespējams, tas pat ir ļoti ticams. Nogurušā balsī viņš turpināja:

-     Es zinu, ka esmu savtīgs, bet man pēc pāris mēnešiem jāiet pensijā. Kāpēc tas viss nevarēja notikt vēlāk, kad es jau būtu prom?

-Es jūs saprotu, -Keterings tikko valdījās. Bet fakts ir tāds, ka jūs un es esam te, un mēs tur esam iejaukti. Acīmredzot mums abiem ir dažāda informācija, un mums visiem būs labāk, ja mēs to apkoposim.

-Es piekrītu, -misters Armando padevās. Ar ko sāksim?

-    Ļaujiet man! Ir zināms, ka liela naudas summa vismaz desmit tūkstoši dolāru bet iespējams, ka vēl daudz vairāk, ar jūsu bankas starpniecību tika nodota nolaupītājiem.

Bankas pārvaldnieks drūmi pamāja: N

-Ja jūsu informāciju apvieno ar manējo, tad tā bija daudz lielāka summa. Viņš brīdi vilcinājās. Ja es jums palīdzēšu, vai jums noteikti jāatsaucas uz mani?

Keterings apsvēra šo jautājumu.

-Domāju, ka tas nav obligāti. Mēs to varam uzskatīt par konfidenciālu informāciju. Ja jūs vēlaties, mēs to tā arī pasniegsim.

-Tas mani apmierina. Misters Armando apklusa, lai apkopotu domas. Šajā bankā ir konti daudzām ANO pārstāvniecībām. Par tiem es nerunāšu, bet teikšu, ka bankai ir noteiktas saistības ar vairākām valstīm; tas ir tājiēc, ka banka atrodas tik tuvu ANO galvenajai ēkai. Katrā pārstāvniecībā ir cilvēki, kam ir tiesības ar šiem kontiem rīkoties, un viens no tiem bija arī misters Salaverijs.

-Vai šis konts piederēja Peru pastāvīgajai pārstāvniecībai?

-Jā, tam bija sakars ar peruāņu misiju. Lai gan es neesmu pārliecināts, ka citi diplomāti par to zināja, jo tikai Salaverijam bija tiesības no tā izņemt naudu. Jums jāsaprot, ka katrai ANO pārstāvniecībai var būt vairāki konti, turklāt dažādām vajadzībām.

-    Labi, bet runāsim par kontu, kas mūs interesē.

-Pēdējo divu mēnešu laikā šajā kontā tika iemaksātas

ievērojamas naudas summas, bet pēc tam nauda atkal tika izņemta. Turklāt tas viss notika likumīgi banka veica savas parastās operācijas; tikai viena lieta man šķita dīvaina.

-Proti?

-   Mis Eferena, kam bankā bija daudz dažādu pienākumu, līda vai no ādas ārā, lai pati varētu nodarboties ar šo kontu, turklāt viņa slēpa ziņas par lietu stāvokli un operācijām, kas tika veiktas šī konta ietvaros.

-    Citiem vārdiem sakot, vietu, no kurienes nauda ienāca, un personu, kam tā tika izmaksāta, viņa centās turēt slepenībā.

Armando pamāja:

-Tieši tā.

-    Un kam šī nauda tika izmaksāta?

-Spriežot pēc paraksta, vienmēr Hozē Antonio Salaverijam skaidrā naudā. Nevienam citam nebija tiesību no šī konta naudu noņemt.

-Atgriezīsimies pie iepriekš teiktā, Keterings ieteica. -Jūs sacījāt, ka neesat vienisprātis ar policijas versiju attiecībā uz Eferenas un Salaverija nāvi. Kāpēc?

-   Kad sāku apdomāt notikušo, es pieņēmu, ka Salaveriju nogalinājuši tie, kas naudu iemaksāja, lai viņš nevarētu neko pastāstīt. Bet, ja jūs sakāt, ka te iejaukti Slounu nolaupītāji, tad es drīzāk pieņemu, ka vainīgi ir viņi tā paša iemesla dēļ.

Kaut arī grumbainais, mazais menedžeris ir saspringts un tuvu pensijas vecumam, viņa spriešanas spējas vēl ir nevainojamas, Keterings domāja. Viņš redzēja, ka Manijs ir nemierīgs un dldās savā krēslā.

-Ja tev ir jautājumi, Džonatan, jautā droši! Keterings mudināja.

Manijs nolika piezīmju grāmatiņu un paliecās uz priekšu.

-Mister Armando, ja tas, ko jūs teicāt, ir taisnība, kā jums liekas, kāpēc šos divus cilvēkus nogalināja?

Bankas pārvaldnieks paraustīja plecus.

-Viņi par daudz zināja.

-Piemēram, nolaupītāju vārdus?

-   Izejot no tā, ko man sacīja misters Keterings, tas liekas visai ticami.

-   Un no kurienes, jūsuprāt, nāca nauda, ko šis Salaverijs pārvaldīja? Kas to iemaksāja?

Pārvaldnieks kavējās ar atbildi.

-   Es kopš pirmdienas esmu vedis sarunas ar Peru pārstāvniecību, jo viņi šo lietu pašlaik pēta arī paši, bet tas, par ko mēs esam runājuši, ir visnotaļ slepena informācija…

-Mēs taču vienojāmies, ka jūsu vārds netiks minēts, Keterings iejaucās. Lūdzu, pasakiet, no kurienes nauda nāca?

Armando smagi nopūtās.

-   Ļaujiet man jums pavaicāt, mister Ketering, vai jūs esat kaut ko dzirdējis par organizāciju, ko dēvē par Sendero Luminoso jeb…

Manijs teikumu pabeidza:

-    «Zaigojošais ceļš»?

Keterings sadrūma un caur zobiem izgrūda:

-   Jā, esmu gan.

Mēs neesam pilnīgi pārliecināti, pārvaldnieks teica, bet šķiet, ka tieši viņi tur ir grūduši iekšā milzu summas.

Šķīrušies no Keteringa un Manija pie Kvīnsboro tilta, Harijs Pārtridžs un Mins Van Kāns nolēma izbrīvēt laiku agrīnām pusdienām Volta delikatešu veikalā rietumu Piecdesmit septītās ielas un Sestās avēnijas stūrī. Pārtridžs pētīja Minu, kas šodien šķita ļoti domīgs un noraizējies, lai gan tas viņa lielisko darbu Godoja apbedīšanas birojā netika iespaidojis. Galda pretējā pusē Mina bakurētainā seja mierīgi vērās Pārtridžā.

-   Vai esi par kaut ko norūpējies, vecais draugs?

Jā, par šo un to. Šī atbilde bija tipiska Van Kānam, un Pārtridžs jau sen bija ielāgojis, ka iztaujāšanu nav vērts turpināt. Mins ar laiku pats visu izstāstīs.

Tad Pārtridžs Minam pavēstīja, ka viņš nākamajā dienā paredzējis doties uz Kolumbiju. Viņš vēl nebija izlēmis, vai kādam citam vērts lidot līdzi. Par to viņš gribēja aprunāties ar Ritu. Bet, ja būs vajadzīgs operators vai nu rīt vai vēlāk viņš gribētu strādāt ar Minu.

Van Kāns ilgi domāja, acīmredzot mēģinādams izšķirties. Tad viņš pamāja.

-   Labi, Harij, tevis dēļ es to darīšu, un Krofa dēļ arī. Bet tā būs pēdējā reize ar piedzīvojumiem nu ir cauri.

Tas Pārtridžu satrauca:

-Tu gatavojies pamest darbu?

Es to apsolīju savai ģimenei. Mēs par to pagājušonakt runājām. Sieva grib mani vairāk redzēt mājās. Esmu vajadzīgs saviem bērniem, savai firmai. Tāpēc, kad atgriezīsimies no Kolumbijas, es uzteikšu darbu TV.

-Bet tas ir tik pēkšņi, velns lai parauj!

Van Kāns pasmaidīja vienu no saviem retajiem smaidiem.

-Tikpat pēkšņi, kā trijos no rita traukties uz Gdaņsku vai Šrilanku!

-   Es tevi saprotu, bet man tevis tik ļoti pietrūks, ka pat grūti par to runāt. Bez tevis tas vairs nebūs tas. Pārtridžs bēdīgs papurināja galvu, lai gan šis lēmums viņu nepārsteidza. Kā vjetnamietis, kas strādā CBA ziņām, Vjetnamas kara gados Mins bija izgājis cauri neticamām briesmām. Tieši pirms Saigonas krišanas viņam tomēr izdevās izvest no turienes savu sievu un divus bērnus; turklāt viņš bija spējis uzfilmēt arī lieliskus vēsturiskus kadrus.

Nākamajos gados Van Kānu ģimene adaptējās Amerikas ikdienā. Bērni, kā jau vairums vjetnamiešu imigrantu bērnu, mācījās ļoti centīgi, iegūstot augstas atzīmes skolās un vēlāk arī koledžās. Pārtridžs viņus labi pazina un sajūsminājās par to, cik šī ģimene ir saliedēta. Viņi prata dzīvot pieticīgi, kamēr Mins savus prāvos ienākumus CBA krāja un izdevīgi ieguldīja biznesā par viņu pat melsa, ka viņš esot miljonārs.

Tas likās iespējams, jo, kā Pārtridžs zināja, Mins pēdējo piecu gadu laikā bija uzpircis vairākus Ņujorkas mazo priekšpilsētu fotoveikalus, tos ar sievas Tanhas palīdzību apvienojot vienā firmā.

Acīmredzot Minam sāka apnikt nebeidzamie un nogurdinošie ceļojumi, tāpat bīstamās situācijas daudzās no tām viņi ar Pārtridžu bija strādājuši plecu pie pleca.

-    Runājot par firmu, kā tev tūr sokas? Pārtridžs vaicāja.

-Ļoti labi. Un Mins, atkal smaidot, piebilda: Bet nu tā

ir par lielu, lai Tanha viena pati ar to tiktu galā.

-   Par to man prieks, Pārtridžs teica, to tu esi godam nopelnījis. Ceru, ka mēs tomēr reizēm tiksimies.

-Ar to vari rēķināties, Harij. Mūsmājās tu vienmēr būsi pirmais godaviesu sarakstā.

Atceļā no pusdienām Pārtridžs izlaida Minu pie ziņu ēkas, bet pats piestāja pie kāda sporta preču veikala un iegādājās biezas zeķes, zābakus ar izturīgu zoli un kabatas bateriju. Viņam šķita, ka šīs trīs lietas drīzumā būs vajadzīgas. CBA ziņu ēkā viņš atgriezās vēlā pēcpusdienā.

Darba grupas apspriežu zālē viņu gaidīja Rita Ābrama.

Kāds vīrietis tevi mēģina sazvanīt jau kopš agra rīta. Savu vārdu viņš atteicās nosaukt, bet apgalvoja, ka viņam steidzami ar tevi jārunā. Es sacīju, ka tu agri vai vēlu noteikti te iegriezīsies.

-Paldies. Es tev gribu ko teikt. Esmu nolēmis lidot uz Bogotu…

Pārtridžs apklusa, jo abi izdzirda steidzīgus soļus. Nākamajā mirklī istabā iedrāzās Keterings, bet viņam pa pēdām Džonatans Manijs.

-   Harij! Rita! Keterings aizelsies sauca. Man liekas, ka mēs esam šim maisam parāvuši vaļā galu!

Rita, ieraudzījusi te vēl citus žurnālistus, teica:

-Ejam uz manu kabinetu, un pati devās pa priekšu.

Divdesmit minūšu laikā Keterings izklāstīja visu, ko viņiem abiem ar Māniju bija izdevies noskaidrot. Keterings parādīja laikraksta Post numuru ar policijas versiju slepkavība un pašnāvība -, ko bankas prezidents viņiem bija ļāvis nokopēt. Abi korespondenti un Rita saprata, ka, līdzko šī saruna būs galā, CBA Ziņu dienesta izmeklēšanas grupa būs salikusi visus punktus uz i.

Izlasījusi ziņojumu laikrakstā, Rita Keteringam vaicāja:

-Vai mums vajadzētu izpētīt šos divus nāves gadījumus?

-   Varbūt nedaudz, bet tas šobrīd nav svarīgi. Svarīgāka ir šī saikne ar Peru.

-Es piekrītu, sacīja Pārtridžs. -Turklāt par Peru runa ir bijusi arī iepriekš.

Viņš atcerējās savu sarunu ar Manuelu Leonu Seminario Limā iznākošā žurnāla Escena īpašnieku un redaktoru. Neko konkrētu Seminario toreiz nepateica, taču atgādināja: «Nolaupīšanas Peru pašreiz ir kļuvušas par dzīvesveidu.»

-    Pat ja esam uztaustījuši kādu saikni ar Peru, Rita aizrādīja, mēs nedrīkstam aizmirst, ka nevaram būt pilnīgi pārliecināti, ka nolaupītie aizvesti no Amerikas.

-Es to neesmu aizmirsis, Pārtridžs teica. -Don, vai tev ir vēl kaut kas? .

Keterings pamāja:

-Jā. Pirms es atstāju banku, tās prezidents man apsolīja šopēcpusdien interviju kameras priekšā. Viņš zina, ka bankas vadība to var ņemt ļaunā un viņa galva var ripot, bet viņš ir lāga vecis, kas jūtas par notikušo atbildīgs, un tāpēc bija ar mieru. Ja gribi, Harij, es pats viņu nointervēšu.

-Man tas būtu pa prātam. Šis tomēr ir tavs sižets. Pārtridžs pagriezās pret Ritu. Aizmirsti Bogotu. Es došos uz Limu. Es gribu tur nokļūt rīt agri no rīta.

Un kad un ko no visa šī mēs pārraidīsim?

Visu, ko zinām, un ļoti drīz. Laiku norunāsim ar Lesliju un Čaku, bet, ja iespējams, es gribētu nokļūt Peru divdesmit četras stundas pirms mūsu informācijas izskanēšanas ēterā. Citādi tur saspietos korespondentu armija viņi tur ieradīsies uz karstām pēdām. Sāksim strādāt tūdaļ pat un sēdēsim visu nakti tik ilgi, līdz būsim izveidojuši raidījumu. Rita, sasauc darba grupu uz sanāksmi pulksten… un Pārtridžs paskatījās savā pulkstenī. Pašreiz ir 15.15, tatad uz 17.00.

-Tieši tā, ser, Rita ar smaidu teica. Viņai patika rīkoties, nevis sēdēt ar klēpī saliktām rokām.

Tajā brīdī iezvanījās telefons. Nocēlusi klausuli, Rita to piesedza ar roku un teica:

-Harij, tas atkal ir tas cilvēks, kas tevi mēģina sazvanīt visu dienu.

Pārtridžs paņēma klausuli:

-Harijs Pārtridžs klausās.

-Sarunas laikā nesauciet mani vārdā. Vai skaidrs? Balss vada otrā galā skanēja apslāpēti laikam tas darīts tīšām, taču Pārtridžs uzreiz pazina advokātu, kam bija sakars ar organizēto noziedzību.

-Jā, es sapratu.

-    Vai zināt, kas es esmu?

-Jā.

-Es zvanu no automāta, tā ka numuru nevarēs atrast. Vēl kas: ja jūs kādam teiksiet, ka es esmu sniedzis jums šīs ziņas, es apzvērēšu, ka jūs melojat, un visu noliegšu. Vai jūs arī to saprotat?

-Jā.

Es riskēju ar savu ādu, lai iegūtu šīs ziņas. Ja kāds to uzzinās, man ir beigas. Tāpēc pēc šīs sarunas mans parāds jums būs atmaksāts ar uzviju. Skaidrs?

-    Pilnīgi skaidrs.

Pārējie trīs mazajā kabinetā bija aizturējuši elpu, vērojot Pārtridžu, jo balsi dzirdēja tikai viņš viens pats.

-Dažiem maniem klientiem ir darīšanas Dienvidamerikā. -«Darīšanas ar kokaīnu,» Pārtridžs nodomāja, bet neko neteica. Kā jau jums sacīju, viņi neiejauktos tādā lietā, par ko jūs runājāt, bet viņi šo to zina.

-Saprotu, Pārtridžs atkal noteica.

-Tātad mana informācija, un tā ir pilnīgi droša, ir šāda: cilvēki, par ko jūs interesējāties, tika izvesti no Amerikas sestdien, un viņi ir nogādāti Peru. Sapratāt?

-Jā, Pārtridžs sacīja. Vai drīkstu ko jautāt?

-Nē.

-Man nepieciešams zināt vēl kaut ko, Pārtridžs lūdza. Kas viņus sagūstīja, kas par to ir atbildīgs?

Dzīvojiet vesels!

Pagaidiet, lūdzu, pagaidiet! Labi, es jūs nelūgšu nosaukt vārdus. Es pats nosaukšu vārdu, un, ja man nav taisnība, pasakiet -nē. Ja ir nolieciet klausuli. Labi?

Klusums. Tad:

-Tikai ātri!

Pārtridžs ievilka elpu un izdvesa:

-    Sendero Luminošo.

Vada otrā galā klusums. Tad atskanēja klikšķis abonents bija nolicis klausuli.

11

Drīz pēc tam, kad tumšajā šķūnī Džesika bija atguvusi samaņu un kad noskaidrojās, ka viņa, Nikijs un Anguss tiek turēti kā ķīlnieki Peru, Džesika nolēma, ka viņai jāuzņemas viņu trijotnes vadība viņai jādod mierinājums un jāvieš cerība. Tas viņai bija jādara, lai viņi varētu izdzīvot un sagaidīt atbrīvošanu. Ja viņi zaudēs cerības un ļausies izmisumam, tad salūzīs un aizies bojā.

Anguss bija drosmīgs, bet pārāk vecs un vārgs, lai noderētu viņiem par atbalstu, viņam pašam būs vajadzīgs Džesikas spēks. Nikijam, kā parasti, ir jābūt galvenajam Džesikas rūpju objektam.

Pieņemot, ka viņiem izdosies izkļūt no šī murga drošībā Džesika šai iespējai noteikti ticēja varēja gadīties, ka Nikijam no visa pārdzīvotā paliek garīga trauma uz visu mūžu. Tāpēc Džesika nolēma visiem spēkiem tam pretoties, lai tas maksā ko maksādams. Ja būs nepieciešams, viņa iemācīs Nikijam un arī Angusam, ka pirmām kārtām viņiem ir jāsaglabā paškontrole un cieņa.

Un viņa zināja, kā to panāks. Viņa bija apguvusi speciālu kursu; daudzas viņas draudzenes to uzskatīja par vienkāršu ākstību. Īstenībā šī apmācība bija domāta Krofordam, bet, tā kā viņam nekad tam neatlika laika, Džesika nolēma apmeklēt šos kursus viņa vietā kādam no ģimenes tas bija jādara.

Paldies, paldies, jums, brigadieri Veid! Lai Dievs jūs sargā! Kad es apmeklēju treniņnodarbības un klausījos lekcijas, man ne sapņos nerādījās, ka tas viss man tik loti noderēs reālajā dzīvē.

Brigadieris Sedriks Veids bija britu armijas seržants Korejas karā, bet pēc tam angļu izcilās SAS vienības virsnieks. Tagad viņš bija pensionējies un dzīvoja Ņujorkā. Viņš antiterorisma kursos apmācīja nelielas interesentu grupas. Viņa zināšanas bija tik pamatīgas, ka dažreiz pat ASV armija pie viņa sūtīja mācībā savus vīrus.

1951. gadā Ziemeļkorejā seržants Veids tika sagūstīts un deviņarpus mēnešus turēts viens pats bedrē, kas bija apmēram desmit pēdu liela. Virs bedres bija restes, kas ielaida sauli, lietu un sniegu. Viņu ne uz brīdi neizlaida no šīs celles. Visā šajā laikā viņam praktiski nebija nekādu kontaktu ar sargiem, viņam nebija lasāmvielas; viņš vienīgi varēja pētīt debesis sev virs galvas.

Viņš mierīgi un saprotami lekcijās stāstīja par pārbaudījumiem, ko bija nācies pārciest Džesika vēl arvien to atcerējās vārdu pa vārdam: Jau pašā sākumā es sapratu, ka viņi grib salauzt manu garu. Es sevī apņēmos, ka viņiem tas neizdosies. Lai arī cik man grūti klājas, lai arī man šajā bedrē jānomirst, man par katru cenu jāsaglabā sava pašcieņa.

Viņš to panāca, ievērojot normālas dzīves un kārtības principus. Jau sākumā viņš bija funkcionāli sadalījis visus četrus savas drūmās celles stūrus. Lai cik nepatīkami tas bija, bet vienu stūri nācās uzskatīt par ateju un savas dabiskās vajadzības viņš kārtoja tikai šajā stūrī nekur citur. Sākumā smaka bija neizturami pretīga. Bet pēc kāda laika es pieradu, jo nebija jau citas izvēles.

Pretējā stūrī, kurš bija prom no pirmā, cik vien tālu iespējams, viņš baudīja trūcīgo ēdienu, ko viņam iemeta bedrē. Trešajā stūrī viņš gulēja, bet ceturtajā nodevās pārdomām un meditēja. Bedres vidū viņš trīs reizes dienā vingroja, ieskaitot arī skriešanu uz vietas. Es domāju, ka, uzturot labu veselību, man vieglāk nāksies saglabāt cilvēcīgumu un pašcieņu.

Katru dienu viņam izsniedza dzeramo ūdeni, bet ne piles, lai mazgātos. Viņš vienmēr pietaupīja daļu dzeramā ūdens šai vajadzībai. Tas nebija viegli, man reizēm ļoti kārojās izdzert visu ūdeni, bet es novaldījos; tādējādi es vienmēr biju tīrs, un tas ir ārkārtīgi svarīgi labai pašsajūtai.

Devītā mēneša beigās sarga nolaidības dēļ seržants Veids izbēga. Pēc trim dienām viņu notvēra un ieslodzīja atpakaļ bedrē, taču divu nedēļu laikā amerikāņu karaspēks ieņēma šo apgabalu, un Veids tika atbrīvots. Tā viņš sadraudzējās ar amerikāņiem un pēc kāda laika pārcēlās uz dzīvi ASV.

Brigadieris Veids iemācīja Džesikai vēl arī ko citu tuvcīņas iemaņas. Tas ir neapbruņotas cīņas veids, kur pat maza auguma un viegla svara īpašnieki spēj pieveikt par sevi lielāku pretinieku un atbruņot to pārlauzt roku, kāju vai sprandu. Džesika bija viņa labākā skolniece, kas visu ātri apguva.

Kad Džesika nonāca Peru gūstā, viņa būtu varējusi šīs prasmes un iemaņas likt lietā, bet viņa to nedarīja, jo tas nebūtu prāta darbs. Viņa šīs zināšanas glabāja gadījumam, kad tās varēja būt izšķirošas.

Nueva Esperansā šādu iespēju nebija bijis; šķita, ka vēl tik drīz arī nebūs.

Pirmajos šausmu mirkļos, kad viņi tika ieslodzīti izolētajos būros un kad Džesika dzirdēja Nikija šņukstus, vienu brīdi prāts atteicās klausīt viņa balsī iekaucās. Viņa bija nonākusi psihiskā šoka stāvoklī. Taču ne uz ilgu laiku.

Nebija pagājušas vēl ne desmit minūtes, kad Džesika jau klusiņām uzsāka sarunu ar Nikiju:

-Nikij, dēliņ, vai tu mani dzirdi?

Pēc brīža Nikijs nospiestā balsī klusi atsaucās:

-Jā, mamm.

Un viņš pienāca pie šķērssienas kameru starpā. Acis pie pustumsas jau bija pieradušas, un māte ar dēlu varēja viens otru saskatīt, lai gan nevarēja viens otram pieskarties.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? Džesika vaicāja.

-Tā man šķiet. -Bet tad balss sāka trīcēt. -Man te nepatīk.

-Ak, mīļum, arī man ne. Bet, pirms mēs kaut ko varēsim pasākt, mums jāiztur. Atgādini sev visu laiku, ka tavs tētis un daudzi citi mūs meklē. Džesika cerēja, ka viņas balsī saklausāms optimisms.

-Es tevi dzirdu, Džesij. Tevi ari, Nikij. -Tas bija Anguss no trešā būra. Mums vienkārši jāpūlas saglabāt ticība, ka izkļūsim no šejienes ārā. Un mēs izkļūsim.

-Mēģini atpūsties, Angus. Džesika nebija aizmirsusi, kā Migels veco vīru pie būdas piekāva, Šausmīgo gājienu cauri džungļiem, Angusa kritienu, garo ceļu laivā un tad cīņu pie būriem.

Džesika aprāvās pusvārdā, kad izdzirda soļus no ēnas iznira kāda figūra. Tas bija viens no bruņotajiem sargiem, kas pavadīja viņus braucienā, stiegrains, ūsains vīrišķis vārdā Ramons. Ar Kalašņikova automātu viņš notēmēja uz Džesiku un pavēlēja:

-   j Silencio!

Džesika jau pavēra muti, lai strīdētos pretī, bet Anguss klusi viņu apsauca:

-Paliec mierā, Džesij, ciet klusu!

Tā viņa arī darīja. Ierocis tika nolaists, bet sargs aizgāja un apsēdās savā vietā, lai turpinātu sargāšanu.

Būdā pastāvīgi dežurēja sargs sardzes maiņa notika ik pēc četrām stundām.

Gūstekņi ātri aptvēra, ka ne visi sargi ir vienādi stingri. Visvieglāk viņiem klājās Visentes dežūru laikā viņš bija palīdzējis Nikijam braucienā smagajā automobilī un pēc Migela pavēles pārgriezis striķus, kas bija savilkti ap rokām. Visente ļāva viņiem runāties pēc sirds patikas, tikai laiku pa laikam atgādināja, lai viņi to dara klusāk. Visnepiekāpīgākais bija Ramons, kas kategoriski aizliedza jebkuras sarunas. Pārējie sargi savās prasībās bija apmēram vienādi.

Laikā, kad drīkstēja sarunāties, Džesika viņiem stāstīja par brigadiera Veida antiterorisma lekcijām, par viņa ciešanām, par to, kā šis cilvēks tās pārvarēja. Nikiju šis stāsts ārkārtīgi ieinteresēja. Tas varbūt notika arī tāpēc, ka tā bija vienīgā pārmaiņa viņa ļoti ierobežotajā un nežēlīgi garlaicīgajā dzīvē. Šis ieslodzījums aktīvajam un inteliģentajam vienpadsmit gadus vecajam zēnam bija ārkārtīgi smags pārbaudījums. Vairākas reizes dienā Nikijs vaicāja:

-Kā tu domā, ko tētis pašreiz dara, lai mūs atbrīvotu? Džesika katru reizi mēģināja izdomāt atbildei kaut ko jaunu un ticamu. Vienu reizi viņa teica:

-Tavs tētis pazīst tik daudz cilvēku, un jebkurš būs gatavs steigties viņam palīgā. Esmu pārliecināta, ka viņš ir runājis ari ar mūsu valsts prezidentu, kas ir norīkojis milzum daudz ļaužu, lai mūs meklētu.

Pat ja tā ir taisnība, nekad agrāk Džesika tā neuzdrošinātos runāt, tā bija zināma iedomības pazīme no viņas puses. Bet, ja vien šīs sarunas spēja uzturēt Nikija cerības, viņai tās šādā veidā bija jāturpina.

Džesika mudināja abus pārējos sekot brigadiera Veida piemēram. Tā, ja viens kārtoja savas dabiskās vajadzības, abi pārējie aizgriezās un neteica neviena vārda par nelāgo smaku. Otrajā dienā, Džesikas mudināti, viņi sāka vingrot.

Pagāja vairākas dienas, viņiem izveidojās zināms nožēlojams dzīves ritms. Trīs reizēs dienā viņi tika baroti ēdiens bija trekns un negaršīgs ar manioku, rīsiem un makaroniem. Pirmajā dienā ar šo skābi dvakojošo ēdienu Nikijs aizrijās, bet Džesika gandrīz sāka vemt, taču ar laiku izsalkums piespieda to apēst. Smirdošos atejas spaiņus kāda indiāniete iznesa katru otro dienu, bet, atnesti atpakaļ, tie smirdēja tikpat slikti.

Dzeramo ūdeni pasniedza parastajās pusotra litra plastmasas dzērienu pudelēs. Reizēm tika nolikts spainis un bļoda, lai viņi varētu apmazgāties. Sargi ar žestiem brīdināja gūstekņus, ka šo netīri rūsgano ūdeni dzert nedrīkst.

Nikija garastāvoklis, kas Džesikai likās vissvarīgākais, nostabilizējās. Viņš izrādījās spējīgs pielāgoties, jo traģiskās sākuma neziņas šoks bija garām. Džesika savā laikā Ņujorkā bija strādājusi ar nabadzīgajām ģimenēm un zināja, ka pat traģiskās situācijas bērni parasti pārlaiž labāk nekā pieaugušie. Varbūt tāpēc, Džesika domāja, ka bērnu domāšana nav tik sarežģīta un ir daudz godīgāka. Bet varbūt tāpēc, ka bērni ātrāk kļūst pieauguši, ja apstākļi viņus uz to spiež. Nikijs nez kāda iemesla dēļ acīm redzami pielāgojās.

Viņš mēģināja uzsākt sarunas ar sargiem. Viņa spāņu valodas zināšanas nebija izcilas, taču, ja sarunbiedrs bija pacietīgs un pretīnākošs, viņam izdevās pārmīt dažas replikas un šo to uzzināt. Visrunīgākais bija Visente.

No Visentes viņi uzzināja, ka «dakteris» pošas mājup uz Limu. Acīmredzot tas bija cilvēks, ko Džesika dēvēja par Sagraizīto. Bet «medmāsa» paliks tepat, un tā laikam bija Sokorro ar nīgro seju.

Viņi savā starpā sprieda, nez kāpēc Visente ir daudz citādāks un laipnāks par pārējiem sargiem. Bet Džesika brīdināja Nikiju un Angusu:

-Viņš nav citādāks. Viņš ir viens no tiem, kas mūs šurp atveda un tagad tur būros. Neaizmirstiet to! Viņš nav tik nejauks un nevērīgs kā citi, tāpēc šķiet mums citādāks.

Bija arī vēl citas lietas, par ko Džesika vēlējās aprunāties, bet viņa nolēma to atstāt uz vēlāku laiku. Bija vajadzīgas jaunas tēmas pārrunām un diskusijām -viņa paredzēja vienmuļas dienas ari turpmāk. Tādēļ viņa nolēma, ka, tā kā viņi ir tur, kur viņi ir, viņiem jāizmanto Visente, cik vien iespējams.

Džesika ieteica, lai Nikijs pajautā Visentem, vai viņi drīkstētu reizēm iziet ārā paelpot svaigu gaisu. Bet Visente tikai papurināja galvu nevarēja īsti zināt, vai viņš nav sapratis jautājumu, vai arī tā ir noliedzoša atbilde. Tad Džesika mēģināja vēlreiz. Viņa lūdza pateikt, lai pie viņiem atnāk Sokorro. Nikijs pūlējās visiem spēkiem, bet Visente atkal tikai papurināja galvu tas laikam nozīmēja, ka viņu lūgums diez vai tiks tālāk nodots.

Nikija panākumi spāņu valodas apguvē Džesiku pārsteidza, jo skolā viņš spāņu valodu bija mācījies labi ja pāris mēnešus. Kad viņa par to ieminējās, Nikijs atteica, ka divi viņa draugi bijuši imigranti no Kubas, un viņi starpbrīžos runājuši spāniski.

-    Mēs klausījāmies un šo to jau sapratām, Nikijs teica. Bet tad viņš iesmējās:

-Tev tas nepatiks, mamm, bet viņi zināja visus rupjos vārdus. Un viņi tos iemācīja arī mums.

Anguss, kas šo sarunu bija dzirdējis, jautāja:

-Vai tu zini arī kādus rupjus apvainojumus?

-Protams, vectēv.

-    Vai tu man nevarētu dažus iemācīt? Lai es varu nolamāt vietējos, ja man radīsies tāda izdevība.

-Es nezinu, vai mammai tas patiks…

-    Māci vien, Džesika teica. Nikija smiekli viņai šķita brīnišķīgi. -Tas mani neuztrauc.

-Labi, vectēv. Ja tu kādam gribi aizbāzt muti, saki… Un Nikijs piegāja pie Angusa būra, lai pačukstētu savas gudrības.

Viņi ir atraduši vēl vienu laika kavēkli, domāja Džesika.

Un vēlāk tajā pašā dienā tomēr ieradās Sokorro, acīmredzot sargs bija nodevis ziņu. Savilkusi degunu kodīgās smakas dēļ, viņa palika stāvam šķūņa durvīs viņas graciozā, mazā figūriņa skaidri iezīmējās durvju ailē.

-     Mēs zinām, ka jūs esat medicīnas māsa, Sokorro. Džesika steidza pateikt. Tāpēc jūs par mums rūpējāties, iedevāt šokolādi.

Sokorro nikni atteica:

-Neesmu māsa, esmu medicīnas māsas palīdze. Bet viņa tomēr pienāča tuvāk.

-Te tas nav svarīgi, -Džesika sacīja. Tagad, kad dakteris dosies projām, jūs būsiet vienīgā, kas kaut ko saprot no medicīnas.

-Tu mēģini būt pārgudra. Tas jums nelīdzēs. Tu gribēji ar mani runāt. Kāpēc?

-Tāpēc, ka jūs uzskatāmi nodemonstrējāt, ka gribat mūs uzturēt sveikus un veselus. Bet, ja mēs vismaz uz brīdi netiksim ārā svaigā gaisa, mēs visi nopietni saslimsim.

-Jums jāpaliek te iekšā. Viņi negrib, lai jūs kāds redz.

-Kāpēc ne? Un kas tie «viņi» tādi ir?

-Tā nav tava darīšana, tev nav tiesību mani izprašņāt.

Džesika deva pretī:

Bet man ir mātes tiesības rūpēties par savu dēlu; arī par manu vīratēvu, kas ir vecs un ar ko te apietas tik lopiski.

-Un tā viņam vajag. Viņš par daudz pļāpā. Un tu arī.

Intuīcija Džesikai teica, ka laba daļa Sokorro pretestības ir uzspēlēta. Džesika nolēma izteikt viņai komplimentu.

-Jums ir lieliska angļu valoda. Jūs laikam ilgu laiku esat dzīvojusi Amerikā.

-Tā nav tava darīš…, -Sokorro apklusa un paraustīja plecus. -Trīs gadus. Es šo zemi ienīstu. Tā ir netīra, korumpēta valsts.

Džesika maigi atbildēja;

-Man liekas, ka patiesībā jūs tā nedomājat. Man šķiet, ka pret jums tur labi izturējās, tādēļ tagad jums grūti mūs ienīst.

-Domā, kā gribi, Sokorro atcirta, ejot projām, bet tad pie durvīm pagriezās. Es mēģināšu te ielaist mazliet vairāk gaisa. Sievietes lūpas savilkās gandrīz smaidā. Tas būs veselīgāks sargiem.

Nākamajā dienā ieradās divi vīri ar vajadzīgajiem rīkiem. Viņi iepretī būriem sienā izzāģēja lielus caurumus. Krēsla tūdaļ atkāpās, būri kļuva gaiši. Gūstekņi varēja redzēt cits citu, ari sargus, pavisam skaidri. Tagad šķūnim cauri plūda gaiss, īpaši tad, kad uzpūta vējiņš; arī smirdoņa mazinājās.

Tā priekš Džesikas bija uzvara. Viņa saprata, ka Sokorro patiesībā nav tik ļauna, kā centās izlikties, šo atziņu varēs izmantot tad, kad radīsies nepieciešamība.

Bet izkarotā gaisma un gaiss bija nieks salīdzinājumā ar tārti mocībām, kas viņus sagaidīja turpmāk. Džesika pat nenojauta, cik mokoši pārbaudījumi jau samilzuši un teju nogrūs pār viņu galvām.

12

Kad gūstekņi Nueva Esperansā jau bija sabijuši sešas dienas, Migels no «Zaigojošā ceļa» Ajakučo mītnē rakstveidā saņēma vairākus norādījumus. Tos atveda kurjers, kam piecsimt jūdžu lielā attāluma pārvarēšanai pa bīstamām kalnu pārejām un izmirkušiem džungļu aplinkus ceļiem bija vajadzīgas veselas divas dienas. Viņš atveda arī dažas īpašas ierīces.

Vissvarīgākā instrukcija attiecās uz Slouna sievieti bija jāizdara videoieraksts, kura tekstā nedrīkstēja mainīt ne vārda. Šis uzdevums tika uzticēts Migelam personiski.

Citā rīkojumā bija teikts, ka Baudeljo darbi te ir galā. Viņam kopā ar kurjeru smagajā mašīnā jādodas uz Ajakučo un tad tālāk uz Limu. Pēc dažām dienām kravas auto atgriezīsies Nueva Esperansā ar jauniem pārtikas krājumiem, bet līdzi paņems videokaseti ar ierakstu.

Migelam ļoti nepatika ziņa, ka Baudeljo atgriežas mājās, lai gan tas priekš viņa nebija nekas negaidīts. Pirmām kārtām, šis izbijušais ārsts zināja pārāk daudz. Otrām kārtām, viņš, zināms, tūdaļ sāks dzert, bet alkohols atraisa mēli. Tādējādi Baudeljo apdraudēs ne tikai viņu nelielā garnizona drošību, bet un tas Migelam bija daudz svarīgāk -arī viņa personisko drošību.

Citos apstākļos viņi abi dotos pastaigā uz džungļiem, bet atgrieztos tikai Migels. Taču «Zaigojošais ceļš» bija nežēlīga organizācija, savus cilvēkus tā uzmanīja, tādēļ varēja ņemt ļaunā šo slepkavību, lai ari kādi būtu tās iemesli.

Kopā ar kurjeru Migels tomēr nosūtīja slepenu ziņojumu, strikti norādot uz briesmām, ko varētu radīt Baudeljo atbrīvošana. «Zaigojošais ceļš» zinās, kā rīkoties. Migelam nebija nekādu šaubu par pozitīvu iznākumu.

Viena lieta gan Migelu iepriecināja. Kādā vispārējā instrukcijā viņš bija uzgājis arī šādu norādi: «… līdz turpmākam rīkojumam jāraugās, lai visi trīs gūstekņi būtu labā fiziskā stāvoklī.» Šī norāde uz trešo gūstekni, par ko «Zaigojošais ceļš» noteikti būs uzzinājis no masu saziņas līdzekļiem, liecināja, ka Migels izlēmis pareizi, ari Angusu paķerot līdzi.

Tad viņš pievērsās aprīkojuma izpētei, kas bija atsūtīts, lai varētu izdarīt videoierakstu ar Džesikas piedalīšanos. Tur bija Sony firmas videomagnetofons, videokasetes, trijkājis, jaudīgas spuldzes un no voltu ģenerators, darbināms ar benzīnu. Ieraksta sakarā Migels jutās drošs, jo viņam arī agrāk bija nācies sagatavot šādas intervijas ar ķīlniekiem.

Bet viņš saprata arī to, ka sadarbības grūtības ieraksta laikā viņam noteikti būs ar šo sievieti, tādēļ viņš par palīgiem izraudzījās Gustavo un Ramonu. Viņš bija novērojis, ka tie abi pret gūstekņiem izturējās īpaši neiecietīgi, tādēļ viņi neiebildīs arī radikālāku sodamēru lietošanas gadījumā.

Migels nolēma, ka videoieraksts notiks rīt no rīta.

'l ikko uzausa gaisma, Džesika sāka rīkoties.

Drīz pēc tam, kad viņa, Anguss un Nikijs Peru bija atguvuši samaņu, viņi atklāja, ka kāds ir iztukšojis viņu kabatas, pievācot arī visu naudu. Viņu nepārsteidza, ka bija pazudusi ari somiņa, kas Džesikai bija līdzi Lārčmontas veikalā. Atstātas bija vien dažas papīra saspraudes, Džesikas ķemme, Angusa piezīmju grāmatiņa, ko viņi nebija pamanījuši, un lodīšspalva, kas bija izkritusi cauri Nikija kabatai.

Pēc Džesikas ieteikuma rakstāmais un piezīmju grāmatiņa tika rūpīgi paslēpti. Tos varēs lietot tad, kad viņus neapsargās tāds nezvērs kā Ramons.

Vakar Džesika rakstāmo un grāmatiņu bija pārņēmusi savā īpašumā. Lai gan siets starp būriem neļāva neko izbāzt cauri, Visente bija labprāt palīdzējis un nodevis šīs lietiņas Džesikai.

Džesika bija nolēmusi uzskicēt sagūstītāju sejas, kamēr viņa tās labi atcerējās. Viņa gan nebija profesionāla māksliniece, taču zīmēja diezgan labi. Viņa nešaubījās, ka zīmējumi vajadzīgajā brīdī ļaus atpazīt vainīgos, zināms, ja vien viņai kādreiz radīsies iespēja identificēt šos. neliešus.

Pirmais zīmējums, ko viņa bija sākusi darināt vakar un turpināja šorīt, atainoja liela auguma, pusplikpaurainu, pašpārliecinātu vīrieti Džesika viņu bija ieraudzījusi, nākot pie samaņas pirmajā būdā. Lai arī viņa vēl nebija īsti atguvusies, virja atcerējās, ka bija lūgusi: «Palīdziet… lūdzu, palīdziet… paziņojiet kādam…» Šķita, ka šis vīrietis ir pārsteigts, bet tad acīmredzot neko tālāk nebija darījis.

Kas viņš bija? Ko viņš te darīja? Ja jau viņš bija tur, kopā ar viņiem, tad arī viņš ir piedalījies nolaupīšanā. Džesika bija pārliecināta, ka viņš ir amerikānis. Pat, ja viņa kļūdījās, šis zīmējums kādu dienu palīdzēs šo cilvēku atrast.

Kad skice bija gatava, tajā varēja atpazīt Lira reaktīvās lidmašīnas pilotu, kapteini Denisu Anderhilu.

Ārpusē bija dzirdami soļi, tādēļ viņa salocīja zīmējumu un paslēpa to krūšturī. Pildspalvu un piezīmju grāmatiņu viņa pabāza zem matrača.

Tūliņ pēc tam būdā ienāca Migels. Gustavo un Ramons, nesot aprīkojumu, ko Džesika uzreiz pazina.

Ak, nē, -viņa sauca Migelam. -Jūs velti zaudēsiet laiku, ja grasāties šo te uzstādīt. Videoieraksts nenotiks uz mums varat necerēt.

Migels viņai nepiegrieza nekādu vērību. Ļoti uzmanīgi un prātīgi viņš uzskrūvēja kameru uz trijkāja, tad savienoja vadus ar spuldzēm, un ārpusē sāka darboties ģenerators. Pēc mirkļa būros atspīdēja spoža gaisma, tā tika sakoncentrēta uz krēslu, ko kāds bija ienesis būdā.

Tikpat nesteidzīgi Migels piegāja pie Džesikas būra. Viņa balss bija auksta un cieta.

-Tu precīzi izdarīsi to, ko es tev likšu. Un tad, kad es to likšu, tu, kuņa.

Un viņš viņai pasniedza trīs ar roku aprakstītas papīra lappuses.

Džesika tās paņēma, ātri pārskatīja, saplēsa sīkās strēmelēs un izmeta cauri bambusa stieņiem.

-Ja es teicu, ka to nedarīšu, tad arī nedarīšu.

Migels neko neatbildēja. Viņš pamāja Gustavo:

-Atved puiku.

Par spīti apņēmībai, Džesika drausmās priekšnojautās nodrebēja.

Gustavo aizgāja un atslēdza Nikija būra durvis. Iegājis tajā, viņš sagrāba Nikiju aiz rokas. Atlauzis roku uz muguras, viņš Nikiju izgrūda no būra un pieveda pie Džesikas. Nikijs izskatījās pārbijies, bet nekā nesacīja.

Nu-Džesiku pārņēma panika, viņa sāka svīst.

-Ko jūs esat iecerējuši? viņa skanīgā balsī noprasīja.

Vīri neatbildēja.

Ramons no šķūņa pretējā kakta, kur sēdēja sargs, atnesa vēl vienu krēslu un tajā apsēdināja Nikiju. Viņi puiku piesēja pie krēsla un tad atpogāja viņa kreklu, atsedzot bērnišķīgas krūtis. Tad Ramons aizsmēķēja cigareti.

Sapratusi, kas tūdaļ notiks, Džesika sāka kliegt, pagriezusies pret Migelu:

-Pagaidiet! Varbūt es pārsteidzos. Lūdzu, pagaidiet. Aprunāsimies.

Migels neatbildēja. Noliecies viņš pacēla no zemes saplēstās papīra strēmeles.

Te bija trīs lappuses, viņš mierīgi teica. Tā kā es paredzēju, ka tu vari izdarīt kaut ko idiotisku, es tev iedevu kopiju. Bet tu pati izvēlējies skaitli trīs.

Viņš pamāja Ramonam, paceļot trīs pirkstus.

-jQuemelo bien… tres veces![42]

Ramons dūšīgi ievilka elpu, un cigarete iegailējās. Tad ar ātru kustību viņš izņēma cigareti no mutes un piespieda degošo galu pie Nikija krūtīm. Uz mirkli tas Nikiju tā pārsteidza, ka viņš nejuta sāpes. Bet tad, sajutis dedzinošās sāpes, Nikijs sāka kliegt.

Arī Džesika tagad kliedza mežonīgi, nesakarīgi, asarām acīs viņa lūdzās, lai šo spīdzināšanu pārtrauc. Viņa solīja Migelam, ka darīs visu, ko viņš liks:

-Visu! Visu! Man vienalga! Pasakiet man, kas jādara! Bet izbeidziet! Izbeidziet!

No trešā būra varēja dzirdēt, ka Anguss dauza bambusa režģus un arī kliedz. Kopējā troksnī īsti nevarēja saprast, ko īsti. Bet daži vārdi bija saprotami skaidri:

-Smirdīgie kuņas dēli! Gļēvuļi! Necilvēki! Zvēri!

Ramons notiekošo vēroja ar vieglu smīnu. Viņš atkal iesprauda cigareti zobos un pāris reižu dziļi ievilka dūmus, līdz cigarete sāka kvēlot. Tad viņš vēlreiz degošo galu piegrūda Nikija krūtīm šoreiz citā vietā. Nikijs kliedza arvien skaļāk. Tad Ramons šo eksekūciju atkārtoja vēl trešo reizi. Nikijs kliedza aizrīdamies. Gaisā bija jūtama piesvilušas gaļas smaka.

Migels tostarp bezkaislīgi vēroja notiekošo, viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

Pēc trešās dedzināšanas viņš brīdi nogaidīja, kamēr aprimst troksnis, un tad Džesikai teica:

-Tu apsēdīsies krēslā kameras priekšā un pēc mana signāla sāksi runāt. Tavu runu esmu uzrakstījis uz kartītēm. Tur rakstīts tas pats, ko tu tikko izlasīji. Kartītes es tev turēšu acu priekšā. Lai viss būtu precīzi vārds vārdā. Saprati?

-Jā, Džesika truli atbildēja. Es sapratu.

Džesikas balss skanēja aizsmakusi un sausa, tādēļ Migels pavēlēja Gustavo:

-Atnes viņai ūdeni!

Džesika iebilda: Man nē… palīdzība nepieciešama Nikijam, kaut kas jādara ar tiem apdegumiem. Sokorro zinās…

Aizveries! Migels rēca. Ja tu vēl ļerkstesi, puika atkal dabūs trūkties. Viņš paliks tepat. Tev būs jāklausa! Migels nikni paskatījās uz šņukstošo zēnu. Tu arī aizveries! Migels pagrieza galvu:

-Ramon, turi pokeru [43] gatavībā!

jSi, jefe![44] ramons pamāja. viņš ievilka dūmu, un cigaretes gals atkal spoži iegailējās.

Džesika aizvēra acis. Viņa domāja par to, kur novedusi viņas spītība. Iespējams, ka kādreiz Nikijs piedos viņai. Bet tad viņai pēkšņi galvā iešāvās kāda doma.

Viņa atkal bija savā Lārčmontas mājā. Tas bija vakars pirms nolaupīšanas, un viņa runāja ar Krofordu. Krofords stāstīja viņai par signāliem, ko ķīlnieks, ja viņu ieraksta video, varētu nemanāmi nodot šī ieraksta adresātam. Krofords bija sagatavojies tam, ka viņu kādu dienu varētu nolaupīt un piespiest sagatavot videoierakstu. Bet tagad viņa vietā bija Džesika vai kādam tas varēja ienākt prātā! Tagad viņa visiem spēkiem pūlējās atcerēties šos signālus un to nozīmes; viņa zināja, ka Krofords lenti dabūs redzēt… Kādi tie bija?

Viņa sāka atcerēties sarunu Lārčmontā Džesikai bija laba atmiņa… Krofs bija teicis: Ja es nolaizu lūpas, tas nozīmē, ka to, ko es pašreiz daru, es daru pret savu gribu. Neticiet nevienam manam vārdam… Ja es paberzēju vai vienkārši pieskaros labās auss ļipiņai, tas nozīmē sagūstītāji ir labi organizēti un pamatīgi apbruņoti… Ja es pieskaros kreisās auss ļipiņai, tas nozīme sargi ne vienmēr ir vērīgi. Uzbrukums, lai mani atbrīvotu, varētu izdoties… Bija vēl ari citi signāli, bet par tiem Krofords nestāstīja. Tātad būs jāiztiek ar šiem trijiem, bet varbūt tikai diviem. Un, kaut ari viņai izdotos likt lietā tikai vienu viņai bija jāmēģina.

Gustavo atvēra Džesikas būra durvis un pamāja, lai viņa nāk ārā.

Impulsa dzīta, viņa gribēja skriet pie Nikija, bet Migela sejā draudēja niknums. Ramons, ari blenzdams viņai virsū, aizdedzināja jaunu cigareti. Džesika ielūkojās dēla acīs un redzēja, ka viņš saprot. Gustavo stumta, viņa apsēdās krēslā spuldžu un kameras priekšā. Gustavo pasniedza viņai ūdeni, un viņa paklausīgi iedzēra dažus malkus.

Paziņojuma teksts bija uzrakstīts uz divām kartītēm lieliem burtiem. Tās viņai priekšā turēja Gustavo. Migels skatījās kameras lodziņā.

-Kad es pamāšu ar roku sāc, Migels nokomandēja.

Viņš nolaida roku, un Džesika sāka runāt, cenšoties balsi noturēt līdzeni.

Pret mums izturas labi un godprātīgi. Tagad, kad mums ir izskaidrojuši nolaupīšanas iemeslu, mēs saprotam, ka tas tiešām bija nepieciešams. Turklāt mums tika arī izskaidrots, cik viegli amerikāņu draugi varētu sekmēt mūsu atgriešanos mājās. Lai mūs atbrīvotu, …

Stop!

Migela seja bija dusmās piesārtusi, viņš tikko valdījās.

Kuce! Tu lasi tā, it kā tas būtu iepirkumu saraksts bez izteiksmes, speciāli, lai tev nenotic, lai saprot, ka tu esi piespiesta to darīt; domā, es tevi neesmu atšifrējis…

Jā, bet mani tiešām spiež to darīt! Pēc mirkļa Džesika šo dusmu izvirdumu nožēloja, jo Migels pamāja Ramonam, kas atkal piespieda gailošo cigareti pie Nikija krūtīm. Nikijs atkal sāka kliegt.

Gandrīz zaudējot samaņu, Džesika pielēca no krēsla:

-Nē! Vairāk ne! Es runāšu labāk… Kā jūs gribēsiet… Es apsolu! viņa lūdzās.

Viņai par lielu atvieglojumu spīdzināšanu neatkārtoja. Migels aparātā ielika jaunu kaseti un pamāja Džesikai, lai sēžas krēslā. Gustavo vēlreiz iedeva viņai ūdeni. Pēc brīža viņa sāka visu no sākuma.

Sakopojusi spēkus, viņa centās runāt tā, lai pirmās frāzes izskanētu ar iespējami lielāku pārliecību. Tad viņa turpināja:

-   Lai mūs atbrīvotu, jums vienkārši jāizpilda ātri un precīzi -tās prasības, kas pievienotas šim ierakstam…

Tūliņ pēc vārda «ierakstam» Džesika aplaizīja lūpas. Viņa zināja, ka pakļauj briesmām ne tikai sevi, bet arī Nikiju, taču cerēja, ka tik dabisku izpausmi neviens neievēros. Neviens neiebilda, un nu viņa Krofordam un citiem bija paziņojusi, ka viņu piespieduši runāt iepriekš uzrakstītu tekstu. Par spīti nule pārdzīvotajam, turpinot lasīt tekstu, viņa sajuta gandarījumu:

-… bet ielāgojiet vienu: ja jūs pārkāpsiet šīs instrukcijas, nevienu no mums jūs vairs neredzēsiet. Nekad. Lūdzu, nepieļaujiet to…

Interesanti, kas tās ir par instrukcijām kādu cenu par viņu brīvību prasa nolaupītāji? Džesika šo jautājumu drīkstēja sev uzdot tikai domās skaļi jautāt to, zināms, nedrīkst. Taču viņai ir palicis pavisam maz laika ko lai iesāk ar otro signālu? Kuru auss ļipiņu paberzēt labo vai kreiso?… Kuru?…

Tā bija patiesība, ka cilvēki te ir labi apbruņoti un arī labi organizēti. Bet drošības pasākumi netika īpaši stingri ievēroti sargi naktīs parasti gulēja, dažreiz pat krākdami…

Izlēmusi Džesika pacēla roku un nevērīgi paberzēja kreisās auss ļipiņu. Tā! Tas nu bija padarīs! Neviens to nebija pamanījis! Un viņa pabeidza lasīt priekšā uzrakstīto tekstu:

-   Mēs gaidīsim, rēķinoties ar to, ka jūs pieņemsiet pareizo lēmumu, un…

Pēc pāris sekundēm ieraksts bija pabeigts. Džesika atviegloti aizvēra acis, bet Migels izslēdza spuldzes un devās prom viņa sejā rotājās viegls uzvarētāja smaidiņš.

Sokorro ieradās tikai pēc stundas tā bija fizisku mocību stunda Nikijam, un morālu -Džesikai un Angusam: viņi dzirdēja, kā uz savas nāras vaid Nikijs, bet pieiet klāt un palīdzēt viņi nedrīkstēja. Džesika gan vārdiem, gan žestiem lūdza sargu atļaut viņai ieiet pie puisēna būri, bet viņš, lai gan saprata, ko viņa lūdz, noraidoši papurināja galvu un stingri noteica:

-No se permite[45]

Džesiku pārņēma drausmīga vainas apziņa. Cauri būra režģiem viņa Nikijam teica:

-Ak, dārgum, man ir tik ļoti žēl. Ja būtu zinājusi, ko viņi tev nodarīs, es būtu sākusi ierakstu bez vārda runas. Man pat prātā nenāca, ka viņi spējīgi…

-Nebēdājies, mamm, -Nikijs par spīti sāpēm viņu mēģināja mierināt. Tā nav tava vaina.

Nebija ticams, ka tie mežoņi tā izrīkosies, Anguss uzsauca no savas celles. Vai stipri sāp, vecīt?

-Diezgan stipri, -Nikija balss iedrebējās.

Džesika atkal pagriezās pret sargu:

-Pasauciet Sokorro. Žēlsirdīgo māsu. Saprotat?

Bet sargs viņai nepiegrieza vērību. Viņš sēdēja, lasīdams komiksu, un nepacēla acu.

Beidzot ieradās Sokorro acīmredzot labprātīgi.

-Lūdzu, palīdziet Nikijam, -Džesika viņu palūdza. Jūsu draugi apdedzināja viņam krūtis.

-Tad jau pats būs uzprasījies, Sokorro pamāja sargam, un viņš atslēdza Nikija būra durvis. Ieraudzījusi četrus apdegumus, viņa paklakšķināja ar mēli, tad pagriezās un gāja projām; sargs būri atkal aizslēdza.

-Jūs taču atgriezīsieties? Džesika uzsauca nopakaļ.

Šķita, ka Sokorro atkal kaut ko atcirtīs savā nīgrajā tonī. Bet viņa tikai īsi pamāja un aizgāja. Pēc brīža viņa atnesa ūdeni, salocītu drānu un pārsējus.

Skatoties cauri režģim, Džesika redzēja, ka Sokorro katru apdegumu rūpīgi apmazgā ar ūdeni. Nikijs sarāvās, bet nekliedza. Tad Sokorro nosusināja apdegumus ar drānu, pārsēja tos un pārsējus nostiprināja ar leikoplastu.

Džesika piesardzīgi sacīja:

-Paldies. To jūs lieliski paveicāt. Vai drīkstu jautāt, …

-Tie ir otrās pakāpes apdegumi, ātri sadzīs. Pēc dažām dienām es pārsējus noņemšu.

-Vai jums ir kaut kas pret sāpēm?

-Te nav slimnīca. Viņam nāksies paciest. Sokorro pagriezās pret zēnu; bez smaida, bez līdzjūtības balsī viņa izmeta:

-    Šodien guli mierīgi, puika. Rīt būs vieglāk.

Džesika nolēma pajautāt vēl ko:

-Vai es, lūdzu, drīkstu šonakt būt kopā ar viņu? Viņam ir tikai vienpadsmit gadu, un es esmu viņa māte. Kaut vai uz dažām stundām?

-    Es jautāju Migelam. Viņš teica nē. Un viņa bija prom.

Brīdi visi klusēja, tad Anguss maigi teica:

-Es ļoti kaut ko gribētu izdarīt tavā labā, Nikij. Dzīve ir netaisnīga. Tu to nebiji pelnījis.

Klusums. Tad:

-    Vectēv?

-Jā, manu zēn?

-Tu kaut ko vari gan.

-Kaut ko izdarīt? Saki, kas tas ir.

-Pastāsti par tām vecajām dziesmām. Un vienu no tām, lūdzu, nodziedi.

Angusa acīs iezagās miklums. Šim lūgumam paskaidrojums nebija vajadzīgs.

Nikiju valdzināja viss, kam bija sakars ar mūziku. Slounu vasarnīcā pie Džonstaunas ezera vectēvs un mazdēls gāja garās pastaigās viņi runājās un dziedāja dziesmas, kas bija skanējušas Otrā pasaules kara laikā. Angusa jaunībā, arī grūtos laikos, tās bija uzturējušas viņa un citu jaunekļu garu. Nikijam šīs pārrunas un dziesmas nekad neapnika, un nu Anguss sāka atcerēties dziesmu vārdus.

-Mēs, kas Otrā pasaules kara laikā bijām lidotāji, ļoti bijām iecienījuši septiņdesmit astoņu apgriezienu skaņuplates. Saderam, ka tu tādas pat neesi redzējis.

-   Vienreiz redzēju. Kādam mana drauga tēvam vēl dažas bija.

Anguss pasmaidīja. Arī Nikijs atcerējās, ka viņi vienreiz jau par to bija runājuši.

-   Mēs šīs skaņuplates vadājām no bāzes uz bāzi. Tās bija tik trauslas, ka mēs tās nevienam citam neuzticējām. Un katrā telpā skanēja lielie orķestri: Benijs Gudmens, Tomijs Dorsijs,

Glens Millers. Un dziedātāji! Jauniņais Frenks Sinatra, Rejs Eberlijs, Piks Heims. Mēs viņiem dziedājām līdzi.

-Nodziedi vienu no tām, vectēv!

Vai, dēliņ, es nezinu. Mana balss ir tik veca.

Pamēģini, Anguss, Džesika mudināja. -Ja varēšu, palīdzēšu.

Viņš atmiņā pārcilāja dziesmas kura no tām Nikijam visvairāk bija patikusi? Un viņš atcerējās jā, viena bija. Paskatījies uz sargu, viņš nodomāja, nez vai klusēšanas liegums vēl arvien ir spēkā. Bet sargs viņiem nepiegrieza vērību.

Savā laikā Angusam bija laba balss. Bet, kā viss cits, kas ar laiku noveco, arī tā tagad trīcēja un drebēja. Bet vārdus viņš atcerējās pavisam labi…

Es tevi satikšu

Tais vecās, pazīstamās vietās, Ko mana sirds ik dienas atceras…

Džesika pievienojās, nez no kurienes arī viņa zināja šīs

dziesmas vārdus. Un pēc brīža viņiem pievienojās ari Nikija

zēniskā balss. .

bai maza kajejnica,

Kur pāri ielai parks,

Kur bērnu karuselis griežas,

Kur kastaņkoks mums laimi vēl -

Es tevi satikšu.

Ikkatrā jaukā vasar's dienā,

It visā, kas mums mīļš un dārgs -

Par tevi vienmēr domāšu ar ilgām.

Es tevi atradīšu rīta saulē

Un arī tad, kad pāri klāsies nakts.

Es skatīšos uz mēnesi,

Bet redzēšu tik tevi!

Izzuda Angusa vecuma nespēks. Džesika atguva gara spēku. Un Nikijam uz brīdi aizmirsās sāpes.

13

Kopš brīža, kad Pārtridžs bija paziņojis, ka dodas uz Peru, tas bija trešdien meklēšanas darba grupa sāka drudžaini strādāt.

Pārtridža otrs lēmums atvērt informācijas slūžas apmēram trīsdesmit sešas stundas pēc viņa aizbraukšanas lika sasaukt apspriedes un organizēt konsultācijas, kuru laikā tika apstiprināta TV pārraižu programma tuvākajām trim dienām.

Pirmā tēma būs ziņojums, ko sagatavos Pārtridžs. To bija paredzēts pārraidīt piektdienas Vakara ziņās. Tika nolemts pastāstīt visu, ko CBA ziņu darbinieki bija uzzinājuši, gan jaunāko informāciju par Peru un «Zaigojošo ceļu», gan par terorista Ulisesa Rodrigesa atpazīšanu, par zārkiem un apbedīšanas biroja īpašnieku Alberto Godoju, par Amerikas-Amazones banku un par Hozē Antonio Salaverija un Helgas Eferenas acīmredzamo dubultslepkavību.

Bet pirms sagatavošanās darbu sākšanas Pārtridžam gribējās aprunāties ar Krofordu Slounu, tādēļ viņš uzgāja ceturtajā stāvā, kur vadošajam diktoram bija savs kabinets. Pārtridžs uzskatīja, ka Slouns jāinformē par viņu plānu.

Nolaupīšana bija notikusi pirms trīspadsmit dienām. Visu šo laiku Slouns katru dienu ieradās darbā, taču reizēm likās, ka viņš savu darbu veic mehāniski, bet viņa dvēsele un domas lidinās kaut kur citur. Viņš izskatījās ārkārtīgi slikti -acis iedubušas, seja grumbu izvagota. Slouns pašlaik apspriedās ar tekstu rakstītāju un producentu. Pārtridžam ienākot, viņš pacēla acis.

-Vai esmu tev vajadzīgs, Harij?

Kad Pārtridžs pamāja, Slouns pagriezās pret abiem pārējiem:

-Ja jūs mus atvainotu, mes šo darbu varētu turpināt velak.

Slouns pamāja, lai Pārtridžs apsēžas.

Tu izskaties norūpējies. Vai sliktas ziņas?

Tā diemžēl ir. Mēs esam uzzinājuši, ka tava ģimene aizvesta no Amerikas. Viņi tiek turēti Peru.

Slouns atbalstījās pret galdu un saņēma galvu rokās. Viņš ar roku pārbrauca sejai un teica:

Es jau kaut ko tādu gaidīju. Vai zini, kas viņus nolaupīja?

Jā. «Zaigojošais ceļš».

Ak, Dievs! Šie fanātiķi!

-Es rīt no rīta lidoju uz Limu, Kroford.

Es došos līdzi!

Pārtridžs papurināja galvu:

-   Mēs abi zinām, ka tas neko nedos. Turklāt ari raidtīkls to nekad nepieļaus.

Slouns nopūtās, bet nestrīdējās pretī.

-Vai ir kāda nojausma, ko tie šakāļi grib?

-    Pagaidām nav. Taču esmu pārliecināts, ka viņi sākumā dos ziņu.

Abi bridi klusēja, tad Pārtridžs teica:

-Esmu sasaucis darba grupas apspriedi uz pulksten pieciem. Tu laikam gribēsi piedalīties. Pēc apspriedes esam nolēmuši visu nakti strādāt.

Pārtridžs izstāstīja visu, ko viņiem bija izdevies uzzināt. Viņš arī pateica, ka piektdien šo informāciju nolemts pārraidīt.

-Es atnākšu uz sanāksmi, Slouns apsolīja.-Un paldies tev.

Pārtridžs piecēlās, lai dotos prom.

-Vai tu tik ļoti steidzies?

Pārtridžs saminstinājās. Viņam bija darbu pāri galvai un milzīgs laika trūkums, bet viņš juta, ka Slounam nepieciešams aprunāties. Viņš paraustīja plecus.

-Dažas minūtes nekādu skādi neiztaisīs.

Pēc brīža Slouns neveikli teica:

-Es nezinu, kā to izteikt un vai vispār ir vērts par to runāt. Vārdu sakot, Harij, es visu laiku pūlos saprast, ko tu jūti pret Džesiku. Galu galā reiz jūs bijāt tuvi.

Tad, re, no kuras puses vējš pūš: slepenā doma pēc tik daudziem gadiem tomēr izlauzās uz āru. Saprotot šīs sarunas nozīmīgumu, Pārtridžs rūpīgi apsvēra katru vārdu:

-Jā, Džesika man nav vienaldzīga daļēji tāpēc, ka reiz mēs bijām tuvi, kā tu izteicies. Bet galvenokārt esmu par viņu norūpējies tāpēc, ka viņa ir tava sieva, bet tu esi mans draugs. Kas attiecas uz mūsu attiecībām pirms daudziem gadiem tās beidzās jūsu kāzu dienā.

-   Acīmredzot šis drausmīgais notikums pamudināja mani par to ierunāties, bet es arī agrāk par to tiku domājis.

-Es zināju, ka tā ir, Krof, un bija reizes, kad man gribējās tev pateikt to, ko tikko pateicu. Arī to, ka es nekad neesmu ņēmis tev ļaunā laulības ar Džesiku, ne arī to, ka ieguvi šo vadošā diktora posteni. Un kāpēc gan lai es to darītu? Taču es vienmēr esmu baidījies no ta, ka, ja es tev taja atzītos, tu, vienalga, man nenoticētu.

-   Šķiet, ka tev taisnība, -Slouns aizdomājās. Bet, ja tam priekš tevis ir kāda nozīme, Harij, tagad es noticēju.

Pārtridžs pamāja. Viss bija izrunāts, un viņam bija laiks iet. Durvīs viņš pagriezās:

-Es darīšu visu iespējamo, kad nokļūšu Limā, Krof. Visu iespējamo.

Sasniedzis Slouna kabinetu, Pārtridžs pamanīja, ka tur vairs nav FIB aģenta Otisa Ilaveloka, kas veselu nedēļu pēc nolaupīšanas bija turējies pie Slouna sāniem kā pielīmēts. Viņš piegāja pie Pakava, kur pastāstīja Čakam Insenam par darba grupas sēdi un pie viena apjautājās par FIB aģentu.

-Viņš te vēl arvien bieži apgrozās, atteica Insens, bet man liekas, ka šodien viņam ir citi uzdevumi.

-    Vai viņš vēl šodien atgriezīsies?

-Nav ne jausmas.

Pārtridžs cerēja, ka aģents savus jaunos pienākumus veiks līdz pat vakaram. Ja tā notiks, būs vieglāk noslēpt šodienas sanāksmi un to, ka Pārtridžs dodas uz Limu. Piektdien, pieņemot, ka CBA visu dienu ziņos, ka vakarā sagaidāmi jaunumi sakarā ar Slouna ģimeni, būs grūti noturēt FIB, neizstāstot viņiem, kas notiks. Bet ap to laiku Pārtridžs jau būs Limā, un tas būs jāizlemj kādam citam.

Bet viņš tūliņ nolēma, ka vakarā sēdē jāpārrunā arī jautājums, kā tikt galā ar FIB.

Uz sanāksmi pulksten piecos bija ieradušies visi. Piedalījās arī Leslijs Čipingeims un Krofords Slouns. Čaks Insens nosēdēja piecpadsmit minūtes, tad atvainojās, jo bija pienācis laiks Vakara ziņu pirmajam izlaidumam. Pārtridžs sēdēja galda galā, Rita Ābrama viņam blakus. Airisa Tverlija, kas sagatavoja nolaupīšanas kadrus Vakara ziņām bet bez jaunā materiāla -ieradās ar nosebošanos. Klāt bija arī Tedijs Kūpers, kas dienu bija pavadījis ar saviem jauniešiem, kas slēptuves meklēšanā vēl nebija guvuši panākumus. Ieradās Mins Van Kāns, producenti Normans Džegers un Karls Ouens. Jaunas sejas sanāksmē bija Dons Ketcrings, bet viņam blakus sēdēja Džonatans Manijs visi klātesošie tika ar viņu iepazīstināti. Gar sienām sēdēja arī liels skaits palīgpersonāla.

Pārtridžs sanāksmi sāka ar dienas jaunumu izklāstu, pastāstīja par savu gatavību rīt doties uz Peru un par lēmumu visu', kas tagad zināms, pārraidīt piektdienas Vakara ziņās.

-Es piekrītu visam, ko tu teici, Harij. Bet man liekas, ka pēc ziņām piektdien mums vajadzētu pārraidīt vienas stundas speciālprogrammu, kurā būtu izklāstīta visa nolaupīšanas vēsture, iek|aujot arī jaunākos materiālus, Less Čipingeims viņu pārtrauca.

Pie galda atskanēja piekrišanas saucieni, tādēļ Ziņu nodaļas prezidents turpināja:

Gribu atgādināt, ka mums jau ir sagatavota apmēram stundu gara programma par šo tēmu, ko mēs vēl varētu pārcelt uz kādu citu vakaru. Man šķiet, ka jūsu ļaudīm ir sakrājies pietiekami daudz materiāla šādai pārraidei.

-Ar atliektiem galiem, Rita Ābrama apliecināja. Viņa nule bija iepazinusies ar Alberto Godoja siluetinterviju un Dona Keteringa izdarīto ierakstu Amerikas-Amazones bankā ar bankas prezidentu Emiliāno Armando viņa bija sajūsmā par abiem.

Pēc intervijas noskatīšanās Rita, Pārtridžs un Keterings labu laiku sprieda, vai vajadzētu turēt slepenībā apbedīšanas biroja īpašnieka vārdu. Pēc niknās vārdu pārmaiņas Godojs pats sevi atklāja kamerai. Bija liels kārdinājums nosaukt viņa vārdu; ja tas tiktu noklusēts, raidtīklam varētu rasties grūtības ar valdības iestādēm. Bet sākotnējās vienošanās dēļ tas, savukārt, nebūtu ētiski.

Viņi beidzot izlēma, ka Godojs nezināja, ko dara, un sākotnējā vienošanās paliek spēkā. Lai šo vienošanos respektētu, Pārtridžs izmantoja rediģējamo ierīci, lai izdzēstu Godoja skaidri uzpazīstamo seju. Šajā brīdī izdzēšana nebija pretlikumīga, kā būtu tad, ja būtu sākta oficiāla izmeklēšana.

Pārrunājot izmaiņas programmā, sēdes dalībnieki nolēma, ka par to raidtīkla vadībai neko neziņos, jo šī programmas stunda pieder Ziņu nodaļai. Čipingeims klusībā nolēma neko neteikt arī Margo Loidai-Meisonei viņš vienkārši piezvanīs piektdienas pēcpusdienā.

No tā izrietēja visi pārējie lēmumi.

Pārtridžs paziņoja, ka viņš uz Peru ņems līdzi Minu Van Kānu un skaņu operatoru Kenu O'Hāru.

Rita, skatoties pāri galdam uz Čipingeimu, teica:

-    Leslij, TV Satiksmes nodaļa Harijam un pārējiem ir noīrējusi Līra reaktīvo lidmašīnu, kas izlidos no Teterboro lidostas rīt sešos no rīta. Man nepieciešams tavs akcepts.

Vai tiešām nav… -Čipingeims, ko satrauca arvien pieaugošie izdevumi, gatavojās turpināt, … nevienas reisa lidmašīnas? Bet, pamanījis sev pievērsto Kroforda tēraudaso skatienu, viņš sakāmo ātri pabeidza:

-    Apstiprinu.

Tika nolemts, ka Rita paliks Ņujorkā, lai pārraudzītu abu raidījumu sagatavošanu, pie kam Airisa Tverlija sagatavos ziņu daļu, bet Normans Džegers un Karls Ouens stundu garo speciālraidījumu. Bet piektdienas naktī Rita izlidos uz Limu pie Pārtridža un abiem pārējiem, kamēr viņas vietu Ņujorkā ieņems Normans Džegers.

Pārtridžs, kas šo jautājumu iepriekšējā vakarā bija apspriedis ar Čipingeimu, paziņoja, ka viņa prombūtnes laikā darba grupu Ņujorkā vadīs Dons Keterings. Ekonomikas jautājumu korespondenta pienākumus pārņems kāds Keteringa palīgs.

Pārtridžs arī brīdināja, ka nedz piektdienas Vakara ziņās, nedz arī stundu garajā speciālraidījumā, ko laidīs ēterā piektdien mazliet vēlāk, Pārtridžs abās pārraidēs būs redzams TV ekrānos nedrīkst izskanēt ne mazākais mājiens, ka viņš jau ir ceļā uz Peru. Vēl labāk būtu, ja viņa uzstāšanos izdotos «iesmērēt» kā tiešā ētera raidījumus, zināms, īpaši nenopūloties.

Lai gan citus raidtīklus un preses izdevumus tā neizdosies apvest ap stūri, jādara viss iespējamais, lai pēc iespējas ilgāk aizkavētu viņu pārstāvju došanos uz Peru. Arī no praktiskā viedokļa Pārtridžam pavērtos daudz lielākas iespējas nolaupīto atrašanā, ja viņš darbotos viens, nevis milzīga reportieru pūļa ielenkumā.

Tādējādi radās arī jautājums par slepenības ievērošanu.

-Nekas no tā, kas notiks šonakt un divās nākamajās dienās, -Less Čipingeims brīdināja, -ne ar vienu nav apspriežams nedz ar citiem Ziņu nodaļas darbiniekiem, nedz ar nepiederošām personām, nedz pat ar tuviniekiem. Un tas nav lūgums -tā ir pavēle. Ziņu nodaļas šefs uzmeta striktu skatienu katram pie galda sēdošajam un turpināja:

-Atturēsimies no sarunām vai rīcības, kas varētu izraisīt informācijas noplūdi tādējādi Harijam varētu tikt liegts tas divdesmit četru stundu handikaps, kas viņam tik ļoti nepieciešams. Taču galvenais, kas mums jāatceras, ir tas, ka uz kārts ir liktas cilvēku dzīvības, viņš pavērās uz Krofordu Slounu, mums ļoti tuvu un dārgu cilvēku dzīvības.

Tika paredzēti vēl arī citi drošības pasākumi.

Rīt un parīt, kad tiks sagatavots stundu ilgais speciālraidījums, pie studijas un aparātu telpas tiks nostādīta apsardze, kas cilvēkus tur ielaidīs tikai saskaņā ar sarakstu, ko būs sagatavojusi Rita. Un vēl tiks atslēgta parastā saziņas telefonlīnija ar studiju, lai neviens, izņemot cilvēkus, kas strādās studijā un aparātu telpā, nevarētu ar monitoru palīdzību vērot to, kas notiek iekšā.

Toties tika nolemts, ka piektdienas rītā drīkstēs mazināt slepenības režīmu tieši tik daudz, cik būs nepieciešams iepriekšējai reklāmai tās dienas laikā. Skatītājiem tiks paziņots, ka Vakara ziņās un stundu ilgajā raidījumā tiks nodota atklātībai jauna svarīga informācija sakarā ar Slounu ģimenes nolaupīšanu. Saskaņā ar profesionālo ētiku, citām TV un radio studijām, kā arī presei, tas tāpat tiks paziņots šīs dienas laikā.

Beidzot Pārtridžs jautāja:

-Vai ir vēl kaut kas tāds, kas būtu apspriežams? Ja ne, mums jāķeras pie darba.

-Vēl tik tāds sīkums, Rita teica; viņas balsī bija jaušama nerātnība. Les, man jādabū tava piekrišana vēl vienam čārterreisam, kad pienāks mana kārta lidot uz Peru piektdienas naktī. Es ņemšu līdzi redaktoru Bobu Vatsonu un montāžas aparatūru. Turklāt man līdzi būs liela naudas summa skaidrā naudā.

Tādā zemē kā Peru, kur vietējai naudai praktiski nav nekādas vērtēs, bez cietās valūtas nevar iztikt. Rita gan summu neminēja, bet bija zināms, ka tā ir 50 000 dolāru. Par dolāriem tur varēja nopirkt vai pašu velnu, ieskaitot arī īpašus pakalpojumus, un tie, zināms, tur būs nepieciešami.

Čipingeims klusībā novaidējās. Viņš nodomāja, ka Rita, neskatoties uz viņu ilgstošo, vētraino romānu, neapdomīgi ir iedzinusi viņu stūri.

-Labi, viņš norūca, es atjauju.

Pāris minūtes pēc apspriedes beigām Pārtridžs jau sēdēja pie datora, rakstīdams ievadu piektdienas Vakara ziņām.

Mums ir izdevies izdarīt vairākus pārsteidzošus atklājumus, kam ir vistiešākais sakars ar Kroforda Slouna ģimenes nolaupīšanu pirms piecpadsmit dienām. CBA darba grupai ir izdevies noskaidrot, ka Kroforda Slouna sieva, dēls un tēvs ir aizvesti uz Peru, kur tie atrodas maoistiskās revolucionārās partizānu organizācijas Sendero Luminoso jeb «Zaigojošais ceļš» rokās. Šī organizācija jau daudzus gadus kontrolē lielu daļu Peru teritorijas.

Nolaupīšanas motīvi līdz šim vēl nav noskaidroti.

Toties ir zināms, ka kāds ANO diplomāts, izmantojot respektablas Ņujorkas bankas kontu, apgādāja nolaupītājus ar naudu, kas ļāva noorganizēt nolaupīšanu un vēl citus teroristiskus aktus.

Mūsu plašo apskatu sāks CBA korespondents ekonomikas jautājumos Dons Keterings, jo šis noziegums, tāpat kā daudzi, ir saistīts ar naudu.

Sācis pārlasīt to, ko bija uzrakstījis, Pārtridžs iedomājās, ka šis ir pirmais no daudzajiem apskatu ievadiem, kas viņam jāuzraksta līdz pieciem no rīta, pirms viņš no Manhetcnas dosies uz Teterboro lidostu.

CETURTA DAĻA

1

Ap sešiem no rīta pēc Austrum piekrastes laika bija vēl tumšs un lija lietus, taču Lira kompānijas reaktīvā lidmašīna 36 A izlidoja no Teterboro lidostas Ņūdžersijas štatā, lai dotos uz Bogotu Kolumbijā. Lidmašīnā bija Harijs Pārtridžs, Mins Van Kāns un Kens O'Ilāra.

Lidmašīna nebija tik jaudīga, lai bez nolaišanās varētu aizlidot līdz Limai, tādēļ viņi nosēdīsies Bogotā un uzpildīs degvielas rezerves, un, pēc viņu aprēķiniem, Peru galvaspilsētā nolaidīsies apmēram 13.00.

Pārtridžs un abi pārējie devās uz Teterboro lidostu dienesta mašīnā tieši no CBA ziņu ēkas. Šajā trakajā naktī Pārtridžam bija izdevies uz brīdi atrauties no darba un aizdrāzt uz Interkontinentāla viesnīcu, lai sakravātu ceļasomu. Viņš nepūlējās samaksāt un izrakstīties, to vēlāk izdarīs kāds CBA darbinieks.

Viņš arī bija lūdzis Satiksmes nodaļai, lai Līra lidmašīnā ierīko guļamvietu, un bija sajūsmināts, atrodot, ka tas ir izdarīts. Diviem sēdekļiem, kas atradās pretī, bija nolaistas abas atzveltnes, un matracis, palags, spilvens un sega jau aicināja. Arī otrā pusē bija iespējams iekārtoties tikpat ērti, bet tad vienam no abiem pārējiem nebūtu kur sēdēt. Pārtridžs ļoti šaubījās, vai viņiem abiem nakts bija tikpat nogurdinoša, tādēļ viņš daudz neklīrējās un likās uz auss.

Kad lidmašīna pacēlās gaisā, Pārtridžs jau saldi dusēja. Viņš kā nosists nogulēja trīs stundas. Pamodies viņš atklāja, ka kabīne ir pustumsā kāds bija gādīgi nolaidis logu aizkarus. Mins gulēja vienā sēdeklī, Kens O'Hāra otrā, bet gar aizkaru malām iekšā spraucās spoža saules gaisma.

Pārtridžs paskatījās rokaspulkstenī. 9.00 pēc 'Ņujorkas vasaras laika, tātad 8.00 Limā. Pasniedzies pēc lidojuma plāna, ko otrais pilots bija izsniedzis lidostā, viņš aprēķināja, ka viņi sasniegs Bogotu pēc divām stundām. Reaktīvie motori strādāja klusi, šķita, ka lidmašīna stāv uz vietas. Pārtridžs atcerējās sen dzirdētu teicienu zīdains lidojums. Priecādamies par šādu luksusu, viņš atkal atgūlās un aizvēra acis.

Bet miegs vairs nenāca. Varbūt ar trim stundām bija pieticis. Turklāt pēdējā laikā bija atgadījies tik daudz visa kā, ka tas aizdzina miegu. Arī jau iepriekš viņš bija atklājis, ka tad, kad ir daudz darba, viņam pietiek ar pāris stundām miega. Jā, viņš devās cīņā cīņā tiešā un pārnestā nozīmē, un viņa ķermenis tīkami iekņudējās.

Šī sajūta, viņaprāt, vienmēr bija dusējusi viņā, bet Vjetnama to pamodināja, un vēlāk citi kari dažādās pasaules vietās šo sajūtu arvien pastiprināja. Tāpēc televīzijas ziņās viņu saukāja par «pif-paf korespondentu». Tas viņam sākumā nepatika, bet vēlāk viņš. pierada.

Kāpēc ne? Visos laikos bija vajadzīgi šādi «pif-paf» cilvēki, un viņš bija viens no tiem; tāpat kā karavīri, kas uzbruka Balaklavas cietoksnim, arī viņš darīja savu darbu, kamēr: Lielgabali no viņiem pa labi, Lielgabali no viņiem pa kreisi, Lielgabali viņiem priekšā Šāva un dārdēja.

Viņš pasmaidīja, uzjautrinādamies par dzejnieka Tenisona romantikas kāri, un par savu arī.

Bet ne jau vienmēr tā bija. Kamēr viņš dzīvoja kopā ar Džemmu, viņš tīšām izvairījās no kariem un revolūcijām, jo dzīve bija pārāk salda, pārāk lieliska, lai riskētu to pabeigt kaujas laukā. Viņš zināja, ka pat raidtīklos valdīja uzskats: dosim "Harijam nekaitīgus uzdevumus, viņš tos ir nopelnījis. Lai jaunākie reportieri dzenas pakaļ šāvienu troksnim.

Vēlāk tas viss, zināms, atkal mainījās. Kad Džemmas vairs nebija, Pārtridžu neviens neuzmanīja, un viņš atkal devās strādāt uz kariem pa daļai tāpēc, ka viņš par tiem sagatavoja tik lieliskas reportāžas, pa daļai tāpēc, ka viņam vairs nelikās svarīgi, kādu darbu viņš veic. Un tāpēc viņš pašlaik sēdēja šajā lidmašīnā.

Cik savādi, ka, uzņēmies šo lietu, viņš atkal domās izstaigāja savas kopdzīves takas ar Džemmu. Tas sākās uzreiz pēc nolaupīšanas, lidojot no Toronto uz Ņujorku viņš atcerējās lidojumu ar pāvestu, kur iepazinās ar Džemmu… sarunu ar pāvestu, vergu-slāvu problēmas atrisinājumu… un Džemmas atnesto brokastu paplāti ar vienu rozi uz tās.

Vienu dienu vēlāk vai varbūt divas? bija viņu nakts viesnīcas numura gultā… tad sekoja viņa iemīlēšanās Džemmā… bildinājums… īsajā nolaišanās brīdī viņu brauciens taksītī uz Panamas vecpilsētu pie tiesneša… Džemma, kas stāvēja viņam blakus, kad tiesnesis pasludināja viņus par vīru un sievu.

Un atmiņas pirms nedēļas, kad Pārtridžs tumsā brauca no Lārčmontas atpakaļ uz Manhetenu pēc Kroforda apciemojuma… atmiņas par Džemmas un viņa idilliskajām laimes dienām Romā, kur viņu mīlestība kļuva jo lielāka… Džemmas starojošais prieks un smiekli, ko viņa viņam dāvināja… čeku grāmatiņa, ko viņa neprata lietot… brīdis, kad viņa atdeva mašīnas atslēgas, sapratusi, ka ir. stāvoklī… un tad paziņojums, ka viņiem jāpārceļas no Romas uz Londonu…

Viņš atkal lidoja lidmašīnā, un viņam atkal bija jādomā par Džemmu. Šoreiz viņš neturējās pretī viņš ļāvās šīm atmiņām.

Viņu dzīve Londonā bija neticami jauka.

Viņi apmetās omulīgā apmēbelētā dzīvoklī sv. Jāņa mežā, ko Pārtridžam tālāk bija nodevis viņa priekštecis, un Džemma to ātri uzlaboja, ieviešot savu stilu un krāsas. Telpās allaž bija ziedi. Viņa izvietoja Romā pirktās gleznas, Kensingtonā nopirka servīzi un galda piederumus, pārveda ekstravagantu vara skulptūru, ko bija nopirkusi no jauna Korķa ielas mākslinieka.

CBA ziņu Londonas birojā Pārtridžam darbs veicās. Viņš strādāja Anglijā, bet gadījās arī sūtīt reportāžas no kontinentālās Eiropas no Francijas, Nīderlandes, Dānijas un Zviedrijas, kaut gan viņš reti bija prom no mājām ilgāku laiku. Kad viņš nestrādāja, viņi ar Džemmu iepazina Londonu, sajūsminādamies par tās vēsturi, greznumu, dīvainumu un savdabīgumu. Visbiežāk viņi klīda pa noslēpumainajām, šaurajām līkloču ieliņām, kas atsauca atmiņā Dikensa laikus un viņa romānus.

Milzīgais ieliņu daudzums Džemmu mulsināja, un viņa bieži apmaldījās. Kad Pārtridžs teica, ka Romā ielas nav daudz vieglāk atrodamas, viņa purināja galvu un strīdējās pretī: «Ne velti Romu dēvē par mūžīgo pilsētu, Harij, dārgum. Romā var iet uz priekšu un vienmēr nonākt vajadzīgajā vietā. Londona ar mani spēlējas kā kaķis ar peli. Tā mani pagriež sāniski un atpakaļ, un es nekad nezinu, kur atrodos. Bet man tas patīk tā ir kā spēle.»

Arī satiksme Džemmu mulsināja. Stāvot ar Pārtridžu uz Nacionālās galerijas kāpnēm, viņa ar šausmām skatījās uz automobiļu un divstāvu autobusu milzīgo straumi, kas meta loku ap Trafalgāra laukumu. Viņa Pārtridžam teica: «Dārgum, tas ir tik bīstami. Viņi visi brauc pa nepareizo pusi.» Par laimi, Džemma nevarēja pārslēgt savu domāšanu braukšanai pa pretējo, neierasto ielas pusi, tādēļ viņa vispār atteicās no domas lietot savu mašīnu. Kad Pārtridžs bija projām, viņa visbiežāk gāja kājām, brauca ar taksometru vai izmantoja metro.

Nacionālā galerija bija tikai viena no daudzajām galerijām, ko viņi apmeklēja. Viņiem bija izdevība vērot gan ikdienišķus, gan neparastus skatus. Viņi noskatījās, kā mainās sardze pie Bekingemas pils, aplūkoja arī vecās ēkas, kuru logu ailas bija aizmūrētas ar ķieģeļiem. Tās saglabājušās no 19. gadsimta sākuma, kad par katru logu vajadzēja maksāt nodokli, lai varētu finansēt karus pret Napoleonu.

Viņi uz dienu notīga gidu, kas viņiem, starp citu, parādīja arī karalienes Annas statuju. Karaliene deviņpadsmit reizes esot bijusi grūtniecības stāvoklī. Viņa apbedīta četras pēdas un astoņas collas lielā zārkā. Jaunzēlandes namā, kas agrāk bija Karltona viesnīca, Hošimins savā laikā bija strādājis par palīgstrādnieku virtuvē. Šādu informāciju Džemma vērtēja ļoti atzinīgi viņas piezīmju grāmatiņa pildījās ar jauniem ierakstiem.

Svētdienās viņi izklaidējās Oratoru stūrī, netālu no Marmora arkas Haidparkā, kur, kā Pārtridžs paskaidroja, «visi pravieši, balamutes un mēnessērdzīgie tiek pie runāšanas».

«Bet kāpēc tas tevi pārsteidz, Harij?» Džemma reiz pēc šādas runas noklausīšanās vaicāja. «Daži notikumi, par ko tu gatavo reportāžas televīzijai, nav labāki. Tev vajadzētu uzrakstīt reportāžu TV Vakara ziņām par Oratoru stūri.»

Drīz pēc tam Pārtridžspar šo ieceri paziņoja uz Ņujorku, un Pakavs deva piekrišanu tādējādi radās slavētais un humorpilnais sižets, ko pārraidīja kādā piektdienas vakarā.

Vēl cits jauks pasākums bija Brauna viesnīcas apmeklējums, ko savā laikā bija nodibinājis lorda Bairona virssulainis. Tur viņi baudīja pēcpusdienas lēju tas bija lieliskākais, ko angļu virtuve spēj piedāvāt: nevainojama apkalpošana, gardas sviestmaizes, miežu plāceņi, zemeņu ievārījums un Devonšīras krējums. «Šis, mio amore, ir svēts rituāls,» Džemma apgalvoja. «Tā kā iesvētīšana, bet garšīgāks.»

īsi sakot, viss, ko viņi abi kopā pasāka, izvērtās priekā. Džemmas grūtniecība attīstījās normāli, solot vēl vairāk prieka nākotnē.

Kad Džemma bija jau septītajā grūtniecības mēnesī, Pārtridžs uz vienu dienu tika norīkots darbā uz Parīzi. CBA Ziņu Parīzes birojam trūka darbinieku, un kādam vajadzēja ierakstīt reportāžu par amerikāņu filmu, kas kritiski un, pēc daudzu domām, nepareizi atspoguļoja franču pretošanās kustību Otrā pasaules kara laikā. Pārtridžs to izdarīja un aizsūtīja reportāžu uz Ņujorku ar satelīta palīdzību. Bet viņš šaubījās, vai tā būs noderīga Vakara ziņām; beigu galā tā pārraidē netika iekļauta.

Viņš jau gāja ārā pa durvīm, lai dotos uz lidostu, kad iezvanījās tālrunis. Kāds viņu paaicināja un teica: «Jums zvana no Londonas. Tas ir Zīks.»

Zīks bija Ezekiels Tomsons, Londonas Ziņu biroja vadītājs milzīgs, sīksts, drūms un melns. Arī tiem, kas ar viņu kopā strādāja, Zīks šķita bezjūtības kalngals. Bet pirmais, ko Pārtridžs viņa balsī uztvēra, bija tas, ka tā ir aizžņaugta un sāpju pilna.

«Harij, man vēl nekad nav nācies to darīt… es nezinu, kā tev to pateikt… bet man tas ir jādara…»

Bet kaut kā Zīks. ar to tika galā.

Džemma bija mirusi. Viņa bija gājusi pāri ielai ar dzīvu satiksmi. Liecinieki teica, ka viņa, pārejot ielu, paskatījusies pa kreisi, nevis pa labi… Ak, Džemma! Dārgā, burvīgā, vieglprātīgā Džemma, kam likās, ka visi angli brauc pa nepareizo pusi. Džemma, kas vēl arvien nebija ielāgojusi, kā Anglijā jāiet pāri ielai… Smagā mašīna, nākot no labās puses, bija viņu sabraukusi. Tie, kas notikušo redzēja, šoferi nevainoja; viņam nebija iespēju izvairīties.

Viņu bērns puisītis, kā Pārtridžs vēlāk uzzināja arī bija miris.

Pārtridžs atgriezās Londonā. Kad viss nepieciešamais bija nokārtots, viņš ieslēdzās viņu dzīvoklī un raudāja. Viņš tur ieslēdzies pavadīja vairākas dienas, viņš nevienu nevēlējās redzēt; bet asaras tik lija un lija. Un ne tikai par Džemmu tās bija arī visā viņa mūžā neizraudātās asaras.

Nu beidzot viņš raudāja par velsiešu bērniem Aberfānā, kuru nožēlojamos, sakropļotos ķermenīšus viņš redzēja drausmīgajā dubļu jūrā. Viņš raudāja par badā nomirušajiem afrikāņiem, jo, kamēr kameras filmēja, Pārtridžs sausām acīm bija rakstījis komentāru. Viņš raudāja par daudziem citiem cilvēkiem, kuru traģiskajos likteņos viņš netieši bija ņēmis dalību tad viņš bija bijis tikai profesionāls, augstākās raudzes reportieris, kas godprātīgi veic savu darbu.

Kādu dienu viņš atcerējās, ka kāda psihiatre bija viņu brīdinājusi: «Tu to visu glabā sevī, tas ir tevī kaut kur paslēpts. Bet kādu dienu šī krātuve pārplūdīs, un tu raudāsi. Ak, mūžs, kā tu tad raudāsi!» Un tikai tagad tas viss bija izlauzies uz āru.

Pēc tam, kā prazdams, viņš savu dzīvi atkal bija salīmējis. CBA Ziņas nāca talkā viņš tika ļoti nodarbināts, sērošanai neatlika laika. Līdzko viens sarežģīts uzdevums tika paveikts, viņš jau posās nākamajam. Drīz vien apstākļu sakritība veidojās tā, ka Harijs neiztrūkstoši strādāja visos pasaules «karstajos» punktos. Visiem, viņu pašu ieskaitot, šķita, ka viņa dzīvība ir apburta viņš riskēja ik uz soļa, bet pat no visbezcerīgākā jūkļa vienmēr izkļuva sveiks un vesels. Tā pagāja mēneši, gadi.

Nu jau viņš bija ticis tik tālu, ka spēja nedomāt par Džemmu katru dienu, viņš pat spēja nedomāt par viņu ilgāku laikposmu. Bet bija arī tādas reizes kā pagājušo divu nedēļu laikā -, kad viņa bija visur klāt.

Katrā ziņā, kopš izmisuma pilnajām dienām pēc Džemmas nāves Pārtridžs vairs nebija raudājis.

Tagad lidmašīnā, kad līdz Bogotai vēl bija atlikusi krietna stunda lidojuma, atgriezās miegs. Harija Pārtridža prātā pagātne mijās ar tagadni… Džemma un Džesika kļuva par vienu sievieti… Džemma-Džesika… Džesika-Džemma… Lai kādi šķēršļi būs jāpārvar, viņš viņu atradis un atvedīs atpakaļ… viņš viņu izglābs…

Un viņš aizmiga.

Kad Pārtridžs pamodās, reaktīvā lidmašīna pašlaik piezemējās Bogotā.

2

Limas kontrasti, pēc Pārtridža domām, ir tikpat spilgti un nepievilcīgi kā politiskās un ekonomiskās krīzes un konflikti, kas plosa Peru mokoši un reizumis pat drausmīgi.

Milzīgā, izpletusies galvaspilsēta sastāvēja no atsevišķiem rajoniem, kur līdzās mita gan teiksmaina bagātība, gan neticama nabadzība. Pretēji lielam vairumam pilsētu, ko Pārtridžs pazina, te nebija zelta vidusslāņa. Grezni savrupnami, ko ieskāva lieliski kopti dārzi, būvēti uz Limas labākās zemes, atradās līdzās pretīgiem barriadas graustiem, no kartona kastēm uzmeistarotiem mitekļiem, kur uz sliktākās zemes dzīvoja nabadzīgie iedzīvotāji. Starp šiem poliem kā saindētas bultas lidoja naids.

Cilvēku skaits, kas dzīvoja graustos, un naids, kas spīdēja no drūmām acīm. bija tik milzīgs, ka Pārtridžs jau iepriekšējās apmeklējuma reizēs bija nodomājis, ka te drīzumā jānotiek revolūcijai. Pirmajā te pavadītajā dienā likās, ka nupat viss iet gaisā.

Pārtridžs, Mins Van Kāns un Kens O'Hāra nolaidās Horhes Čavesa lidostā Limā pulksten 13.40. Kad viņi izkāpa no lidmašīnas, viņus sagaidīja Fernandess Paburs, CBA pastāvīgais hronists Peru. Nepieciešamības gadījumā, kā tas bija pašreiz, viņš kļuva par viņu labo eņģeli izpalīgu.

Apejot garum garo rindu, viņš tos izrāva cauri muitai un pasu kontrolei acīmredzot kādā brīdī no rokas rokā bija pārceļojis naudas žūksnis. Tad viņš viņus aizvadīja līdz fordam tas bija universāls braucamais ar šoferi pie stūres.

Fernandess bija drukns tumšmatis, smuglu seju, bezgala enerģisks, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs. Pilnīgās lūpas slēpa uz priekšu izvirzītos, baltos priekšzobus tos Fernandess rādija ik mīļu bridi; viņš bija pie domas, ka ir žilbinoša smaida īpašnieks. Taču šī smaida falšums bija tik acīm redzams, ka tas nevienu nespēja apžilbināt. Starp citu, ari Pārtridžam šis smaids bija pilnīgi vienaldzīgs. Viņš Fernandesu cienīja tāpēc, ka arī iepriekš, kad viņš bija griezies pie viņa pēc palīdzības, Fernandess instinktīvi juta, kas ir vajadzīgs, un nekļūdīgi paveica to, kas viņam bija uzticēts.

Un pirmais darbiņš viņam bija sameklēt luksusnumuru Pārtridžam piecu zvaigžņu viesnīcā «Cēzars» Mirafloresā, kā arī lieliskus numurus abiem viņa kolēģiem.

Kamēr Pārtridžs iegāja dušā un pārģērba tīru kreklu, Fernandess izpildīja viņa pirmo lūgumu viņš pa telefonu sarunāja tikšanos ar kādu senu Pārtridža paziņu Serhio Hurtado, kas strādāja par redaktoru un korespondentu Andu radio.

Pēc stundas Pārtridžs jau sēdēja nelielā skaņu ierakstu studijā, kas Hurtado kalpoja arī kā kabinets.

Harij, mans draugs, nekā iepriecinoša es tev pavēstīt nevaru, Serhio atteica uz Harija jautājumu. Mūsu valstī likumi vairs netiek ievēroti. Lai slēptu nelikumības, pat demokrātija vairs netiek lietota par aizsegu tās vienkārši vairs nav. Mēs visās sfērās esam bankrotējuši. Politiska rakstura slaktiņi ir ikdienišķa parādība. Prezidenta partijai pieder sava rīkļurāvēju armija-cilvēki vienkārši pazūd, un viss. Es tev saku, ka tūliņ sāks kurties asinspirts, un tur ies tik karsti, kā līdz šim Peru vēl nav gājis. Man gribētos, lai tā nav taisnība, bet diemžēl -tā tas ir!

Lai arī šī informācija nāca no groteski tukla vīra, balss vēl arvien bija labskanīga. Pārtridžs ievēroja, ka viņa teiktais skan tikpat iespaidīgi un pārliecinoši kā senāk. Nebija jābrīnās, ka Serhio ar radio starpniecību pārvaldīja valsts lielākās daļas auditoriju radio te vēl arvien bija labākais ziņu avots, daudz nozīmīgāks nekā televīzija. Televizori pieder tikai bagātniekiem lielajās pilsētās.

Serhio krēsls apvainoti nokrakšķēja, kad viņš izkustināja šo gaļas kalnu. Viņa acis tagad bija gandrīz pazudušas taukos kā cūkai, bet prāts joprojām bija ass -pirms daudziem gadiem viņš Harvarda universitātē bija ieguvis lielisku izglītību. Serhio patika, ka amerikāņu korespondenti viņu iztaujā par Peru, un ļoti daudzi to darīja.

Vienojušies, ka viņu saruna līdz piektdienas vakaram jāpatur slepenībā, Pārtridžs Serhio izstāstīja Slounu nolaupīšanas vēsturi. Tad Pārtridžs vaicāja:

-Vai tev ir kas padomā, Serhio? Vai varbūt tavā rīcībā ir kāda mums noderīga informācija?

Serhio noliedzoši papurināja galvu.

Es neko neesmu dzirdējis, un par to nav ko brīnīties. «Zaigojošais ceļš» prot lieliski glabāt noslēpumus. Viņi nogalina katru, kas palaiž muti; gribi palikt dzīvs turi mēli aiz zobiem. Bet es pacentīšos tev palīdzēt, man daudzviet ir informatori.

-   Paldies.

-Kas attiecas uz jūsu rītvakara ziņām, es savām vajadzībām tās ierakstīšu kasetē caur satelītu. Man gan jāsaka, ka mums netrūkst arī savu vietējo traģēdiju šī zeme slīkst zaņķī arvien dziļāk.

Līdz mums par «Zaigojošo ceļu» pienāk vispretrunīgākā informācija. Vai tiesa, ka šī organizācija arvien pieņemas spēkā?

-Jā, tā ne vien kļūst spēcīgāka dienu no dienas, bet arī kontrolē arvien lielāku valsts teritoriju. Tieši tādēļ tavs uzdevums būs tik grūti paveicams daudzi uzskatītu, ka tas vispār nav izdarāms. Pieņemsim, ka tavi meklējamie tiešām ir te, bet te ir arī tūkstošiem nomaļu vietu, kur viņus slēpt. Tu pareizi rīkojies, vispirms nākdams tieši pie manis, es tev došu dažus padomus.

-    Kādi tie ir?

-Nemeklē oficiālu palīdzību ar to es domāju peruāņu armiju un policiju. Tieši otrādi, centies izvairīties no jebkādiem kontaktiem ar viņiem viņiem vairs nedrīkst uzticēties. Kad kāds jānovāc vai jāpiekauj, viņi ne par mata tiesu neatpaliek no «Zaigojošā ceļa».

-Vai tam ir kādi jauni pierādījumi?

-Cik tik uziet. Ja vēlies, es tev par dažiem gadījumiem varu pastāstīt.

Pārtridžs domās jau sāka veidot reportāžu Vakara ziņām. Viņš jau bija sarunājis, ka kopā ar Ritu Ābramu un Bobu

Vatsonu viņi kaut ko sagatavos pirmdienas Ziņām. Tur viņš bija ieplānojis parādīt intervijas ar Serhio Ilurtado un citiem.

-Tu teici, ka demokrātija ir mirusi. Vai tu izteicies daiļrunīgi, vai arī tā ir dzīves patiesība?

-Ne tikai patiesība. Vairumam cilvēku nav nekādas atšķirības -ir demokrātija vai nav, tai nav nekādas nozīmes.

-Skaļi vārdi, Serhio.

-Tikai tāpēc, ka tāds ir tavs viedoklis, Harij. Amerikāņi redz demokrātiju kā pretlīdzekli visām slimībām tikai trīs reizes dienā jāieņem pa tabletei demokrātijas. Jūsu valstī šīs zāles iedarbojas labi, tātad tās ir tikpat labas visai pasaulei. Bet Amerika naivi aizmirst, ka demokrātija nepieciešama tautai, kurai pieder kaut kas tāds, ko tā vēlas saglabāt. Bet, kopumā ņemot, latīņamerikāņiem nekā tāda nav. Protams, nākamais jautājums ir kāpēc tas tā?

-Tā varētu būt. Un kāpēc tas ir tā?

-Tās pasaules daļas, kam ir vislielākās grūtības, ieskaitot mūs, ir tās, kam ir tikai divi sabiedrības slāņi. Samērā izglītotie un turīgie un nemācītie, bezcerīgi nabadzīgie, kas lielākoties nav nodarbināmi. Pirmā grupa vairojas vidēji ātri. Otra kā blusas, augot neatvairāmi lielāka, tā ir cilvēku laika bumba, kas gatava sprāgt un pirmo grupu iznīcināt. Serhio paplēta milzīgās rokas. Izej ārā un paskaties, kas notiek.

-Un jūs redzat atrisinājumu?

-Amerikai tas būtu jāredz. Nevis pārdodot ieročus vai sūtot naudu, bet gan pārpludinot zemi ar dzimstības kontroles pamācībām tā kā tas tika darīts Kenedija Miera korpusā. Jā, dzimstības pieauguma ierobežošana varētu izglābt pasauli, bet tam būtu vajadzīgas vairākas paaudzes.

-Vai tu kaut ko neesi piemirsis? Pārtridžs jautāja.

-Ja tu domā katoļu baznīcu, tad man jāsaka, ka arī es pats esmu katolis. Man ir daudz draugu katoļu aprindās viņi ir nopelniem bagāti, labi izglītoti, naudīgi. Bet dīvainā kārtā viņiem visiem ir mazas ģimenes. Tad es vaicāju sev: vai mani draugi būtu galīgi aizmirsuši seksu? Pazīstot šos vīriešus un sievietes, es par to ļoti šaubos. Patiesībā daudzi no viņiem atklāti noliedz baznīcas dogmu par dzimstības kontroli; turklāt tā ir cilvēku izdomāta dogma. Viņš vēl piebilda:

-Ja Amerika palīdzētu, balsis, kas apstrīd šo dogmu, arvien pieņemtos skaļumā.

-Runājot par balsīm, Serhio, vai tu to, ko tagad man teici, atkārtosi kameras priekšā?

Serhio pasvieda gaisā rokas.

Bet kāpēc gan ne, mans mīļais Harij? Varbūt vislabākā lieta, kas manī dzīvo kopš Amerikas laikiem, ir mana kaislība uz brīvu izteikšanos. Es esmu ļoti brīvi runājis radio, lai gan reizēm man prātā ienāk doma, cik ilgi viņi man to ļaus. Ne valdībai, ne «Zaigojošajam ceļam» nav pa prātam tas, ko es saku, un abiem ir šautenes un lodes. Bet neviens jau nedzīvo mūžīgi, Harij, tāpēc es to labprāt darīšu.

Zem tauku slāņiem, Pārtridžs pie sevis nolēma, mīt principiāls un drošsirdīgs cilvēks.

Vēl pirms ierašanās Peru Pārtridžs bija nonācis pie secinājuma, ka vienīgais veids, kā atrast gūstekņus, ir rīkoties tā, kā televīzijas ziņu korespondents rīkotos normālos apstākļos: jāsatiekas ar pazīstamiem cilvēkiem, jāmeklē jauni kontakti, jābrauc uz visām iespējamām vietām, jāklaušinās pēc jaunām ziņām, jāiztaujā, jāiztaujā un jācer, ka pēkšņi uzpeldēs kāds fakts, kas pavērs iespēju nokļūt tajā vietā, kur tiek slēpti gūstekņi.

Pēc tam, zināms, nāktu lielāka problēma kā nolaupītos cilvēkus atbrīvot. Bet ar to varēs nodarboties tad, kad būs pienācis laiks. \

Ja nu_ viņam pēkšņi kaut kas trāpītos kā aklai vistai grauds… Īstenībā Pārtridžs zināja, ka šis būs ilgs un nogurdinošs darbs.

Sekojot savam plānam rīkoties kā televīzijas korespondentam Pārtridžs devās uz Entel Peru, nacionālo televīzijas un radio aģentūru, kas atradās Limas centrā. Entels kļūs par savienotājposmu starp Limu un CBA Ņujorkā, izmantojot satelītu. Kad ieradīsies citu raidtīklu komandas, un tas, droši vien, būs pirmdien, arī viņi rīkosies tāpat.

Viktors Vclasko, ar ko Fernandess Paburs bija jau iepriekš vienojies, bija nevaļīgs un nodzīts cilvēks. Viņš ieņēma Starptautiskās informācijas nodaļas priekšnieka posteni Entel Peru. Lai gan viņam bija tikai nedaudz pāri četrdesmit, viņš jau bija sācis sirmot. Pašreiz viņa rūpju pilnā seja liecināja, ka ne jau ar Pārtridžu saistītās problēmas viņu nomoka.

Mums bija grūti piemeklēt jums telpas, viņš Pārtridžam teica, -taču jūsu redaktoram tomēr būs savs kaktiņš, kur izvietot montāžas iekārtu. Turklāt mēs tur esam ierīkojuši divas telefonlīnijas. Jūsu cilvēkiem būs vajadzīgas speciālas caurlaides…

Pārtridžs bija pārliecināts, ka tādās zemēs kā Peru, kur politiķi un militāristi pašapzinīgi plātās un uzkrāj ibagātības, valsti pie dzīvības īstenībā uztur tādi necili, godprātīgi, apzinīgi un par grašiem pārstrādājušies ierēdņi kā Velasko. Tādēļ savā viesnīcas numurā Pārtridžs jau laikus bija sagatavojis aploksni ar tūkstoš dolāriem, ko viņš tagad godbijīgi pasniedza Velasko.

-Tā ir maza pateicība par jūsu pūlēm, senjor Velasko. Pirms prombraukšanas mēs vēl redzēsimies.

Vienu brīdi Velasko šķita samulsis, un Pārtridžs jau nobijās, ka viņš aploksni noraidīs. Tad, ieskatījies aploksnē un ieraudzījis ASV dolārus, Velasko pamāja un iebāza aploksni kabatā.

-Paldies. Ja jums radīsies kaut kādas problēmas…

-Kā nu bez tām, Pārtridžs pasmaidīja. Lai nu kā, bet problēmas būs noteikti.

-Kur tu tik ilgi kavējies, Harij? Manuels Leons Seminario vaicāja, kad Pārtridžs, atgriezies viesnīcā no Entel Peru, viņam pēc 17.00 zvanīja. -Es tevi gaidu jau kopš mūsu pēdējās jaukās telefonsarunas.

-Man vēl vajadzēja šo to nokārtot Ņujorkā… Pārtridžs atcerējās, ka bija zvanījis Escena īpašniekam un redaktoram pirms desmit dienām, kad radās doma, ka Peru ir kaut kāds sakars ar Slounu nolaupīšanu. Tagad turpretī tas jau bija skaidrs kā diena. Es tikai gribēju pavaicāt, Manuel, vai mēs varētu kopā pavakariņot?

-Skaidrs, ka varam. Es šovakar vakariņas ēdīšu pulksten 20.00 restorānā La Pizzeria, un mans vienīgais viesis būs Harijs Pārtridžs.

20.15 viņi jau sūca iecienīto peruāņu kokteili «Rūgtais pisko» tas bija pikants un ar jauku garšu. La Pizzeria vienlaikus bija gan bistro, gan restorāns, tādēļ tur bieži varēja sastapt Peru varenos.

Žurnāla īpašnieks neliela auguma izsmalcināts švīts ar van Deika stilā glīti apcirptu ķīļbārdiņu, elegantām Kartjē firmas brillēm un tērpies Brioni firmas uzvalkā uz šo tikšanos bija paņēmis līdzi plānu ādas mapi burgundieša krāsā.

Pārtridžs jau bija pastāstījis, kāpēc viņš ir ieradies Peru.

Esmu dzirdējis, ka te pašreiz notiek briesmu lietas, viņš piemetināja.

Seminario nopūtās.

Tā ir. Bet dzīve te vienmēr ir bijusi pamatīgs jūklis. Mēs… kā Miltons to trāpīgi ir teicis?… varam radīt debesīs elli, bet ellē debesis. Mēs, peruāņi, esam dzīvelīgi, un to es cenšos parādīt arī uz Escena vākiem. Viņš pasniedzās pēc mapes un to atvēra. Salīdzini šos divus žurnāla numurus šīsnedēļas un nākamās. Man šķiet, ka tie p^r kaut ko liecina.

Pārtridžs vispirms paņēma šīsnedēļas žurnālu. Uz tā vāka bija krāsu foto kāda augsta nama lēzens jumts pilsētas rajonā, kur atrodas lielie uzņēmumi. Faktiski tās bija nama drupas. Gruvešos uz muguras gulēja mirusi sieviete. Šķita, ka tā ir jauna sieviete; viņas seja nebija pārāk sakropļota, bija jaušams, ka tā bijusi brīnišķīga. Toties viņas vēders bija pilnīgi saārdīts, no tā spraucās ārā zarnas, jumts visriņķī bija asiņains. Lai arī Pārtridžs šādus skatus bieži bija redzējis kaujas laukos, gatavojot reportāžas, viņš tomēr nodrebēja.

Es tev nelikšu izlasīt rakstu par šo notikumu, Harij. Ielas pretējā pusē tajā ēkā tobrīd notika biznesa sanāksme. «Zaigojošais ceļš» jaunā sieviete bija šīs organizācijas aktīviste bija nolēmis apspriežu centra ēku uzlaist gaisā ar mīnmetēja palīdzību. Par laimi sanāksmes dalībniekiem, bet par nelaimi šai sievietei pašdarinātā mīna uzsprāga pirms laika.

Pārtridžs uzmeta acis attēlam, tad novērsās.

-«Zaigojošais ceļš» tagad ir paplašinājis savu darbības steru Limā, vai ne?

-Ļoti lielā mērā. Viņu cilvēki te jūtas kā mājās: šis neveiksmīgais terora akts bija izņēmums. Vairumā gadījumu tie " izdodas. Labi,' tagad apskati nākamās nedēļas žurnāla vāku.

Šis vāks, uz kura bija redzama kārdinoša, seksīga meiča, par mata tiesu robežojās ar pornogrāfiju. Gultā gulēja apmēram deviņpadsmit gadus veca skuķe, tērpta niecīgā bikini, blondie mati izlaisti pār zīda spilvenu, lūpas kairi pavērtas, kājas izplestas…

-Dzīve turpinās, un tai vienmēr ir divas puses, pat Peru, Seminario sacīja. Zini, Harij, tagad pasūtīsim pusdienas, un tad es tev izstāstīšu, kā panākt, lai arī tava dzīve turpinās.

Ēdiens bija itāļu gaumē to lieliski papildināja laipnā apkalpošana. Vakariņu beigās Seminario ērti atlaidās pret krēsla atzveltni un sakrustoja kājas.

-Tev jābūt gatavam, ka «Zaigojošais ceļš» jau zina, ka esi ieradies Peru. Viņu spiegi ir visur. Ja viņi to vēl nezina, tad uzzinās rīt pēc CBA pārraides. Tāpēc, sākot ar šo brīdi, tev vajadzīgs miesassargs, it īpaši tad, ja iesi ārā tumsā.

Pārtridžs pasmaidīja.

-Šķiet, ka man jau viņš ir.

Fernandess Paburs uzstāja, ka viņš piebrauks pie viesnīcas un aizvedīs Pārtridžu vakariņās. Fordā viņiem līdzi iekāpa arī spēcīgs, jauns cilvēks, kas izskatījās pēc smags vara boksera. Spriežot pēc izspīlētās žaketes kabatas, viņš bija apbruņots. Kad viņi piebrauca pie restorāna, jaunais cilvēks izkāpa pirmais. Pārliecinājies par drošību, viņš pamāja, lai Pārtridžs kāpj ārā. Pārtridžs neko nejautāja, bet Fernandess teica:

-    Mēs pagaidīsim, kamēr jūs pavakariņosiet.

Jādomā, ka eskorts vēl arvien ir uz vietas.

-Ļoti labi! Seminario sacīja. -Tavs cilvēks zina, ko dara. Vai tev pašam ari ir ierocis?

Pārtridžs papurināja galvu.

-Tev tas vajadzīgs. Vairums mūsējo ir apbruņoti. Vēl kas. Neiedomājies braukt uz Ajakučo tā ir «Zaigojošā ceļa» galvenā mītne. Viņi par to uzzinās, un tā būs droša nāve.

-    Bet reiz man tas būs jādara.

-Tikai tad, ja es un citi, kas ir apņēmušies tev palīdzēt, uzzināsim, kur tavi draugi tiek slēpti. Tajā gadījumā tev

nāksies sargus pārsteigt, ierodoties ātri un tikpat ātri pazūdot. Citādi tas nebūs paveicams. Būs vajadzīga lidmašīna. Te ir piloti, kas to izdarīs, ja tu viņiem par tik riskantu pasākumu labi maksāsi.

Kad viņi sarunu bija beiguši, restorāns jau bija gandrīz tukšs personāls gatavojās tā slēgšanai.

Ārpusē gaidīja Fernandess un miesassargs. Forda busiņā atceļā uz viesnīcu «Cēzars» Pārtridžs Fernandesam jautāja:

-Vai varat man sadabūt ieroci? Protams! Vai jums ir kādas īpašas vēlmes? Pārtridžs brīdi domāja. Viņa profesijā bija jāpazīst ieroči un jāprot ar tiem rīkoties. Un viņš atbildēja:

-Man patiktu deviņmilimetru brauniņš ar klusinātāju. -Jūs to dabūsiet rīt. Un par rītdienu vai jums ir kādi plāni, ko man vajadzētu zināt?

-Tāpat kā šodien, es aprunāšos ar .vietējiem cilvēkiem. Pie sevis Pārtridžs nodomāja: un nākamajās dienās es šo darbu turpināšu, aptaujājot pēc iespējas lielāku cilvēku skaitu līdz būšu uzzinājis to, kas man vajadzīgs.

«

3

Piektdiena Ņujorkā CBA ziņu ēkā izvērtās par karstu dieniņu bet to jau varēja sagaidīt paralēli plānotajam darbam nācās tikt galā arī ar daudz ko negaidītu.

Kā vienmēr, raidtīkla diena sākās pulksten 6.00 ar raidījumu «Tiem, kas agri mostas». Šīs programmas laikā līdzās komercreklāmām tika raidīta arī CBA ziņu reklāma. To bija ierunājis Harijs Pārtridžs:

Šovakar… CBA Nacionālajās vakara ziņās… jūs dzirdēsiet izsmeļošu stāstījumu par sensacionāliem jaunatklājumiem Kroforda Slouna ģimenes nolaupīšanas lietā.

Pulksten 21.00 pēc Austrumpiekrastes laika un pulksten 19.00 pēc Vidējās joslas laika ēterā būs stundu garš speciālziņu raidījums «Draudi televīzijai: Slouna ģimenes nolaupīšana».

Nenokavējiet šovakar Nacionālās vakara ziņas un speciālziņu programmu!

Tas, ka Pārtridžs bija ierunājis šo reklāmu, bija normāla parādība, jo viņš regulāri stāstīja par nolaupīšanu TV ziņās. Tādēļ bija ticams, ka Pārtridžs ir tepat Ņujorkā. īstenībā viņš jau astoņpadsmit stundas atradās Peru.

Leslijs Čipingeims šo reklāmu redzēja, ēdot uz ātru roku saridātas brokastis savā dzīvoklī Astoņdesmit otrajā ielā. Ziņu nodaļas prezidents steidzās, zinot, ka šī būs ļoti noslogota diena. Pa logu viņš redzēja, ka limuzīns un šoferis jau gaida lejā. Limuzīns viņam atgādināja sarunu ar Margo Loidu-Meisoni un norādījumu, ka taupības nolūkā limuzīna vietā jābrauc ar taksometru. Aizrādījumu viņš nolēma neievērot. Bet vajadzēs atcerēties piezvanīt Margo tūliņ no rīta, jo arī viņa būs šo reklāmu redzējusi.

Bet to darīt nebija nekādas vajadzības. Šoferis mašīnā sagaidīja Čipingeimu ar noceltu klausuli. Jau pa gabalu bija dzirdama Margo rejošā balss.

-Kāpēc es neko nezinu par šiem jaunatklājumiem?

-Tas notika ļoti pēkšņi. Es jums gatavojos zvanīt, līdzko būtu nonācis savā kabinetā.

Katrs amerikānis par to zina. Kāpēc man būtu jāgaida?

-Margo, neviens amerikānis nekā nezina. Viņi to uzzinās tikai šovakar. Jūs, turpretī, uzzināsiet visu, līdzko es būšu nokļuvis savā darbistabā. Mēs abi nevaram zināt, kas tagad šo sarunu noklausās.

Klusuma brīdī viņš dzirdēja viņas smago elpu.

Bet dariet to nekavējoties!

Bez šaubām.

Apmēram pēc piecpadsmit minūtēm viņš sazvanīja raidtīkla prezidenti un koncerna Globaniks direktoru padomes locekli.

Ir ļoti daudz stāstāmā.

-Tad nekavējiet velti laiku!

Vispirms no jūsu viedokļa izredzes ir lieliskas. Dažiem no mūsu līdzstrādniekiem ir izdevies izvilkt dienasgaismā satriecošus faktus, tādēļ šovakar mums varētu būt lielākais skatītāju skaits CBA Ziņu vēsturē, un arī attiecīgais reitings. Diemžēl ziņas par Slouna ģimenes atrašanās vietu nav tik optimistiskas.

-Kur viņi ir?

-    Peru. Viņus sagūstījis «Zaigojošais ceļš».

-Peru!? Vai esat pilnīgi par to pārliecināts?

-Kā jau teicu, ar šo jautājumu nodarbojas mūsu vispieredzējušākie žurnālisti pirmām kārtām es domāju Hariju Pārtridžu. Tas, ko viņi ir uzzinājuši, ir pilnīgi droši. Man nav ne mazāko šaubu, arī jums tādu nebūs.

Taču Margo reakcija pēc Peru pieminēšanas -izbailes, pārsteigums lika Čipingeimam saauslties: tur kaut kas slēpjas.

Viņa asi izmeta:

-Es gribu runāt ar Pārtridžu!

-Baidos, ka tas nav iespējams. Viņš jau kopš vakardienas ir Peru. Mēs ceram no viņa saņemt jaunas ziņas pirmdienas vakara raidījumam.

-   Kāpēc jūs tā steidzaties?

-Tā strādā visas ziņu raidstacijas, Margo. Mums vienmēr jārīkojas ātri. Šis jautājums Lesu pārsteidza. Tāpat arī zināma nedrošība, pat nervozitāte Margo balsī. Tādēļ viņš jautāja: Man šķiet, ka Peru pieminēšana jūs pagalam ir satraukuši. Vai jūs nepaskaidrotu, kas par lietu, Margo?

Margo pieklusa, it kā šaubīdamās -atbildēt uz jautājumu vai ne.

-Pavisam nesen Globanika koncerns noslēdza ar Peru ievērojamu darījumu. Uz kārts ir likts ļoti daudz, tādēļ pašreiz ir ļoti svarīgi, lai mūsu attiecības ar Peru valdību paliek ciešas un draudzīgas.

-   Es vēlētos aizrādīt, ka TV sabiedrībai CBA nav nekādu attiecību ar Peru ne draudzīgu, ne naidīgu, tāpat kā ar citu valstu valdībām.

-CBA tas ir Globaniks, Margo aizkaitināta cirta pretī.

Ja reiz Globanikam ir saistības ar Peru, tātad arī CBA ir saistības ar šo zemi. Kad jūs beidzot to sapratīsiet? •

Čipingeimam gribējās kliegt: «Nekad!». Taču viņš zināja, ka nedrīkst to atļauties, tādēļ viņš teica:

Pirmām kārtām, mēs esam ziņu dienests, tāpēc mūsu galvenais uzdevums ir godprātīgi ziņot par notikumiem. Piebildīšu, ka Peru valdībai ar notikušo nav nekāda sakara mūsu vadošā diktora ģimeni ir nolaupījis «Zaigojošais ceļš».

Lai nu kā, bet, līdzko mēs būsim pārraidījuši mūsu rīcībā esošo informāciju, ari visi citi masu saziņas līdzekļi uzsāks savu šī atgadījuma izpēti. Tātad Peru vārds figurēs šā vai tā.

Paralēli Less domāja: «Vai šī saruna tiešām notiek? Ko man darīt raudāt vai smieties?»

-Sazināsimies! Informējiet mani! Margo noskaldīja. -Visos gadījumos, un it īpaši, ja runa ir par Peru! Es to gribu zināt tūliņ, nevis nākamajā dienā!

Čipingeims izdzirda klikšķi Margo bija nometusi klausuli.

Margo Loida-Meisone domīga sēdēja savā elegantajā kabinetā Stounhendžā. Lai cik tas būtu dīvaini, bet šoreiz viņa tiešām nezināja, ko tālāk iesākt. Vai vērts zvanīt Globanika valdes priekšsēdētājam Teo Eliotam, vai ne? Viņa atcerējās, ko viņš lepnajā saietā bija teicis par Peru: «Es negribētu, lai kaut kas sabojā mūsu delikātās attiecības ar Peru valdību… un tādējādi izjauc to, kas varētu kļūt par šī gadsimta naudīgāko darījumu.» Beigu galā viņa nolēma, ka viņai tas Eliotam jāpaziņo. Labāk, lai viņš to uzzina no viņas personiski, nekā no televīzijas pārraides.

Eliots viņas stāstījumu uzņēma pārsteidzoši mierīgi.

-Nu ko, ja nolaupīšanu izdarījusi šī «Zaigojošā ceļa» banda, tad, manuprāt, to noklusēt nav iespējams. Peru valdībai jau ar to nav nekāda sakara. «Zaigojošais ceļš» ir šīs valdības nāvīgākais ienaidnieks. Pasekojiet, lai šī doma skaidri izskan ari jūsu raidījumos.

-Es to uzraudzīšu, • Margo apsolīja.

Jums jādara vēl vairāk, Eliots turpināja. Šis notikums paver iespēju parādīt Peru valdību izdevīgā gaismā CBA nedrīkst palaist garām šādu izdevību.

Eliota vārdi viņu samulsināja.

-Kā jūs to domājat?

Bet ir taču pilnīgi skaidrs, ka Peru valdība darīs visu iespējamo, lai atrastu un atbrīvotu nolaupītos amerikāņus. Viņu pūles ir attiecīgi jānovērtē mūsu televīzijās reportāžām jābūt optimistiskām, cerīgām. Es pats personiski piezvanīšu prezidentam Kastanjedam un teikšu: «Redziet, kā mēs slavinām jūs un jūsu valdību!» Tas mums ļoti palīdzēs, kad nāksies vienoties par pēdējiem sīkumiem darījumā starp Globaniku un Peru.

Tagad pat Margo kļuva tramīga.

-Teo, es gan neesmu pārliecināta, ka mums vērts aiziet tik tālu.

-Nu tad pārliecinieties! Es zinu gan, par ko jūs baidāties: mēs, redz, izdarām spiedienu uz masu saziņas līdzekļiem. Globanika prezidenta balsī ieskanējās bargi toņi. Pie velna! Vai tad mēs neesam šīs sasodītās televīzijas studijas īpašnieki?! Nenāks par ļaunu atgādināt jūsu padotajiem, ka televīzija -tas arī ir bizness. Tātad nekur nespruksi ne no konkurences, ne no dzīšanās pakaļ naudai vai nu viņiem tas patīk, vai nepatīk. Starp citu, tieši tādēļ jau viņi saņem savus pasakainos honorārus. Ja nepatīk lai vācas pie velna, citas alternatīvas te nav!

-Es sapratu, Teo, Margo teica. Kamēr viņa uzklausīja Teo norādījumus un izdarīja piezīmes, viņa jau bija nolēmusi, kā rīkosies.

Pirmām kārtām, viņa piezvanīs Čipingeimam un paziņos, ka CBA ziņām ļoti strikti skatītājiem ir jādara zināms fakts, ka Peru valdība šajā nolaupīšanā nav iejaukta. Tādējādi tiks izpildīta Eliota prasība.

Otrām kārtām, kā CBA prezidente viņa nekavējoties zvanīs uz ASV Ārlietu ministriju un lūgs viņus izdarīt tūlītēju spiedienu uz Peru valdību, lai tā ar armijas un policijas palīdzību atbrīvo nolaupītos amerikāņus.

Trešām kārtām, CBA izziņos solījumu, ka Peru valdība ir gatava sadarboties. Tajā pašā laikā CBA Ziņu dienests ziņos par to, ko Peru valdība šajā sakarā būs paveikusi.

Margo zināja, ka sagaidāmas grūtības un nikni pretargumenti šajā sakarībā, bet viņa zināja arī to, ka pirmajā vietā ir viņas attiecības ar Eliotu un nodrošinātā nākotne Globanikā.

Leslijs Čipingeims jau sen bija sapratis, ka Margo ir neaprēķināms cilvēks, tāpēc viņš pārāk nebrīnījās, kad atkal telefonklausulē izdzirdēja viņas balsi. Toties viņas teiktais gan viņu ne pa jokam satrauca. Runa bija par korporācijas tiešu iejaukšanos pārraižu saturā laiku pa laikam tas notika visās

TV studijās, taču līdz šim vēl nekad iejaukšanās nebija notikusi liela mēroga notikumu atspguļošanā. Par laimi, šajā gadījumā piekāpšanās bija iespējama.

-Mēs visi zinām, ka Peru valdība nolaupīšanā nav vainojama, -Ziņu nodaļas šefs teica. Protams, ka, noskatoties šodienas pārraidi, tas būs skaidrs arī visiem pārējiem.

-«Būs skaidrs» mani neapmierina. Es vēlos, lai tas tiktu paziņots skaidri un nepārprotami.

Čipingeims vilcinājās ar atbildi. Viņš zināja, ka viņam ir stingri jāiestājas par Ziņu dienesta neatkarību šādās lietās, bet viņš saprata ari to, ka nedrīkst Margo kaitināt.

'-Man jāpāršķirsta scenārijs, Čipingeims teica. Pēc piecpadsmit minūtēm es jums atzvanīšu. Un ne minūti vēlāk! Čipingeims atzvanīja pēc desmit minūtēm. -Es domāju, ka tas jums patiks. To Harijs Pārtridžs uzrakstīja pirms došanās uz Peru, un to mēs šovakar pārraidīsim: «Peru valdība un «Zaigojošais cefš» jau daudzus gadus karo savā starpā un vēlas viens otru iznīcināt. Peru prezidents Kastanjeda ir deklarējis: «Zaigojošā ceļa» pastāvēšana apdraud Peru. Šie noziedznieki ir duncis, kas iedurts manā sirdī.» Mēs ņemsim «bildīti» no mūsu bibliotēkas, un skaņu ierakstā uzlaidīsim tai virsū Kastanjedas vārdus. -Čipingeima balsī skanēja atvieglojums un viegls izsmiekls. Viņš pat mēģināja jokot. Šķiet, ka Harijs ir lasījis jūsu domas, Margo. Es ceru, ka ar šo būs gana. ,

-Pietiekami. Nolasiet to vēlreiz. Es gribu pierakstīt. Pēc telefonsarunas Margo ataicināja sekretāri un nodiktēja memorandu Teo Eliotam. Teo:

Saskaņā ar mūsu iepriekšējo sarunu, CBA Nacionālajās vakara ziņās šovakar ir iekļauts šāds teksts:

Peru valdība un «Zaigojošais ceļš» jau daudzus gadus karo savā starpā un vēlas viens otru iznīcināt. Peru prezidents Kastanjecla ir deklarējis: «Zaigojošā ceļa» pastāvēšana apdraud Peru. Šie noziedznieki ir duncis, kas iedurts manā sirdī.

Kastanjcda pats teiks šos vārdus, viņš pats būs redzams TV ekrānā.

Paldies par ierosinājumu un palīdzību.

Margo Loida-Meisone

Šis memorands uz Globaniku tika nosūtīts ar kurjeru.

Nākamais Margo zvans bija uz Vašingtonu -ASV ārlietu ministram.

Visu piektdienu, līdz ēterā izgāja CBA Nacionālo vakara ziņu pirmais bloks pulksten 18.30, tika ievēroti stingri drošības pasākumi. Konkurenti mēģināja izurkēt kādu caurumu, pa kuru varētu uzzināt, kas CBA padomā, jo visu dienu ēterā skanēja reklāma, kas piesaistīja skatītāju un konkurentu uzmanību. Citu raidtīklu ziņu dienesti, telegrāfa aģentūras un laikrakstu redaktori bez apstājas zvanīja saviem draugiem CBA, lai ar labu vai (aunu kaut ko noskaidrotu. Tā kā Ziņu nodaļa bija ļoti stingri ierobežojusi to cilvēku skaitu, kas kaut ko zināja, Ziņu dienests noturējās, informācijas noplūde netika novērota.

Rezultātā pēc ziņu raidījuma CBA ieraksts uz vietas tika pavairots un izsūtīts pa visu pasauli ar piebildi, ka to sagatavojis CBA Vakara ziņu dienests. Citos raidtīklos nākamajā dienā bija paredzamas vētrainas sanāksmes ar nepatīkamiem jautājumiem: Kāpēc mēs to visu neuzzinājām pirmie? Ko mēs būtu varējuši darīt, bet neizdarījām? Kāpēc jūs nepārbaudījāt to un neizpētījāt šo? Kāpēc nevienam neienāca prātā doma piezvanīt tur? Kā mēs panāksim, lai kaut kas tāds vairs neatkārtojas?

Starplaikā raidtīkli veikli pārveidoja savus otros ziņu blokus, iekļaujot ātri sagādātās videolentes; uz visām bija atzīme: «Pateicoties CBA.» Tajā pašā laikā laikrakstu redakcijas pārkārtoja izdevumu pirmās lappuses. Daudzu masu saziņas līdzekļu darbinieki ar steigu zvanīja uz Peru, lai vienotos par sadarbību viņi ziņoja, ka ar pirmo lidmašīnu nosūta uz Limu savus reportierus, korespondentus, video un skaņu ierakstu speciālistus.

Tostarp atgadījās jauns, svarīgs notikums.

Dons Keterings, kas tagad vadīja nolaupīšanas izpētes darba grupu, par to uzzināja īsi pirms desmitiem laikā, kad vienu stundu garā speciālprogramma tuvojās izskaņai. Keterings vēl arvien sēdēja diktora krēslā, ko kā sprieda skatītāji viņš dalīja ar Hariju Pārtridžu, lai gan Pārtridžs jau iepriekš bija ierunājis savu tekstu lentē.

Normans Džegers piezvanīja Keteringam tieši uz studiju kādas komercreklāmas laikā. Tā kā Rita jau pirms stundas bija devusies uz Teterboro lidostu, lai izlidotu uz Peru, Normans Džegers viņas prombūtnes laikā ieņēma vadošā producenta krēslu.

-Don, pēc pārraides steidzami jāsasauc darba grupas apspriede.

-Vai kaut kas atgadījies, Norman? Kaut kas svarīgs?

-Pēc velna svarīgs! Man tikko zvanīja Less. Nolaupītāji uz Stounhendžu atsūtījuši savas prasības un videokaseti ar Džesikas Slounas ierakstu.

4

Vispirms viņi vēlējās apskatīt videolenti ar Džesikas ierakstu.

Pulkstenis tajā piektdienas vakarā rādīja 22.30. Kādā privātā videozālē CBA Ziņu telpās bija sapulcējušies desmit cilvēki: Leslijs Čipingeims un Krofords Slouns; Dons Keterings, Normans Džegers, Karls Ouens un Airisa Iverlija no darba grupas; no CBA vadības Stounhendžā Margo Loida-Meisone, izpildviceprezidents Toms Nortandra un CBA pārraižu grupas prezidents Ervins Breisbridžs. No FIB sanāksmē piedalījās speciālaģents Otiss Haveloks.

Šīs grupas sastāvu noteica nejaušība. Apmēram 19.30 kurjers CBA ēkā ienesa nelielu sainīti. Tas bija adresēts CBA raidtīkla prezidentam. Pēc Drošības dienesta pārbaudes sainītis tika nogādāts Margo Loidas-Meisones stāvā, kur tas būtu gaidījis līdz pirmdienai. Bet Toms Nortandra, kura kabinets atradās līdzās Margo kabinetam, vēl strādāja, tāpat arī viņa divas sekretāres. Sekretāre, kas sainīti saņēma un to atvēra, uzreiz saprata, cik tas nozīmīgs, un paziņoja par to Nortandram. Viņš savukārt zvanīja Margo uz Valdorfa viesnīcu, kur viņa piedalījās pieņemšanā un vakariņās par godu Francijas prezidenta vizītei.

Margo tūliņ atstāja pieņemšanu un steidzās atpakaļ uz darbavietu. Tur viņa, Nortandra un Breisbridžs noskatījās videolenti un iepazinās ar nolaupītāju prasībām. Izlēmuši, ka par to jāziņo CBA Ziņu dienestam, viņi lika sasaukt darba grupas sēdi.

Pāris minūtes pirms sēdes Breisbridžs, kas savā laikā bija CBA Ziņu dienesta prezidents, paaicināja Slounu malā.

-    Es saprotu, ka tas jums nebūs viegli, Kroford, bet man jūs jābrīdina, ka lentē ir daži trokšņi, ko es labprātāk gan nebūtu dzirdējis. Tāpēc es gribu jums piedāvāt noskatīties ierakstu vienatnē, bet mēs pārējie pagaidīsim ārpusē.

Krofords Slouns bija ieradies no Lārčmontas kopā ar FIB aģentu, kas bija pie viņa, kad tika zvanīts par sūtījuma saņemšanu. Tagad Slouns teica:

-    Nē, Ērvin, paldies, bet es skatīšos kopā ar visiem.

Dons Keterings bija uzņēmies šīs sanāksmes vadību. Viņš

uzsauca operatoram:

-Labi, sākam!

Gaisma skatītāju zālē lēnām dzisa. Un gandrīz vienlaikus uz lielā televizora ekrāna sāka mirguļot balti aplīši uz melna fona tā notiek, kad tiek palaista tukša lente. Taču atklājās, ka kasetē ir ierakstīta skaņa piepeši atskanēja sirdi plosoši kliedzieni. Krofords Slouns pielēca kājās un šausmu pārņemtā balsī iesaucās:

-   Mans Dievs, tas ir Nikijs!

Cik pēkšņi sākušies, tikpat pēkšņi kliedzieni aprima. Pēc brīža parādījās attēls Džesikas galva un pleci uz brūna fona tā laikam bija siena. Tie, kas Džesiku pazina (un vairums klātesošo viņu pazina), redzēja, ka viņa ir novārgusi un nospiesta. Bet balss, kad viņa sāka runāt, šķita stingra un savaldīga. Bet radās iespaids, ka Džesika piespiež sevi runāt normāli.

Viņa sāka: «Pret mums izturas labi un godprātīgi. Tagad, kad mums ir izskaidrojuši nolaupīšanas iemeslu, mēs saprotam, ka tas tiešām bija nepieciešams. Turklāt mums arī tika izskaidrots, cik viegli amerikāņu draugi varētu sekmēt mūsu atgriešanos mājās. Lai mūs atbrīvotu, jums vienkārši jāizpilda ātri un precīzi tās prasības, kuras pievienotas šim ierakstam. Bet atcerieties…»

Pie vārda «ierakstam» Krofords Slouns strauji ierāva elpu un kaut ko nomurmināja.

«… ja jūs pārkāpsiet šīs instrukcijas, nevienu no mums jūs vairs neredzēsiet. Nekad. Lūdzu, nepieļaujiet to…»

Un atkal Krofords Slouns pēkšņi nočukstēja:

-Lūk, atkal!

«Mēs gaidīsim, rēķinoties ar to, ka jūs pieņemsiet pareizo lēmumu, lai pēc iespējas ātrāk mūs atbrīvotu.»

Džesika apklusa. Vēl brīdi viņas attēls palika ekrānā, bet seja bija neizteiksmīga, acis nekustīgi vērās ekrānā. Tad nozuda arī attēls un telpā iedegās gaisma.

-   Mēs šo ierakstu jau noskatījāmies, Ervins Breisbridžs teica, tālāk nekā nav. Mēs domājam, ka šie kliedzieni lentes sākumā ir pārkopēti no citas lentes. Ja ierakstu ļoti lēni attin atpakaļ, ir dzirdama divu lenšu savienojuma vieta.

Kāds jautāja:

-Kāpēc viņi tā darīja?

Breisbridžs paraustīja plecus.

-Varbūt lai mūs pamodinātu, iebaidītu. Ja tas tā bija domāts, viņi savu ir panākuši, vai ne?

Telpā bija dzirdama piekrītoša murdoņa.

-Vai tu skaidri zini, ka tie bija Nikija kliedzieni, Krof? Čipingeims maigi vaicāja.

-Nešaubīgi, Slouns drūmi pamāja. Tad viņš piebilda:

-Džesika pārraidīja divus signālus.

-   Kādus signālus? Čipingeima balsī bija neizpratne.

-   Pirmkārt viņa aplaizīja lūpas, un tas nozīmē: «Es to daru piespiedu kārtā. Neticiet nevienam manam vārdam.»

-Gudri izdomāts! Breisbridžs teica. Džesika ir malacis!

-Sparīga! sacīja kāds cits. Pārējie piekrītoši māja.

Slouns turpināja:

-Mēs tieši par to runājām vakarā pirms nolaupīšanas. Man šķita, ka kādu dienu šie signāli noderēs man pašam… Dzīve ir pilna sakritību. Šķiet, ka Džesika tos ir iegaumējusi.

-Ko vēl viņa mums vēsta? Čipingeims jautāja.

-Nē, ser! -F1B aģents Haveloks viņus pārtrauca. -Ja jūs esat uzzinājis vēl kaut ko, mister Sloun, paturiet to pie sevis. Jo mazāk cilvēku to zinās, jo labāk. Lūdzu, parunāsim par to mazliet vēlāk.

-Es veļos but klat, stingri teica Normans Džegers. Darba grupa līdz šai dienai ir pratusi glabāt noslēpumus. Un tad .piebilda: Un arī tos uzmeklēt.

Ja es pareizi saprotu, -FIB aģents dusmīgi teica, jūs vēl dabūsiet trūkties no mūsu direktora kāpēc mēs netikām informēti?

-Mēs velti tērējam laiku, Airisa Tverlija nepacietīgi iebilda. Misis Slouna kaut ko teica par instrukcijām. Vai mums tās ir? Lai gan viņa bija visjaunākā darba grupas dalībniece, augstu amatpersonu klātbūtnē viņa nekad nezaudēja cīņas sparu. Visu dienu viņa bija rediģējusi un montējusi stundu garo speciālizlaidumu; šis darbs bija viņu nokausējis, bet prāts darbojās tikpat asi kā allaž.

Margo, kam vēl arvien bija mugurā Oskara de la Rentas lavandkrāsas šifona tērps, kurā viņa bija devusies uz tikšanos ar Francijas prezidentu, teica:

-Te tās ir. Un viņa pamāja Nortandram:

Būtu labi, ja jūs tās nolasītu mums priekšā. Izpildviceprezidents paņēma no Margo pusduci kopā saspraustu lapu, uzlika brilles un piegāja tuvāk spuldzei. Tā apspīdēja viņa balto matu ērkuli un domīgo seju. Nortandra ilgus gadus bija strādājis par koncerna advokātu, tad pārgājis darbā uz CBA. Viņam bija labskanīga, pareizi nostādīta balss, trenēta daudzu gadu praksē tiesas zālēs.

Šis dokuments, lai gan es to labprātāk dēvētu par apbrīnojami nelietīgu denunciāciju, ir nodēvēts šādi: Laiks, ko izgaismojis «Zaigojošais ceļš», ir klāt. Un tagad bez komentāriem un starpsaucieniem no jūsu puses es to gribētu nolasīt.

Apgaismības revolūciju vēsturē ir bijuši laikposmi, kad to vadoņi un iedvesmotāji izvēlējās klusuciešanu, pacietību un ciešanas, reizēm pat nožēlojamu nāvi, bet šie cilvēki nekad nezaudēja cerību un nenolaida rokas. Sos laikus nomainīja citi laiki, kad vairums apspiesto un nicināto svinēja uzvaru un triumfēja; tie bija brīži, kad imperiālisma un tirānijas sistēma sabruka; kad viscaur satrūdējusī buržuju un kapitālistu šķira tika gāzta no saviem augstumiem.

Organizācijai «Zaigojošais ceļš» šis klusēšanas, pacietības un ciešanu laiks ir beidzies. Pienācis laiks, ko izgaismojis «Zaigojošais ceļš». Mēs esam gatavi iet uzbrukumā.

Tā saucamās pasaules lielvalstis, spēlējot netīras spēles un uzdodamās par miera nesējām, īstenībā gatavojas karam. Tas būs karš starp imperiālismu un sociālimperiālismu, kas izraisīs cilvēces bojāeju, jo katra no šīm divām sistēmām pretendē uz pasaules kundzību. Šajā karā lielākie cietēji būs apspiestie un paverdzinātie tautas slāņi. Ja saujiņai naudasmaisu. kuru prātus pārņēmusi varaskāre, arī turpmāk tiks atļauts ekspluatēt pasauli, viņi savu interešu vārdā pakļaus sev visu cilvēci.

Taču visās valstis, līdzīgi kā vulkāns pirms izvirduma, ir gatava uzliesmot revolūcija. Šo revolūciju vadīs «Zaigojošais ceļš». Mums ir zināšanas un pieredze. Visā pasaulē arvien vairāk ir izjūtama mūsu organizācijas ietekme.

Ir pienācis laiks mūs labāk iepazīt un saprast.

Ilgus gadus melīgie kapitālisma un imperiālisma masu saziņas līdzekļi ir drukājuši un raidījuši tikai to, ko tiem likuši viņu naudaskārie saimnieki, apmelojot Sendero Luminoso, mūsu varonīgo cīņu un vispār noklusējot faktu par mūsu esamību.

Tagad viss ir mainījies. Lūk, kādēļ mēs esam nolaupījuši un turam kā ķīlniekus šos kapitālistus.

Ar šo dokumentu mēs Amerikas televīzijas raidtīklam CBA darām zināmu sekojošo un pieprasām:

Pirmkārt sākot ar otro pirmdienu pēc šī dokumenta saņemšanas, atcelt CBA programmu « Vakara ziņas» (abus blokus) uz piecām dienām, tas ir, uz pilnu darba nedēļu.

Otrkārt šīs programmas vietā raidīt citu programmu, kura būs ierakstīta piecās videokasetēs. Tās tiks nogādātas uz CBA. Šīs programmas nosaukums «Pasaules revolūcija: Sendero Luminoso rāda tai ceļu».

Treškārt šīs programmas laikā aizliegts raidīt komercreklāmu.

Ceturtkārt CBA, tāpat kā visi pārējie ziņu dienesti, necentīsies noskaidrot, no kurienes atsūtītas kasetes. Pirmo kaseti Jūs saņemsiet ceturtdien, un katru nākamo attiecīgi

nākamajās dienās. Ja būs kaut viens mēģinājums noskaidrot, no kurienes nākušas kasetes, viens no trim ķīlniekiem nekavējoties tiks nogalināts. Arī jebkādam citam nesaprātīgam solim no Jūsu puses būs tādas pašas sekas.

Piektkārt mūsu pavēles nav apspriežamas. Tās ir precīzi izpildāmas.

Ja CBA un citi raidtīkli izpildīs šīs prasības, visi trīs ķīlnieki tiks atbrīvoti četras dienas pēc piektās videokasetes demonstrēšanas. Ja mūsu instrukcijas tiks pārkāptas, ķīlniekus neviens vairs neredzēs, viņu līķi nekad netiks atrasti. -Te ir vēl kaut kas, -Nortandra teica. -Uz atsevišķas papīra lapas.

Dokumenta «Laiks, ko izgaismojis «Zaigojošais ceļš», ir klāt» kopijas un kasete ar ķīlnieces ierakstu ir nosūtīti arī citiem raidtīkliem un presei.

-Tas ir viss, Nortandra sacīja. Neviens papīrs nav parakstīts, bet, ņemot vērā, ka tie atsūtīti kopā ar videokaseti, tiem jābūt īstiem.

Bija iestājies klusums. Šķiet, ka neviens negribēja runāt pirmais. Daži paskatījās uz Krofordu Slounu, kas sadudzis sēdēja krēslā ar drūmi savilktu seju. Arī citi jutās visai bezcerīgi.

Beidzot Leslijs Čipingeims pārtrauca klusumu: Visu šo laiku mēs lauzījām galvas par to, ko viņi cenšas panākt. Mēs domājām, ka viņiem vajadzīga nauda. Kā tagad ir noskaidrojies, viņi vēlas daudz vairāk.

-Daudz, daudz vairāk, piemetināja Breisbridžs. Naudas nozīmē tas ir neiedomājams zaudējums, bet tas jau šofeiz nav galvenais.

-Kā jau sākumā teicu, -Nortandra sacīja, -tas viss, īpaši viņu izteiksmes veids, neliekas loģisks.

-Revolucionāru darbošanās reti kad ir loģiska pretējās domās ir tikai paši revolucionāri, -Normans Džegers turpināja sarunu. Taču tas nenozīmē, ka viņi nav ņemami nopietni. Tāda ir Irānas pieredze. Džegers uzmeta acis sienaspulkstenim tas rādīja 22.55. Viņš pagriezās pret Čipingeimu:

-Les, ja mēs rīkotos ātri, mēs pagūtu iekļaut ikstundas ziņās daļu misis Slounas ieraksta. Ja arī citi raidtīkli ir saņēmuši šo kaseti, viņi šo informāciju var pārraidīt kuru katru brīdi.

-Lai raida, šefs stingri noteica. Mēs tagad darbojamies citā situācijā, tādēļ nestrebsim karstu. Šo informatīvo biļetenu mēs raidīsim pusnaktī līdz tam mums būs stunda laika, lai nolemtu, kā mēs šo materiālu pasniegsim skatītājiem; galvenais, mums jāpārdomā mūsu atbilde.

-Par kaut kādu atbildi nevar būt ne runas, strikti paziņoja Margo Loida-Meisone. Mēs nevaram pieņemt šos muļķīgos noteikumus, mēs nevaram uz veselu nedēļu atcelt ziņu raidījumus.

Bet tas mums nav jāsaka, vismaz sākumā ne, aizrādīja Nortandra. Mēs varam sacīt, ka pašlaik prasības rūpīgi pētām un atbildēsim vēlāk.

-Ja jūs arī man atļautu ko teikt, sacīja Džegers. Es šaubos, vai tas spētu kādu maldināt, it īpaši jau «Zaigojošo ceļu». Es esmu šādus cilvēkus ļoti daudz pētījis, un, lai arī kas viņi būtu, bet muļķi gan viņi nav; viņi drīzāk ir par daudz gudri. Turklāt viņi ir izpētījuši mūsu darba stilu -to, ka mums ir divi ziņu izlaidumi; to, ka.skatītāju skaits sestdienās un svētdienās samazinās. Tādēļ savu ideju popularizēšanai viņi pieprasa tikai ziņu laiku darbdienās.

-Ko jūs ar to gribat teikt?

To, ka mūsu tālākās stratēģijas izlemšana šajā jautājumā jāuztic CBA Ziņu nodaļai. Šajā nodaļā mēs esam labāk aprīkoti, mūsu darbs ir saskaņots, mums ir lielākas iespējas uzzināt to, kas notiek pasaulē… Pēc Čipingeima signāla Džegers apklusa.

-Kopumā es esmu vienisprātis ar Normanu, Ziņu nodaļas prezidents teica. Tā kā es esmu atbildīgs par šīs nodaļas darbu, es saku -jā, Ziņu nodaļai vajadzētu nodarboties ar šo lietu, jo mēs patiesi esam labāk informēti; mēs zinām šīs lietas aizkulises, mums ir stabili kontakti ārzemēs, turklāt viens no mūsu izcilākajiem korespondentiem Harijs Pārtridžs ir jau Peru. Mums nepieciešams ar viņu apspriesties.

-Apspriedieties, cik vien jums tīk, Margo noskaldīja. -Bet šajā gadījumā ir apdraudētas visas korporācijas intereses, tādēļ lēmums jāpieņem administrācijai.

-Nē! Velns lai parauj, nē!-Šie vārdi nogranda kā sprādziens. Visi pagrieza galvas. Šos vārdus bija izkliedzis Krofords Slouns. Korporācijai ar šo lietu nav nekāda sakara. Mēs tikko bijām liecinieki tam, kur šāda pieeja noved. Korporācijas administrācijai nav ne zināšanu, ne pieredzes, kas ļautu tai pieņemt kompetentus lēmumus. Mēs tikko dzirdējām korporācijas vadības viedokli: mēs šīs prasības nevaram izpildīt. Mēs nevaram uz nedēlu atcelt ziņu raidījumus. Vai tiešām jums tas mums bija jāsaka? Vai tiešām jūs domājat, ka mēs visi, ari es, to nesaprotam? Jūs vēlaties, lai es to apstiprinu visiem dzirdot, misis Loida-Meisone? Labi, es to darīšu: es saprotu, ka mēs nedrīkstam uz nedēļu slēgt CBA Vakara ziņas un nodot studiju «Zaigojošā ceļa» rīcībā. Lai Dievs man stāv klāt! Es zem tā parakstos. Liecinieku klātbūtnē. Slouns apklusa, norija siekalas, tad turpināja:

-   Bet Ziņu nodaļā mēs, pamatojoties uz mūsu kompetenci un zināšanām, varētu iegūt laiku. Šajā brīdī laiks mums ir ļoti nepieciešams. Turklāt mums ir Harijs Pārtridžs mūsu lielākā cerība, mana lielākā cerība atgūt ģimeni.

Slouns apklusa, bet palika stāvam.

Pirms kāds cits paguva atvērt muti, Breisbridžs mēģināja rast .izlīgumu:

-   Šis laiks ir grūts mums visiem nervi streiko, trūkst pacietības. Daudz no tā, kas tika pateikts šovakar, prasīt prasījās pēc pieklājīgākas izteiksmes. Viņš pagriezās pret raidtīkla prezidenti. -Margo, man liekas, ka šis variants ir tas labākais, jo, kā Krofords sacīja, viņi atbalsta jūsu lēmumu. Par to nav šaubu.

Margo tika piedāvāts godpilns atkāpšanās ceļš. Pēc nelielas vilcināšanās viņa nolēma to izmantot.

-   Ļoti labi, viņa teica, vērsdamās pie Čipingeima. Uz šīs bāzes jūs drīkstat izstrādāt rīcības stratēģiju.

-Paldies, -Čipingeims pateicās. Vēl tikai jāvienojas par vienu lietu.

-   Kas tā par lietu?

-   Mūsu galīgais lēmums kādu laiku būs jāpatur slepenībā.

-Es domāju tieši tāpat. Bet jūs labāk dabūjiet klusēšanas

solījumu no pārējiem klātesošajiem. Jebkurā gadījumā informējiet mani!

Visi uzmanīgi klausījās šajā vārdu divkaujā. Čipingeims nostājās ar seju pret zāli un jautāja:

-   Vai jūs varat man to apsolīt?

Rindas kārtībā viņi pa vienam apsolīja jā.

Pa to laiku Margo bija aizgājusi.

Kad Čipingeims atgriezās savā kabinetā, pulkstenis rādīja 23.25. Bet 23.30 viņš saņēma Reitera aģentūras izdruku no Limas, kurā bija uzskaitītas prasības, ko izvirza «Zaigojošais ceļš». Pēc pāris minūtēm AP Vašingtonā pārraidīja daudz plašāku ziņojumu, ieskaitot arī dokumenta «Laiks, ko izgaismojis «Zaigojošais ceļš», ir klāt» pilnu tekstu.

Nākamo piecpadsmit minūšu laikā ari ABC, NBC un CBS izgāja ēterā ar informatīvajiem biļeteniem, iekļaujot nelielus fragmentus no Džesikas ieraksta. Sīkāku informāciju tie solīja pārraidīt nākamās dienas ziņu raidījumos. Tā kā CNN tieši tobrīd raidīja ziņas, viņi šo informāciju paguva nbraidīt uzreiz, tādējādi apsteidzot pārējos raidtīklus. Neskatoties uz to, Čipingeims savu sākotnējo lēmumu nemainīja: programma netika pārtraukta, bet tika nolemts, ka pusnaktī tiks nolasīts rūpīgi sagatavots biļetens.

23.45 Čipingeims atstāja savu kabinetu un devās uz Pakavu, kur darbs kūsāt kūsāja. Normans Džegers bija iejuties izpildproducenta darbā, bet Airisa studijā darbojās ar Džesikas ierakstu un citām videolentēm, izstrādājot biļetena struktūru. Dons Keterings, kas būs šī biļetena diktors, jau nogrimēts sēdēja diktora krēslā, pārlasot scenāriju un izdarot tajā labojumus.

-   Mēs sagatavosim tīri informatīvu izlaidumu, Normans Džegers stāstīja Čipingeimam, bez jebkādiem CBA komentāriem. Mums šķiet, ka tam būs pietiekami daudz laika vēlāk kad paši to uzskatīsim par vajadzīgu. Starp citu, nule zvanīja vairāku laikrakstu pārstāvji, arī no Times un Post viņi gribēja zināt, kā mēs reaģēsim. Es atbildēju, ka mēs tikko esam sākuši ar šo jautājumu nodarboties.

Čipingeims piekrītoši pamāja:

-    Labi.

Džegers pamāja uz Kārlu Ouenu, kas sēdēja Pakava otrā galā.

-Viņam ir ideja par to, kā mums vajadzētu reaģēt.

-Es labprāt to uzklausīšu.

Ouens, šis darba zirgs, šis rūpīgi strādājošais producents, kas jau vairākkārt bija nācis klajā ar lieliskām idejām, kura skrupulozie meklējumi bija palīdzējuši noskaidrot arī Ulisesa Rodrigesa personību, paņēma kartīti ar pierakstiem.

-No Sendero Lutninoso dokumenta izriet, ka piecas kasetes, kas mums jāparāda Vakara ziņu vietā, CBA tiks saņemtas pakāpeniski: pirmo mēs saņemšot ceturtdien, bet pārējās pa vienai dienā. Atšķirībā no tās lentes, kurā tika ierakstīta misis Slouna un ko mēs šovakar noskatījāmies, šīs kasetes saņems tikai CBA…

-To visu es zinu, -Čipingeims teica.

Kad Ouens lielā ātrumā turpināja savu izklāstu, Džegers pasmaidīja.

-    … tad, lūk! Es iesaku līdz otrdienai neziņot par CBA pieņemto lēmumu. Pirmdien, lai neatslābtu interese, var paziņot, ka lēmums tiks pieņemts nākamajā dienā. Bet otrdien mēs varētu paziņot, ka esam nolēmuši atturēties no komentāriem, kamēr nebūsim saņēmuši pirmo kaseti, tas ir, līdz ceturtdienai. Un ka tikai ceturtdien mēs paziņosim savu lēmumu. Tādējādi līdz ceturtdienai mēs būsim ieguvuši sešas dienas. Un tagad iedomāsimies, ka mēs esam saņēmuši «Zaigojošā ceļa» kaseti.

-Nu, iedomājāmies. Un kas tālāk?

-    Mēs to noglabājam seilā un uzreiz izejam ēterā ar paziņojumu, ka esam kaseti saņēmuši, bet ka tā ir bojāta, ar defektiem, ka daļa informācijas ir pazudusi. Vārdu sakot, mēs saceļam lielu troksni, darām šo ķibeli zināmu arī presei un radio un pasekojam, lai šī ziņa obligāti nonāk Peru un pie «Zaigojošā ceļa».

-    Šķiet, ka man beidzot pieleca, Čipingeims teica, bet paskaidro sīkāk.

i Banda nezinās, vai mēs melojam, vai ne. Bet viņi, tāpat kā mēs, sapratīs, ka principā tā varētu būt, ka tas ir iespējams. Viņi varbūt piekāpsies un izsūtīs mums jaunu kaseti, un tādējādi mēs būsim ieguvuši vēl pāris dienas.

-   Un tas nozīmē, Čipingeims turpināja, ka mēs pirmdien nu nekādi nevaram sākt raidīt viņu kasetes!

-Tieši tā! Džegcrs piebilda:

-Es zināju, ka Karls pie tā strādā. Tādējādi mēs tiešām varētu iegūt laiku. Ko tu par to domā?

-Es domāju, ka tas ir spīdoši izplānots, Čipingeims teica. -Mani iepriecina tas, ka mēs šo jautājumu risinām tā, kā tas jārisina!

«Zaigojošā ceļa» prasības un Džesikas videolente ziņu raidījumos tika rādītas visu nedēļas nogali, izraisot lielu interesi visā pasaulē. Simtiem cilvēku zvanīja uz CBA. Saskaņā ar norādījumiem, visi šie telefonzvani tika pārslēgti uz CBA Ziņu nodaļu. Citi darbinieki tika nobrīdināti par šo jautājumu vispār neizteikties.

CBA ziņu ēkā strādāja trīs telefonistes, kas visiem interesentiem laipni paskaidroja, ka CBA vēl nav izlēmusi, kā rīkoties, un nav zināms, kad to izlems.

Tas, ka CBA neizteicās, nenozīmēja, ka citi to nedrīkst darīt. Vairums teica: Izturiet! Nepadodieties!

Bet, lai cik tas būtu dīvaini, daudz bija arī tādu, kas ķīlnieku atbrīvošanas labad ieteica izpildīt nolaupītāju prasības: to izdzirdis, Normans Džegers ar riebumu teica:

-Vai tiešām šie stulbeņi nesaprot, ka, radīdami precedentu, mēs tādējādi atbalstīsim visus fanātiķus televīzijas cilvēku nolaupīšanā?

Svētdienas televīzijas interviju programmās «Nācijas seja», «Tikšanās ar presi» un «Šī nedēļa kopā ar Dāvidu Brinkliju» šis notikums tika pārrunāts un pārspriests krustu šķērsu; tāpat tika piesaukti citāti no Kroforda Slouna grāmatas «Kamera un patiesība», it īpaši jau šie:

• Ķīlnieki… ir uzskatāmi par nolemtiem cilvēkiem, viņu dienas ir skaitītas…

m Vienīgais veids, kā apkarot terorismu, ir izvērst pretteroru. Tā viņiem ir vienīgā saprotamā valoda. Tas nozīmēnekad ar viņiem neuzsākt sarunas un nekad nemaksāt izpirkšanas naudu. Nekad!

CBA līdzstrādnieki, kas Lesam Čipingeimam bija devuši vārdu neizpaust lēmumu par to, ka «Zaigojošā ceļa» prasības netiks izpildītas, acīmredzot savu vārdu bija turējuši. Vienīgā, kas lauza solījumu, bija Margo Loida-Meisone, kas svētdien pa telefonu noziņoja Teodoram Eliotam visu, kas bija atgadījies iepriekšējā vakarā.

Margo, zināms, aizstāvēdamās būtu teikusi, ka viņai vajadzēja informēt Globanika priekšsēdētāju.

Nelaimīgā kārtā, pareizi vai nepareizi, bet viņas rīcība izraisīja liktenīgo ziņu noplūdi.

5

Globanic Industries bija izvietojies lielā savrupmājā, ko ieskāva grezns, kopts parks Plezantvilā, Ņujorkas štats, apmēram trīsdesmit jūdžu attālumā no Manhetenas. Te strādāja tālu no ikdienas presinga atmosfēras, kas valdīja Globanika rūpniecības un finansu filiālēs augsti stāvoši administratori un prāti, kas noteica visa koncerna politiku. Globanic Financial, kas pašreiz veda sarunas ar Peru valdību, bija izvietojusies trīs stāvos Pasaules tirdzniecības centrā Volstrītā.

Un tomēr -daudz dažādu projektu, pie kā Globanika pārstāvji bija uzsākuši darbu dažādās valstīs, saplūda kopā centrā Plezantvilā. Un tāpēc pirmdien pulksten 10.00 no rīta Glens Dosons jauns laikraksta Baltimore Star reportieris stažieris gaidīja Globanika galveno finansu inspektoru, lai nointervētu viņu sakarā ar situāciju, kas bija izveidojusies pallādija dēļ. Tika ziņots par strādnieku, kas ieguva šo vērtīgo metālu, nemieriem. Bet Globanika kompānijai Brazīlijā Minasžeraisā piederēja pallādija un platīna raktuves.

Dosons sēdēja pie inspektora kabineta durvīm plašā, elegantā hallē, no kuras vērās vēl divu citu kabinetu durvis, pie kam viens no tiem piederēja Globanika vadītājam Teodoram Eliotam.

Reportieris, kas vēl arvien neievērots sēdēja kaktiņā un gaidīja, redzēja, ka vienas no durvīm atveras un pa tām iznāk divi cilvēki. Viens no tiem bija Teodors Eliots, ko Dosons tūliņ pazina no daudzajām fotogrāfijām presē. Viņš pēc sejas pazina arī otru vīrieti, bet nezināja, kā viņu sauc. Viņi turpināja kabinetā iesākto sarunu, un pašlaik runāja otrais vīrietis.

… esmu dzirdējis par jusu likstām CBA. Šie Peru revolucionāri ir iedzinuši jūs stūrī.

Globanika valdes priekšsēdētājs pamāja.

-Jā, savā ziņā tā ir… Turpiniet vien, es jūs pavadīšu līdz liftam… Mēs patiesībā esam pieņēmuši lēmumu, tikai tas vēl nav izziņots. Mēs neļausim saujiņai apdauzītu komunistu diktēt mums noteikumus.

-Tātad CBA neatcels savas Vakara ziņas? Pavisam noteikti nē! Un, ja ir runa par «Zaigojošā ceļa» kasešu pārraidīšanu, tad viņi var mums iepūst vienā vietā… Balsis tālumā izgaisa.

Piesedzis bloknotu ar žurnālu, ko nule bija lasījis, Dosons ātri pierakstīja dzirdēto. Viņa prāts drudžaini darbojās. Viņš zināja, ka viņam vienīgajam ir informācija, ko visi žurnālisti medī jau kopš sestdienas vakara.

Dosona kungs, sekretāre aicināja, Likatas kungs tagad ir atbrīvojies un var jūs pieņemt.

Ejot garām sekretāres galdam, viņš pie tā apstājās un pasmaidīja.

-Tas otrs kungs …, kas bija kopā ar Eliota kungu, -esmu viņu saticis, bet neatceros vārdu.

Sekretāre klusēja. Dosons manīja viņas noraidošo attieksmi, tādēļ uzsmaidīja vēl neatvairāmāk. Tas līdzēja.

-Tas bija Oldens Rodss, Valsts sekretāra vietnieks.

-Nu protams! Kā es to varēju aizmirst?

Šis cilvēks reiz tika parādīts televīzijā -viņš bija piedalījies kādas komisijas sēdē, un tur Dosons viņu vienīgo reizi bija redzējis. Bet viņam vajadzēja uzzināt šī cilvēka vārdu.

Intervija ar Globanika finansu inspektoru Dosonam šķita bezgalīga, lai arī kā viņš to mēģināja pasteidzināt. Pallādijs viņu patiesībā nemaz vairs neinteresēja. Viņš bija godkārīgs jauneklis; viņš vēlējās rakstīt par aktuālām tēmām; viņam bija vajadzīga sensācija. Šķita, ka viņš ir atradis kaut ko tādu, kas viņam ātri palīdzēs tikt uz augšu. Globanika galvenais finansu inspektors toties ļoti pamatīgi izklāstīja visu pallādija ieguves vēsturi un atvairīja domu, ka strādnieku nemieri varētu ietekmēt šo tirgu tie ilgi neturpināšoties. Tieši šīs ziņas dēļ jau

Dosons te bija ieradies. Beidzot, aizbildinājies ar to, ka viņam šis materiāls jāiesniedz iespējami ātri, reportieris laidās prom.

Paskatījies rokaspulkstenī, reportieris secināja, ka viņam ir laiks doties uz laikraksta Baltimorc Star Manhetenas redakciju un tur uzrakstīt abas reportāžas; viņam bija jāpagūst laikā, lai tās varētu iespiest laikraksta pēcpusdienas numurā. Viņš brauca ātri, domās jau veidojot teikumus topošajiem rakstiem.

Apsēdies pie datora necilajā laikraksta redakcijā Rokfellera centrā, Glens Dosons ātri tika galā ar rakstu par pallādiju. Galu galā tāpēc jau viņš tur tika aizsūtīts, un tas bija jāizdara pirmām kārtām, turklāt labi.

Tad viņš ķērās pie otrā raksta, kas šķita daudz interesantāks. Viņa pirmais raksts nonāks finansu nodaļā, un, tā kā Dosons šajā nodaļā strādāja, tur nonāks ari otrais, bet viņš bija ar mieru saderēt, ka tas tur ilgi nepaliks.

Viņa pirksti dejodami skrēja pa taustiņdēli, rakstot šīs reportāžas ievadu.

Bet tad Dosonam ienāca prātā ētiskas dabas jautājums, uz kuru nāksies atbildēt: vai šīs informācijas publicēšana nenodarīs ļaunu nolaupīšanas upuriem, kas atrodas gūstā Peru?

Pareizāk sakot, vai Slouna ģimenei nenāksies ciest, kad kļūs zināms par CBA lēmumu noraidīt «Zaigojošā ceļa» prasības? Acīmredzot pašreiz viņi negrasās ziņot par šo lēmumu.

Bet no otras puses vai tad publikai nebija tiesību uzzināt to, ko tāds uzņēmīgs reportieris kā viņš bija pratis uzošņāt nav svarīgi, kādā ceļā viņam tas bija izdevies?

Lai arī viņš par Šiem jautājumiem domāja, Dosons zināja, ka viņam par tiem nav jārūpējas. Noteikumi šajā nozīmē bija ļoti skaidri un visiem labi zināmi.

Reportiera uzdevumos ietilpa rakstīt par katru vērtīgu informāciju, ko varēja sameklēt. Ja viņš kaut ko atklāja, viņa pienākums bija to aprakstīt ļoti godīgi, neko neizlaižot, nenoklusējot un nemainot. Tad viņam vajadzēja šo reportāžu iesniegt ziņu aģentūrā, kurai viņš strādāja.

No turienes viņa raksts nonāks pie redaktoriem. Un redaktori izlems visu pārējo, arī to, kas attiecas uz ētikas normām.

Dosons zināja, ka Baltimorā, kur viņa raksts nokļūs, tas jau notiek.

Pabeidzis rakstu, viņš nospieda vajadzīgo pogu, lai dabūtu šī raksta izdruku arī sev, bet, kad tas parādījās, kāda roka pasniedzās un to paņēma.

Tas bija Sandijs Seftons, nodaļas vadītājs, kas tikko bija ienācis telpā. Šis vīrs gatavojās pensionēties un draudzējās ar Dosonu. Izlasījis rakstu, viņš viegli iesvilpās un sacīja:

-Nu gan esi uzgājis karstu materiāliņu! Vai Eliota teikto pierakstīji uzreiz, kā viņš to teica?

-Pēc dažām sekundēm, un Dosons parādīja vecajam vīram savas piezīmes.

-  Lieliski! Bet vai esi jau aprunājies ar to otro, ar Oldenu Rodsu?

Dosons noliedzoši pakratīja galvu.

-Baltimorā droši vien gribēs, lai tu ar viņu aprunājies.

Zvanīja telefons.

-    Saderam, ka zvana no Baltimoras!

Tā arī bija. Seftons nocēla klausuli, brīdi klausījās, tad sāka smaidīt.

Mana zēna raksts būs pirmās lappuses pašā augšā, vai ne?

Pasniedzis klausuli Dosonam, viņš teica:

-Tas ir Freizers.

Alardiss Freizers bija laikraksta Baltimore Star atbildīgais redaktors. Viņš bez aplinkiem priekšnieciskā tonī Dosonam noprasīja:

Tu taču neesi vēl aprunājies ar Teodoru Eliotu? Tā ir, vai ne?

Tā ir, mister Freizer.

Nu tad aprunājies. Pastāsti viņam, kas tev ir zināms, un pajautā, kas viņam šajā sakarībā piebilstams. Ja viņš noliegs, ka kaut ko tādu teicis, uzraksti arī par to. Gadījumā, ja viņš strikti pastāvēs uz savu un visu kategoriski noliegs, mēģini panākt, lai viņa teikto apstiprina Oldens Rodss. Vai tu zini, kādi jautājumi tev viņam jāprasa?

Domāju, ka zinu.

-  Un tagad iedod klausuli Sandijam! Man vēl jāaprunājas ar viņu.

Nodaļas vadītājs paņēma klausuli. Viņš pamirkšķināja Dosonam, tad uzmanīgi ieklausījās Freizera teiktajā un atbildēja:

-Esmu redzējis Glena piezīmes. Viņš Eliota teikto uz vietas ir pierakstījis. Tas ir pilnīgi skaidrs. Nē, nekāds pārpratums tur nav iespējams.

Nolicis klausuli, Sandijs sacīja:

-Vēl nekas neesot izlemts. Viņi spriež par žurnālista ētiku, par šīs informācijas ētisko pusi. Tev noteikti jāaprunājas ar Eliotu. Es mēģināšu sameklēt Rodsu. Neticu, ka viņš jau ir atgriezies Vašingtonā. Seftons devās pie cita telefona.

Dosons uzgrieza Globanika telefonnumuru. Dabūjis savienojumu ar centrāli, viņš paskaidroja, kas zvana, un lūdza viņu savienot ar Teodoru Eliotu. Pēc īsa brīža klausulē atsaucās patīkama sievietes balss:

-Eliota kungs pašreiz ir aizņemts, sieviete laipni teica. -Es esmu misis Keslere. Vai varu jums pakalpot?

-Iespējams. Un Dosons paskaidroja, kāpēc zvana.

Balss bija kļuvusi manāmi vēsāka:

-Lūdzu, uzgaidiet.

Pagāja vairākas minūtes. Dosons jau grasījās nolikt klausuli, bet līnija pēkšņi atdzīvojās. Tagad balss jau bija ledusauksta:

-Misters Eliots liek jums teikt, ka jūs esat noklausījies konfidenciālu sarunu, uz kuru jums nav tiesību atsaukties.

-   Bet es esmu reportieris, Dosons atteica. Ja es kaut ko esmu uzzinājis vai izdzirdējis, tad, lai arī tas nav teikts man personiski, man ir tiesības to izmantot.

-Mister Doson, es neredzu nepieciešamību šo sarunu turpināt.

-Lūdzu, uzgaidiet mirklīti. Vai Eliota kungs noliedz, ka būtu teicis šādus vārdus?

Un Dosons nolasīja Eliota teikto.

-Misters Eliots to nevēlas komentēt.

Dosons pierakstīja gan jautājumu, gan atbildi.

-    Misis Keslere, vai jūs man, lūdzu, varētu pateikt savu priekšvārdu?

-Nav nekādas vajadzības… Labi: Diāna.

Dosons pasmējās, sapratis, ka Keslere ir nospriedusi: ja jau viņas vārds šā vai tā parādīsies presē, tad labāk, lai tas ir pilns vārds. Viņš nepaguva pateikties, kad saruna jau bija pārtrūkusi.

Līdzko Dosons bija nolicis klausuli, nodaļas vadītājs pasniedza viņam zīmīti:

-Rodss šobrīd ir ceļā uz Lagardijas lidostu. Te ir mobilā telefona numurs Valsts departamenta automašīnā, kurā viņš brauc.

Dosons atkal nocēla klausuli.

Šoreiz atsaucās vīrieša balss. Dosons teica:

-    Lūdzu, vai varu runāt ar misteru Oldenu Rodsu?

-Es jūs klausos, skanēja atbilde.

Reportieris atkal stādījās priekšā. Viņš zināja, ka Sandijs pa paralēlo telefonu seko viņu sarunai.

-Mister Rodss, vai jūs varat komentēt mistera Teodora Eliota izteikumu par to, ka CBA atsakās izpildīt «Zaigojošā ceļa» prasības, jo, runājot mistera Eliota vārdiem, «mēs neļausim saujiņai apdauzītu komunistu diktēt mums noteikumus»?

-Jums to teica Teo Eliots?

-Es pats personiski dzirdēju viņu to sakām, mister Rodss.

-Man šķiet, ka tā bija konfidenciāla saruna. Klausulē iestājās klusums. Tad Rodss turpināja:

-Pagaidiet, pagaidiet, vai tas bijāt jūs, kas sēdēja tur, vestibilā, kad mēs runādamies gājām uz liftu?

-Jā, tas biju es.

-Es pieprasu, lai visa šī saruna paliek starp mums.

-Mister Rodss, mūsu sarunas sākumā es jums stādījos priekšā un pateicu, ka esmu reportieris. Jūs tad ne vārda nebildāt par to, ka šai sarunai jāpaliek starp mums.

-Ej ellē, Doson!

-    Šie vārdi gan paliks starp mums, ser, jo tagad jūs savu vēlmi izteicāt skaidri un saprotami.

Nodaļas vadītājs Seftons, plati smaidīdams, izslēja gaisā abus īkšķus.

Pārrunas par ētiku Baltimorā nevilkās ilgi.

Jebkurā organizācijā, kam bija sakars ar masu saziņas līdzekļiem, ir vērojama tieksme publicēt materiālu, nevis to aizturēt. Taču reizēm daži materiāli un šī bija tāda reize — izraisa jautājumus un prasa atbildes. Un atbildīgais redaktors un nacionālo ziņu redaktors, kura rubrikā šis materiāls tiks publicēts, uzdeva šos jautājumus viens otram.

JAUTĀJUMS: Vai CBA lēmuma publicēšana iespaidos gūstekņu stāvokli?

ATBILDE: Gūstekņu stāvoklis jau tāpat ir apdraudēts. Maz ticams, ka šāda publikācija presē varētu padarīt viņu stāvokli vēl smagāku.

JAUTĀJUMS: Vai publikācijas dēļ kāds tiks nogalināts? ATBILDE: Maz ticams, jo beigts ķīlnieks zaudē savu vērtību. JAUTĀJUMS: Tā kā CBA pēc pāris dienām šā vai tā nāksies paziņot par savu lēmumu, vai tā publicēšana pāris dienu ātrāk kaut ko mainīs?

A TBILDE: Ja arī mainīs, tad visai nenozīmīgi. JAUTĀJUMS: Ja jau Globanika vadītājs Teodors Eliots tik bezatbildīgi kulsta mēli un šis lēmums jau dažiem ir nācis ausīs, vai tas vēl ilgi paliks kā noslēpums? ATBILDE: Zināms, ka ne.

Beigās atbildīgais redaktors rezumēja viņu abu viedokli: -Te nav nekādu ētisku problēmu. Mēs to publicēsim! Šī reportāža tika publicēta Baltimore Star laikraksta pēcpusdienas izdevumā zem milzīga virsraksta:

CBA SAKA «NĒ» SLOUNU NOLAUPĪTĀJIEM

Un tā raksts ar Glena Dosona vārdu ieraudzīja dienasgaismu.

CBA teiks stingru «nē» Peru maoistiskās pretošanās kustības «Zaigojošais ceļš» prasībām, lai raidtīkls veselu nedēļu atceļ Nacionālo vakara ziņu izlaidumus un to vietā pārraida šīs bandas sagatavotās propagandas videolentes.

Sendero Luminoso jeb «Zaigojošais ceļš» ir atzinies, ka viņu nolaupītie ķīlnieki tiek turēti gūstā Peru.

Teodors Eliots, Globanika koncerna prezidents — televīzijas studija CBA arī pieder šim koncernam šodien deklarēja: «Mēs neļausim saujiņai apdauzītu komunistu diktēt mums noteikumus!»

Vēl šajā sakarā uzņēmuma galvenajā mītnē Plezantvilā, Ņujorkas štats, Eliots piebilda: «Un, ja runa ir par «Zaigojošā ceļa» kasešu pārraidīšanu, tad viņi var mums iepūst vienā vietā…»

Kāds Baltimore Star laikraksta korespondents bija tur klāt un šos vārdus dzirdēja.

Oldens Rodss, Valsts sekretāra vietnieks, ar ko Teodors Eliots tobrīd sarunājās, atteicās mūsu reportierim komentēt šos izteikumus, sakot: «Man šķiet, ka tā bija konfidenciāla saruna.»

Mēģinājums sazināties ar misteru Eliotu, lai dabūtu apstiprinājumu šim CBA lēmumam, bija neveiksmīgs.

«Misters Eliots pašreiz ir aizņemts» tā mūsu reportierim paziņoja misis Diāna Keslere, mistera Eliota sekretāre.

Arī uz citiem mūsu korespondenta jautājumiem šajā sakarā misis Kesleres atbildes bija noraidošas. Viņa paziņoja, ka arī misters Eliots nekādus komentārus nesniegs. Laikrakstā bija publicēta ari plaša informācija par nolaupīšanu un pēdējiem atklājumiem šajā lietā.

Vēl līdz tam, kad Baltimore Star nonāca preses kioskos un pie avīžpuikām uz ielām, par CBA lēmumu noraidīt nolaupītāju prasības jau zināja visas telegrāfa aģentūras. Vakarā šī raksta citāti tika piesaukti gandrīz vai visās radio un televīzijas ziņās, ieskaitot CBA, kur šī pirmslaika publikācija tika uzņemta dziļā izmisumā.

Bet nākamajā rītā Peru televīzija, radio un laikraksti, kas jau tā nolaupīšanas tēmai bija veltījuši pietiekami daudz laika un uzmanības, plaši atreferēja rakstu Baltimore Star, īpaši izceļot Teodora Eliota vārdus par «saujiņu apdauzītu komunistu», attiecinot tos uz «Zaigojošo ceļu».

-Man patīk Visente, -Nikijs teica. Viņš ir mūsu draugs. -Arī man tā šķiet, -Anguss no sava būra piebalsoja. Viņš gulēja uz plānā, netīrā matrača un īsināja laiku, vērojot, kā divas lielas vaboles rāpo pa sienu.

Jūs abi nedrīkstat tā teikt un domāt, Džesika asi noskaldīja. -Viņš ir tikpat stulbs un naivs, kā visi pārējie.

Viņa apklusa, nožēlodama, ka nevar šos vārdus paņemt atpakaļ. Nebija nekādas vajadzības tā iekarst.

Piedodiet, viņa sacīja, -es to tā nebiju domājusi.

Visa nelaime bija tā, ka pēc piecpadsmit dienām, kas piespiedu kārtā bija jāpavada šajos šaurajos un neērtajos būros, viņas nervi bija galīgi sabeigti un garastāvoklis zem nulles. Džesika darīja visu iespējamo, lai turētos un nesabruktu, lai noturētu virs izmisuma robežas arī savus nelaimes biedrus. Viņa gādāja, lai visi trīs katru dienu vingrotu. Bet, par spīti viņas labajiem nodomiem, izolētība un bezcerība viņus nomāca arvien vairāk.

Turklāt treknais, negaršīgais ēdiens arī slikti iespaidoja viņu veselību.

Šīs nebūšanas vēl pastiprināja tas, ka, lai arī viņi iespēju robežās mazgājās, viņi tomēr bija netīri, nelabi oda, svīda un drēbes lipa pie ādas.

Nelīdzēja arī tas, ka Džesika sev atgādināja, ka viņas skolotājs antiterorisma kursa pasniedzējs brigadieris Veids bija cietis daudz vairāk un daudz ilgāk sabijis savā elles bedrē Korejā. Bet Sedriks Veids bija neparasts cilvēks, viņš cieta tādēļ, ka bija kalpojis savai dzimtenei kara laikā. Te taču nebija kara, kas mobilizē prātu un ķermeni. Un viņi bija tikai vienkārši cilvēki, civiliedzīvotāji, kas nolaupīti… jā, kādēļ tad viņi bija nolaupīti? Līdz pat šim laikam Džesikai to nebija izdevies noskaidrot.

Un tomēr atmiņas par brigadieri Veidu, Nikija izteikums, ka viņam patīk Visente, un Angusa piekrišana lika Džesikai atcerēties vēl šo to; ko viņai bija iemācījis brigadieris Veids. Tagad bija pienācis īstais laiks to visu celt gaismā.

Bažīgi paskatījusies uz sargu, kas savā postenī garlaikojās, Džesika klusi ierunājās:

-   Angus un Nikij, vai esat ko dzirdējuši par Stokholmas sindromu?

-Man šķiet, ka kaut ko esmu, Anguss atteica, bet es neesmu īsti pārliecināts.

-    Un tu, Nikij?

-Nē, mamm. Kas tas ir?

Viņu sargs pašreiz bija tas vīrs, kas labprāt īsināja laiku, pētīdams komiksu grāmatiņas; pašreiz viņš atkal vienu bija dabūjis, tādēļ gūstekņu sarunai nepievērsa nekādu uzmanību. Turklāt Džesika zināja, ka viņš ne vārda nesaprot angliski.

-Es jums tūliņ pastāstīšu, Džesika teica.

Atmiņā viņa dzirdēja brigadiera Veida balsi, kad viņš nelielajai auditorijai, kuras klausītāju vidū bija ari Džesika, izskaidroja šī sindroma būtību.

«Lieta tāda, ka gandrīz katra terorisma akta rezultātā vienam vai pat vairākiem ķīlniekiem teroristi pēc kāda laika iepatīkas. Reizēm ķīlnieki pat sāk domāt, ka teroristi ir viņu draugi un labvēļi, bet policisti, kas cenšas viņus atbrīvot, ienaidnieki. Šo parādību tad ari sauc par Stokholmas sindromu.»

Tas viss bija taisnība, jo Džesika par šp jautājumu pastiprināti ieinteresējās, iepazinās ar literatūru, kur par šo parādību bija rakstīts, un pat uzzināja, kā radies nosaukums Stokholmas sindroms.

Tagad, pūloties atcerēties toreiz uzzināto, viņa izstāstīja Nikijam un Angusam dīvainu stāstu.

Tas notika Stokholmā, Zviedrijā, 1973. gada 23. augustā.

Tajā rītā kāds izbēdzis cietumnieks trīsdesmit divus gadus vecais Jans Ēriks Olsons iegāja Zviedrijas kredītbankā, kas atradās Normalmstorgā, pilsētas centrālajā taukumā. Šī kredītbanka bija viena no lielākajām Zviedrijas bankām. Viņam uz rokas bija uzmests salocīts mētelis; viņš no mēteļapakšas izrāva mašīnpistoli un izšāva vienu kārtu griestos, saceldams bankā paniku, ko vēl vairāk palielināja betona un stikla lauskas, kas krita visapkārt.

Šis smagais pārbaudījums ilga sešas dienas.

Šajā laikā nevienam no tiem, kas tajā piedalījās, pat prātā nenāca, ka viņu pieredze ar laiku kļūs par medicīniski un zinātniski atzītu terminu Stokholmas sindromu, kas ierindosies tādu terminu kā ķeizargrieziens, anoreksija vai Alcheimera slimība klāstā.

Olsons un viņa līdzbiedrs Klarks Olofsons, kam bija divdesmit seši gadi, saņēma gūstā četrus bankas darbiniekus trīs sievietes un vienu vīrieti. Šie ķīlnieki bija: Birgita Lundblada, trīsdesmit vienu gadu veca glīta blondīne; Kristīna Ēnmarka, divdesmit sešus gadus veca enerģiska tumšmate; Elizabete

Oldgrena, divdesmit vienu gadu veca sīka, maigas dabas blondīne; Svens Sefstrēms, divdesmit piecus gadus vecs slaids, neprecēts jauneklis. Šis sešas dienas visi seši pavadīja bankas lielajā seifā, no kurienes ar telefona palīdzību kriminālnoziedznieki diktēja savas prasības: trīs miljoni kronu, divas pistoles un automašīna braukšanas gatavībā.

Šo dienu laikā ķīlnieki smagi cieta. Viņiem lika stāvēt ar virvēm ap kaklu tā, ka krītot viņi pakārtos. Laiku pa laikam pret viņiem tika pavērsts mašīnpistoles stobrs viņi domāja, ka tūdaļ tiks nogalināti. Piecdesmit stundas viņi dzīvoja neēduši. Plastmasas papīrgrozus viņi izmantoja par tualetēm. Seifā valdīja klaustrofobija un bailes.

Taču ar laiku starp sagūstītājiem un viņu gūstekņiem radās zināma tuvība. Birgitai vienu brīdi radās izdevība izbēgt, bet viņa to nedarīja. Kristīnai laimējās nodot informāciju policijai, bet viņa vēlāk teica, ka jutusies kā nodevēja. Ķīlnieks Svens raksturoja sagūstītājus kā «laipnus» cilvēkus, un Elizabete bija ar viņu vienisprātis.

Stokholmas policija, kas darīja visu iespējamo, lai ķīlniekus atbrīvotu, pretī saņēma naidīgumu un noraidošu attieksmi. Kristīna pa telefonu apgalvoja, ka viņa šiem noziedzniekiem uzticas, turklāt vēl piebilda: «Es gribu, lai jūs ļaujat man aizbēgt kopā ar viņiem… Tas būtu ļoti skaisti.» Par Olsonu viņa teica: «Viņš mūs pasargā no policijas.» Kad viņai skaidroja, ka no policijas nav jābaidās, Kristīna atteica: «Es tam neticu.»

Vēlāk atklājās, ka Kristīna un jaunākais no kriminālnoziedzniekiem Olofsons ir sēdējuši, saķērušies rociņās. Viņa izmeklētājam stāstīja: «Klarks man sniedza maigumu.» Vēlāk, kad gūstekņi jau bija atbrīvoti un viņus ar nestuvēm transportēja uz ātrās palīdzības mašīnu, Kristīna Olofsonam uzsauca: «Klark, mēs vēl redzēsimies!»

Izmeklētāji lielajā seifā atrada arī aizdomīga šķidruma pilienus, un laboratorijas analīzes apstiprināja viņu pieņēmumu, ka tā tiešām ir sperma. Pēc nedēļu ilgas pratināšanas viena no sievietēm, noliedzot, ka kādai no viņām ar noziedzniekiem bijuši seksuāli sakari, atzinās, ka kādu nakti, kad pārējie gulējuši, viņa palīdzējusi Olsonam onanēt. Izmeklētāji, kas šim stāstiņam, zināms, nenoticēja, izbeidza šo lietu.

Kad ārsti izmeklēja atbrīvotos ķīlniekus, viņi policistus dēvēja par ienaidniekiem un apgalvoja, ka viņi par to, ka palikuši dzīvi, var pateikties vienīgi abiem nolaupītājiem. Elizabete pārmeta savam ārstam, ka viņš pūloties izdzēst no viņas prāta jaukās atmiņas par Olsonu un Olofsonu.

1974. gadā, gandrīz gadu pēc dramatiskajiem notikumiem bankā, Birgita apmeklēja Olofsonu cietumā; viņu saruna ilga vairāk nekā pusstundu.

Ārsti beidzot vienojās, ka šāda reakcija ir tipiska cilvēkiem, kas «noķerti lamatās». Viņi citēja arī Annu Froidu, kas apraksta šo reakciju kā «identifikāciju ar agresoru». Bet drāma Zviedrijas bankā ir ievērojama ar to, ka kopš tā laika ir ieviesies termins Stokholmas sindroms.

-Hei, mamm, tas nu gan ir stāstiņš! — Nikijs sauca.

-Es to nekad nebiju dzirdējis, Džesij, Anguss piebilda.

Nikijs vaicāja:

-Vai tev krājumā ir vēl tikpat labi stāsti?

Džesika bija iepriecināta:

-Daži vēl ir.

Un viņa kārtējo reizi atsauca atmiņā brigadiera Veida teikto: «Ir divas lietas, kas jums būtu jāielāgo,» viņš saviem antiterorisma kursu apmeklētājiem skaidroja. «Pirmā -ja jūs tiekat nolaupīti un turēti gūstā, uzmanieties no Stokholmas sindromai! Otrā kad jums ir darīšana ar teroristiem, paturiet prātā, ka vārdi mīliet savu ienaidnieku kā sevi pašu, ir pēdējā stulbība. Bet neieslīgstiet arī otrā galējībā -neienīstiet savus sagūstītājus. Naids izšķērdēs jūsu garīgos spēkus un notrulinās emocijas. Jums vienkārši jāatceras, ka šiem ļaundariem nekad nedrīkst uzticēties, ka viņi nedrīkst jums iepatikties -jums visu laiku jāpatur prātā, ka viņi ir jūsu ienaidnieki.»

Džesika šos padomus izklāstīja Nikijam un-Angusam. Vēl viņa pieminēja lidmašīnu nolaupīšanas, kur sagūstītie un zākātie cilvēki ar saviem sagūstītājiem izveidoja draudzīgas attiecības. Tā tas bija arī bēdīgi slavenajā TWA lidojumā numur 847 1985. gadā, kad daži no pasažieriem izrādīja simpātijas šiītu bandītiem, kas bija viņus sagūstījuši, un pat deklarēja, ka atbalsta viņu propagandistiskos uzskatus.

Un vēl kāds gadījums, Džesika stāstīja, kad kāds Tuvajos Austrumos atbrīvots gūsteknis, jūtu uzplūdā un acīmredzot ciezdams no Stokholmas sindroma, nosūtīja savu sagūstītāju vēstules pāvestam un ASV prezidentam. Vēstuļu saturs netika izpausts, bet zinātāji dēvēja tās par banālām un bezjēdzīgām.

Vēl uzskatāmāk Stokholmas sindroms izpaudās Patricijas llērstas nolaupīšanā. Hērstai, ko 1975. gadā apcietināja par noziegumiem, ko viņu bija spieduši izdarīt viņas brutālie nolaupītāji, diemžēl nepaveicās, jo šai nolaupīšanai vēl netika piemērots Stokholmas sindroms, tādējādi neļaujot viņai izjust ne līdzjūtību, ne tiesas aizsardzību.

Kāds amerikāņu jurists brigadiera Veida antiterorisma kursos teica: «No tiesiskā un intelektuālā viedokļa Patricijas llērstas prāva jāsalīdzina ar Salemas raganu tiesāšanu 1692. gadā.» Un viņš piebilda: «Zinot to, ko tagad zinām, un paturot prātā, kā pret šo ļaunprātīgo nodarījumu izturējās prezidents Kārters, kas viņas cietumsodu mīkstināja, tā būs melna kauna diena Amerikai, ja Patricija Hērsta nomirs, pirms viņa tiks apžēlota.»

Tātad tu mums gribi iestāstīt, Džesij, domīgi sacīja Anguss, ka mums nav jāalojas, domājot, ka Visente ir draugs. Viņš vēl arvien ir mūsu ienaidnieks.

-Ja tā nebūtu, Džesika uzsvēra, mēs viņa sardzes laikā varētu aizbēgt.

-Un mēs zinām, ka tā tas nenotiks, Anguss pagriezās uz Nikija būra pusi. Vai tu to saprati, Nikij? Mammai taisnība, bet mums abiem ne.

Nikijs drūmi pamāja, bet neko neteica. Džesika nodomāja, ka traģiskākais ir tas, ka Nikijam jau tik agri nākas sastapties ar cilvēku neģēlību.

Kā jau tas Peru iegājies, ziņas par Slounu nolaupīšanu sasniedza visattālākos valsts nostūrus tikai ar radio palīdzību.

Pirmās ziņas par to, ka nolaupīšanā iesaistīts «Zaigojošais ceļš», Peru sasniedza sestdien, nākamajā dienā pēc CBA Vakara ziņu pārraides, kur parādījās visa darba grupas savāktā informācija. Lai gan Peru masu saziņas līdzekļi šai nolaupīšanai arī pirms tam bija veltījuši daudz uzmanības, tad tagad, uzzinājuši, ka par to atbildīga viņu pašu valsts, viņi par šo notikumu stāstīja gari un plaši. Arī šīs ziņas lielākoties tika pārraidītas pa radio.

Otrdienas rītā, pēc tam, kad Baltimore Star pirmdien bija nopublicējusi sensacionālo Teodora Eliota paziņojumu par atteikšanos izpildīt nolaupītāju prasības un viņa nicinošo izteikumu par «Zaigojošo ceļu», par to ar radio starpniecību uzzināja arī Ajakučo pilsētiņā augstu kalnos un Nueva Esperansas ciematiņā selvā.

Ajakučo šo paziņojumu dzirdēja «Zaigojošā ceļa» vadoņi, bet Nueva Esperansā terorists Ulisess Rodrigess, viņš ari Migels.

Drīz pēc tam Migels pa tālruni sazinājās ar kādu «Zaigojošā ceļa» vadoni Ajakučo, lai gan ne viens, ne otrs nenosauca savu vārdu. Viņi zināja, ka tālruņa sakari ir slikti, tādēļ jebkurš varēja šo sarunu noklausīties, arī armija un policija. Tāpēc viņi aizplīvurotā veidā aprunajās par vispārīgām tēmām, ko peruāņi tik lieliski pieprot.

Un, proti. Viņi vienojās, ka nekavējoties kaut kas jādara, lai pierādītu amerikāņu CBA raidtīklam, ka viņiem nav darīšana nedz ar idiotiem, nedz vārguļiem. Varētu nogalināt vienu no ķīlniekiem un atstāt līķi Limā, lai tur to atrod. Migels piekrita, ka tam būtu gaidītais efekts, taču ieteica pagaidām uzturēt visus trīs gūstekņus pie dzīvības šā vai tā, bet tas ir kapitāls. Tāpēc viņš ieteica rīkoties citādi. Hakensakā viņš bija nonācis pie secinājuma, ka viņa variants varētu atstāt vēl postošāku psiholoģisko iespaidu uz viņu pretiniekiem Ņujorkā.

Šis viņa variants nekavējoties tika pieņemts. Tā kā šī plāna realizēšanai bija vajadzīgs transports, no Ajakučo uz Nueva Esperansu nekavējoties izbrauca automašīna.

Nueva Esperansā Migels uzsāka sagatavošanās darbus, pieaicinot talkā Sokorro.

Džesika, Nikijs un Anguss ar bažām vēroja grupu cilvēku, kas tuvojās viņu būdai. Tie bija Migels, Sokorro, Gustavo, Ramons un vēl kāds vīrs no apsardzes. Viņu tuvošanās bija tik mērķtiecīga, ka kļuva skaidrs: kaut kam jānotiek. Džesika, Nikijs un Anguss satraukušies gaidīja, kas nu notiks.

Par vienu lietu Džesika bija pilnīgi pārliecināta: lai arī ko viņai liks darīt, viņa bez vārda runas paklausīs. Pirms sešām dienām viņa bija ierakstījusi videolenti, un viņas spītības dēļ Nikijam bija jācieš mokas apdegumu dēļ. Sokorro katru dienu mainīja pārsējus, un apdegumi vairs nesāpēja. Džesika tādēļ vēl arvien jutās vainīga, un viņa nolēma, ka Nikijam viņas dēļ vairs nekad nebūs jācieš sāpes.

Tādēļ, redzot, ka sargs atslēdz Nikija būra durvis un visa banda ieiet tur, nepaskatoties ne uz Angusu, ne uz viņu, Džesika satraukta iesaucās:

Ko jūs gribat darīt? Es jūs lūdzu, nedariet viņam pāri. Viņš jau ir pietiekami cietis. Labāk izrēķinieties ar mani! Ko jūs atkal gribat viņam nodarīt?

Tā bija Sokorro, kas pagriezās pret Džesiku un cauri būra režģiem uzsauca:

-    Aizveries! Tu nevari novērst to, kam jānotiek!

Džesika izmisīgi kliedza:

-    Kas te notiek?

Viņa redzēja, ka Migels Nikija būrī ir ienesis koka galdiņu, bet Gustavo un otrais sargs stingri turēja Nikiju tā, lai viņš nevarētu pakustēties. Džesika atkal kliedza:

-Tas nav godīgi! Dieva dēļ, laidiet viņu vaļā!

Nepiegriežot Džesikai nekādu uzmanību, Sokorro Nikijam teica:

-Tūdaļ tev nocirtīs divus pirkstus.

Izdzirdis vārdu «pirkstus», Nikijs, kas jau tā bija tuvu histērijai, sāka izmisīgi kliegt un raustīties.

Sokorro turpināja:

-Šie cilvēki nocirtīs tev pirkstus tā ir nolemts. Taču tev sāpēs vēl vairāk, ja tu turēsies pretī, tādēļ sēdi rāms!

Nepiegriežot vērību viņas teiktajam, Nikijs kaut ko nomurmināja, viņa acis mežonīgi šaudījās apkārt, un viņš izmisīgi centās atbrīvoties.

-   Nē! no Džesikas krūtīm izlauzās mežonīgs kliedziens. -Tikai ne pirkstus! Viņš taču ir pianists! Jūs izbojāsiet visu viņa dzīvi…

-Es zinu, Migels viņai atteica. Viņa lūpās rotājās viegls smaidiņš. Es dzirdēju, ka jūsu vīrs, atbildot uz jautājumiem, par to stāstīja televīzijā. Kad viņš saņems dēla pirkstus, viņš to rūgti nožēlos un kodīs sev mēlē.

Nikija būra otrā pusē ari Anguss dauzīja pa tīklu. Viņš pacēla rokas.

Ņemiet manus pirkstus! Kāda jums starpība? Kāpēc izpostīt šī zēna dzīvi?

Migels jau bija paspējis noskaisties, viņa seja naidā zvēroja.

-Kāda nozīme viena buržuju izdzimteņa diviem pirkstiem, ja sešdesmit tūkstoši peruāņu bērnu katru gadu mirst, nesasnieguši piecu gadu vecumu?

-Bet mēs taču esam amerikāņi, -Anguss iebilda. -Mēs tur neesam vainīgi!

Esat gan! Kapitālistiskā sistēma -jūsu sistēma -ekspluatē tautu, aplaupa to, dzen postā. Lūk, kas pie tā ir vainīgs…

Migels statistiku par bērnu mirstību Peru bija aizguvis no kādas Abimaela Husmana «Zaigojošā ceļa» dibinātāja runas. Kā Migels labi zināja, Husmana dati bija pārspīlēti, taču tāpat bija skaidrs, ka Peru bērnu mirstība nepietiekama uztura dēļ ir visaugstākā pasaulē.

Viss tālākais notika ļoti ātri.

Kamēr zēns locījās un raustījās, žēli lūdzās un raudāja, Gustavo uzlika viņa labās rokas rādītājpirkstu uz galda malas, kamēr citi pirksti palika savilkti dūrē. Ramons paņēma mednieku nazi un, plati smaidot, pārbaudīja pret īkšķi spožā naža asmeni.

Pārliecinājies, ka viss kārtībā, viņš piegāja pie galda, uzlika nazi uz Nikija pirksta otrās falangas un ātri ar visu savas muskuļotās rokas spēku uzspieda uz naža. Izšļācās asinis, Nikijs griezīgi iekliedzās, taču pirksts vēl nebija nost. Ramons vēlreiz uzspieda uz naža un pabeidza savu darāmo.

Nikija izmisīgie kliedzieni, tagad sāpju dēļ, bija spalgi un neizturami.

Nepievēršot nekādu uzmanību pulsējošajai asiņu strūklai, tagad teroristi uz galda malas uzlika zēna labās rokas mazo pirkstiņu. Šoreiz Ramons to nocirta ar vienu vēzienu. Tas nokrita uz grīdas, un no stumbenīša atkal izšļācās asinis. Sokorro pieliecās, paņēma pirkstu un ielika to tajā pašā plastmasas maisiņā, kur jau bija pirmais nocirstais pirksts. Tad viņa maisiņu iedeva Migelam. Viņa bija nobālusi, lūpas cieši sakniebtas. Sokorro uzmeta skatu Džesikai, kas, iespiedusi seju plaukstās, sēdēja uz savas nāras un bezspēcīgā izmisumā gaudoja.

Nikijs, bāls kā krīts, gandrīz bezsamaņā atkrita savā šaurajā nārā; viņš vairs nekliedza, bet viņa žēlie vaidi plosīja Džesikas un Angusa sirdi. Līdzko Migels, Ramons un apsardzes vīrs bija no būra izgājuši, aiznesdami līdzi koka galdiņu, Sokorro pavēlēja Gustavo aizkavēties..

-jAgarra el chico! jSientalo![46] viņa nošņāca.

Gustavo pieslēja Nikiju sēdus un pieturēja, kamēr Sokorro no ārpuses atnesa bļodu ar siltu ziepjūdeni. Viņa saņēma Nikija labo roku un, paslējusi uz augšu, rūpīgi apmazgāja abus asiņainos stumbenīšus, lai novērstu infekcijas draudus. Ūdens uzreiz kļuva spilgti sarkans. Tad Sokorro uz abām brūcēm uzlika vairākus marles tamponus un nosaitēja visu roku. Cauri apsējam uzreiz izsūcās asinis, taču šķita, ka asiņošana mazinās.

Nikijs acīmredzot bija šokā, viņš viss trīcēja.

Kamēr Migels vēl bija būdas tuvumā, Džesika piegāja pie sava būra durvīm un, asarām plūstot, lūdzās:

Lūdzu, atļaujiet man ieiet pie dēla! Lūdzu, es jūs ļoti lūdzu!

Migels noliedzoši papurināja galvu.

Nav ko auklēties ar to drebelīgo kucēnu! Lai Smurgulis kļūst par vīrieti!

Viņš jau tagad daudz lielākā mērā ir vīrietis, nekā tu jelkad būsi, Angusa balsī skanēja dusmas un naids. Viņš piepūlēja atmiņu, lai atcerētos to spāņu lamuvārdu, ko Nikijs pirms nedēļas viņam bija iemācījis. -Tu… / Maldito hijo deputa!

Anguss atcerējās tā nozīmi: Nolādētais maukas dēls! Nikijs bija stāstījis, ka viņa klasesbiedrs kubietis teicis, ka piesaukt kāda cilvēka māti spāņu lamuvārdā esot visbriesmīgākais apvainojums.

Migels lēni pagrieza galvu. Ar ledainu, naidpilnu, nepiedodošu skatienu viņš ielūkojās Angusam tieši acīs. Tad ar akmenscietu sejasizteiksmi viņš pagriezās un devās prom.

Gustavo, kas tieši tobrīd nāca ārā no Nikija būra, dzirdēja šos vārdus un pamanīja arī Migela reakciju. Viņš papurināja galvu un lāuzītā angļu valodā Angusam teica:

-Vecais vīrs, tu taisīt liela kļūda. Viņš to neaizmirst.

Pagāja vairākas stundas, un Džesika arvien vairāk satraucās par Nikija garīgo stāvokli. Viņa mēģināja ar dēlu runāt, pūloties vismaz ar vārdiem puisēnu mierināt, taču nesekmīgi. Nikijs neatsaucās. Viņš lielākoties nekustīgi gulēja. Tad pēkšņi viņu it kā kāds pameta gaisā, viņš sāka izmisīgi kliegt un drebēt. Džesika bija pārliecināta, ka tās ir konvulsijas šos kliedzienus izraisīja pārcirstie nervu gali un amputācijas radītās sāpes. Cik viņa spēja saredzēt, Nikijs gulēja plaši ieplestām acīm, taču no viņa sejas nekas nebija nojaušams.

-Nu pasaki kaut vārdiņu, Nikij, mīļais! Džesika lūdzās. -Kaut vienu vārdiņu! Lūdzu, pasaki kaut ko!

Taču Nikijs klusēja. Džesika nodomāja, ka viņa jūk prātā. Tas, ka viņa nespēja būt kopā ar savu dēlu, apskaut un mierināt, dzina viņu izmisumā.

Kādu brīdi Džesika, tuvu histērijai, mēģināja atslēgties no visām domām, kas joņoja galvā; viņa vienkārši gulēja, un pa vaigiem ritēja klusas, karstas asaras.

Bet tad viņa pati sevi sarāja… Saņemies! Nepadodies! Saglabā aukstasinību!… Un viņa atkal mēģināja izspiest no Nikija kaut vienu vārdiņu.

Arī Anguss pūlējās uzsākt sarunu ar Nikiju, taču rezultāts bija tāds pats.

Atnesa ēdienu un nolika to katram būrī. Nikijs un tas arī bija dabiski, neveltīja ēdienam ne mazāko vērību. Džesika, apzinādamās, ka nedrīkst zaudēt spēkus, pūlējās mazliet ieēst, taču ēstgribas absolūti nebija, un viņa atstūma bļodu. Viņa nezināja, kā šajā ziņā klājas Angusam.

Nolaidās tumsa. Uz nakti nomainījās sardze. Dežūru pieņēma Visente. Ārpusē dzīve aprima; kad gaisā bija palikusi vairs tikai kukaiņu sanoņa, atnāca Sokorro. Viņa atnesa bļodu ar ūdeni, dažus marles tamponus, pārsējus un petrolejas lampu, ko nolika uz'grīdas. Pieslējusi Nikiju sēdus, viņa uzmanīgi sāka pārsiet viņa roku.

Šķita, ka sāpes ir mazinājušās, Nikijs tik bieži vairs neraustljās.

Pēc brīža Džesika klusu pasauca:

-Sokorro, lūdzu…

Sokorro ātri pagriezās. Pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa rādīja, lai Džesika klusē. Nesaprazdama, kas notiek, nogurusi un izsista no līdzsvara, Džesika paklausīja.

Pārsējusi Nikija roku, Sokorro izgāja no būra, bet to neaizslēdza. Tad viņa piegāja pie Džesikas būra, atslēdza to un tad ar zīmēm parādīja, ka Nikija būdas durvis ir vaļā. Viņa drīkstēja ieiet pie Nikija.

Džesikas sirds sāka strauji pukstēt.

-Bet līdz rīta gaismai tev jābūt savā vietā, -Sokorro čukstēja. Viņa pamāja uz Visentes pusi. -Viņš tev pateiks, kad būs laiks.

Džesika jau metās pie Nikija, bet tad apstājās, panāca atpakaļ un jūtu uzplūdā noskūpstīja Sokorro uz vaiga.

Pēc mirkļa viņa jau turēja rokās Nikiju, uzmanoties, lai nepieskartos sakropļotajai rokai.

-Ak, mamm, -Nikijs nopūtās, kad Džesika viņu apskāva.

Pēc mirkļa Nikijs jau bija aizmidzis.

7

Tajā laikā CBA darba grupa gatavojās pārtraukt nolaupītāju slēptuves meklēšanu; tas tika darīts, rūpīgi izpētot vietējos laikrakstus, kas bija iznākuši pēdējo trīs mēnešu laikā.

Apmēram pirms divām nedēļām, uzsākot šo meklēšanu, likās svarīgi atrast vietu, kur šī banda bija Amerikā uzturējusies. Darba grupai likās, ka, atrodot šo viņu slēptuvi, viņi atradīs ari gūstekņu pēdas.

Bet tagad, zinot, ka Slouna ģimene ir aizvesta uz Peru, lai arī īsti viņu atrašanās vietu zināja tikai «Zaigojošais ceļš», slēptuves atrašanai vairs nebija būtiskas nozīmes.

No TV ziņu viedokļa, šīs vietas atrašana un parādīšana skatītājiem, zināms, varētu būt interesanta. Taču slēptuves atrašanas praktiskā nozīme dienu no dienas mazinājās.

Taču nemaz tik nederīga šī ideja nebija bijusi. Džonatana Manija meklējumi vainagojās ar spāņu nedēļas laikraksta

Semana atrašanu, ar kura palīdzību viņi nonāca tieši Alberto Godoja apbedīšanas birojā, noskaidroja detaļas par trīs zārku pārdošanu teroristiem, respektīvi -Ulisesam Rodrigesam. Turpat viņi nāca uz pēdām arī Amerikas-Amazones bankai, acīm redzamai Hozē Antonio Salaverija un Helgas Eferenas slepkavībai, viņu sakariem ar Peru.

Darba grupas locekļi bija vienisprātis, ka Šie atradumi vien jau attaisnojuši meklēšanas ideju.

Bet vai turpmākajiem meklējumiem vairs bija kāda jēga?

Dons Keterings, kas tagad vadīja darba grupu, domāja, ka ne. Tā domāja arī vecākais producents Normans Džegers; pat Tedijam Kūperam, kas šo ideju ierosināja un rūpīgi sekoja tās īstenošanai, būtu grūti nācies atrast iemeslus šī darba turpināšanai.

Šis tad arī bija galvenais dienaskartības jautājums darba grupas sanāksmē otrdienas rītā.

Kopš piektdienas, kad CBA pastāstīja pasaulei visu, ko viņiem bija izdevies uzzināt par nolaupītājiem, par viņu atrašanās vietu Peru, kad tika pārraidīts arī Džesikas videoieraksts un «Zaigojošā ceļa» prasības, bija pagājušas jau četras dienas.

Pa šo laiku bija nopublicēti arī Teodora Eliota neapdomīgie izteikumi, kas visai pasaulei atklāja CBA lēmumu noraidīt teroristu prasības vairākas dienas pirms tam, kad CBA Ziņu nodaļa gatavojās ar šo jautājumu nodarboties. Turklāt neviens CBA Ziņu nodaļas darbinieks nevainoja laikrakstu Baltimore Star, saprotot, ka reportieris un redaktori darīja tikai to, ko viņu vietā būtu darījusi jebkura ziņu organizācija, ieskaitot arī CBA.

No Eliota šajā sakarā nepienāca ne paskaidrojumi, ne atvainošanās.

Bet Peru Harijam Pārtridžam, Minam Van Kānam un skaņu ierakstu operatoram Kenam O'Hāram sestdien pievienojās arī Rita Ābrama un videolenšu redaktors Bobs Vatsons. Pirmdien no Limas caur satelītu tika pārraidīta viņu pirmā reportāža, un ar to arī CBA ievadīja savas Vakara ziņas.

Galveno uzsvaru šajā reportāžā Harijs Pārtridžs bija licis uz krasu stāvokļa pasliktināšanos Peru tas bija attiecināms gan uz ekonomisko stāvokli, gan arī uz stāvokli likumu un kārtības sfērā. Šo faktu apstiprināja arī intervijas ar Peru radio komentētāju Serhio Hurtado un Escena īpašnieku un galveno redaktoru Manuelu Leonu Seminario. To apliecināja arī barriadas saniknoto iedzīvotāju fotouzņēmumi, kas, neskatoties uz policijas klātbūtni, izlaupīja kādu veikalu. Skaņuierakstu «bildītēm» bija sarūpējis Peru radiožurnālists Serhio Hurtado.

«Kāpēc mums, latīņamerikāņiem, joprojām neizdodas tikt pie stabilas valdības?» Seminario jautāja, labi zinādams, ka uz šo jautājumu nav atbildes. «Cik milzīgs un bēdīgs ir mūsu kontrasts,» viņš turpināja, «salīdzinājumā ar mūsu prudente[47] kaimiņiem ziemeļos. Kanāda un ASV ir pratušas saprātīgi vienoties par tirdzniecības brīvību, tādējādi radot noteikumus ilglaicīgam un stabilam mieram daudzas paaudzes uz priekšu, bet mēs te dienvidos joprojām arvien vairāk atsvešināmies un iznīcinām viens otru.»

Lai šo drūmo ziņojumu līdzsvarotu, Rita pēc Pārtridža ieteikuma -mēģināja sarunāt interviju ar Peru prezidentu Kastanjedu. Šis lūgums tika noraidīts, bet intervijai pieteicās otrā ranga ministrs Eduardo Loaiza, kas ar tulka palīdzību paziņoja, ka Peru problēmas ir pārejošas. Drīz uzlabošoties valsts ekonomiskā situācija. «Zaigojošais ceļš» nenoliedzami zaudējot spēkus un piekritējus. Un amerikāņus, ko «Zaigojošais ceļš» ir sagūstījis, drīzumā atradīšot un atbrīvošot Peru militārie spēki.

Loaizas izteikumi tika iekļauti pirmdienas Vakara ziņās, bet, kā Rita to raksturoja gan šis vīrs, gan viņa teiktais atgādināja «mušu, kas čurā pret vēju».

Grupai, kas uzturējās Limā, izveidojās ļoti laba sadarbība ar CBA Ziņu nodaļu Ņujorkā Pārtridžs un Rita zināja par notikumu attīstību Amerikā, arī par Džesikas ierunāto videolenti, par «Zaigojošā ceļa» izvirzītajām prasībām un Eliota muļķīgo mutes palaišanu. Pēdējā vēsts Pārtridžu ļoti satrauca un aizkaitināja, jo viņš saprata, ka tādējādi tiek sagrauta viņa rūpīgi izstrādātā gūstekņu meklēšanas taktika. Un tomēr Pārtridžs nolēma pieturēties pie iepriekš izstrādātās taktikas.

Tagad iniciatīva no Ņujorkas bija pārceļojusi uz Limu tādējādi acīmredzot bija izskaidrojams tas, ka otrdien darba grupas sēdē tik liela uzmanība tika veltīta nenozīmīgajam jautājumam par sludinājuma meklēšanu presē, kas varētu uzvedināt uz teroristu slēptuvi.

-Es par šo jautājumu gribu runāt tāpēc, -Normans Džegers sacīja Leslijam Čipingeimam, kas ieradās ar novēlošanos, ka tu biji norūpējies par šī projekta izmaksām, kas ir diezgan augstas. Lai gan mēs šo meklēšanas darbu jebkurā laikā varam pārtraukt.

-Pareizi, sacīja Čipingeims. Bet šis darbs ir nesis augļus, mēs tomēr esam uzzinājuši diezgan daudz, tādēļ izdevumi man nerūp. Viņš neminēja to, ka Nacionālo ziņu reitings pašlaik ir tik neticami augsts, ka budžeta pārsniegšana viņam vairs nerūpēja. Ja Margo Loida-Meisone par to sāks uztraukties, viņš aizrādīs, ka neviens līdzšinējais Ziņu nodaļas prezidents nebija spējis iegūt tik milzīgi daudz skatītāju.

Un ko tu domā par šo meklējumu pārtraukšanu? Čipingeims jautāja Tedijam Kūperam.

Jaunais anglis pāri galdam plati pasmaidīja.

-Tā tomēr bija kapitāla ideja, vai ne?

-Jā. Un tāpēc es tev uzdevu šo jautājumu.

-Kaut kas jau vēl varētu uzpeldēt. Tas ir tāpat kā kāršu spēlē sajauc dūšīgi kārtis, un izkrīt dūzis. Bet īsti ticams gan tas nav. Ja mēs pārtrauksim šo darbu, man būs jāizdomā kaut kas cits tikpat spožs.

-Un to viņš droši vien arī izdarīs, Džegers teica. Tagad viņš pilnīgi bija mainījis savas domas par lecīgo Kūperu.

Galu galā viņi nolēma, ka nākamajā dienā meklējumus pārtrauks.

Bet tikai trīs stundas vēlāk, it kā liktenis būtu gribējis rotaļīgi iejaukties, meklēšanas darbā radās pagrieziens, un meklēšanas grupas cerības vainagojās ar panākumiem.

Pulksten 14.00 darba grupas apspriežu telpā zvanīja telefons; klausuli nocēla Tedijs Kūpers. Zvanīja Džonatans Manijs.

Manijs pa šo laiku bija iemanījies pārrauga darbā. Pēdējo dienu laikā viņš bija sācis kūrēt visus pārējos slēptuves meklētājus. Valdīja pieņēmums, ka pēc šī darba pabeigšanas Mānijām tiks piedāvāts pastāvīgs darbs CBA Ziņu nodaļā. Telefonā viņa balss izklausījās aizelsusies un satraukta.

-Esmu gandrīz pārliecināts, ka mēs to atradām. Vai tu un varbūt misters Keterings varētu atbraukt?

-Ko tu esi atradis? Un no kurienes tu zvani?

-   Nolaupītāju slēptuvi. Esmu pilnīgi pārliecināts. Es zvanu no Hakensakas, Nūdžersijā. Vietējā avīzē Recordmēs atradām sludinājumu un tad devāmies turp.

-Uzgaidi! Kūpers teica. Dons Keterings un Normans Džegers tieši pašreiz nāca iekšā. Kūpers pamāja ar klausuli. -Tas ir Manijs. Viņi ir atraduši bandas slēptuvi.

Uz blakusgalda bija telefons ar skaņas pastiprinātāju. Džegers piespieda pogu, un skaļrunis sāka darboties.

-Labi, Džonatan, Keterings teica. Stāsti, kas tev tur ir! -Laikrakstā Record mēs atradām sludinājumu, -Manija balss skanēja pastiprinātājā. Vai man to nolasīt?

-    Dari to!

Trīs cilvēki apspriežu telpā ar aizturētu elpu klausījās papīra čaukstoņā.

Sludinājums ticis publicēts 10. augustā mēnesi un četras dienas pirms Slounu nolaupīšanas. Tas bija piemērots laiks, lai sāktu Slounu ģimenes izsekošanu.

HAKENSAKĀ PĀRDOD VAI IZĪRĒ lielu, tradicionālu māju ar 3 akriem zemes, sešām guļamistabām un kalpotāju māju. Iespējams vairākām ģimenēm. Var ierīkot pansionātu utt. Kamīni, eļļas radiatori, gaisa kondicionieri. Plaša piebūve mašīnu izvietošanai, darba telpu, staļļu ierīkošanai. Vieta nomaļa. Cena vai īre pieņemama. Nepieciešams neliels remonts.

PRANDUSS UN PEIDŽS īpašumu īre un pārdošana

Kāda no jaunietēm šo sludinājumu bija uzgājusi milzīgajā laikrakstu ķīpā, jo laikrakstam Record bija viena no lielākajām nekustamo īpašumu reklāmas sekcijām. To atradusi, viņa zvanīja Džonatanam Mānijām, kas tagad lietoja

CBA peidžeri. Viņš devās uz šī laikraksta redakciju un piezvanīja Prandusa un Peidža aģentūrai.

Sākumā viņš neloloja diez cik lielas cerības. Šo divu nedēļu laikā meklētāji bija atraduši daudz piemērotu sludinājumu. Ar lielu satraukumu sāktā izpēte vienmēr izrādījās bezvērtīga. Iespēja, ka arī šoreiz būs tāpat, bija ļoti liela.

Tāpat kā visos iepriekšējos gadījumos, aģentūra, uzzinājusi, ka šo informāciju meklē CBA ziņas, bija ļoti pretīnākoša un tūliņ uzmeklēja adresi. Te atklājās dažas īpatnības. Pirmām kārtām, šis īpašums tika noīrēts uz gadu, samaksājot īri uz priekšu skaidrā naudā. Otrām kārtām, aģentūra īpašumu nesen bija apsekojusi izrādījās, ka tas ir tukšs, īrnieku tur nebija.

Kāds no aģentūras darbiniekiem Mānijām teica:

-    Šie cilvēki tur acīmredzot dzīvojuši tikai nedaudz ilgāk par mēnesi. Mēs nezinām, ko tagad darīt. Ja jūs šos īrniekus pazīstat, jūs varētu mums paziņot viņu atrašanās vietu.

Džonatans, kas nu jau sāka kļūt nemierīgs, to sirsnīgi apsolīja. Tad viņš kopā ar sludinājuma atradēju devās uz šo īpašumu.

-Mēs saprotam, ka neesam rīkojušies īsti pareizi. Bet, zinot, ka nolaupītāji ir Peru, mums tas nelikās bīstami, Manijs skaidroja Kūperam. -Mēs atradām daudz ko tādu, kas man lika zvanīt jums.

Viņš zvanot no bāra, kas atrodas apmēram jūdzes attālumā no īpašuma.

-    Vispirms pastāsti mums, kā tur nokļūt, Keterings pamācīja. Tad dodies turp un gaidiet. Mēs būsim klāt, cik ātri vien varēsim.

Jau pēc stundas CBA mašīna apstājās mājas priekšā Hakensakā. No tās izkāpa Dons Keterings, Normans Džegers, Tedijs Kūpers un divi operatori ar kamerām.

Keterings, izkāpis no mašīnas, apskatīja nolaistās ēkas un sarauca degunu.

-Es saprotu, kāpēc sludinājumā bija piebilde par nepieciešamo remontu.

Kūpers salocīja apkaimes karti.

-Šī vieta ir apmēram divdesmit piecas jūdzes no Lārčmontas. Tā mēs bijām domājuši.

Tā tu domāji! pārlaboja Džegers.

Manijs viņus iepazīstināja ar jauniņu, sīku sarkanmati Kokiju Veilu, kas bija atradusi sludinājumu. Kūpers viņu uzreiz atcerējās. Tajā rītā, kad viņi bija uzsākuši meklēšanu, viņa bija jautājusi, vai tad, kad šī slēptuve tiks atrasta, klāt būs ari uzņemšanas grupa.

-Es jūsu jautājumu atceros, un Kūpers norādīja uz filmēšanas iekārtu, kura pašreiz tika sagatavota darbam. Kā redzat, atbilde uz jūsu toreizējo jautājumu ir -jā.

Viņš tika atalgots ar žilbinošu smaidu.

-Pirmais, kas jums jāredz, -Džonatans Manijs teica, ir telpa otrajāstāvā.

Viņš uzveda pārējos pa platām kāpnēm augšstāvā, atvēra durvis un palaida viņus pa priekšu.

Šī telpa nelīdzinājās pārējam īpašumam. Tā bija tīra, izkrāsota spoži balta, grīdu sedza zaļš linolejs. Manijs ieslēdza acīmredzami jaunas dienasgaismas spuldzes, un skatam atklājās divas slimnīcas gultas ar sānu redelēm un siksnām. No tām divām stipri atšķīrās trešā tā bija šaura, aplupusi metāla gulta, un arī no tās nokarājās siksnas.

Norādot uz aplupušo metāla gultu, Keterings teica:

-   Izskatās, ka par šo viņi iedomājušies krietni vēlāk. Visa šī telpa man atgādina pirmās medicīniskās palīdzības sniegšanas punktu.

Džegers pamāja.

-Jā, vai arī vietu, kur paslēpti trīs sazāļoti cilvēki, no kuriem viens te uzradies negaidīti.

Manijs atvēra skapi.

-   Lai ari kas viņi bija, bet šo skapi gan viņi nav papūlējušies sakārtot.

Skapī bija samesti dažādi medicīniski piederumi šļirces, pārsēji, marles saiņi un divas vēl neatvērtas medikamentu kastes.

Džegers paņēma vienu no kastēm un skaļi lasīja:

-   Diprivans… propofols tie ir sugas vārdi. Viņš pietuvināja acīm smalkiem burtiem rakstīto tekstu:

-Te ir sacīts: «intravenozai anestēzijai».

Viņi abi ar Keteringu saskatījās:

-Jā, tas viss rīmējas kopā. Par to nav šaubu.

Vai es drīkstu jums vēl šo to parādīt? Manijs lepni jautāja.

-Rādi droši, Keterings laipni mudināja. Tev bija pietiekami daudz laika, lai te visu izpētītu.

Viņi iegāja nelielajā piebūvē, un Manijs norādīja uz čuguna krāsniņu.

Te daudz kas dedzināts. Taču pilnīgi viss nav sadedzis. Un viņš no pelnu kaudzes izvilka pussadegušu žurnālu Caretas.

-Tas ir peruāņu žurnāls, -Džegers teica. Es to ļoti labi pazīstu.

Tad viņi devās uz vēl kādu piebūvi tajā bija iekārtota krāsošanas darbnīca. Te viss bija pamests, kā stāv. Plauktos bija saliktas gan atvērtas, gan vēl gluži jaunas krāsu skārdenes ar uzrakstu -AUTOLAKA.

Tedijs Kūpers pētīja krāsu toņus.

-Vai atceraties, ko stāstīja cilvēki, kas bija redzējuši nolaupītāju mašīnas? Daži apgalvoja, ka redzējuši automobili zaļā krāsā, bet neviena rūpnīca tās markas automobiļus neizlaida zaļā krāsā. Re, te ir gan zaļā, gan dzeltenā krāsa.

Šī ir īstā vieta, Džegers teica. Tas ir skaidrs kā diena.

Es pilnīgi piekritu, -Keterings piebalsoja. -Tagad ķersimies pie darba! Šis viss mums jādabū iekšā šīvakara ziņās.

-Te ir vēl kaut kas, Manijs teica. -To Kokija uzgāja ārā.

Un izskatīgā sarkanmate veda grupu uz sg,va atklājuma vietu. Viņi devās uz koku puduri aiz mājas.

Šķiet, ka kāds te pavisam nesen ir racis zemi. Pēc tam viņi mēģinājuši zemi nolīdzināt, bet nesekmīgi. Te pat zāle nav paspējusi ataugt.

Te ir kaut kas aprakts, tāpēc viņi zemi nevarēja nolīdzināt.

Visi klātesošie centās novērst acis. Arī Kūpers vairs nebija pārliecināts, ka vajadzētu iet līdz galam; Džegers lūkojās sāņus. Ja te kaut kas ir aprakts, tad kas tas ir? Līķis vai līķi? Jebkurš no viņiem saprata, ka viss ir iespējams.

-Mums jāinformē FIB, Džegers domīgi teica. Varbūt vajadzētu ļaut viņiem…

Šī doma izrietēja no telefonsarunas, kas pēc piektdienas raidījuma bija norisinājusies starp FIB direktoru Vašingtonā un Margo Loidu-Meisoni. F1B direktors izteica sašutumu, ka viņi nav informēti tūliņ. Dažus CBA darbiniekus pārsteidza tas, ka raidtīkla prezidente šis sarunas sakarā nelikās sevišķi norūpējusies; viņa acīmredzot uzskatīja, ka organizācija var izturēt valdības spiedienu un FIB nevēlēsies viņus sūdzēt tiesā. Viņa to vienīgi bija atstāstījusi Leslijam Čipingeimam. Bet Ziņu nodaļas prezidents savukārt lika darba grupai, lai tūliņ informē FIB par jauniem atklājumiem, izņemot, ja ir kāds svarīgs iemesls to nedarīt.

Tā kā Hakensakas mājā atradās fiziski pierādījumi, FIB par šo atradumu būs noteikti jāziņo vēl pirms Vakara ziņu raidījuma.

-Skaidrs, ka mēs par šo atradumu ziņosim FIB, -Keterings teica, bet vispirms es gribētu redzēt, kas tur aprakts.

-Katlumājā ir lāpstas, Manijs teica.

-Tad nes tās šurp, -Keterings norīkoja. Mēs visi esam dūšīgi zeļļi -mazbišķiņ paraksimies.

Diezgan drīz kļuva skaidrs, ka viņi neatrok kapu. Nesenie mājas iedzīvotāji bija aprakuši dažādus priekšmetus, kurus viņiem acīmredzot bija gribējies noslēpt. Te bija gan pilnīgi mazsvarīgas lietas produktu pārpalikumi, drēbes, tualetes piederumi, laikraksti. Bet bija arī šis tas būtisks -medikamentu rezerves, kartes, brošūras spāņu valodā, instrumenti automobiļu remontam.

-Mēs jau zinājām, ka viņiem bija vairākas vieglās un viena smagā automašīna, -Džegers komentēja. Iespējams, ka FIB kaut ko uzies, ja tas vēl ir svarīgi.

-Man šķiet, ka te nekā svarīga gan nav, -.Keterings rezumēja. Beigsim rakties.

Rakšanas darbi tika ierakstīti videolentē, ko komentēja Kokija Veila. Viņa pastāstīja, kā bija uzgājusi sludinājumu laikrakstā un kā pēc tam viņi bija atraduši māju Hakensakā. Kameras priekšā viņa izturējās kā pieredzējusi komentētāja runāja skaidri, saprotami, vārdus lieki netērēja un ne reizi nepārteicās. Viņa pati atzinās, ka TV kameras priekšā stāv pirmo reizi mūžā, taču visiem klātesošajiem kļuva skaidrs, ka šī nebūs pēdējā reize.

Arī Džonatanam Mānijām tika atvēlēts ieraksta laiks. Viņš savukārt uzņemšanas grupu ļoti pārdomāti izvadāja pa augšstāva telpu, kur acīmredzot tika turēti trīs gūstekņi.

-    Pat ja mēs nebūtu te atraduši neko jēdzīgu, Džegers klusi teica Keteringam, mēs vismaz esam atklājuši jaunus, talantīgus darbiniekus.

Manijs jau grasījās līst ārā no atraktās bedres, kad viņa kāja atdūrās pret kaut ko cietu. Viņš brīdi parakņājās un izcēla no zemes kādu lietu.

-Hei, viņš pārējiem uzsauca, paskatieties uz šito verķi! Tas bija mobilais telefons, ievīstīts brezentā. Padodot telefonu Kūperam, Manijs teica: -Man šķiet, ka tur ir vēl viens.

Tur bija ne tikai vēl viens, bet vēl veseli četri. Drīz vien visi seši aparāti tika sarindoti uz bedres malas.

-Cilvēki, kas šajās telpās mitinājušies, par naudas trūkumu gan nav žēlojušies, -Kokija secināja.

-Iespējams, ka tā ir narkotiku nauda; narkotiku tirgoņiem naudas nekad nav trūcis, Dons Keterings viņai teica. Viņš domīgi aplūkoja telefonus. Iespējams, ka mēs tagad atkal tiksim solīti uz priekšu.

-    Nez, vai sarunas pa mobilo telefonu ari tiek reģistrētas? Džegers ieinteresēti vaicāja.

Skaidrs, ka tiek, Keterings pārliecinoši atteica. Un ari vēl daudz kas cits -abonenta uzvārds un adrese, uz kurieni tiek nosūtīts rēķins. Priekš tā bandai bija vajadzīgs savs cilvēks, vietējais. Viņš pagriezās pret Kūperu. -Tedij, uz katra aparāta jābūt rajona kodam un numuram tāpat kā uz parastajiem telefoniem mājā vai darbavietā.

-   Sapratu, Kūpers atteica. Jūs gribat, lai es sastādu sarakstu?

-Lūdzu!

Kamēr Kūpers strādāja, pārējie turpināja filmēt māju un palīgēkas. Keterings, ieņēmis korespondenta pozu, filmēšanas kamerai teica:

Dažiem liksies, ka atrast nolaupītāju slēptuvi Amerikā ir jau daudz par vēlu. Tā tas varētu arī būt. Bet tostarp FIB un citi izvērtēs informāciju, kas te iegūstama; pasaule uztraukti gaida, nezaudējot cerības.

Dons Keterings, CBA ziņas, Hakensakā, Ņūdžersijā.

Dodoties projām, viņi izsauca vietējos policistus un lūdza, lai viņi informē ari FIB.

Vēl pirms Vakara ziņu izlaiduma Keterings piezvanīja kādam draugam, kas strādāja vadošā postenī NYNEX firmā, kas apkalpo Ņujorkas un Ņūdžersijas telefonu sistēmas. Turot sev priekšā Tedija sagatavoto numuru sarakstu, Keterings paskaidroja, ka vajadzīgs vārds un adrese cilvēkam vai cilvēkiem, kam šie seši telefoni piederējuši, kā arī visi numuri, kam no šiem telefoniem pēdējo divu mēnešu laikā zvanīts.

-Tu, zināms, saproti, -viņa draugs izpildviceprezidents teica, -ka sagādāt šo informāciju nozīmētu ielauzties kāda cilvēka vai cilvēku privātajā dzīvē, tātad es rīkotos pretlikumīgi un varētu pazaudēt darbu. Ja tu pārstāvētu oficiālu izmeklēšanas aģentūru…

-Tā tas nav un nevar būt. Bet es zinu, ka rīt šo pašu informāciju pieprasīs FIB, kas ir tiesīga to saņemt. Es tikai to gribu dabūt pirms viņiem.

Vada otrā galā bija dzirdama smaga nopūta.

-Ak, Kungs! Kā gan es varēju sapīties ar tādu tipiņu kā tu!

-Tā kā tu pats par to ierunājies, es atceros, ka tev vairākkārt bija nepieciešama informācija no CBA, ko tu man lūdzi, un es tev izlīdzēju. Tagad tava kārta! Mēs taču viens otru neesam pievīluši kopš Biznesa skolas laikiem.

Un atkal bija dzirdama nopūta.

-Labi. Dod šurp tos nolādētos numurus.

Kad numuri bija nosaukti, viņa draugs turpināja:

-Tu teici, ka FIB tos pieprasīs rīt. Tātad tas nozīmē, ka tev tic vajadzīgi vēl šovakar?

-    Jā, bet, lūdzu, līdz pusnaktij. Tu vari man zvanīt uz māju. Tev taču ir mans telefona numurs?

-    Diemžēl ir.

Telefons zvanīja 22.45, kad Dons Keterings, kas aizkavējās CBA ziņu ēkā, tikko bija ienācis savā dzīvoklī Septiņdesmit septītajā ielā. Klausuli nocēla viņa sieva Eimija, bet tad pasniedza to Keteringam.

Es šovakar noskatījos jūsu ziņas, viņa draugs no NYNEX teica. Ja es pareizi saprotu, tu iedevi man to mobilo telefonu numurus, kurus lietojuši nolaupītāji.

-Tā rādās, -Keterings piekrita.

-Tādā gadījumā man žēl, jo neko lielu tev paziņot nevaru. Visi šie telefoni ir reģistrēti uz Helgas Eferenas vārda. Man ir adrese.

-Baidos, ka šī adrese nebūs īstā. Šī dāmīte ir mirusi. Noslepkavota. Ceru, ka viņa nav palikusi tev parādā.

-Ak, Kungs! Jūs, žurnālisti, gan esat aukstasinīga tauta. Pēc brīža viņš turpināja:

-Naudas ziņā viss ir tieši otrādi. Uzreiz pēc tam, kad šiem telefoniem tika piešķirti numuri, kāds par katru iemaksāja piecsimt dolārus tātad kopā trīs tūkstošus. Mēs to neprasījām, un Šī nauda tika iegrāmatota kā kredīts.

-Acīmredzot šie cilvēki negribēja saņemt rēķinus un atbildēt uz jautājumiem, pirms viņi nav tikuši prom no šīs zemes.

-Varbūt. Lai nu kā, bet viņi no šīs naudas ir izlietojuši mazāk par trešdaļu. Visas sarunas, izņemot vienu, notikušas starp šiem telefoniem. Nekur citur neviens nav zvanījis. Arī par vietējām sarunām, zināms, ir jāmaksā, bet tās nav pārāk dārgas.

-Tas viss norāda, ka nolaupītāji bija labi organizēti un disciplinēti, Keterings teica. Bet tu minēji kādu izņēmuma sarunu.

-Jā, trīspadsmitajā septembrī tieša saruna ar Peru.

-Tā ir diena pirms nolaupīšanas. Vai tev ir arī šis numurs?

-Protams. Vispirms 011, kas ir kods izejai uz starptautiskām līnijām, tad Peru kods -51, tad 14-28-9427. Mani darbinieki saka, ka 14 esot Limas kods. Bet kur tieši zvanīts, tas jānoskaidro tev pašam.

-Par to nav šaubu. Liels paldies!

-Es ceru, ka tas palīdzēs. Vēlu veiksmi!

Pēc brīža, ieskatījies savā piezīmju grāmatiņā, Keterings uzgrieza numuru: 011-51-14-44-1212.

Kāda balss atsaucās:

-Buenos tardes[48], hotelis «cēzars».

Un Keterings palūdza:

-Misteru Hariju Pārtridžu, por favor[49].

Harijam Pārtridžam šī bija ļoti neveiksmīga diena. Viņš jutās noguris un jau ap desmitiem nolikās gulēt. Taču domas neļāva viņam aizmigt. Viņš domāja par Peru.

Viņš domāja, ka visa šī valsts ir kontrastu paradokss. Te līdzās pastāvēja militāra diktatūra un brīva demokrātija. Gandrīz visās republikas nomalēs armija un tā saucamā pretterorisma policija valdīja ar dzelzs dūri, bieži neievērojot likumu. Viņi bieži bez kāda pamata slepkavoja cilvēkus, aizbildinoties ar to, ka viņu upuri ir teroristi, bet neatkarīgā izmeklēšana bieži vien atklāja, ka tā vis nav.

Kāda ASV cilvēktiesību organizācija Amerikas sardze pēc Pārtridža domām, bija šo jautājumu izpētījusi ļoti pamatīgi, atrodot un dokumentējot to, ko viņi sauca par «ārpuslikuma nāvessodiem, patvaļīgu apcietināšanu, cilvēku nozušanu un spīdzināšanu»; šīs īstenībā ir valdības pretterorisma politikas «galvenās vadlīnijas».

No otras puses, American Watch nesaudzēja arī nemierniekus. Nesen publicētajā ziņojumā, kas stāvēja uz Pārtridža naktsgaldiņa, viņi apgalvoja, ka «Zaigojošais ceļš» sistemātiski iznīcina neaizsargātus cilvēkus, spridzina ēkas, nerēķinoties ar civiliedzīvotājiem, un uzbrūk armijas bāzēm, nemaz nepūloties pasargāt civiliedzīvotājus tāpat pārkāpj visas svarīgākās starptautiski pieņemtās cilvēktiesību konvencijas.

Par valsti kopumā viņi spriež, ka Peru pašlaik ir viena' no visvardarbīgākajām un bīstamākajām zemēm Dienvidamerikā.

Tātad no tā visa varēja secināt, un to apstiprināja arī citi novērotāji, ka nav lielas starpības starp teroristu un valdības spēkiem, ja runā par gadījuma rakstura slaktiņiem un dažādiem citiem incidentiem.

Bet tajā pašā laikā Peru bija attīstījusies ļoti spēcīga demokrātiskā kustība. Tā bija īsta kustība, nevis afiša, kā par to dažreiz mēdza spriest. Preses brīvība bija viena no tās izpausmēm, un tā likās iesakņojusies tradīcija. Šī preses brīvība garantēja to, ka Pārtridžs un citi ārzemju korespondenti drīkstēja pa Peru ceļot, iztaujāt, pētīt un tad ziņot par saviem atklājumiem, nebaidoties, ka viņi'varētu tikt izraidīti no valsts vai represeti. Tiesa, ari šo brīvību reizēm ierobežoja, bet tas notika visai reti.

Pārtridžs šo brīvību izmantoja, intervējot ģenerāli Raulu Ortisu policijas pārvaldes priekšnieku cīņai ar terorismu.

Vai jūs nemaz nesatrauc tas, ka ir parādījušās tik daudzas apsūdzības, Pārtridžs staltajam, ļoti nopietnajam vīram civildrānās jautāja, kur jūsu vīri tiek vainoti par vardarbīgu un pretlikumīgu izturēšanos?

-Mani daudz vairāk uztrauktu, ģenerālis Ortiss nicinoši atteica, ja maniem vīriem nāktos paciest vardarbību no to teroristu puses, ko jūs un jūsu kolēģi tik ļoti aprūpē un aizstāv. Attiecībā uz šīm apsūdzībām es varu teikt, ka tās neatbilst patiesībai; ja mūsu valdība vērstos pret to, tādi cilvēki kā jūs gaustos vēl trakāk un atkārtotos bez mitas. Tāpēc mums daudz labāk patīk vienas dienas sīkumi, kas pēc divdesmit četrām stundām jau ir aizmirsti.

Pārtridžs šo interviju bija lūdzis Iekšlietu ministrijā un uzreiz arī saņēmis atļauju. Viņam likās svarīgi iztaujāt Ortisu šajā sakarā, lai gan viņš ļoti šaubījās, vai uzzinās ko jaunu un noderīgu. Uzņemšanas komandu līdzi nedrīkstēja ņemt. Pirms ieiešanās ģenerāļa kabinetā Pārtridžs tika rūpīgi pārmeklēts, viņam atsavināja minimagnetofonu viņš bija nodomājis lūgt atļauju izmantot to intervijas laikā. Toties viņš nebija saņēmis nekādus brīdinājumus, ka uz ģenerāļa teikto nedrīkstēs atsaukties masu saziņas līdzekļos.

Ģenerāļa Ortisa kabinets bija necila telpa, kuras sienas bija apdarinātas ar koka paneļiem. Tas atradās Limas centrā vecā betona ēkā. Ēku apjoza augsta sēta, jo tās viena puse savā laikā kalpoja par cietumu. Lai iekļūtu iekšā, vajadzēja tikt garām aizdomīgi pētīgai sargu rindai. Ejot cauri iekšējam pagalmam, Pārtridžs redzēja veselu rindu armijas transportmašīnu, kā ari ūdens lielgabalus, ko lietoja sacelšanās dalībnieku izklīdināšanai. Pārtridžs zināja arī to, ka zem ģenerāļa kabineta pagrabā ir kameras, kur nelikumīgi tiek slēpti cilvēki, neļaujot viņiem nedēļām ilgi satikties ar radiniekiem; tāpat Pārtridžs zināja, ka pagrabā ir telpas, kur pastāvīgi notiek pratināšanas, spīdzinot cilvēkus.

Interviju Pārtridžs uzsāka ar jautājumu, kas visvairāk nodarbināja viņa prātu; vai pretterorisma policijai ir jel mazākā nojausma, kur tiek/slēpti gūstekņi?

-Es cerēju, ka jūs man to pastāstīsiet; it īpaši, ja ņem vērā to, ar cik daudziem cilvēkiem kopš ierašanās te jūs jau esat saticies, atteica ģenerālis.

Tātad, Pārtridžs nodomāja, ģenerālis atklāti atzīst, ka viņa gaitas te tiek uzraudzītas ģenerāļa atbilde reizē bija gan atzīšanās, gan brīdinājums. Pārtridžs nojauta arī to, ka viņa raidījumus caur satelītu uz Ņujorku Peru valdība, par spīti plaši deklarētajai preses brīvībai, tomēr noklausās un ieraksta.

Izdzirdis, ka Pārtridžs, neskatoties uz visām savām pūlēm, neko nav varējis izzināt par nolaupīto amerikāņu atrašanās vietu, Ortiss teica:

-Tagad, es ceru, jūs saprotat, cik izsmalcināti un slepeni darbojas mūsu valsts ienaidnieki, to skaitā Sende.ro Luminoso. Turklāt mums te ir milzīgi neapdzīvoti plašumi, kur var paslēpt pat veselu armiju, nerunājot nemaz par trīs amerikāņiem. Taču mums ir ziņas par to, kādos rajonos jūsu draugi var tikt slēpti, un mūsu spēki tur veic meklēšanu.

Vai jūs man nepateiktu, kas tie ir par rajoniem? Pārtridžs lūdza.

-Nē, man šķiet, ka tas nebūtu prātīgi. Jebkurā gadījumā jums tur nebūs iespējams nokļūt. Vai varbūt jums ir kāds plāns?

Pārtridžam patiesi bija rīcības plāns, taču viņš atbildēja noliedzoši.

Saruna tāpat vien turpinājās, jo abi vīrieši viens otram neuzticējās un mēģināja iegūt informāciju, neizpaužot savējo. Tas neizdevās ne vienam, ne otram. Vakara ziņām Pārtridžs no šīs intervijas izvēlējās divus citātus. To, ka «Peru ir milzīgi neapdzīvoti plašumi, kur var paslēpt veselu armiju», un to, ka tas, ko daudzi redzēja kā cilvēktiesību pārkāpumus, pēc ģenerāļa domām, bija tikai «vienas dienas sīkumi, kas pēc divdesmit četrām stundām jau ir aizmirsti».

Tā kā ģenerāļa teikto nevarēja ieskaņot, Ņujorka pārraidīja abus citātus kopā ar Ortisa fotoattēlu.

Pārtridžam bija žēl tā laika, ko viņš bija veltījis šai neauglīgajai intervijai.

Daudz veiksmīgāka bija nākamā intervija ar Cēzaru Acevedo, kas bija ievērojams katoļu baznīcas darbinieks laicīgajā pasaulē un sens Harija Pārtridža draugs. Viņu tikšanās notika privātā birojā arhibīskapa pils aizmugurē Plaza de Armas pilsētas centrālajā laukumā.

Acevedo bija sīka auguma vīriņš apmēram piecdesmit gadu vecumā; viņš ātri runāja un bija kustīgs kā ūdenszāle. Acevedo strādāja katoļu baznīcā par administratoru. Reliģiskās aprindās viņam bija diezgan liela ietekme, bet viņš nebija kļuvis par priesteri. Draugiem patika paķert viņu uz zoba un apgalvot, ka, ja savā laikā viņš būtu kļuvis par priesteri, tad tagad jau sen būtu bīskaps vai pat kardināls.

Cēzars Acevedo nekad nebija bijis precējies, lai gan zināmās Limas aprindās viņš bija ļoti labi pazīstams.

Pārtridžam Acevedo patika tāpēc, ka viņš nekad neizlikās, nebija lepns un bija pilnīgi godīgs. Kādā senākā tikšanās reizē Pārtridžs bija jautājis, kāpēc Acevedo nekļuva par priesteri. Viņš bija atbildējis: «Lai cik dziļi es mīlu Dievu un Jēzu Kristu, man nekad nav bijusi vēlme atteikties no savām intelektuālajām tiesībām būt par skeptiķi, ja es tāds gribētu būt; lai gan es lūdzu Dievu, ka tā nekad nenotiks. Ja es būtu priesteris, man šādu garīgu tiesību nebūtu. Jau jauns būdams, es to negribēju darīt un negribu vēl joprojām.»

Acevedo bija Katoļu sociālās aprūpes komisijas izpilddirektors; viņa pienākums bija nodrošināt ar medicīnisko palīdzību valsts attālāko rajonu iedzīvotājus, jo tur nebija ne ārstu, ne medicīnas māsu.

Ja es pareizi saprotu, Pārtridžs viņu sarunas sākumā teica, jums laiku pa laikam iznāk darīšanas ar «Zaigojošo ceļu».

Acevedo pasmaidīja.

Jā, «darīšanas» ir īstais vārds. Katoļu baznīca oficiāli «Zaigojošo ceļu» neatzīst ne viņu mērķus, ne metodes. Un tomēr mēs ar šo organizāciju uzturam attiecības.

Kaut kādu personisku apsvērumu dēļ, Acevedo skaidroja, «Zaigojošais ceļš» negrib naidoties ar baznīcu un arī ļoti reti uzbrūk tai kā institūcijai. Taču bandīti neuzticas garīdzniekiem; kad viņi uzsāk kādu pretvalstisku akciju vai organizē nemierus, viņi pieprasa, lai garīdznieki un visi pārējie, kam ir kāds sakars ar baznīcu, lasās no šī rajona prom, jo viņiem neesot vajadzīgi liecinieki.

-Viņi mums vienkārši pasaka lasieties no šejienes prom, mēs jūs te nevēlamies redzēt. Kad varēsiet atgriezties, jums to paziņos.

Un jūsu priesteri tādu rīkojumu uzklausa?

Acevedo nopūtās:

-Tas neizklausās visai ticami, vai ne? Bet parasti jau izvēles nav. Ja šim rīkojumam nepakļaujas, «Zaigojošais ceļš» bez žēlastības mūsu darbiniekus nogalina. Dzīvs priesteris tur pēc tam var atgriezties, bet miris ne.

Pārtridžam pēkšņi kaut kas ienāca prātā:

-Vai pašreiz arī ir tāds rajons, no kura jūsu cilvēkiem jādodas prom, kur «Zaigojošais ceļš» nevēlas liecinieku klātbūtni?

Jā, tāds rajons pašlaik ir, un tas mums rada ļoti lielas grūtības. Nāciet! Es jums to parādīšu uz kartes.

Abi piegāja pie sienas, kur zem plastikāta pārvalka atradās liela Peru karte.

-Šis ir tas rajons, Acevedo norādīja uz San Martinas provinces daļu, kas bija apvilkta ar sarkanu apli.

-Pirms trim nedēļām tur strādāja liela mediķu grupa, kas realizēja palīdzības programmu. Galvenokārt viņi veic bērnu potēšanu pret dažādām slimībām. Tas ir svarīgi, jo šis ir selvas jeb džungļu rajons, kur var saslimt ar tādām specifiskām slimībām, kas var būt nāvējošas. Pirms kādām trim nedēļām «Zaigojošais ceļš» pavēlēja mūsu cilvēkiem doties prom. Viņi protestēja, bet tas nelīdzēja. Tagad mēs vēlamies, lai mūsu cilvēki dodas atpakaļ un turpina darbu, bet viņi neļauj.

Pārtridžs rūpīgi pētīja ar sarkano krāsu apvilkto rajonu: viņš bija domājis, ka tas būs neliels, bet aplis izskatījās nomācoši liels. Viņš lasīja apdzīvoto vietu nosaukumus, kas bija izmētāti tālu cits no cita Tokače, Učica, Siona, Nueva Esperansa, Pačica. Katram gadījumam viņš tos pierakstīja. Maz ticams, ka gūstekņi atrodas vienā no šīm apdzīvotajām vietām; turklāt nebija arī jēgas viņus meklēt, ja īsti nezināja kur. •Viņu izglābšana būs grūta, varbūt pat neiespējama; vienīgā cerība bija pilnīga nejaušība.

-   Man šķiet, ka zinu, ko jūs domājat, Acevedo teica. -Jums liekas, ka jūsu draugi atrodas kaut kur šajā aplī.

Pārtridžs pamāja.

-Es gan tam neticu. Ja tā būtu, kaut kādas baumas būtu nonākušas arī līdz mums. Bet es absolūti neko neesmu dzirdējis. Taču mūsu baznīcai ir kontakti. Es apjautāšos un jums paziņošu, ja būšu kaut ko noskaidrojis.

Pārtridžs saprata, ka ne uz ko lielāku cerību nav. Viņš apzinājās, ka laiks skrien vēja spārniem un ka kopš ierašanās Peru viņš ne sprīdi savos meklējumos nav pavirzījies uz priekšu.

Šī doma viņu nomāca jau arhibīskapa pilī, kur viņš tikās ar Acevedo. Tagad, guļot viesnīcas gultā un atceroties šo un citus dienas notikumus, viņu pārņēma izmisums un bezcerība.

Piepeši pie gultas iezvanījās telefons.

-   Harij, vai tas esi tu? Pārtridžs uzreiz pazina Dona Keteringa balsi.

Viņi apsveicinājās, tad Keterings sacīja:

-Te ir atgadījies šis un tas, par ko es ar tevi gribētu aprunāties.

Rita, kas arī bija apmetusies viesnīcā «Cēzars», atsaucās uz otro zvanu.

-   Man tikko zvanīja no Ņujorkas, Pārtridžs teica. Viņš atstāstīja savu sarunu ar Donu Keteringu par Hakensakas slēptuves atklāšanu un par mobilajiem telefoniem.

-Dons man iedeva kādu Limas telefonnumuru. Mums jānoskaidro, kam tas pieder un kur atrodas adresāts.

-Nosauc man to! Rita teica.

Viņš tā arī izdarīja: 28-9427.

-Es dabūšu rokā to Entela zelli, Viktoru Velasko, un lūgšu, lai viņš sāk meklēt, Rita teica. Ja būs kādas ziņas, es atzvanīšu.

Viņa to izdarīja pēc piecpadsmit minūtēm.

-  Es sazvanīju Velasko mājās. Viņa nodaļa gan ar to nenodarbojoties, tādēļ viņam varētu būt grūtības ar numura sameklēšanu. Bet viņš mēģinās to nokārtot rīt no rīta.

-Paldies, Pārtridžs teica. Un pēc brīža viņš jau bija aizmidzis.

Tikai trešdien ap pusdienlaiku izdevās noskaidrot, kam pieder šis telefonnumurs Limā.

-Lieta tāda, Viktors Velasko izskaidroja aizkavēšanos Pārtridžam un Ritai, kas pašreiz uzturējās montāžas telpā, ko Entels bija piešķīris CBA, ka šī informācija ir pieejama tikai «izredzētajiem». Man nācās pamatīgi nopūlēties, lai pārliecinātu kādu savu kolēģi, ka man šīs ziņas ir ļoti svarīgas.

-Vai ar naudas palīdzību? Rita jautāja. Kad viņš piekrītoši pamāja, Rita piebilda:

-Mēs jums visu atlīdzināsim.

Uz papīra lapiņas, kas bija izrauta no piezīmju grāmatiņas, bija rakstīts: G. Kalderona, Huankavelika ielā 547, dzīvoklis 10F.

-   Mums vajadzīgs Fernandess, Pārtridžs teica.

Viņš jau ir ceļā uz šejieni, Rita paziņoja. Un pēc pāris minūtēm smuglais, enerģiskais hronists bija klāt. Viņš turpināja strādāt kopā ar Pārtridžu un Minu Van Kānu, kopš viņi bija nolaidušies Limas lidostā, taču tagad viņš bieži izlīdzēja arī Ritai.

Kad viņam nosauca adresi Huankavelika ielā un pateica, kas ar to saistīts, hronists enerģiski pamāja:

-  Es zinu, kur tas ir. Tas ir vecs daudzdzīvokļu nams netālu no Taknas avenīdas, bet vispār… -Un viņš apklusa, meklēdams piemērotu vārdu angļu valodā. Par pili to grūti nodēvēt.

-Lai tas būtu kas būdams,-Pārtridžs teica, -es turp gribu doties tūliņ. Viņš pagriezās pret Ritu. Es gribu, lai tu, Mins un Kens braucat man līdzi, bet iekšā es ieiešu viens pats; man jāredz, kas tur ir.

-   Viens gan jūs nedrīkstat tur iet, Fernandess aizrādīja. -Jūs aplaupīs vai pat nogalinās. Mēs ar Tomasu iesim līdzi.

Tomass, kā viņi bija sapratuši, bija viņu brašais, nerunīgais miesassargs.

Pie Entela ēkas gaidīja universālbusiņš, ko Fernandess bija noīrējis un tagad pastāvīgi izmantoja CBA grupas vajadzībām. Septiņi cilvēki, ieskaitot šoferi, tajā satilpa pavisam viegli. Brauciens ilga tikai desmit minūtes.

-Esam klāt, Fernandess, skatīdamies pa busiņa logu, teica.

Taknas avenīda bija plata, trokšņaina iela ar ļoti blīvu satiksmes plūsmu. Huankavelika iela to šķērsoja. Šī vieta gan nebija tik drūma kā barriadas, bet ari te bija pienākuši slikti laiki. Huankavelika ielas 547. nams bija liela, netīra ēka ar nodrupušu krāsu un apmetumu. Grupa vīriešu, kas sēdēja uz trepēm pie ārdurvīm, noskatījās, kā Pārtridžs, Fernandess un Tomass izkāpj no busiņa, atstājot Ritu, Minu Van Kānu un Kenu O'Hāru gaidām mašīnā.

Pamanījis, cik naidīgi šis vīriešu pulciņš uz viņiem blenž, Pārtridžs bija apmierināts, ka paklausījis Fernandesu un nav braucis šurp viens pats.

Atverot mājas ārdurvis, pretī plūda urīna un nabadzības dvaka. Grīda bija piemētāta ar ēdiena atliekām. Lifts, kā jau to varēja gaidīt, nedarbojās, tādēļ viņiem nebija citas izejas kā kājām kāpt augšā devītajā stāvā pa netīrām cementa trepēm.

Dzīvoklis 10F atradās netīrā gaiteņa galā. Pārtridžs pieklauvēja. Bija dzirdams, ka iekšā kāds staigā, bet durvis neviens neatvēra. Tad viņš klauvēja vēlreiz. Šoreiz durvis par pāris sprīžiem pavērās, bet no iekšpuses tās aizturēja ķēde. Tajā pašā brīdī atskanēja ķērcoša sievietes balss. Viņa kliedza spāņu valodā un tik ātri, ka Pārtridžs tikai af grūtībām varēja saprast dažus vārdus:

jAnimales!… jAsesinos!… jDiablos!…[50] Pārtridžs uz pleca manīja Fernandesa roku, kas viņu pabīda malā. Pieliecis galvu pie spraugas durvīs, Fernandess uzsāka sarunu ar sievieti tikpat ātrā tempā, taču viņš runāja savaldīgi un prātīgi. Sievietes balss pamazām aprima, līdz apklusa pavisam; tad viņa noņēma ķēdīti un atvēra durvis.

Sieviete bija apmēram sešdesmit gadus veca. Jaunībā viņa acīmredzot bija bijusi īsta skaistule, bet laiks un grūtā dzīve bija notrulinājuši viņas sejas vaibstus, āda bija kļuvusi grumbaina, nesukātie krāsotie mati bija pieņēmuši dārku toni. Acis zem izraustītajām un no jauna uzzīmētajām uzacīm bija sarkanas un pietūkušas no izraudātajām asarām. Fernandess viņai garam iegāja dzīvoklī, parejie viņam sekoja. Sieviete, acīm redzami nomierinājusies, aizvēra ārdurvis.

Pārtridžs ātri apskatīja dzīvokli. Istaba bija maza un trūcīgi apmēbelēta tajā bija daži koka krēsli, izgulēts dīvāns, vienkāršs piekrāmēts galds un no dēļiem un ķieģeļiem uzmeistarots primitīvs grāmatskapis. Kā par brīnumu skapis bija pilns ar grāmatām cietajā iesējumā.

-Spriežot pēc viņas vārdiem, tikai pirms pāris stundām te nogalināts viņas piedzīvotājs, Fernandess Pārtridžam teica. -Viņa uz brīdi esot izgājusi, bet, kad atgriezusies, atradusi viņu noslepkavotu; policija līķi aizvākusi. Viņa esot nospriedusi, ka mēs esam slepkavas, kas atgriezušies, lai piebeigtu arī viņu. Bet es viņai iegalvoju, ka esam draugi.

Fernandess vēl kaut ko pateica sievietei, un viņa paskatījās uz Pārtridžu.

-Mums ļoti žēl, ka jūsu draugs nogalināts, Pārtridžs apliecināja savu līdzjūtību. Vai jums ir kādas aizdomas, kas būtu varējis nogalināt jūsu draugu?

Sieviete noliedzoši papurināja galvu un kaut ko nomurmināja.

-Viņa gandrīz nemaz nerunā angliski, Fernandess teica un pārtulkoja viņai Pārtridža teikto.

Lo sentimos mucho la muerte de su amigo. i Sabe Ud. quien lo mato?

Sieviete sāka dedzīgi māt ar galvu, atkal izšaujot veselu zalvi vārdu, kas beidzās ar «Sendero Luminoso».

Tas apstiprināja Pārtridža aizdomas. Cilvēks, ko viņi bija cerējuši te sastapt, kaut kādā veidā bija saistīts ar «Zaigojošo ceļu», bet nu jau bija par vēlu. Taču tagad vajadzēja noskaidrot, vai šī sieviete kaut ko zināja par nolaupīšanu. Bet diez vai.

Viņa atkal kaut ko spāniski teica, bet lēnām, un šoreiz Pārtridžs viņas teikto saprata.

-Jā, -viņš Fernandesam teica, -mēs labprāt apsēdīsimies. Un sakiet viņai, ka es būšu ļoti pateicīgs, ja viņa atbildēs uz dažiem maniem jautājumiem.

Fernandess atkārtoja Pārtridža lūgumu spāniski. Sieviete pamāja. Tad Fernandess iztulkoja viņas atbildi:

-Viņa teica, ka labprāt atbildēšot uz jūsu jautājumiem, ja vien ko zināšot. Es viņai pastāstīju, kas jūs esat. Viņa lūdza pajautāt, vai nevēlaties kaut ko iedzert.

-  No, gracias[51], -pārtridžs teica, un sieviete atkal pamāja. Viņa devās pie plaukta, lai sev ielietu ko dzeramu, bet izrādījās, ka džina pudele jau ir tukša. Šķita, ka viņa atkal tūliņ sāks raudāt. Bet tad viņa kaut ko nomurmināja un apsēdās.

-Viņa teica, ka nezinot, kā lai tālāk dzīvo. Viņai nemaz neesot naudas, Fernandess skaidroja.

Pārtridžs nolēma runāt tieši ar Doloresu.

-  Le dare dinero, si Ud. tiene la information que estoy buscan do.[52]

Tā kā Pārtridžs minēja naudu. Poloresa kaut ko ātri sacīja Fernandesam, kas, viņas atbildi krietni saīsinājis, teica:

-  Viņa saka, lai jūs jautājat.

Pārtridžs nolēma, ka nevar paļauties uz savām nepilnīgajām spāņu valodas zināšanām; viņš lūdza, lai Fernandess tulko. Jautājumi un atbildes ceļoja turp un atpakaļ.

-Jūsu nogalinātais draugs ar ko viņš nodarbojās?

-   Viņš bija ārsts. Speciāls ārsts.

-Jūs gribat teikt speciālists?

-Jā, viņš darīja tā, lai cilvēki aizmieg.

-  Anesteziologs?

To Doloresa nesaprata, viņa papurināja galvu. Tad piegāja pie grāmatplaukta un izvilka no tā krietni nodriskātu koferīti. To attaisījusi, viņa izvilka dažus papīrus un divus no tiem pasniedza Pārtridžam. Tie bija mediķa diplomi.

Pirmajā bija teikts, ka Hartlijs Harolds Goseidžs ir beidzis Bostonas universitātes medicīnas skolu un ieguvis ārsta kvalifikāciju ar tiesībām praktizēt. Otrs diploms apstiprināja, ka Hartlijs Harolds Goseidžs ir «profesionāls speciālists anesteziologs».

Pārtridžs ar žestu vaicāja, vai drīkst apskatīt arī pārējos dokumentus. Poloresa piekrītoši pamāja.

Daudziem dokumentiem bija tīri medicīniskas dabas raksturs, tādēļ tie Pārtridžu neinteresēja. Tad viņš atrada vēstuli, rakstītu uz Masačūsetsas mediķu reģistrācijas pārvaldes veidlapas. Tā bija adresēta H.H. Goseidžam, medicīnas doktoram, un sākās šādiem vārdiem: «Ar šo Jums darām zināmu, ka Jums izdotā licence ar tiesībām praktizēt tiek anulēta uz mūžu…»

Pārtridžs nolika vēstuli uz galda. Tagad daudz kas sāka noskaidroties. Vīrietis, kas te bija dzīvojis un pirms brīža ticis noslepkavots, acīmredzot bija diskvalificēts amerikāņu anesteziologs, kas bijis saistīts ar «Zaigojošo ceļu». Šādā veidā, Pārtridžs sprieda, nolaupītie gūstekņi tika izvesti no Amerikas viņi uz pārvešanas laiku tikuši iemidzināti. Risinot šo domu tālāk, Pārtridžs atcerējās Keteringa teikto par atradumiem Hakensakas mājā, kas šo domu apstiprināja. Tātad izbijušais ārsts Goseidžs gūstekņus bija iemidzinājis ar narkotikām. Pārtridža seja dusmās savilkās. Žēl, ka viņš šo cilvēku nesatika, kamēr viņš vēl bija dzīvs.

Pārējie viņu vēroja. Ar Fernandesa palīdzību viņš turpināja iztaujāt Doloresu.

-Jūs mums teicāt, ka «Zaigojošais ceļš» nogalināja jūsu draugu dakteri. Kāpēc jūs tā domājat?

-Tāpēc, ka viņš strādāja šo bastardos[53] labā. viņa brīdi padomāja un tad atcerējās.

-«Zaigojošais ceļš» iedeva viņam citu vārdu Baudeljo.

-Kā jūs to zināt?

-Viņš man pastāstīja.

-Vai viņš jums stāstīja, ko vēl darījis Sendero uzdevumā?

-Jā, šo un to. Parādījās un tūliņ nozuda bikls smaids. -Kad mēs kopā iedzērām.

-Vai jūs kaut ko zināt par cilvēku nolaupīšanu? Tas bija visos laikrakstos.

Doloresa papurināja galvu.

Es laikrakstus nelasu. Viss, kas tajos rakstīts, ir vieni vienīgi meli.

-Vai Baudeljo pēdējā laikā bija izbraucis no Limas?

Viņa vairākkārt pamāja.

-Viņš ilgi bija prom. Es pēc viņa skumu. Viņa brīdi klusēja, tad piebilda:

-   Viņš man no Amerikas zvanīja.

-Jā, to mēs zinām. Viss saskan, Pārtridžs domāja. Baudeljo nepārprotami ir piedalījies nolaupīšanā. Un kad viņš atgriezās?

Pirms atbildēt, Doloresa bridi padomāja.

-Apmēram pirms nedēļas. Viņš bija tik priecīgs. Taču viņš baidījās, ka viņu nogalinās.

-   Vai viņš teica kāpēc?

Doloresa atkal domāja.

-Man šķiet, ka viņš kaut ko būs noklausījies. Būs pārāk daudz zinājis. Viņa atkal sāka raudāt. Mēs ilgu laiku dzīvojām kopā. Ko lai es tagad iesāku?

Bija atlicis vēl viens svarīgs jautājums. Pārtridžs to apzināti nebija uzdevis, viņš pats baidījās no šī jautājuma:

-   Vai pēc tam, kad Baudeljo atlidoja no Amerikas un pirms atgriešanās te vai viņš nekur citur nav bijis?

Doloresa pamāja, tādējādi sakot, ka ir gan citur bijis.

-Vai viņš jums teica, kur viņš bija?

-Jā. Nueva Esperansā.

Pārtridžam bija grūti aptvert savu negaidīto veiksmi. Viņam trīcēja rokas, kad viņš atšķīra piezīmju grāmatiņas lappusi, kur bija pierakstīta intervija ar Cēzaru Acevedo un to vietu nosaukumi, no kurienes «Zaigojošais ceļš» izraidījis katoļu medicīniskās palīdzības vienības. Šis vārds uzreiz dūrās viņam acīs Nueva Esperansa\

Viņš to bija uzzinājis! Beidzot viņš zināja, kur atrodas Džesika, Nikijs un Anguss Slouni.

Taču pirmām kārtām Harijs Pārtridžs bija televīzijas ziņu korespondents. Un tāpēc viņš ar Ritu, Minu un O'Hāru sāka apspriesties, ko būtu lietderīgi te uzfilmēt Doloresu, viņas dzīvokli un mājas ārpusi. Tomass bija r? >gājis lejā, lai uzvestu te augšā ari pārējos trīs, kas gaidīja mašīnā.

Pārtridžs vispirms vēlējās uzfilmēt abu medicīnas diplomu tuvplānus un vēstuli no Masačūsetsas, kas aizraidīja doktoru Goseidžu Baudeljo uz šīs profesijas mēslaini. Bijušais amerikāņu ārsts vairs nebija dzlvajo vidū, bet Pārtridžs vēlējās iemūžināt lentē to nekrietnību klāstu, ko šis cilvēks bija nodarījis Slounu ģimenei.

Pārtridžs saprata, ka, lai ari Baudeljo loma nolaupīšanā būtu interesants sižets Vakara ziņām, būtu liela kļūda to tagad pārraidīt, jo tas citiem raidtīkliem ļautu uzzināt to, kas tagad bija CBA ziņu ekskluzīvs īpašums. Bet viņš vēlējās sižetu par Baudeljo sagatavot tā, lai to var pārraidīt, līdzko tam būs pienācis laiks.

Doloresu filmēja tuvskatā; viņas stāstījums spāņu valodā tiks dublēts angliski.

Kad filmēšana bija pabeigta, Fernandess sacīja:

-Viņa lūdz atgādināt, ka jūs solījāt viņai naudu.

Pārtridžs aprunājās ar Ritu, un viņa noskaitīja tūkstoš dolāru piecdesmit dolāru banknotēs. Tas bija ļoti daudz, bet Doloresa viņiem bija sniegusi ļoti vērtīgu informāciju. Pārtridžs un Rita ticēja, ka viņa nav neko zinājusi par nolaupīšanu, lai gan dzīvoja kopā ar Baudeljo.

Rita lūdza Fernandesu, lai viņš Doloresai pastāsta, ka par intervijām CBA nemaksā, ka šī ir maksa par viņas dzīvokļa izmantošanu un informāciju. Tā bija neliela atšķirība, kas ļāva raidtīklu producentiem rīkoties brīvāk. Šāds formulējums turklāt apmierināja ari grāmatvežus.

Redzot Doloresas sajūsmas pilno pateicību, bija skaidrs, ka CBA problēmas viņai nerūp. Pārtridžs nešaubījās, ka, tikko viņi būs aizgājuši, tukšo džina pudeli aizstās pilna.

Tagad Pārtridžs varēja visus spēkus veltīt galvenajam jautājumam kā pēc iespējas ātrāk aizvest glābēju ekspedīciju uz Nueva Esperansu, lai izglābtu Kroforda ģimeni. Uzmetot rīcības plānu, viņš satraucās viņš juta, ka viņā mostas cīņas alkas, vēlme riskēt un sajust briesmas, kas uzjunda asinis.

10

Katru dienu Krofordu Slounu pārņēma vēlēšanās piezvanīt uz Limu Harijam Pārtridžam un pajautāt, vai ir kaut kas jauns. Bet viņš novaldījās, jo saprata, ka, līdzko būs kādi jaunumi šajā lietā, viņam tos uzreiz paziņos. Bez tam viņš saprata ari to, ka nav jēgas Pārtridžu traucēt viņam jāļauj strādāt tā, kā viņš pats uzskata par pareizu, jo viņš vēl arvien bija vienīgais, uz kura palīdzību Slouns varēja cerēt.

Turklāt Slouns atcerējās, ka Pārtridžs bija bijis ļoti taktisks, paziņojot viņam par pēdējiem atradumiem un citiem jaunumiem.

Kopš pēdējās telefonsarunas ar Peru bija pagājušas vairākas dienas tātad Pārtridžam nav nekādu jaunumu, sprieda Slouns.

Taču viņš maldījās.

Slouns vienkārši nezināja un nevarēja zināt, ka Pārtridžs ir nolēmis pārtraukt visa veida sakarus ar Ņujorku vai tas būtu telefons, satelīts vai vēstule. Pēc intervijas ar ģenerāli Ortisu, kas skaidri bija licis saprast, ka viņa vīri Pārtridžu izseko, viņš domāja, ka tiek noklausītas arī viņa telefonsarunas un varbūt pat izskatīti pasta sūtījumi. Satelīta pārraides varēja redzēt ikviens.

Vēl cits iemesls piesardzībai bija tas, ka Lima tagad mudžēt mudžēja no žurnālistiem, ieskaitot arī citu raidtīklu uzņemšanas grupas, kas visas sacentās jaunu ziņu iegūšanā par Slounu nolaupīšanu. Līdz šim Pārtridžam bija izdevies no kunkurentiem izbēgt, bet, tā kā CBA Ziņas visu laiku uzgāja arvien jaunus faktus, pārējie žurnālisti interesējās, kurp Pārtridžs dodas un ar ko satiekas.

Visu šo iemeslu dēļ Pārtridžs nolēma neziņot Ņujorkai nedz par viņu ciemošanos Huankavelika ielas dzīvoklī, nedz arī par tur uzzināto. Viņš paģērēja, lai arī viņa kolēģi neko par šo atklājumu neizpauž; viņu ceļojums uz Nueva Esperansu ir jātur pilnīgā slepenībā, un arī CBA ziņām nāksies gaidīt, lai uzzinātu jaunumus.

Tādēļ Krofords Slouns, nekā nezinot par uztraucošajiem atklājumiem Limā, ieradās CBA ziņu ēkā tikai pulksten 10.55 tas bija mazliet vēlāk nekā parasti.

Slounu pavadīja jauns F1B aģents vārdā Aivens Ungers, kas bija nakšņojis Lārčmontas mājā. FIB vēl arvien uzskatīja, ka Krofordam Slounam draud nolaupīšanas briesmas. Klīda runas, ka FIB tagad uzmana arī citu raidtīklu vadošos diktorus un viņu ģimenes locekļus. Sakarā ar to, ka Slouna ģimenes nolaupītāji jau bija pieteikušies, gan viņa mājās, gan darbā tika atcelta divdesmit četru stundu telefona sakaru kontrole.

F1B speciālaģents Otiss Ilaveloks vēl arvien nodarbojās ar šo lietu, un, kopš CBA komanda otrdien bija atradusi Hakensakas slēptuvi, viņš tur vadīja F1B izmeklēšanu. Slouns bija ari uzzinājis, ka FIB ļoti rūpīgi pārbauda datus par lidmašīnām, kas bija atstājušas Teterboro lidostu laika posmā no nolaupīšanas brīža līdz laikam, kad nolaupītāji paziņoja, ka atrodas Peru. Šī lidosta atradās vistuvāk liakensakas slēptuvei, bet meklēšanu apgrūtināja milzīgais privātlidmašīnu skaits, kas izmantoja šo lidostu.

Iegājis CBA ziņu ēkā, Slouns galvenajā vestibilā ieraudzīja tikai sargu formastērpā, kas nevērīgi ar viņu sasveicinājās; bet nebija ne miņas no Ņujorkas policijas, kas te bija dežurējusi visu aedēļu pēc nolaupīšanas. Šodien ēkā iekšā un ārā plūda parastā apmeklētāju straume, un, lai arī viņiem pie ieejas vajadzēja reģistrēties, Slouns nodomāja, ka drošības dienests CBA atkal ir uzņēmis to nolaidīgā darba stilu, kāds te valdīja pirms viņa ģimenes nolaupīšanas.

Vestibilā Slouns un Ungers iekāpa liftā un uzbrauca ceturtajā stāvā, kur līdzās Pakavam atradās Slouna kabinets. Vairāki darbinieki pie Pakava viņu sveicināja. Slouns iegāja kabinetā un atstāja durvis vaļā. Aģents Ungers apsēdās pie durvīm ārpusē.

Uzkarinājis putekļumēteli, Slouns uz galda pamanīja baltu putuplasta kārbu, kādā restorānos tiek iesaiņota līdzi ņemamā pārtika. Līdzās CBA ēkai bija vairāki šādi restorāni, kur pa telefonu varēja pasūtināt uzkožamos, pusdienas un pat vakariņas. Taču Slouns neko nebija pasūtinājis; parasti viņš pusdienas ēda kafetērijā. Viņš nodomāja, ka kārba nonākusi uz viņa galda pārskatīšanās dēļ.

Bet tad viņš sev par pārsteigumu ieraudzīja, ka uz glīti pārsietās kārbas ir uzraksts: K. Slounam. Viņš automātiski paņēma šķēres un pārgrieza auklu. Tad viņš noņēma kārbai vāku iekšā bija balta papīra vīšķi. Krofords tos izņēma ārā.

Divas trīs sekundes, neticot savām acīm, viņš blenza kārbā, tad atskanēja mokpilns un necilvēcīgs kliedziens. Visi, kas turpat līdzās strādāja, pacēla galvas. Aģents Ungers pielēca no krēsla un, izrāvis pistoli, iedrāzās kabinetā. Taču Krofords Slouns kabinetā bija pilnīgi viens; viņš stāvēja bāls kā krīts un skatījās kārbā plati ieplestām vājprātīgā acīm un kliedza atkal un atkal.

Ari citi CBA darbinieki drūzmējās pie Slouna kabineta. Daži ieskrēja iekšā, bet citi palika pie durvīm. Kāda producente ieskatījās kārbā un, iesaukusies: Ak, mans Dievs, izmetās ārā.

Aģents Ungers ieskatījās kārbā un ieraudzīja tajā divus asinīm aprepējušus cilvēka pirkstus. Apspiedis nelabumu, viņš ātri sāka rīkoties.

-  Lūdzu visus iziet ārā! viņš teica cilvēkiem, kas bija saskrējuši kabinetā. Tad viņš nocēla tclefonklausuli un piespieda podziņu «telefoniste».

-Apsardzi, ātri! viņš iesaucās. Kad bija saņēmis atbildi, viņš noskaldīja:

-   Runā FIB speciālaģents Ungers. Izpildiet manu pavēli! Visiem apsardzes darbiniekiem neizlaidiet nevienu no ēkas! Nekādu izņēmuma gadījumu ja nepieciešams, lietojiet spēku! Nodevuši šo pavēli, uzreiz izsauciet pilsētas policiju! Es tūdaļ eju lejā uz galveno vestibilu, lai kāds no apsardzes mani tur sagaida.

Krofords Slouns bija sabrucis krēslā. Kāds vēlāk teica, ka viņš tobrīd izskatījies kā pati nāve.

Izpildproducents Čaks Insens ar elkoņu palīdzību izspraucās cauri arvien pieaugošajam pūlim un vaicāja:

-  Kas te notiek?

Ungers, viņu atpazinis, pamāja uz balto kārbu un teica:

-Šajā telpā neko nedrīkst aiztikt. Es iesaku aizvest misteru Slounu prom un aizslēgt kabineta durvis.

Insens pamāja; arī viņš jau bija paguvis ieskatīties kārbā un pamanījis, ka tur ir mazi un tievi bērna pirkstiņi. Pagriezies pret Slounu, viņš ar acu skatienu uzdeva viņam neizbēgami radušos jautājumu. Slouns pamāja un nočukstēja:

-Jā.

-   Ak, Kungs! Insens nomurmināja.

Šķita, ka Slouns tūliņ zaudēs samaņu. Insens, saudzīgi Slounu balstīdams, izveda viņu no kabineta. Cilvēki pašķīra viņiem ceļu.

Vedot Slounu uz savu kabinetu, Insens nodeva rīkojumu sekretārei:

-  Aizslēdziet Kroforda kabinetu un nevienu nelaidiet iekšā, izņemot F1B aģentu. Izsauciet dežūrārstu misters Slouns ir šokā, un viņam nepieciešams kāds nomierinošs līdzeklis. Uzmeklējiet Donu Keteringu un palūdziet, lai viņš nāk šurp; mums jāsagatavo sižets šīvakara ziņām. Visi pārējie lai dodas atpakaļ pie darba!

Insena kabinetā bija liels logs, kas izgāja uz Pakavu nepieciešamības gadījumā to varēja aizklāt ar žalūzijām. Nosēdinājis Slounu krēslā, Insens aizvēra žalūzijas.

Slouns pamazām sāka atjēgties, kaut 'arī viņš joprojām sakņupis sēdēja krēslā, saņēmis galvu rokās.

-Sie cilvēki zināja par Nikiju, viņi zināja, ka Nikijs' ir pianists, viņš murmināja, vērsdamies it kā pie Insena, it kā apgalvodams to pats sev. -Bet kā viņi to ir uzzinājuši? Es taču pats viņiem to pateicu! Pienesu klāt kā uz paplātes! Es pats, un neviens cits! Preses konferencē pēc nolaupīšanas.

-Es to atceros, Kroford, Insens maigi teica. Bet tu taču atbildēji u? jautājumu, nevis pats to izpļāpāji. Turklāt, kam gan varēja ienākt prātā… Viņš apklusa, saprazdams, ka loģika šajā reizē maz ko līdzēs.

Vēlāk Insens citiem stāstīja:

-Visu cieņu Krofordam, viņam ir dūša. Pēc šāda šoka vairums cilvēku būtu piekrituši izpildīt visas nolaupītāju prasības, bet viņš jau pašā sākumā tās noraidīja un arī tagad no sava lēmuma neatteicās.

Pie durvīm klusi pieklauvēja un ienāca sekretāre.

-   Ārsts ir atnācis, viņa teica.

Pēc kāda laika aizliegums atstāt ēku tika atcelts, jo pēc pārbaudes izrādījās, ka tajā visi ir pašu cilvēki. Acīmredzot kārba ar šausminošo saturu bija nogādāta jau daudz agrāk. Restorānu piegādātāji ēku apmeklēja dažādās dienas un nakts tundās, un viņiem neviens vērību nepiegrieza.

F1B sāka izjautāt apkārtējo restorānu darbiniekus, lai uzzinātu, kas ienesis šo kārbu, bet šī izmeklēšana drīz beidzās bez rezultātiem. Un, lai arī ēkas drošības dienesta pienākumos ietilpst katras piegādes pārbaude, viņi to dara reti un pavirši.

Nebija ari šaubu, ka tie ir Nikija pirksti, jo F1B viņa guļamistabā Lārčmontā atrada daudz pirkstu nospiedumu, kas atbilda pirkstiem, ko kāds bija atstājis uz Kroforda Slouna galda kabinetā.

CBA ēkā valdīja panīkums un drūma noskaņa. Ceturtdienas pēcpusdienā pienāca vēl viens sūtījums, šoreiz Margo Loidai-Meisonei Stounhendžā. Šajā sainī bija «Zaigojošā ceļa» pirmā videokasete.

Šo videolenti gaidīja; tagad Margo deva norādījumus to nekavējoties nogādāt Ziņu dienesta šefam. Leslijs Čipingeims savukārt vienojās, ka kurjers lenti tūliņ nogādās uz ziņu ēku. Tikko Čipingeims to saņēma, viņš iesauca pie sevis Donu Keteringu un Normanu Džegeru, un viņi lenti noskatījās kopā.

Visi trīs uzreiz ievēroja lentes izcilo kvalitāti gan tehniskajā, gan satura ziņā. Tā sākās ar titriem: «Pasaules revolūcija -«Zaigojošais ceļš» rāda virzienu». Fonā vīdēja izteiksmīgākie Peru dabasskati Andu kalnu un šļūdoņu majestātiskums, Maču Pikču elpu aizraujošais diženums, nebeidzamie zaļie džungļu plašumi, piekrastes tuksnesis un Klusā okeāna varenie viļņi. Džegers uzreiz pazina arī varenos mūzikas pavadakordus tā bija Bēthovena trešā Varoņsimfonija.

-Te piestrādājuši cilvēki, kas pieprot savu darbu,-murmināja Dons Keterings. Es gaidīju kaut ko daudz primitīvāku.

-Mani gan tas nepārsteidz, sacīja Čipingeims. Peru nav kaut kāda atpalikusi valsts, viņiem ir talantīgi cilvēki un lielisks aprīkojums.

Bet «Zaigojošajam ceļam» ir pietiekami daudz naudas, lai nopirktu, ko vien sirds kāro, Džegers piebilda. Pievienojiet šim visam vēl viņu veiklo prasmi ielavīties visās šķirbās.

Ekstrēmistu teksts, kas sekoja ievadam, galvenokārt bāzējās uz sacelšanās ainām Limā, uz asiņainajiem valdības karaspēka iebrukumiem kalnu ciematos.

«Mēs esam pasaules daļa,» skandēja neredzams komentators, «bet pasaule šodien ir gatava revolucionāram sprādzienam.»

Tālāk it kā sekoja liela intervija ar Abimaclu Husmanu «Zaigojošā ceļa» dibinātāju un līderi. Taču lielas ticamības tam

nebija, jo intervējamais bija kamerai pagriezis muguru. Neredzamais komentators atkal skaidroja: «Mūsu vadonim ir ļoti daudz ienaidnieku, kas grib viņu nogalināt. Ja mēs rādītu viņa seju, tas sekmētu to, ka viņa nelabvēļi ar viņu izrēķinās.»

Iespējamais Husmans spāniski teica: «Companeros revolucionarios, nuestro trabajo y objetivo es unir los creyentes en la Jilosofia de Marx, Lenin y Mao…»[54] tālākais bija samiksēts, un cita balss angliski turpināja: «Biedri, mums visā pasaulē jāiznīdē tā sabiedriskā iekārta, ko ilgāk vairs nav iespējams paciest…»

-Vai Husmans nerunā angliski? Keterings interesējās.

-Savādi, bet viņš ir viens no retajiem izglītotajiem peruāņiem. kas neprot angļu valodu, Džegers paskaidroja.

Viss sekojošais nebija nekas jauns Husmans par to visu bija jau daudz runājis. «Revolūciju attaisno tas, ka visus pasaules nabagos imperiālisti izsūc… Žurnālisti vaino «Zaigojošo ceļu» necilvēcīgumā. «Zaigojošais ceļš» ir daudz cilvēcīgāks nekā lielvalstis, kas ir gatavas iznīcināt visu cilvēci ar kodolieročiem, ko mūsu proletariāta revolūcija aizliegs uz visiem laikiem… Savienoto Valstu arodbiedrības pieder pie elites buržuju klases, kas ir gadu desmitiem krāpušas un izmantojušas amerikāņu strādniekus… Komunisti Padomju Savienībā navlabāki par imperiālistiem, jo viņi ir nodevuši Ļeņina revolūciju… Kubas Kastro ir klauns, imperiālistu rokaspuisis.»

Husmana spriedumi bija ļoti vispārīgi. Politiskie komentētāji bija secinājuši, ka meklēt viņa rakstos vai runās kaut ko konkrētu ir bezcerīgi.

-Ja mēs šo murgojumu pārraidītu mūsu Vakara ziņu vietā, skatītāji televizorus jau sen būtu pārslēguši uz citiem kanāliem, un mūsu reitings būtu noslīdējis pagrabā, Čipingeirris rezumēja.

Pusstundu garais ieraksts, tāpat kā sācies, noslēdzās ar Bēthovena mūziku. Atkal tika parādīti skaisti dabasskati, un komentators iesaucās: «Lai dzīvo marksisms, ļeņinisms un maoisms doktrīna, kurai mēs sekojam!»

-Lieliski, -Čipingeims teica, kad lente bija beigusies. -Kā jau vienojāmies, es šo lenti ieslēgšu savā seifā. Tikai mēs trīs esam redzējuši šo ierakstu. Es lieku priekšā neapspriest ne ar vienu citu to, ko mēs redzējām.

-Tātad mēs sekosim Karla Ouena ieteikumam un paziņosim, ka lenti esam saņēmuši, bet diemžēl tā ir bojāta? Džegers vaicāja.

-Pie velna! Ko citu tad mēs varam darīt? Mēs taču negrasāmies to pirmdien raidīt Vakara ziņu vietā!

-Jā, neko citu mēs gan laikam neizdomāsim, Džegers teica.

-   Bet mums jāsaprot, ka pēc Teodora Eliota neapdomīgajiem izteikumiem Baltimore Star cerība, ka viņi tam noticēs, ir krietni samazinājusies.

-Nolādēts, es to saprotu. Ziņu nodaļas prezidenta balss liecināja, cik šīs pēdējās dienas bijušas mokošas. Viņš paskatījās pulkstenī. Tas rādīja 15.53.

Don, pulksten 16.00 tev jāielaužas programmā ar ziņu biļetenu. Saki, ka mēs no nolaupītājiem esam saņēmuši videokaseti, bet tā ir bojāta. Ja Senciero Luminoso vēlas, lai sūta mums citu.

-   Skaidrs.

-Bet pagaidām, -Čipingeims turpināja, -es sasaukšu preses konferenci ar telegrāfa aģentūru piedalīšanos un lūgšu šo ziņu tūliņ pārraidīt uz Peru.

Dezinformācija, kas tika sacerēta CBA, ļoti ātri izplatījās pa visu pasauli. Tā kā Peru laiks bija par stundu agrāks nekā Ņujorkā, CBA paziņojums tika pārraidīts jau vakarā pa radio un TV ziņās, bet nākamajā dienā tas tika nopublicēts arī laikrakstos.

Bet dienas Ziņās parādījās reportāža par to, kā bēdu sagrauztais tēvs atrada kārbā sava dēla nocirstos pirkstus.

«Zaigojošā ceļa» līderi Ajakučo pieņēma savai zināšanai abus paziņojumus. Attiecībā uz otro sakarā ar bojāto kaseti viņi tam nenoticēja. Un nolēma, ka steidzami jāveic jauna akcija, kas radītu lielāku iespaidu, nekā nieka puišeļa pirksti.

11

Vēlāk Džesika atcerēsies, ka tajā rītā pēc pamošanās viņu pārņēmušas nelāgas priekšnojautas. Lielāko nakts daļu viņa bija pavadījusi nomodā, svaidoties savā nārā; viņu nepameta doma, ka palīdzība vispār var nepienākt. Pēdējo trīs dienu laikā sākotnējā pārliecība par to, ka agri vai vēlu viņi tiks atbrīvoti, pamazām Džesiku atstāja. Viņa gan šīs šaubas pūlējās slēpt no Angusa un Nikija. Vai maz bija iespējams, ka kāda draudzīga un palīdzīga roka pasniegsies viņiem pretī šajā biezoknī, tālā, svešā zemes malā un palīdzēs izkļūt no šejienes, lai atgrieztos mājās? Dienas steidzās viena pakaļ otrai, un cerības arvien mazinājās.

īpaši Džesiku nomāca cietsirdīgā izrīkošanās ar Nikiju. Nikija pirksti tika nocirsti otrdien. Šodien bija piektdiena. Vakar, pateicoties Sokorro, puisēna ciešanas jau bija mazinājušās viņa katru dienu mainīja pārsējus. Taču viņš joprojām klusēja, noslēdzies sevī, un nekādi nereaģēja uz Džesikas mēģinājumiem izvilkt viņu no drūmās bezcerības. Turklāt viņus šķīra nepārvaramā barjera bambusa stieņu režģis un tīkls. Pirmā nakts bija arī vienīgā, ko viņa pavadīja kopā ar dēlu šāda laipnība vairs netika atļauta, lai arī kā viņa lūdzās.

Tāpēc šorīt nākotne Džesikai šķita drūma, bezcerīga un draudoša. Pilnīgi pamodusies, viņa atklāja, ka līdz mielēm izprot bērnībā iemācīto Tomasa Iluda dzejoli, kas beidzās šādiem vārdiem:

Bet tagad es vienmēr gaidu to nakti, Kas aiztrauktu manu dzīvību prom!

Džesika saprata, ka šāda vēlēšanās ir savtīga un bezcerības pilna. Lai arī kā, bet viņai te bija jāpaliek par stingru balstu Nikijam un Angusam.

Bija jau pilnīgi gaišs, un Džesika izdzirdēja ārā rosīšanos un tad arī tuvojošos soļus. Pirmais ienāca Gustavo, apsardzes priekšnieks; viņš devās pie Angusa būra un to atslēdza.

Viņam pa pēdām sekoja Migels. Viņa ģīmis bija naidā saviebts, un arī viņš devās uz Angusa būri. Viņa rokās bija automāts.

Viss kļuva skaidrs. Redzot šo nāves ieroci, Džesikas sirds sāka strauji dauzīties, pat elpa aizsitās. «Ak nē, tikai ne Anguss!»

Gustavo iegāja Angusa būrī un rupji uzrāva veco vīru kājās. Tad viņš sasēja Angusa rokas aiz muguras.

—   Paklausieties! Džesika iekliedzās. Ko jūs darāt? Kāpēc?

Anguss pagrieza galvu.

Džesij, dārgā, neuztraucies. Tu nevari man palīdzēt. Šie cilvēki ir mežoņi, viņiem nav ne jausmas par godu un godaprātu.

Džesika ievēroja, ka Migels tā saspiež ieroci, ka pirkstu kauliņi kļūst balti. Viņš nepacietīgi uzkliedza Gustavo:

-jDese prisa! /No pierdas tiempo![55]

Arī Nikijs pielēca no savas nāras un piesteidzās pie būra sienas. Arī viņš bija sapratis, ko nozīmē automāts Migela rokās.

Mamm, ko viņi grib darīt ar vectēvu? viņš tomēr vaicāja.

-Es nezinu, Džesika atteica, lai gan lieliski zināja, kas notiks.

Anguss stalti izslējās un teica:

Mums ir palicis pavisam maz laika. Nepadodieties! Atcerieties, ka Krofords dara, ko spēj. Palīdzība drīz būs klāt.

Džesikai aumaļām lija asaras. Rīkle aizžņaudzās, balss neklausīja, bet viņa sauca:

-   Anguss, mīļais Anguss, mēs tevi tik ļoti mīlam!

-Es arī tevi mīlu, Džesij… Nikij!

Gustavo grūda Angusu uz priekšu ārā no būra. Tagad jau vairs neviens nešaubījās, ka Angusu gaida nāve.

Klupdams Anguss uzsauca:

-Nikij, kā būtu ar vienu dziesmu? Pamēģināsim!

Un Anguss sāka dziedāt:

Es tevi satikšu

Tais vecās, pazīstamās vietās…

Džesika redzēja, ka Nikijs paver muti, bet abus smacēja asaras viņi nespēja piebiedroties.

Anguss vairs nebija redzams, bet dziesma vēl arvien skanēja, lēnām izdzisdama.

Ko mana sirds ik dienas atceras. Šai mazā kafejnīcā, Kur pāri ielai parks, Kur bērnu karuselis griežas…

Tad balss apklusa. Bija iestājies pilnīgs klusums. Viņi gaidīja.

Pagāja dažas sekundes. Laiks vilkās neticami lēni. Tad klusumu pārrāva šāvienu troksnis četri šāvieni viens pakaļ otram. īsa pauze, un nākamā zalve.

Pagalmā, džungļu malā Migels stāvēja un skatījās uz beigto Angusu.

Pirmie četri šāvieni veco vīru uzreiz nogalināja. Bet tad Migels atcerējās, cik ļoti vecis viņu otrdien bija apvainojis, kliegdams <<j Maltido hijo de puta!» un tagad viņš viņus nicinoši bija nodēvējis par mežoņiem. Migelu pārņēma tik aklas dusmas, ka viņš nedzīvajā ķermenī ielaida vēl vienu ložu kārtu.

Viņš bija izpildījis vakar vēlu vakarā no Ajakučo saņemto pavēli. Tagad nepatīkamais darbiņš būs jāpabeidz Gustavo kopā ar pārējiem komandas biedriem viņš varēja ķerties pie tā izpildes.

Netālajā nolaišanās laukumā džungļos drīz nosēdīsies nelielā lidmašīna, kas bija «Zaigojošā ceļa» rīcībā, turp no Nueva Esperansas var nokļūt ar laivu. Laiva drīz dosies ceļā, un lidmašīna nogādās Limā to, ko Gustavo būs sastrādājis.

Tajā pašā rītā Limā pie amerikāņu vēstniecības durvīm Garsilaso de la Vegas avenīdā strauji piebrauca kāda automašīna. No tās izlēca vīrietis ar diezgan palielu kartona kasti rokās. Vīrietis nolika kasti pie ieejas aizsargbarjerām, skriešus atgriezās pie mašīnas, un tā aizbrauca.

Sargs civildrēbēs, kas to redzēja, tūlīt sacēla trauksmi. Vēstniecības logi un durvis tūdaļ tika nobloķētas ar metāla stieņiem, jo vēstniecība bija būvēta cietokšņa veidā. Tika izsaukta arī peruāņu armijas vienība, kas nodarbojās ar sprāgstvielu neitralizēšanu.

Kad pārbaudē tika noskaidrots, ka kastē sprāgstvielu nav, to uzmanīgi atvēra. Kastē bija aptuveni septiņdesmit gadus veca vīrieša asiņainā galva. Līdzās galvai bija nolikts kabatas portfelis, kurā bija ASV sociālās nodrošināšanas kartiņa, autovadītāja apliecība ar fotogrāfiju tā bija izdota Floridā un vēl citi dokumenti, kas apliecināja, ka šī ir Angusa Makmalana Slouna galva.

Tobrīd vēstniecībā uzturējās arī kāds Chicago Tribune korespondents. Viņš bija klāt, kad kaste tika atvērta, tādēļ viņš arī bija pirmais, kas par to paziņoja presei. Šo paziņojumu momentā pārtvēra telegrāfa aģentūras, televīzija, radio un visi citi masu saziņas līdzekļi vispirms Savienotajās Valstīs, bet pēc tam ari visur citur pasaulē.

12

Gūstekņu atbrīvošanas plāns bija gatavs.

Piektdien tika precizēti pēdējie sīkumi, tika savākts viss nepieciešamais aprīkojums. Sestdienas rītausmā Pārtridžs un viņa komanda izlidos no Limas, lai dotos uz džungļu rajonu Sanmartinas provincē netālu no Hualagas upes.

Jau kopš trešdienas, kad vakarā noskaidrojās, kur tiek turēti gūstekņi, Pārtridžu bija pārņēmis nemiers viņš uzreiz gribēja doties turp. Taču Fernandesa Pabura izteiktie apsvērumi, kā ari paša dzīves pieredze pārliecināja Pārtridžu nogaidīt.

-Džungļi var būt gan draugs, gan ienaidnieks, -Fernandess teica. -Turp nedrīkst doties vienkāršā pastaigā, kā jūs to darītu kādā citā pilsētas rajonā. Mums rūpīgi jāizvēlas tas cilvēks, kas mūs turp aizvedīs tam jābūt uzticamam cilvēkam. Tā kā mēs džungļos būsim vismaz vienu diennakti, bet varbūt arī divas, mums jāņem līdzi pārtika un izdzīvošanai nepieciešamais aprīkojums. Būs nepieciešama ari darbības koordinēšana, lai izvēlētos vispiemērotāko laiku lidošanai turp un atpakaļ. Šie «mēs» un «mums» skaidri norādīja, ka izdomas bagātais hronists ari pats ir nolēmis piedalīties ekspedīcijā.

-  Es jums tur noderēšu, viņš vienkārši teica. Es daudzreiz esmu bijis seivā un zinu tās niķus un stiķus.

Kad Pārtridžs viņu brīdināja par iespējamām briesmām, Fernandess tik paraustīja plecus.

-Visa dzīve ir briesmu pilna. Manā zemē tagad ir bīstami pat no gultas rītā izkāpt.

Viņu galvenā rūpe bija transports. Ceturtdienas rītā Fernandess kaut kur nozuda, bet tad atgriezās. Paņēmis līdzi Pārtridžu un Ritu, viņš aizveda viņus uz vienstāva ķieģeļu ēku netālu no Limas lidostas. Ēkā atradās vairāki nelieli biroji. Viņi piegāja pie durvīm ar uzrakstu ALSA-AEROLIBERTAD, S.A. Fernadess iegāja pirmais un iepazīstināja abus pārējos ar Osvaldo Zileri, kas bija šīs firmas īpašnieks un galvenais pilots.

Zileri, kam bija krietni pāri trīsdesmit, bija izskatīgs, labi kopts vīrietis ar atlētisku miesasbūvi. Viņa izturēšanās veids bija piesardzīgs, taču lietišķs.

-Ja es pareizi saprotu, viņš Pārtridžam tieši un atklāti teica, -jūs Nueva Esperansā vēlaties kādu pārsteigt. Es vēlos zināt tikai to, neko vairāk.

-Tā ir, Pārtridžs atbildēja. Mēs ceram, ka atpakaļceļā būs par trim pasažieriem vairāk.

-   Lidmašīna, ko esat nodomājuši īrēt, ir Cheyenne II. Tā var uzņemt divus pilotus un septiņus pasažierus. Mani neinteresē, kas ieņems šīs septiņas vietas. Tagad parunāsim par naudu.

-  Par to jums jārunā ar mani, Rita teica. Cik jūs prasāt?

-Vai maksāsiet ASV dolāros? Zileri gribēja zināt.

Rita pamāja.

-Tādā gadījumā katrs lidojums maksās tūkstoš četri simti dolāru. Ja būs nepieciešama riņķošana, tas maksās vairāk. Turklāt, lai nolaistos Nueva Esperansas apkaimē, kas ir narkotiku rajons un kuru pārvalda «Zaigojošais ce(š», es pieprasu par katru reizi piecus tūkstošus dolāru piemaksu par risku. Pirms mēs sestdien izlidosim, es vēlos sešus tūkstošus dolāru avansā.

-To jūs dabūsiet, Rita apsolīja. Lūdzu, uzrakstiet to visu uz papīra divos eksemplāros. Mēs abi tos parakstīsim, bet vienu eksemplāru es paturēšu sev.

-To es izdarīšu pirms izlidošanas. Vai jūs vēlaties kaut ko uzzināt par manu firmu?

-Domāju, ka mēs vēlamies gan,Pārtridžs pieklājīgi teica.

Un Zileri ar lepnumu stāstīja daudzreiz stāstīto standartstāstu:

-Cheyenne II tādu mums ir trīs ir divmotoru propelleru lidmašīna. Visi mūsu piloti ir apmācīti Amerikā, arī es. Mēs zinām visas Peru provinces. Tāpat pazīstam visus privātos un militāros lidojumu dispečerus. Starp citu, šo lidojumu es pilotēšu pats personiski.

-Tas ir jauki, Pārtridžs atzina. Mums ir nepieciešams arī jūsu padoms.

-Tā Fernandess sacīja.

Zileri piegāja pie galda, uz kura bija izlikta palielināta mēroga Sanmartinas provinces karte. Arī pārējie sastājās ap galdu.

Es domāju, ka jūs gribēsiet nolaisties diezgan tālu no Nueva Esperansas, lai jūs pirms laika nepamanītu.

-Tā tas ir, Pārtridžs pamāja.

-Tādā gadījumā es ieteiktu nolaisties te, pilots ar zīmuli uzlika kartē punktu.

-Vai tas nav ceļš?

-Jā, tas ir galvenais ceļš cauri džungļiem, bet tur reti kāds brauc praktiski tur nekāda kustība nenotiek. Vairākās vietās, piemēram, te ceļš ir paplašināts un tam ir uzlikts ļauns segums, tādēļ lidmašīna tur var nosēsties. Es tur jau esmu ari agrāk nosēdies.

Interesanti, kāpēc viņš tur nosēdies, nodomāja Pārtridžs. Varbūt viņš pārvadājis narkotikas vai arī to tirgoņus? Viņš bija dzirdējis, ka Peru gandrīz visi aviatori ir saistīti ar narkotiku tirdzniecību kaut vai netieši.

-Pirms nolaišanās, Zileri turpināja, mēs pārliecināsimies, vai ceļš ir brīvs. No šīs vietas tieši uz Nueva Esperansu ved taka.

-Man ir ļoti laba karte, kur šī taka ir iezīmēta, Fernandess piebalsoja.

-Un tagad par atgriešanos kopā ar trim pasažieriem, Zileri teica. Mēs ar Fernandesu jau to apspriedām, un mums ir plāns.

-Stāstiet, -Pārtridžs mudināja.

Pārrunas turpinājās. To gaitā atklājās ļoti svarīgi fakti.

Pavisam bija trīs vietas, kur uzņemt pasažierus. Pirmām kārtām uz ceļa, kur izlaidīs glābšanas komandu. Otrām kārtām -Sionas lidlauks, līdz kuram var nokļūt pa upi, bet līdz tai trīs jūdzes jānoiet kājām. Trešām kārtām ļoti neliels lidlauks, ko parasti izmanto narkotiku tirgoņi un par kuru zina tikai daži cilvēki. Arī līdz tam var nokļūt pa upi.

-Mēs nezinām, kas var notikt Nueva Esperansā, Fernandess teica, tādēļ mums jārēķinās ar visiem trim atkāpšanās ceļiem.

Lidmašīna varēja ļoti viegli aplidot visus trīs pasažieru uzņemšanas punktus, turklāt to varēja paaicināt no zemes ar signālraķešu palīdzību. Zaļa raķete nozīmēs: nolaidieties normāli, viss kārtībā. Sarkana raķete: nolaidieties, cik ātri vien iespējams, mums draud briesmas.

Tālāk viņi vienojās par to, ka, ja nolaišanās vietā būs dzirdami automātu šāvieni, lidmašīna nenosēdīsies, bet dosies atpakaļ uz Limu.

Tā kā nebija skaidri zināms, kas varētu notikt un kad lidmašīna būs vajadzīga, viņi norunāja, ka lidmašīna visas trīs vietas aplidos svētdien, pulksten 8.00 no rīta.

Ja neviena tur nebūs, tā atgriezīsies atpakaļ pirmdien tajā pašā laikā. Ja arī pirmdien tur bēgļu nebūs, tad tālāko izlems Rita, kas paliks Limā un pēc vajadzības sazināsies ar Ņujorku. Pārtridžam šī vienošanās likās īpaši svarīga.

Pārrunājuši visu sīki un smalki, Rita CBA ziņu vārdā un Osvaldo Zileri savas firmas vārdā parakstīja līgumu. Tad viņi sarokojās, un Zileri, skatoties uz Pārtridžu, teica:

Mēs savu līgumā paredzēto darba daļu padarīsim tik labi, cik vien spēsim, un palīdzēsim, kā vien varēsim.

Pārtridžs instinktīvi juta, ka tā tiešām būs.

Atgriezies viesnīcā «Cēzars», Pārtridžs savā numurā ieaicināja visus grupas locekļus vajadzēja izlemt, kas brauks uz Nueva Esperansu. Trīs no viņiem jau bija zināmi: Pārtridžs, Mins Van Kāns, jo vajadzēs filmēt, un Fernandess Paburs. Tā kā atpakaļceļā būs jāved trīs cilvēki, tad vēl tikai viens drīkstēja lidot līdzi.

Nācās izvēlēties starp Bobu Vatsonu, televīzijas redaktoru, skaņu režisoru Kenu O'Hāru un Tomasu nerunīgo miesassargu.

Fernandess gribēja, lai līdzi brauc Tomass, jo viņš esot stiprs un protot cīnīties. Bobs Vatsons, smēķēdams vienu no saviem kodīgajiem cigāriem, mudināja:

-Nem mani, Harij! Trača laikā es pratīšu rīkoties, esmu tādus piedzīvojis jau Maiami nemieros.

Bet O'Hāra vienkārši sacīja:

Es ļoti gribētu doties līdzi.

Pārtridžs galu galā izlēma ņemt līdzi Kenu O'Hāru. Viņš to labi pazina; Kens neapjuka sarežģītās situācijās un bija atjautīgs. Viņi nevedīs līdzi skaņu ieraksta aprīkojumu, jo Mins izmantos Betakama kameru ar iebūvētu skaņas sistēmu. Bet O'Hāra prata rīkoties ari ar visiem citiem mehānismiem, un šī prasme varēja noderēt.

Pārtridžs bija uzdevis Fernandesam nopirkt visu vajadzīgo glābšanas ekspedīcijai; pamazām tas viss nonāca viesnīcas numurā viegli guļamtīkli, pretmoskītu tīkli un līdzekļi, pārtika divām dienām, ūdens Sterilizēšanas tabletes, mačetes, nelieli kompasi, binokļi, plastikas plēve. Tā kā katram pašam sava daļa būs jānes mugursomā līdzi, viņi izvēlējās tikai visnepieciešamākās lietas ar pēc iespējas mazāku svaru.

Fernandess silti ieteica ņemt līdzi arī ieročus, un Pārtridžs piekrita. Televīzijas komandas ārzemēs bieži bija apbruņotas, bet ar ieročiem neplātījās. Raidtīkli par šo jautājumu nekad nebija izteikušies, atstājot to darbinieku izlemšanai uz vietas. Šajā gadījumā bija pilnīgi skaidrs, ka ieroči ir nepieciešami, turklāt visi četri prata ar tiem rīkoties.

Pārtridžs izlēma palikt pie sava deviņu milimetru brauniņa ar klusinātāju. Viņam līdzi būs arī Fērburna «nāvējošais» nazis, ko viņam bija iedevis kāds angļu SAS majors.

Minam būs jānes kameras aprīkojums, tādēļ viņš vēlējās kaut ko vieglu, bet efektīgu. Fernandess viņam apsolīja dabūt izraēļu UZ1 automātu. O'Hāra bija ar mieru ņemt to, ko var dabūt. Tā izrādījās amerikāņu automātiskā šautene M-16. Acīmredzot Limā varēja nopirkt jebkuru ieroci, ja tikai bija nauda.

Jau kopš trešdienas, uzzinājis, ka gūstekņi atrodas Nueva Esperansā, Pārtridžs ilgi domāja, vai par to neinformēt peruāņu valdības iestādes, īpaši antiterorisma policiju. Tāpēc viņš ceturtdien devās pēc padoma pie Serhio Hurtado, radio diktora, kas jau iepriekš bija viņu brīdinājis neiejaukt armiju un policiju. Pirmajā dienā tiekoties, Serhio Pārtridžam bija teicis: «Izvairieties no viņiem, cik spējat, jo viņi vairs nav uzticami, lai gan jāšaubās, vai tā jebkad ir bijis. Ja ir runa par slepkavībām un vardarbību, viņi nav labāki par «Zaigojošo ceļu» un vismaz tikpat nežēlīgi.»

Brīdinājis, ka saruna būs konfidenciāla, Pārtridžs izstāstīja Serhio par notikumu gaitu un jautāja, vai viņa ieteikums par armiju un policiju vēl arvien ir spēkā.

-Tas nav tikai ieteikums, es uz to pastāvu, atbildēja Serhio. Tieši tādā situācijā, kādu jūs aprakstījāt, viņi uzbruktu ar visiem iespējamiem ieročiem, droši vien iesaistītu pat helikopterus. Viņi neriskē. Viņi nogalina pilnīgi visus vainīgos un nevainīgos un tikai pēc tam noskaidro, kurš ir kurš. Ja viņiem pārmet nevainīgu cilvēku nogalināšanu, viņi aizstāvas: «Ja mēs to nebūtu darījuši, mēs būtu cietuši zaudējumus.»

Pārtridžs atcerējās, ka ģenerālis Rauls Ortiss viņam bija teicis to pašu.

-No otras puses, darot to, ko jūs gatavojaties darīt, jūs liekat savu dzīvību uz spēles, Serhio piebilda.

-Es zinu, Pārtridžs atzina. Bet citu iespēju es neredzu.

Bija agra pēcpusdiena. Serhio jau labu laiku gumzīja kādu papīra lapu. Tad viņš jautāja:

-Vai jūs, Ilarij, pirms šurpbraukšanas netikāt saņēmis nekādas sliktas ziņas? Es domāju šodien.

Harijs noraidoši papurināja galvu.

-Tad man nāksies jūs ar tām iepazīstināt. Paņēmis papīra lapu, viņš to iedeva Pārtridžam. To es saņēmu īsi pirms jūsu ierašanās.

Tas bija Reitera aģentūras ziņojums par to, kā bēdu sagrauztais tēvs Ņujorkā saņēmis sava dēla Nikija pirkstus.

-Ak, Kungs! Pārtridžu pēkšņi pārņēma skumjas un pašpārmetumi. «Kāpēc es nebiju tur ātrāk, lai varētu šo ārprātu novērst,» viņš domāja.

-Es zinu, ko jūs pašreiz domājat, sacīja Serhio. Bet to nebija iespējams novērst. Jums nebija nedz informācijas, nedz laika.

Tā bija taisnība arī Pārtridžs to saprata. Bet viņš zināja, ka šī ziņa viņu nomāks vēl ilgi.

-Un, reiz jūs esat te, Harij, Serhio sacīja, gribu uzdot jums kādu jautājumu. CBA taču tagad pieder Globanika uzņēmumam?

-Jā.

Radiokomentētājs atvēra atvilktni un izņēma no tās vairākas kopā saspraustas lapas.

-Es saņemu informāciju no daudziem avotiem. Jūs pārsteigs tas, ka šī nāk no «Zaigojošā ce|a». Šie bandīti mani ienīst, bet mēģina izmantot. Viņiem ir daudz līdzjutēju un informatoru, un viens no viņiem man atsūtīja šo te, cerot, ka es to pārraidīšu pa radio.

Pārtridžs sāka lasīt.

-    Kā redzat, Serhio piebilda, runa ir par vienošanos starp Globanika finansu dienestu un peruāņu valdību. Šāda vienošanās finansu aprindās tiek dēvēta par barterdarījumu.

Pārtridžs papurināja galvu.

-    Šajās lietās es esmu profāns.

-Tas nemaz nav tik sarežģīti. Līgumā paredzēts, ka Globaniks saņems milzīgus zemes plašumus, to skaitā arī divus lielus kūrortus, par smieklīgi zemu cenu. Apmaiņai tiek norakstīta daļa Peru starptautiskā parāda to nodrošinās Globaniks.

-    Vai tas viss ir godīgi un likumīgi?

Serhio paraustīja plecus.

-Teiksim tā tas ir uz robežas. Es pieņemu, ka tas ir likumīgi. Bet svarīgākais ir tas, ka šis darījums ir ļoti izdevīgs Globanikam, bet novedīs vēl lielākā nabadzībā Peru tautu.

-Ja jūs tā uzskatāt, Pārtridžs teica, -kāpēc tad nepārraidāt šo informāciju?

-Divu iemeslu dēļ. Es nekad no «Zaigojošā ceļa» neko nepieņemu, to iepriekš nepārbaudījis. Bet šo esmu pārbaudījis viss saskan. Bet ir vēl kas cits. Lai Globaniks varētu saņemt šādu konfektīti, kādam augšgalā ticis krietns naudas žūksnītis. Pašlaik es mēģinu uzzināt kam.

Pārtridžs pavicināja papīrus:

Vai es drīkstu tos paturēt?

-Droši. Man ir vairākas kopijas.

Nākamā diena bija piektdiena. Pārtridžs nolēma, ka pirms došanās ceļā viņam jāpārbauda vēl viena lieta. Vajadzēja noskaidrot, vai vēl kādam citam ir Huankavelika ielas dzīvokļa, kur dzīvoja bijušais ārsts, saukts Baudeljo, telefona numurs. Ja tā, tad iespējams, ka vēl kāds cits varētu zināt, kas notiek Nueva Esperansā.

Kā trešdienas vakarā Dons Keterings ziņoja pa telefonu no Ņujorkas, FIB bija pārņēmusi Hakensakas slēptuvi ar visiem mobilajiem telefoniem. Jādomā, ka FIB pārbaudīs numurus, kam no tiem zvanīts, un atklās Limas numuru, ko Pārtridžs bija saņēmis no Keteringa. FIB varēja šo informāciju nodot CIP, bet tas nebija īsti ticams, jo abas valdības aģentūras savā starpā nesatika. Toties FIB varēja šo telefonnumuru nodot Peru valdībai, lūdzot to izpētīt.

Pēc Pārtridža lūguma Fernandess vēlreiz devās pie Doloresas. Viņš redzēja, ka sieviete ir dzērusi, bet vēl diezgan sakarīga, lai atbildētu uz jautājumu. Nē, te bez viņiem neviens cits nav bijis. Tātad CBA iegūto informāciju neviens cits nebija papūlējies atrast.

Vēl tajā pašā pēcpusdienā viņi pa Peru radio dzirdēja traģisko ziņu par Angusa Slouna nāvi un par to, ka viņa asiņainā galva tikusi nogādāta uz ASV vēstniecību Limā.

Pārtridžs tūliņ uzmeklēja Minu Van Kānu un devās uz notikuma vietu, kur sagatavoja un ar satelīta palīdzību noraidīja sižetu Vakara ziņām. Pa to laiku pie vēstniecības bija sapulcējušās arī citu raidtīklu uzņemšanas grupas un laikrakstu korespondenti, bet Pārtridžs ar viņiem neielaidās nekādās pārrunās.

Kroforda tēva drausmīgā nāve, tāpat kā Nikija nocirstie pirksti, smagi gūlās uz Pārtridža sirdsapziņas. Viņš taču bija atlidojis uz Peru cerībā izglābt visus trīs gūstekņus, bet nebija spējis to īstenot.

Vēlāk, pārraidījis reportāžu, viņš devās uz viesnīcu «Cēzars» un visu vakaru novārtījās gultā bez miega viņš jutās vientuļš un nevienam nevajadzīgs.

Nākamajā rītā viņš bija augšā jau pirms ausmas; vajadzēja izdarīt divas lietas. Pirmām kārtām bija jāuzraksta testaments. Otrām kārtām jānosūta telegramma. Drīz pēc tam, braucot izīrētajā busiņā uz lidostu, viņš lūdza, lai Rita apliecina testamenta patiesumu, un atstāja viņai vienu eksemplāru. Viņš lūdza arī, lai Rita nosūta telegrammu uz Ouklendu Kalifornijas štatā.

Pa ceļam viņi pārrunāja ari Globanika un Peru valdības līgumu par parāda samazināšanu pret īpašumu, ko Pārtridžs bija uzzinājis no Serhio Hurtado.

-Kad būsi to izlasījusi, es domāju, ka mums kopija jāparāda Lesam Čipingeimam, viņš Ritai teica. Lai gan tam nav nekāda sakara ar mūsu atrašanos te. Es šo informāciju negrasos izmantot, lai gan nākamnedēļ Serhio to pārraidīšot. Viņš pasmaidīja. Es domāju, ka tas ir tas mazākais, ko mēs varam izdarīt Globanika labā, kurš dod mums maizi, turklāt ar biezu sviesta kārtu.

Cheyenne II lidmašīna bez jebkādiem sarežģījumiem izlidoja no Limas pirms paša saullēkta. Pēc septiņdesmit minūtēm tā sasniedza džungļu lielceļa paplašinājumu, kur Pārtridžam, Minam, O'Hāram un Fernandesam vajadzēja izkāpt.

Ap to laiku bija jau krietni gaišs, un zemi varēja labi saskatīt. Uz šosejas neviena nebija ne vieglo, ne smago automašīnu, ne cilvēku. Ceļa abās pusēs daudzu jūdžu tālumā dusēja džungļi, apklādami zemi ar biezu, zaļu dūnu segu.

Uz brīdi novērsies no kontrolaparātiem, Osvaldo Zileri saviem pasažieriem teica:

-   Mēs laižamies lejā. Esiet gatavi, lai varētu ātri izkāpt. Es negribu uz zemes kavēties ne mirkli ilgāk kā nepieciešams.

Tad viņš pagrieza lidmašīnu un slaidi vadīja to lejā; izlīdzinājis to virs šosejas, viņš nosēdās tās paplašinājuma posmā. Četri pasažieri, paķēruši savas mugursomas un aprīkojumu, veikli izkāpa ārā. Pēc dažiem mirkļiem lidmašīna aizripoja pa šoseju un pacēlās gaisā.

-   Atri, pazūdam džungļos, Pārtridžs uzsauca. Un visi četri pa taku devās iekšā džungļos.

13

Bet tolaik Ņujorkā virs Pārtridža galvas, viņam pašam to nezinot, brieda negaisa mākoņi.

Kad Margo Loida-Meisone piektdienas rītā savās mājās brokastoja, zvanīja telefons. Teodora Eliota sekretāre paziņoja, ka Globanika šefs vēloties ar viņu runāt nekavējoties Plezantvilā. Pēc īsas sarunas noskaidrojās, ka «nekavējoties» ir pulksten 10.00, un tā būšot Teodora Eliota pirmā tikšanās todien.

Tad Margo piezvanīja vienai no savām sekretārēm uz mājām un lūdza pārkārtot viņas rīta apmeklētāju sarakstu.

Viņai nebija ne jausmas, ko Teodors Eliots no viņas grib.

Globanika uzņēmuma galvenajā mītnē Plezantvilā Margo bija vairākas minūtes jāgaida, un sagadīšanās pēc viņa sēdēja tajā pašā krēslā, kur pirms četrām dienām bija gaidījis Baltimore Star laikraksta korespondents Glens Dosons.

Kad Margo iegāja vadītāja kabinetā, Teodors Eliots, pat neapsveicinājies, tūliņ sāka uzbrukumu:

Kāpēc, pie velna, tu nekontrolē, ar ko nodarbojas tavi žurnālisti Peru?

Jautājums Margo pārsteidza, un viņa uzmanīgi atbildēja:

-Ko nozīmē nekontrolēju? Mūs taču slavē par to, kā atspoguļojam šo notikumu, un reitings ir…

-Es runāju par nomelnojošām, nomācošām un nospiedošām reportāžām, Eliots smagi uzsita ar dūri pa galdu. Vakar vakarā pa tiešo vadu no Limas zvanīja prezidents Kastanjeda. Viņš apgalvo, ka visi CBA ziņojumi no Peru ir bijuši negatīvi un sagādā kaitējumu viņa valstij. Viņš ir ellīgi noskaities uz jūsu raidtīklu, un es tāpat!

-Citi raidtīkli un New York Times aizstāv to pašu viedokli, ko mēs, Margo apdomīgi aizrādīja.

-Nestāsti man par pārējiem! Es runāju par mums! Turklāt prezidents Kastanjeda uzskata, ka CBA šajā lietā uzdod toni, bet pārējie tikai seko viņu piemēram. Tieši tā viņš man teica.

Viņi abi stāvēja kājās, jo aizkaitinātais Eliots Margo nebija pat piedāvājis apsēsties. i

-Vai ir kaut kas konkrēts? viņa jautāja.

-Zināms, ka ir, velns lai parauj! Un Globanika prezidents norādīja uz piecām sešām kasetēm, kas bija uz viņa galda. Vakar pēc prezidenta zvana es aizsūtīju kādu savu darbinieku pēc jūsu vakara programmu šīsnedēļas ierakstiem. Tagad es saprotu, ko domājis Kastanjeda: kasetēs ir tikai bezcerība un tumsa redz, cik Peru viss esot slikti. Ne vārda par to, ka Peru ir liela nākotne, ka tā ir brīnišķīga atpūtas vieta, vai ka tos nolādētos «Zaigojošā ceļa» buntavniekus drīz piežmiegs kā blusu uz naga!

-Daudzi uzskata, ka to nebūs iespējams izdarīt, Teo.

Eliots plosījās tālāk, it kā nedzirdējis šo piezīmi.

-Es labi saprotu, kāpēc prezidents Kastanjeda ir nikns, bet Globanika uzņēmumi nevar atļauties sanaidoties ar viņu. Un tu labi zini kāpēc. Es taču tevi brīdināju, bet tu mani neesi klausījusi. Un vēl kas: Fosijs Ksenoss arī ir zilizaļš no dusmām. Viņš pat domā, ka tu tīšu prātu izjauc viņa barterdarījumu.

-Tās nu gan ir muļķības! Esmu pārliecināta, ka tu zini, ka tā nav taisnība. Acīmredzot kaut ko var darīt, lai stāvokli normalizētu. Margo drudžaini domāja. Viņa saprata, ka lieta ir daudz nopietnāka, nekā viņa sākumā bija domājusi. Arī viņas pašas nākotne Globanikā bija apdraudēta.

-Tūlīt es pateikšu, kas tev jādara. -Eliota balsī bija jaušams metāla skarbums. Es gribu, lai tas reportieris, kas visur bāž savu degunu, lai šis Pārtridžs tiek nekavējoties atsaukts un atlaists no darba.

-Atsaukt mēs viņu, zināms, varam. Taču es neesmu pārliecināta, ka mēs varam viņu atlaist.

Atlaist, es teicu! Vai tu šodien slikti dzirdi, Margo? Es gribu to izdzimteni dabūt prom no CBA. Lai es pirmdien varu piezvanīt prezidentam Kastanjedam un pateikt: «Redziet, mēs šo nelaimesputnu izsviedām ārā. Mums ļoti žēl, ka aizkomandējām viņu uz Peru. Tā bija milzīga kļūda, bet mēs sekosim, lai tas vairs neatkārtojas.»

Paredzot, ka viņai būs milzu grūtības ar CBA darbiniekiem, Margo mēģināja vēlreiz:

-Teo, man tev jāsaka, ka Pārtridžs ir ilggadējs mūsu darbinieks. Viņš te strādā vismaz divdesmit piecus gadus, un viņam ir laba slava.

Šajā vietā Globanika šefs atļāvās greizu smaidiņu.

-Tad uzdāvini tam kuņas bērnam zelta pulksteni. Man nav iebildumu. Taču tiec no viņa vaļā, lai es pirmdien varu zvanīt uz Limu. Un es gribu tevi brīdināt, Margo.

-   Par ko, Teo?

Eliots apgāja galdam riņķi un apsēdās. Pamājis, lai arī Margo apsēžas, viņš teica:

-   Par to, ka ir bīstami uzskatīt žurnālistus par kaut ko īpašu. Viņi nav nekas īpašs, lai gan paši ir pārliecināti par pretējo. īstenībā viņu ir stipri par daudz vesels lērums. Nocelsi vienu, bet tā vietā tūdaļ radīsies divi citi. Viņi aug kā sēnes pēc lietus. Arvien vairāk iekarsdams, Eliots turpināja:

Ja ari kādam šajā pasaulē ir kāds svars, tad tie ir tādi cilvēki, kā mēs ar tevi, Margo. Mēs esam tie darītāji! Mēs esam tie, pateicoties kuriem katru dienu kaut kas notiek. Tādēļ mēs varam nopirkt kaudzēm žurnālistu un nekad to neaizmirsti viņi ir nopērkami par diviem penijiem gabalā, kā saka angļi. Tādēļ, kad tiksi vaļā no tā vecā klepera Pārtridža, paņem kādu jauniņo, kādu puišeli tieši no skolas sola, vārdu sakot, rīkojies tā, it kā tu izvēlētos kāpostus zupai.

Margo pasmaidīja. Izskatījās, ka viņas priekšnieka dusmas ir pārgājušas.

-Tas ir interesants viedoklis.

-    Izmēģini to praksē! Un vēl kaut kas.

-    Es klausos.

-Nedomā, ka Globanika uzņēmumu darbinieki, mani ieskaitot, nezina, ka tu, Leons Aironvuds un Fosijs Ksenoss cīnāties par manu posteni, cerot sēdēt šajā krēslā. Tad, lūk, ja mēs salīdzinātu tevi un Fosiju, tad šobrīd Fosijs tevi ir krietni apsteidzis.

Priekšsēdētājs pamāja, tādējādi rādot, ka saruna beigusies. Tad viņš vēl piebilda:

-Tas ir viss. Piezvani man līdz dienas beigām, lai zinu, ka tā lieta ar Peru ir nokārtota.

Bija jau gandrīz pusdienlaiks, kad Margo, atgriezusies savā kabinetā Stounhendžā, izsauca pie sevis Lesliju Čipingeimu. Ziņu nodaļas šefam jāierodoties pie viņas «nekavējoties».

Viņai nebija paticis rīta izsaukums pie priekšniecības. Tagad viņa priecājās, ka lomas ir mainītas.

Margo nebija paticis arī Eliota teiktais, ka Fosijs esot viņu krietni apsteidzis. Ja tā, tad Margo šis stāvoklis krasi jāmaina. Margo nebija ne mazākās vēlēšanās sagandēt savu karjeru kaut kādas organizatoriskas kļūmes dēļ, kā viņa uzskatīja. Šo mezglu vajadzēja pārcirst ar vienu cirtienu.

Tādēļ, kad drīz pēc pusdienām viņas kabinetā ieradās Čipingeims, viņa, sekojot Teodora Eliota paraugam, uzreiz ķērās pie lietas.

-Tas, ko es tūdaļ teikšu, nav apspriežams, Margo paziņoja. -Tā ir pavēle. Harija Pārtridža darbs pie mums štatā tiek pārtraukts. Es vēlos, lai jau rīt viņa CBA nebūtu. Es zinu, mums ar viņu ir noslēgts līgums, tādēļ rīkojies saskaņā ar to. Bez tam, Pārtridžam jābrauc prom no Peru. Vislabāk jau rit pat, bet ne vēlāk par svētdienu. Ja tam būs nepieciešama speciāla lidmašīna, nolīgsti to!

Čipingeims, pavēris muti un neticēdams savām ausīm, blenza uz viņu. Beidzot, ar grūtībām atradis vārdus, viņš teica: Tu, zināms, to nedomā nopietni.

-Pilnīgi nopietni, Margo izlēmīgi paziņoja. Es taču jau teicu, ka šis lēmums nav apspriežams.

-Nu un tad, ka teici! -Cipingeima balss satraukumā trīsēja. -Es negrasos būt par pasīvu liecinieku tam, kā bez jebkāda iemesla pa durvīm tiek izsviests viens no mūsu labākajiem korespondentiem, cilvēks, kas CBA nostrādājis vairāk nekā divdesmit gadu.

-Iemeslu ir pietiekami daudz, bet tev tie nav jāzina.

-Es vēl pagaidām esmu Ziņu nodaļas prezidents, vai ne? Margo, es tevi ļoti lūdzu! Ko Harijs izdarījis? Tam jābūt kaut kam briesmīgam, un man tas jāzina!

-Nu, ja tu tiešām tik ļoti vēlies, runa ir par to, kā viņš atspoguļo notikumus.

-Bet viņš to dara izcili! Godprātīgi! Viņš zina savu darbu! Pajautā jebkuram!

Tas man nav jādara. Bez tam ne visi ir tādās pašās domās kā tu.

Čipingeims uz Margo aizdomīgi paskatījās.

-Tas nāk no Globanika, vai ne? Intuīcija viņam pateica priekšā pareizo domu virzienu. -Tas nāk no tava drauģeļa, no tā bezjūtīgā tirāna Teodora Eliota!

-    Rāmāk! Margo viņu pārtrauca, nolēmusi, ka sarunu nav vērts turpināt. Es negrasos tev neko vairāk paskaidrot, viņa vēsi teica. Ja mana pavēle netiks izpildīta līdz darbdienas beigām, tu pats zaudēsi darbu. Rīt pieņemšu darbā citu Ziņu nodaļas prezidentu, un viņš to izdarīs.

-   Un tu tiešām to izdarīsi? -Viņš skatījās uz viņu neizpratnes un naida pilns.

-Par to tu vari būt drošs. Ja gribi palikt savā amatā,.esi tik laipns un līdz dienas beigām man paziņo, ka rīkojums izpildīts. Bet tagad vācies prom!

Kad Čipingeims bija aizgājis, Margo ar lepnumu nodomāja, ka spēj būt tikpat sīksta kā Teodors Eliots.

Atgriezies CBA galvenajā ziņu ēkā, Čipingeims tā vietā, lai izpildītu Margo pavēli, noņēmās ar visādiem sīkumiem. Tad, apmēram pulksten 15.00, viņš pateica sekretārei, lai viņu netraucē un nesavieno pa telefonu, kamēr viņš neatļaus.

Viņam bija vajadzīgs laiks, lai visu apdomātu.

Aizslēdzis no iekšpuses kabineta durvis, viņš neapsēdās vis pie galda, bet gan pretī savai iemīļotajai gleznai Endrjū Vaieta vientulīgajai ainavai. Taču šodien viņš uz gleznu tikpat kā nepaskatījās.

Viņš saprata, ka viņa dzīvē iestājies kritisks brīdis.

Ja viņš izpildīs Margo pavēli un bez jebkāda iemesla atlaidīs no darba Hariju Pārtridžu, viņš vairs nespēs cienīt pats sevi, viņš būs izrīkojies nelietīgi un negodīgi pret kārtīgu, augsti profesionālu un visu cienītu cilvēku, pret draugu un kolēģi un tas viss tikai kaut kāda draņķa iegribu dēļ. Kam un kāpēc tas ir vajadzīgs, to Čipingeims nezināja, lai gan viņš ne mirkli nešaubījās, ka gan viņš, gan visi citi to drīzumā uzzinās. Bet pagaidām viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka te iejaukts Teodors Eliots. Un to ari skaidri apliecināja Margo reakcija.

Vai viņš, Čipingeims, spēs dzīvot tālāk, ja izdarīs kaut ko tādu? Principi, ko viņš līdz šim savā dzīvē bija ievērojis, neļaus viņam vairs dzīvot tā kā līdz šim.

Bet šai lietai bija ari otra puse. Ja Leslijs Čipingeims to neizdarīs, to noteikti izdarīs kāds citsMargo bija likusi to skaidri saprast. Un viņa noteikti atradīs viņam vietnieku. Te visriņķī ir pietiekami daudz patmīļu un godkārīgo ari CBA Ziņu nodaļā.

Vārdu sakot, Harijs Pārtridžs jebkurā gadījumā tiks atlaists no CBA. Lūk, kas bija svarīgi no CBA.

Līdzko paklīdis runas, un tas notiks pietiekami ātri, ka Harijs aiziet no CBA un ir «dabūjams», viņš pat piecpadsmit minūtes nesabūs bezdarbnieka kārtā. Visas citas TV sabiedrības līdīs no ādas, lai tikai viņu dabūtu. Harijs bija zvaigzne, viņš žurnālistu aprindās bija autoritāte.

Vārdu sakot, Harijs Pāitridžs nekādā gadījumā nebūs zaudētājs. Vēl jo vairāk citā TV sabiedrībā viņš var saņemt vēl izdevīgāku līgumu.

Bet kas notiks ar Ziņu nodaļas prezidentu, ja viņš tiks atlaists no darba? Situācija būs pilnīgi pretēja, un Čipingeims zināja, kas viņu sagaidīs, ja Margo savus draudus īstenos; un viņš zināja, ka viņa to izdarīs, ja viņš nerīkosies tā. kā viņa pieprasa.

Arī Čipingeimam bija līgums ar TV sabiedrību. Saskaņā ar noteikumiem, atstājot šo posteni, viņam jāsaņem apmēram miljons dolāru. Tas skan iespaidīgi, • bet tikai skan. Liela summa aizies nodokļos. Tā kā viņš līdz ausīm ir iestidzis parādos, viņam metīsies virsū kreditori. Bet tam, kas būs palicis pāri, savu ķepu uzliks Stasijas advokāti, kas nodarbojas ar šķiršanās lietu. Tādēļ viņš nebūs diez ko pārsteigts, ja pāri paliks summa, ar ko varēs nosegt divu personu tēriņu vakariņu reizē restorānā «Četri gadalaiki».

Turklāt jārēķinās arī ar to, ka būs grūtības darba atrašanā. Viņu TV sabiedrības tā vis nemedīs kā Pārtridžu, jo katrā sabiedrībā ir vajadzīgs tikai viens Ziņu nodaļas prezidents. Čipingeims nebija dzirdējis, ka kaut kur atbrīvojas vieta. Turklāt raidtīkli meklēja veiksmīgus Ziņu nodaļu prezidentus, nevis tādus, kas neskaidros apstākļos atlaisti no darba. To varēja apliecināt arī liels skaits izbijušu Ziņu nodaļu prezidentu.

Tas nozīmēja, ka būs jāpieņem zemāks amats ar daudz mazāku algu, bet Stasija gribēs, lai viņš viņai maksā iepriekš salīgto summu.

īsi sakot, šī perspektīva viņu biedēja.

Ja vien… ja vien viņš nerīkosies tā, kā grib Margo.

Ja viņš dramatiskos toņos mēģinātu pats sev noskaidrot, kas pašlaik notiek, viņš varētu sacīt, ka noloba savu dvēseli kārtu pa kārtai -un viņam nemaz nepatīk tas, ko viņš tur atrod.

Bet galīgais slēdziens bija neizbēgams: ir reizes, kad pašsaglabāšanās instinkts ir svarīgākais.

Es to daru pret savu gribu, Harij, viņš klusi sacīja pats sev, bet man nav izvēles.

Pēc piecpadsmit minūtēm Čipingeims pārlasīja vēstuli, ko pats tikko bija uzrakstījis uz vecas rakstāmmašīnas, kas par piemiņu stāvēja viņa kabinetā uz galda.

Tur bija rakstīts:

Dārgais Harij!

Ar dziļu nožēlu paziņoju, ka no šībrīža Tavs darbs CBA

Ziņās tiek pārtraukts. Saskaņā ar līgumu, ko CBA ar Tevi

noslēdza, …

Tā kā Čipingeims nesen bija pārskatījis vairākus līgumus, viņš zināja, ka tajos ir punkts, kas paredz, ka raidtīklam ir jāmaksā alga līdz līguma laika beigām, kaut arī darbinieks ir atlaists no darba. Pārtridžs saņems vēl gandrīz vesela gada algu.

Tajā pašā līgumā bija iekļauts arī punkts par konkurenci, kas neļautu Pārtridžam sešus mēnešus strādāt citā raidtīklā.

Savā vēstulē Čipingeims šo punktu atcēla, tādā veidā nodrošinot, ka Pārtridžs saņems visu naudu, bet varēs nekavējoties pieņemt citu darbu. Tas bija mazākais, kā viņš savam draugam varēja palīdzēt.

Šo vēstuli uz Limu viņš bija nolēmis sūtīt pa telefaksu. Tas stāvēja blakus istabā, un Čipingeims gribēja pats noraidīt tekstu. Viņš zināja, ka pa telefonu Pārtridžam to nespēs pateikt.

Viņš bija jau sagatavojies šo vēstuli parakstīt, kad pie durvīm pieklauvēja un tās tika pavērtas. Čipingeims instinktīvi pagrieza papīra lapu ar tekstu uz leju.

Ienāca Krofords Slouns. Rokā viņš turēja papīra lapu.

Les, viņš nočukstēja, un viņa balss trīcēja. Pa vaigiem ritēja asaras. Man vajadzēja tevi satikt. Mēs tikko saņēmām šo te.

Un viņš pasniedza Čipingeimam ziņojumu no laikraksta Chicago Tribune Limā, kur tika stāstīts par Angusa Slouna nocirstās galvas atrašanu.

-Ak, Dievs! Krof, es… -Čipingeims nespēja neko pateikt. Viņš nodūra galvu, tad paplēta abas rokas, un spontānā žestā abi vīrieši apkampās.

Tikai nesaki neko, Slouns teica. Es neesmu pārliecināts, ka varēšu to izturēt. Es šovakar nespēju vadīt Ziņas palūdzu, lai izsauc Terēžu Toju…

-Nelauzi par to galvu, Krof! Čipingeims teica. -To mēs nokārtosim.

-Ne jau par to ir runa, Slouns papurināja galvu. Es runāju par ko citu, par to, kas man jāizdara. Man vajadzīga lidmašīna uz Limu. Kamēr vēl ir kādas cerības… izglābt Džesiku un Nikiju… man jābūt tur. Slouns apklusa, pūlēdamies savaldīties, tad piebilda:

-Es tagad braukšu uz Lārčmontu un no turienes uz Teterboro lidostu.

Vai tu esi pārliecināts, ka rīkojies pareizi, Krof? Čipingeims šaubīdamies jautāja. Vai tas ir prāta darbs?

-Es braucu, Les, Slouns atteica. Nepūlies mani atturēt. Ja CBA manu braucienu neapmaksās, es pats to apmaksāšu.

-Tas nebūs vajadzīgs. Es piezvanīšu «Līram», lai rezervē lidmašīnu, sacīja Čipingeims. Tā viņš arī izdarīja. Lidmašīna izlidos no Teterboro vēlu vakarā. No rīta tā būs Limā.

Sakarā ar pēkšņajām, traģiskajām ziņām par Kroforda Slouna tēvu Čipingeims nepaguva parakstīt Pārtridžam adresēto vēstuli -tikai darbdienas beigās tā pa telefaksu tika noraidīta uz Limu. Kad sekretāre bija aizgājusi, Čipingeims pats to nodiktēja. Vēstulei tika pievienota piezīme Čipingeims lūdza ielikt vēstuli aploksnē un uz tās uzrakstīt: «Misteram Harijam Pārtridžam. Personiski.»

Čipingeims vienu brīdi iedomājās, vai vēstuli neparādīt Krofordam Slounam, bet tad nolēma, ka šim cilvēkam jau tāpat ir gana daudz ciešanu. Viņš zināja, ka Slouns par vēstuli būs briesmīgi sašutis, tāpat arī Pārtridžs. Viņš nešaubījās, ka viņam zvanīs un pieprasīs paskaidrojumus. Bet tas būs rīt. Gan jau viņš kaut kā tiks ar to galā.

Beidzot Čipingeims piezvanīja Margo Loidai-Meisonei. Viņa vēl arvien bija darbā, lai gan pulkstenis rādīja jau 18.15.

-Es izdarīju, ko tu liki, viņš viņai teica. Tad viņš pastāstīja par Kroforda Slouna tēva nāvi.

Es jau dzirdēju, -viņa teica. Man bezgala žēl. Kas attiecas uz to otro lietu, tad tu piezvanīji pēdējā brīdī. Man jau šķita, ka tu vispār nepiezvanīsi. Tā vai citādi paldies.

14

Ceļš cauri džungļiem pa taku, kad lidmašīna viņus bija izlaidusi uz šosejas, nebūt nebija viegls Pārtridžs ar saviem trim kompanjoniem ļoti lēni virzījās uz priekšu.

Taka ja tā to varēja saukt bija aizaugusi un brīžiem izzuda pavisam. Ceļu cauri džungļiem nācās izcirst ar mačetēm; viņi cerēja, ka tālāk būs skrajāks. Lielie koki virs viņu galvām veidoja zaļu jumtu, bet virs tā dusēja apmākušās debesis, solot lietu. Daudziem kokiem bija groteski savīti stumbri un ādainas lapas. Pārtridžs atcerējās kaut kur lasījis, ka Peru var atrast vismaz 8000 dažādu sugu koku. Bambusi, papardes, liānas un citi parazītaugi savīdamies zaļoja it visur kāds pētnieks šo mežu bija nosaucis par «zaļo elli».

«Elle» likās piemērots vārds arī nežēlīgā karstuma dēļ, no kā visi četri vīri jau sāka ciest. No viņiem burtiski lija sviedri; jau tā neciešamo stāvokli vēl neciešamāku vērta kukaiņu bari. Jau sākumā viņi ieziedās ar kukaiņu atbaidītājšķidrumu, arī pa ceļam viņi to dūšīgi lietoja, bet tad Kens O'Hāra sacīja:

-Šķiet, ka šiem asinssūcējiem tā pļura tīri labi garšo.

Laimīgā kārtā taka tālāk rādījās tīrāka, jo cieši saaugušie koki veidoja ēnu, kas kavēja zemāko augu augšanu. Tāpēc iešana kļuva ātrāka, bet skaidri bija redzams, ka bez takas viņi uz priekšu netiktu nemaz.

Šo taku maz lieto, -Fernandess atzīmēja, un tā ir mūsu priekšrocība.

Viņu iecere bija atrast Nueva Esperansu un to apiet, atrodot apmešanās vietu augstāk kalnos virs ciema. No turienes, paslēpušies džungļos, viņi varēs novērot ciemu dienas gaismā. Tad, atkarībā no uzzinātā, viņi varēs rīkoties tālāk.

Visa apkaime, kādas simt kvadrātjūdzes, bija viens milzīgs līdzenums, ko caurvija tikai Hualagas upe. Bet Fernandesa atrastā topogrāfiskā karte rādīja ap ciemu dažus pakalnus, no kuriem viens varētu derēt novērošanai. No tā līdz Nueva Esperansai varēja būt kādas deviņas jūdzes šajos apstākļos tas bija diezgan liels attālums.

Pārtridžs bija labi iegaumējis vienu zīmi, ko Džesikai bija izdevies iemānīt videolentē. Krofords Slouns vēstulē, ko viņam atveda Rita uz Peru, bija rakstījis, ka Džesika ir pabužinājusi kreisās auss ļipiņu, kas nozīmējot, ka sargi tur ne vienmēr ir uzdevuma augstumos, ka pēkšņs uzbrukums varētu izdoties. Drīz būs pienācis laiks pārbaudīt šo informāciju.

Bet pagaidām viņi vēl arvien ar milzīgām grūtībām lauzās cauri džungļiem.

Vēlu pēcpusdienā, kad visiem spēki jau bija gandrīz izsīkuši, Fernandess brīdināja, ka Nueva Esperansa ir jau pavisam tuvu.

Es domāju, ka mēs esam nogājuši kādas septiņas jūdzes, viņš teica. Tagad jāuzmanās, lai mūs neierauga. Ja dzirdēsim, ka kāds nāk, mums veikli jāpazūd džungļos.

-Es saprotu, bet ceru, ka to nevajadzēs darīt, -Mins Van Kāns, skatoties uz blīvo augu sienu ar asajiem dzeloņiem, teica.

Drīz pēc Fernandesa brīdinājuma iešana tiešām kļuva vieglāka, citas takas šķērsoja viņējo. Fernandess stāstīja, ka šie džungļi ir pilni kokas augu un ka ražas novākšanas laikā te būs pilns ar cilvēkiem. Kokas augs nav jāaprūpē, tāpēc tagad te neviena n^v. Savākšanas laikā visas būdas būs pilnas ar strādniekiem.

Ar topogrāfiskās kartes un kompasa palīdzību Fernandess ātri veda grupu uz priekšu. Visi juta, ka ceļš ved kalnup. Pēc stundas viņi iznāca pļavā cauri kokiem vīdēja būda.

Pārtridžam kļuva skaidrs, ka Fernandess šo apkaimi pazīst daudz labāk, nekā viņš bija domājis. Kad viņš par to apjautājās, hronists atzinās:

-Jā, es te esmu vairākkārt bijis.

Pārtridžs klusi nopūtās. Vai bija iespējams, ka Fernandess bija viens godīgais cilvēks no tūkstoša, kais tomēr iegūst šo to no vispārējās kokaīna tirdzniecības? Dienvidamerikā, tāpat Kārību reģionā, tādu bija daudz, arī valdību līmenī.

It kā lasītu Pārtridža domas, Fernandess stāstīja:

-Es te vienreiz biju ar «suņu un poniju» izrādi, ko mūsu valdība sarīkoja jūsu Ārlietu ministrijai. Reiz te pat ieradās jūsu valsts ģenerālprokurors, un viņu pavadīja masu saziņas līdzekļu pārstāvji. Arī es biju viņu vidū.

Par spīti savām drūmajām aizdomām brīdi iepriekš, Pārtridžs par šo apzīmējumu «suņu un poniju» izrāde pasmaidīja. Tas bija apzīmējums, kādā žurnālisti ar nicinājumu dēvēja Peru valdības mēģinājumu «aizmālēt» acis kādai amerikāņu delegācijai, kas bija te ieradusies pavērot cīņas ainu ar narkotikām. Pārtridžs spēja iedomāties šo skatu. Te ierodas ar karavīriem pārlādēti helikopteri; karavīri iznīcina vairākus hektārus kokas lauku; izmantojot dinamītu, viņi uzspridzina vienu laboratoriju. Viesi slavē Peru valdību par «pieņemtajiem mēriem» pretnarkotiku cīņā. Viņi īsti nezina, vai izlikties, ka nezina, ka šajā apkaimē ir tūkstošiem hektāru neskartu kokas lauku un dučiem laboratoriju kokaīna iegūšanai.

Nākamajā dienā viesu fotogrāfijas parādās Amerikas laikrakstos, bet sižeti televīzijā. Un reportieri, kas labi zina, ka piedalās izrādē, norij nepatiku un mēģina nomākt kauna sajūtu.

Un tas notiek Peru, kur nevalda nedz diktators, nedz komunisti, Pārtridžs domāja, lai gan drīzumā iespējams gan viens, gan otrs.

Apsekojis pļavu un būdu, Fernandess pārliecinājās, ka tur neviena nav. Un viņš atkal veda viņus uz austrumiem cauri džungļiem. Pēc brīža viņš pamāja, lai grupa apstājas. Pašķīris papardes krūmu, viņš rādīja, lai arī pārējie paskatās. Rindas kārtībā viņi ielūkojās pašķirtajā spraugā un kādas pusjūdzes attālumā zem sevis ieraudzīja pussagruvušu būdu kopu upes krastā stāvēja apmēram divdesmit būdas. No tām līdz rupji tēstajai laivu piestātnei veda dubļaina taka. Pie piestātnes pāliem bija pietauvotas vairākas laivas.

-Esam dūšīgi pastrādājuši ar kājām, Pārtridžs klusi noteica. Un ar atvieglojuma sajūtu piemetināja:

-Rādās, ka esam atraduši Nueva Esperansu.

Tagad Harijs atkal pārņēma grupas vadību.

-Līdz tumsai nav atlicis vairs daudz laika, viņš teica. Saule jau grasījās grimt aiz kokiem, jo gājiens cauri džungļiem bija prasījis daudz vairāk laika nekā paredzēts.

Min, paņem otru binokli un nāc man līdzi, Pārtridžs teica. Fernandess un Ken, iekārtojiet novērošanas slēpni un uz maiņām sekojiet, vai mums kāds netuvojas no aizmugures. Kārtību nosakiet paši; ja kādu ieraudzīsiet, uzreiz sauciet mani.

Pārtridžs pietuvojās tieši pie džungļu malas, kas slēpa viņus no svešām acīm, nogūlās uz vēdera un, turot rokā binokli, līda uz priekšu. Mins viņam sekoja. Tagad viņi varēja būdas labi redzēt, toties pašus slēpa džungļu zajums.

Lēnām virzīdams tālskati, Pārtridžs uzmanīgi nopētīja būdas un to apkārtni.

Tur bija diezgan kluss. Pie piestātnes divi vīri ņēma nost laivai motoru. No būdas iznāca sieviete, apgāja tai apkārt, izlēja no spaiņa samazgas un atgriezās atpakaļN° džungļiem iznāca kāds vīrietis, viņš iegāja citā būdā. Divi izkāmējuši suņi rakņājās atkritumu tvertnē. Visa apkārtne bija drazu un atkritumu pilna. Nueva Esperansa atstāja džungļu grausta iespaidu.

Tagad Pārtridžs sāka rūpīgi apskatīt būdas vienu pakaļ otrai. Acīmredzot vienā no tām tika turēti gūstekņi, bet nekas nenorādīja, kurā īsti. Nu Pārtridžam kļuva skaidrs, ka vismaz dienu nāksies pavadīt novērojumos: nevarēja būt ne runas par to, ka viņi jau šonakt mēģinātu atbrīvot gūstekņus un rīt no rīta lidotu prom. Pārtridžs iekārtojās ērtāk un sāka gaidīt, bet gaisma pamazām izplēnēja.

Kā jau tropos tas bija allaž, tumsa iestājās pēkšņi. Būdās tika iedegta vāja gaismiņa. Nu jau bija iestājusies akla tumsa. Pārtridžs nolaida binokli un saberzēja nogurušās acis. Viņš bija pārliecināts, ka šodien viņiem vairs neko jaunu neizdosies noskaidrot.

Tajā brīdī Mins viņu paraustīja aiz piedurknes un norādīja uz leju. Pārtridžs pie acīm pielika tālskati. Un uzreiz mijkrēšļa vārgajā gaismiņā pamanīja vīrieša figūru, kas lēni pārvietojās būdu rindstarpā. Atšķirībā no citiem, šī vīrieša gaita bija mērķtiecīga. Un vēl kas cits atšķīra viņu no pārējiem tur lejā. Pārtridžs sasprindzināja redzi ahā! tagad viņš redzēja to skaidri. Vīram pār plecu karājās šautene. Pārtridžs un Mins sekoja viņam savos binokļos.

Attālāk no citām ēkām vientuļi stāvēja kāds šķūnis. Pārtridžs to jau bija redzējis, bet nepiegrieza tam vērību. Tagad apbruņotais vīrietis iegāja šajā šķūnī. Šķūņa sienā bija caurums, un cauri tam atspīdēja vāja gaisma.

Viņi vēl arvien uzmanīgi vēroja šķūni, bet nekas nenotika. Pēc brītiņa no šķūņa iznāca kāds vīrs un devās projām. Pat tumsā bija saskatāms, ka tas ir cits vīrietis, un ari viņam pār plecu bija pārmesta šautene.

. Vai varētu būt, Pārtridžs satraukti domāja, ka viņi ir redzējuši gūstekņu sardzes maiņu? To vajadzēs labāk papētīt. Taču bija pilnīgi iespējams, ka šajā nomaļus stāvošajā būdā tika turēti Džesika un Nikijs Slouni.

Viņš centās nedomāt par to, ka turpat vēl pirms pāris dienām tika turēts arī Anguss Slouns.

Gāja stundas.

Pārtridžs saviem biedriem teica:

-Mums jānoskaidro, kas Nueva Esperansā notiek naktī kad un uz cik ilgu laiku viss norimst, kad tiek nodzēstas visas gaismas. Lūdzu visu pierakstīt, atzīmējot laiku pēc pulksteņa.

Pēc Pārtridža lūguma Mins vēl stundu postenī palika viens pats, un tad Kens O'Hāra viņu nomainīja.

-Visiem pēc iespējas pamatīgāk jāatpūšas, Pārtridžs pavēlēja. -Taču novērošanas postenī un pļaviņā visu laiku kādam jābūt. Tas nozīmē, ka divi būs sardzē, bet pārējie divi gulēs. Viņi nolēma, ka mainīsies ik pēc divām stundām.

Vēl gaismā Fernandess atrastajā būdā bija iekāris guļamtīklus un pārvilcis tiem pāri moskītu tīklus. Guļamtīkli nebija diez cik ērti, bet cilvēki bija tik pārguruši, ka uzreiz aizmiga. Viņi bija rīkojušies pareizi, paņemdami līdzi plastikāta plēves, jo naktī uznāca pamatīgs lietus, bet būdas jumts tecēja. Fernandess arī šīs plēves bija atjautīgi piestiprinājis, tā ka gulošajiem lietus nekaitēja.

Viņi nerīkoja kopīgas ēdienreizes. Katram bija iedalīta sava pārtikas un ūdens deva, turklāt viņi zināja, ka sausie produkti jālieto ļoti taupīgi. Ūdeni, kas iepriekšējā vakarā bija atvests no Limas, viņi jau bija izdzēruši, taču Fernandess bija piepildījis krūkas ar tuvējā strauta ūdeni. Viņš gan visus brīdināja, ka vietējais ūdens ir saindēts ar narkotiku pārstrādes ķimikālijām. Šim ūdenim bija arī pretīga garša, tādēļ viņi to dzēra iespējami maz.

Nākamajā rītā Pārtridžs jau zināja atbildes uz tiem jautājumiem, kas viņu interesēja attiecībā uz Nueva Esperansas nakts dzīvi: tā pilnīgi pamirst, tikai laiku pa laikam ir dzirdamas ģitāras skaņas, skaļas balsis un piedzērušo smiekli. Tā turpinās apmēram trīs stundas pēc tumsas iestāšanās. Apmēram 1.30 viss ciemats iegrimst tumsā un klusumā.

Tagad vēl vajadzēja noskaidrot -ja vien Pārtridžs bija pareizi noteicis gūstekņu atrašanās vietu, cik bieži un kad mainās sardze. No rīta šajā jautājumā skaidrības vēl nebija. Ja arī naktī sardze bija mainījusies, viņi to nebija pamanījuši.

Arī dienā novērojumi turpinājās.

Uz ciemu tika vērsts tālskatis, bet slēpnis uzmanīja aizmuguri. Arī dienā varēja izmantot guļamtīklus, un vīri to darīja, labi zinot, ka būs nepieciešama izturība.

Pēcpusdienā Pārtridžs gulēja guļamtīklā ar vaļējām acīm un domāja par to, kādā situācijā gan viņi ir nonākuši vai tiešām tas notiek īstenībā? Vai viņu nelielais četrinieks tiešām mēģinās glābt Džesiku un Nikiju? Pēc pāris nieka stundām viņiem acīmredzot nāksies nogalināt, vai ari viņi paši tiks nogalināti. Vai tas viss bija ārprāts? Kā tajā rindā no «Makbeta» …dzīve ir nebeidzama trauksme…

Viņš bija profesionāls žurnālists, vai ne? Televīzijas korespondents, reportāžu autors par kariem un konfliktiem, nevis to līdzdalībnieks. Bet pēkšņi, saskaņā ar savu paša izvēli, viņš bija kļuvis par piedzīvojumu meklētāju, par algotni, par cilvēku ar ieroci rokā. Vai šīm pārmaiņām bija kāds loģisks izskaidrojums?

Lai ari kāda būtu atbilde, bija ari vēl kāds cits jautājums: ja viņš, Harijs Pārtridžs, nedarīs to, kas tagad te jādara, tad kurš cits gan to darīs?

Un vēl kas: korespondenti, kas stāstīja par karu, īpaši televīzijas korespondenti, vienmēr atradās līdzās vardarbībai, viņus apdraudēja ievainojumi un pat negaidīta nāve. Viņš vai viņa ik dienas riskē, dalās šajā riskā ar citiem, reizēm ļoti nopūlas, lai ik vakaru šīs jaunākās ziņas ienāktu tīrās un kārtīgās amerikāņu dzīvojamās istabās. Bet tur viņi bija tikai tēli ekrānā, viņi skatītājiem nebija bīstami.

Un tomēr šie tēli sāka kļūt bīstami, tie neatlaidīgi tuvojās. Drīz tie vairs nebūs tikai attēli TV ekrānos, bet gan kļūs par drūmu Amerikas ikdienu, kur jau tagad valda noziedzība un posts. Vardarbība un terorisms, kas pašreiz vēl mita citos pasaules nostūros, arvien ātrāk tuvojās Amerikas krastiem. Šis process ir neizbēgams, starptautiskie komentētāji to paredzējuši jau sen.

Monro doktrīna, kas savulaik aizsargāja Ameriku, vairs nedarbojās; šodien neviens to pat vairs nepieminēja. Tas, ka ārzemju teroristi varēja nolaupīt Slouna ģimeni, pierāda, ka šis laiks jau ir klāt. Un ar laiku tam sekos arī daudz kas cits: bumbu spridzināšana, ķīlnieku sagūstīšana, ielās svilpjošas lodes. Traģiski bija tas, ka daudzi, kam ar to nebija nekāda sakara, drīz būs šo notikumu tieši līdzdalībnieki.

Tāpēc šobrīd Pārtridža un trīs viņa biedru mēģinājums atbrīvot gūstekņus svešā zemē nebija nekas nereāls. Pārtridžs domāja, ka Mins Van Kāns te nesaskata nekā dīvaina. Mins, kas jau bija pārcietis briesmīgu karu savā tēvzemē, pret šo pasākumu noteikti izturējās daudz saprotošāk nekā pārējie.

Un pilnīgi reāli viņš ieraudzīja Džesiku viņas tēls nostūma visu pārējo malā. Džesika, kas bija pavisam tuvu vienā no būdām. Džesika Džemma, kuru personības un atmiņas par tām Pārtridža prātā bija savijušās kopā.

Tad… nogurums pārmāca domas… viņš aizmiga.

Pamodies ceturtdaļstundu pirms sava sardzes laika, viņš nošļūca no gulamtīkla un izgāja ārā pārbaudīt situāciju.

Slēpnī uz pļaviņas nebija atgadījies nekas, toties ciemata novērotājs pasniedza viņam interesantu informāciju.

•      Bruņotā sardze mainās regulāri, pie tam tajā pašā vietā, kur vakar. Tas norāda, ka gūstekņi atrodas attālākajā būdā. Šķita, ka sargiem jāmainās katras četras stundas, bet tas nenotika precīzi. Maiņa parasti aizkavējās par vairāk nekā divdesmit minūtēm, tādējādi apstiprinot Džesikas slepeno ziņu par to, ka sargi nav īpaši modri un precīzi.

•      Kopš rīta kāda sieviete divreiz ir atnesusi ēdienu un divreiz iznesusi spaiņus, lai tos izlietu krūmos.

•      Visā ciemā šī ir vienīgā būda, kas tiek apsargāta.

•      Kaut arī sargiem bija automāti, nelikās, ka viņi ir armijas cilvēki vai ietilpst atsevišķās, apmācītās karavīru vienībās.

•      Visi, kas ieradās, Nueva Esperansā vai devās no tās prom, to darīja pa ūdeni. Pa sauszemi tur nav iespējams nokļūt. Likās, ka laivu motori nav noslēgti, tāpēc nebūs grūti laivu nozagt, ja viņi izlemtu bēgt tādā veidā. No otras puses, bija daudz citu laivu, kas varētu viņiem sekot. Kens O'Hāra, kas šo to saprata no laivām, bija izvēlējies labākās.

•      Visi novērotāji vienbalsīgi atzina, ka ciemata iedzīvotāji ir pilnīgi mierīgi. Tas nozīmē, ka viņiem nav ne mazāko aizdomu par bruņotu uzbrukumu no ārpuses.

-Ja tā būtu, norādīja Fernandess, viņi patrulētu šajā apkaimē, meklēdami tādus cilvēkus kā mēs.

Pēc tumsas iestāšanās Pārtridžs sasauca savus vīrus un paziņoja:

Mēs esam pietiekami ilgi ciemu novērojuši. Šonakt kāpsim lejā.

-Tu mūs vedīsi, Pārtridžs teica Fernandesam. Es gribu nokļūt pie tā šķūņa divos naktī. Ja būs nepieciešamība kaut ko paziņot, runājiet čukstus.

-Vai tev ir kāds plāns, Harij? -Mins vaicāja.

-Jā, -atbildēja Pārtridžs. -Es pieiešu šķūnim tuvu klāt un tad iešu iekšā. Es gribu, lai tu, Min, nāc man aiz muguras un piesedz mani. Fernandess paliks iepakaļ, lai vērotu, vai kāds neiznāk ārā no citām būdām; nepieciešamības gadījumā viņš mums pievienosies.

Fernandess pamāja.

Bet tu, Ken, -Pārtridžs vērsās pie O'Hāras, uzreiz dosies uz piestātni. Es izlēmu, ka mums jādodas prom ar laivu pa upi. Mēs nezinām, kādā stāvoklī ir Džesika un Nikijs. Diez vai viņi spēs izturēt to ceļu, pa kuru mēs te ieradāmies.

-Skaidrs! O'Hāra sacīja. Acīmredzot tu gribi, lai es sadabūju vienu laivu?

-Jā, un. ja iespējams, mēģini sabojāt pārējās. Atceries -tas jādara bez trokšņa.

-Kad iedarbināsim motoru, vienalga būs troksnis.

-Nē, atteica Pārtridžs. Mēs sākumā airēsim un, tikuši straumē, ļausim, lai tā mūs nes. Tikai, kad būsim aizīrušies pietiekami tālu, lai mūs nesadzirdētu, mēs iedarbināsim motoru.

To visu sakot, Pārtridžs domāja, ka viss ies gludi. Ja ne, vajadzēs improvizēt uz vietas, varbūt pat lietot ieročus.

Atcerējies, ka rīt pulksten 8.00 būs klāt lidmašīna, Fernandess apvaicājās:

-Vai esat izlēmuši, uz kuru nolaišanās laukumu dosimies? Uz Sionu vai uz to otru?

-To es izlemšu laivā atkarībā no tā, kā mums veiksies un cik būs laika mūsu rīcībā. Bet tagad, Pārtridžs nobeidza, -jāpārbauda ieroči un jāatbrīvojas no nevajadzīgām lietām, lai mums viegla un ātra iešana.

Viņi visi bija satraukušies un norūpējušies.

15

Kad Rita Ābrama, pavadījusi sestdienas rītā lidmašīnu uz džungļiem, atgriezās Limā, viņu gaidīja divi pārsteigumi.

Pirmām kārtām, viņa nebija rēķinājusies ar to, ka Limā ieradīsies Krofords Slouns. CBA birojā Entel Peru ēkā viņu gaidīja ziņa, ka Slouns ieradīsies Limā agri no rīta, bet tas nozīmēja, ka viņš jau droši vien ir ieradies. Viņa tūliņ zvanīja uz viesnīcu «Cēzars», bet tur atbildēja, ka Slouns vēl nav ieradies. Rita atstāja savu telefona numuru un lūdza, lai Slouns uzreiz piezvana.

Bet otrs vēl daudz lielāks pārsteigums bija Lesa Čipingeima vēstule Harijam Pārtridžam, kas bija atsūtīta pa faksu. Norādījums par to, ka vēstule jāieliek aploksnē un jāuzraksta «Personiski», netika ievērots; vēstule pienāca kopā ar pārējo pastu tā bija pieejama visiem.

Harijs atlaists, padzīts no CBA? «No šī brīža» bija teikts vēstulē, norādot, ka viņam jāatstāj Peru sestdien šodien! bet ne vēlāk kā svētdien. Ja viņš nevarot izlidot ar reisa lidmašīnu, viņš drīkstot to noīrēt. Cik cēli!

Jo vairāk Rita par to domāja, jo absurdāk un neticamāk tas viņai likās, īpaši pašreiz. Interesanti, vai tam ir kāds sakars ar Kroforda ierašanos Limā? Rita domāja, ka tas ir iespējams, un nepacietīgi gaidīja Slouna ierašanos; viņas sašutums tostarp auga augumā.

Turklāt viņa vēstules saturu nevarēja darīt zināmu Pārtridžam, jo viņš jau bija džungļos ceļā uz Nueva Esperansu.

Slouns nezvanīja. Ieradies viesnīcā «Cēzars» un saņēmis Ritas zīmīti, viņš izsauca taksometru un devās uz Entel Peru ēku. Viņš jau iepriekš bija bijis Limā dienesta darīšanās, tādēļ šo pilsētu pazina.

-Kur ir Harijs? apsveicinājies viņš Ritai jautāja.

-Džungļos, viņa auksti atbildēja. Riskējot ar savu dzīvību, viņš mēģina atbrīvot tavu sievu un dēlu. Un viņa piebāza Slounam pie deguna saņemto vēstuli. Un kas šis ir par smērējumu?

-Kas tas ir? -Krofords Slouns paņēma vēstuli un Ritas klātbūtnē to izlasīja. Tad viņš to izlasīja vēlreiz un papurināja galvu. -Te jābūt kādai kļūdai. Tas nav iespējams.

Tātad tu gribi teikt, ka neko par šo vēstuli nezini? vēl tikpat asā tonī vaicāja Rita.

-Zināms, ka ne! Slouns sāka enerģiski purināt galvu. Harijs taču ir mans draugs. Viņš pašreiz man ir vajadzīgs vairāk par visiem citiem šajā pasaulē. Saki, lūdzu, ko viņš dara džungļos? Man šķiet, tu teici, ka viņš ir tur? Slouns jau bija izmetis vēstuli no galvas. Viņš to uzskatīja par kaut kādu stulbumu, kura dēļ nav vērts tērēt laiku.

Rita drudžaini norija siekalas. Viņas acīs parādījās asaras viņa dusmojās uz sevi, ka bijusi tik netaisna.

-Ak, Kungs, Krof. Dieva dēļ piedod. Viņa pēkšņi pamanīja, cik stipri viņš šo astoņu dienu laikā ir novecojis, cik daudz sāpju un izmisuma ir viņa acis. Man likās, ka tu kaut kā… Ak, tas nav svarīgi!

Viņa saņēmās:

-   Tagad izstāstīšu, kas notiek un ko Harijs ar savu grupu cer paveikt Nueva Esperansā. Viņa pastāstīja par ekspedīciju uz Nueva Esperansu, par to, kā šī vieta tika atrasta. Viņa pateica arī to, ka Pārtridžs nav uzticējies Peru telefonsakariem, tāpēc arī uz Ņujorku neko nav ziņojis.

-Es vēlētos aprunāties ar to pilotu, uzklausījis viņas stāstu, Slouns teica. Kā viņu sauc?

-   Zileri. Rita ielūkojās pulkstenī. Viņš, droši vien, vēl nebūs atgriezies. Bet es viņam drīz piezvanīšu, un tad mēs pie viņa aizbrauksim. Vai esi brokastojis?

Slouns noliedzoši papurināja galvu.

-Šajā ēkā ir kafetērija. Iesim!

Ēdot radziņus un dzerot kafiju, Rita maigi teica:

-Krof, mēs visi smagi pārdzīvojām tava tēva nāvi, īpaši Harijs. Viņš sevi vainoja par to, ka tik ilgi vilcinājies, bet mums nebija vajadzīgās informācijas…

Slouns viņu nepacietīgi pārtrauca:

-Es nekad un ne par ko Hariju nevainošu. Pat tagad ne lai notiek kas notikdams. Neviens cilvēks pasaulē nebūtu spējis izdarīt vairāk.

-   Piekrītu, Rita sacīja. Un tāpēc vēstulē teiktais ir tik neticams. Un viņa izņēma no somiņas Lesa Čipingeima vēstuli. -Tā nav kļūda, Krof. Tas ir darīts apzināti. Ar tādām lietām nejoko.

Viņš to vēlreiz izlasīja.

-Kad uziesim augšā, es piezvanīšu Leslijam uz Ņujorku.

-Pirms to darīt, padomāsim. Te kaut kas slēpjas; kaut kas tāds, ko mēs abi nezinām. Vai vakar Ņujorkā neatgadījās kaut kas neparasts?

-    CBA lietās?

-Jā.

-   Manuprāt, ne… brīdi padomājis, Slouns teica. -Tiesa, es dzirdēju, it kā Lesu pie sevis esot izsaukusi Margo LoidaMeisone it kā lielā steigā. Taču man nav ne jausmas, kāpēc.

-Vai tas nevar būt saistīts ar Giobaniku? Ritai prātā iešāvās kāda doma. Varbūt tam ir kāds sakars ar šo te? Un, atvērusi somiņu, viņa izņēma no tās pāris papīra lapas, ko Harijs viņai šorīt bija iedevis.

Slouns tās izlasīja un sacīja:

-Interesanti! Lielu parādu apmaiņa pret īpašumu. Tā taču ir milzīga nauda! Kur tu tās dabūji?

-Man iedeva Harijs. Un Rita pastāstīja, ka Pārtridžs šo informāciju dabūjis no Peru radio diktora Serhio Hurtado, kas to nākamnedēļ «laidīšot gaisā». Bet Harijs šo informāciju neizmantošot, jo tā nedrīkstot izturēties pret darba devējiem, kas viņam dodot maizi, turklāt ar biezu sviesta kārtu.

-Šai lietai varētu būt kāds sakars ar Harija atlaišanu, Slouns domīgi teica. Es saredzu tādu iespēju. Iesim atpakaļ un piezvanīsim Leslijam.

-Pirms ejam atpakaļ, man vēl šis tas jānokārto, Rita teica.

Šis nokārtojamais bija tas, ka viņa lika pasaukt Viktoru Velasko.

Kad Entela starptautiskais menedžeris pēc brīža atnāca, Rita stingri sacīja:

-    Man nepieciešama līnija uz Ņujorku, ko neviens nevar noklausīties.

Velasko samulsa.

-Vai jums ir iemesls uzskatīt, ka…

-Jā!

-Nāciet līdzi uz manu kabinetu. Jūs varēsiet izmantot manu telefonu.

Rita un Krofords Slouns sekoja menedžerim uz viņa mājīgo, ar tepiķiem izklāto kabinetu tas bija tajā pašā stāvā.

-Apsēdieties, lūdzu, pie mana galda. Norādījis uz sarkano telefonaparātu, Velasko piebilda:

-Šī ir droša līnija. Es garantēju. Uzreiz grieziet numuru.

-   Liels paldies. -Tā kā Pārtridžs pašreiz lauzās cauri džungļiem uz Nueva Esperansu, Ritai ne prātā nenāca to neviļus izpļāpāt Peru antiterorisma policijai.

Velasko laipni paklanījās, izgāja no kabineta un aizvēra durvis.

Slouns vispirms mēģināja tieši sazvanīt Lesu Čipingeimu, taču telefons klusēja. Tas nebija nekas neparasts, jo bija sestdienas rīts. Dīvaini bija tas, ka Ziņu nodaļas prezidents CBA ziņu centrālei nav atstājis telefona numuru, pa kuru būtu iespējams viņu sazvanīt. Ieskatījies piezīmju grāmatiņā, Slouns uzgrieza vēl vienu numuru tas bija Čipingeima dzīvokļa telefona numurs Manhetenā. Un atkal nekādas atbildes. Slounam vēl bija viņa telefona numurs Skārsdeilā, kur Čipingeims dažreiz pavadīja nedēļas nogali. Arī tur viņš nebija atrodams.

-   Rādās, Slouns teica, ka Less šodien kaut kur speciāli slēpjas. Viņš atlaidās krēslā, lai izlemtu, ko tagad darīt.

-Ko tu domā darīt?

-Zvanīšu Margo Loidai-Meisonei. Viņš nocēla klausuli.

Slouns atkal uzgrieza ASV kodu un Margo telefona numuru Stounhendžā. Telefoniste atbildēja:

-Misis Loida-Meisone šodien nav darbā.

Runā Krofords Slouns. Lūdzu, iedodiet man viņas mājas telefona numuru.

-Šī numura nav telefona uzziņu grāmatā, mister Sloun. Es nedrīkstu jums to dot.

-    Bet jums taču ir šis numurs?

Telefoniste vilcinājās.

-Jā, ser.

-    Kā jūs sauc?

-    Noriņa.

-Cik skaists vārds! Tas man vienmēr ir paticis! Starp citu, Norīn, vai jūs manu balsi pazīstat?

-  O, jā, ser. Es jūsu ziņas skatos katru vakaru. Bet pēdējā laikā es esmu tik ļoti nobažījusies…

-Paldies, Norīn. Es arī. Redziet, es zvanu no Limas, no Peru. Man steidzami jārunā ar misis Loidu-Meisoni. Ja jūs man šo numuru iedosiet, es apsolu, ka nevienam neteikšu, kur esmu to dabūjis. Bet tad, kad es nākamo reizi būšu jūsu ēkā, es ieiešu pie jums, lai personiski pateiktos.

Tiešām? Jūs to izdarīsiet? Tas mums visām sagādās prieku, mister Sloun!

-Es vienmēr pildu savus solījumus. Kāds tad ir telefona numurs, Norīn?

Telefoniste to nodiktēja, un viņš numuru pierakstīja.

Šoreiz telefona klausule tika pacelta pēc otrā signāla atsaucās vīrieša balss; tas acīmredzot bija mājzinis. Slouns pateica, kas zvana, un lūdza paaicināt pie telefona misis LoiduMeisoni.

Pēc dažām minūtēm atskanēja Margo balss:

-Jā?

-Te runā Krofords. Es zvanu no Limas.

-Tā man tika teikts, mister Sloun. Man gribētos zināt, kāpēc jūs man zvanāt, turklāt vēl uz māju. Bet vispirms es vēlos izteikt līdzjūtību jūsu tēva nāves gadījumā.

-    Paldies.

Neskatoties uz viņa īpašo stāvokli TV, Slouns nekad nebija bijis uz «tu» ar CBA prezidenti, un arī tagad viņa nepārprotami lika saprast, ka nekas nav mainījies. No Margo nelaipnā toņa Slouns saprata, ka ar tiešiem jautājumiem neko nepanāks. Viņš izlēma likt lietā žurnālistu triku, kas bija vecs kā pasaule tas bieži nostrādāja pat attiecībā uz augsti intelektuāliem cilvēkiem.

-    Misis Loida-Meisone, kad jūs vakar nolēmāt atlaist no darba CBA Hariju Pārtridžu, neesmu pārliecināts, vai jūs iedomājāt arī to, cik daudz pūļu viņš ir veltījis, lai atrastu un atbrīvotu manu sievu, dēlu un tēvu.

Viņa momentā «uzsprāga».

-Kas jums teica, ka es to izdarīju?

Slounam ļoti gribējās atbildēt: «Jūs pati tikko to izdarījāt.» Taču viņš savaldījās un teica:

-TV Ziņu nodaļā noslēpumus grūti noturēt aiz atslēgas. Tāpēc jau es jums zvanu.

-Es pašreiz nevēlos to apspriest, Margo kā ar nazi nogrieza.

Žēl gan, Slouns ātri teica, pirms viņa nav nolikusi klausuli. Man šķiet, ka jūs varbūt gribēsiet aprunāties par sakarību starp Harija atlaišanu un barterdarījumu, ko Globaniks grasās noslēgt ar Peru valdību. Acīmredzot Harijs ar savām godprātīgajām reportāžām ir uzkāpis kādam uz varžacs!

Vada otrā galā ilgu laiku valdīja klusums Slouns dzirdēja tikai Margo elpu. Tad viņa jau daudz mierīgākā tonī jautāja:

-Kā jūs to uzzinājāt?

Tātacl starp šiem notikumiem ir sakarība!

-    Redziet, Harijs Pārtridžs nejauši bija uzzinājis par šo darījumu, -Slouns teica. Un viņš, lūk, bija nolēmis neizplatīt šo informāciju, viņš esot teicis tā: «Paturēt šo lietu pie sevis tas ir tas mazākais, ko es varu izdarīt Globanika labā, kas dod mums gan maizi, gan biezu sviesta kārtu uz tās.»

Atkal klusums. Tad Margo vaicāja:

-Tātad tas netiks publicēts?

Re, nu, tā jau ir cita saruna.

Citos apstākļos šī saruna Slounu būtu sajūsminājusi, bet pašlaik viņš jutās riebīgi. -

-Limā ir kāds radioreportieris, kas uzraka šo informāciju, viņam ir pat līguma eksemplārs, Slouns skaidroja. Nākamnedēļ viņš par to ziņos pa radio. Eš domāju, ka par šo paziņojumu interese radīsies ne tikai Peru.

Margo neatbildēja.

-    Vai jūs vēl esat pie telefona?

-Jā. ,

-Vai jūs gadījumā pašreiz nenožēlojat, ka esat pieņēmusi tādu lēmumu attiecībā uz Hariju?

-Nē, atbilde nāca spontāni, it kā viņas domas būtu tālu prom. Nē, viņa atkārtoja, -es pašreiz domāju par pavisam ko citu.

-Misis Loida-Meisone, Slouns teica tik dzēlīgā tonī, cik vien iespējams. Šādu toni viņš lietoja, kad Vakara ziņās stāstīja par pēdējām draņķībām un riebeklībām, vai neviens jums pēdējā laikā nav teicis, ka esat bezsirdīga kuce?

Un viņš nolika sarkanā telefona klausuli.

Arī Margo nolika klausuli. Pienāks diena un tas būs drīz, viņa nolēma, kad viņa atradīs veidu, kā norēķināties ar šo pašapmierināto Krofordu Slounu. Bet vēl tas brīdis nav pienācis.

Ziņa par Globaniku un Peru viņu pamatīgi izbiedēja. Bet ar tādām lietām viņai jau agrāk bija nācies saskarties, un viņa parasti diezgan ātri atguva līdzsvara stāvokli. Margo, kas tik ātri un veikli bija satvērusi CBA vadības grožus savās rokās, karjeras kāpienā jau bija dabūjusi punus un zilumus, bet vienmēr pratusi to visu vērst sev par labu. Un šoreiz būs tāpat.

Skaidrs, ka viņai jau šodien pat jāpiezvana Teodoram Eliotam. Viņš neļaunojās, ja par svarīgiem biznesa darījumiem viņam zvanīja uz mājām jebkurā laikā, arī nedēļas nogalēs.

Viņa pastāstītu viņam, ka ir uzzinājusi, ka kāds Limas radio darbinieks ir atklājis Peru un Globanika darījuma aizkulises, ka viņam pat ir dokumentu kopijas un ka nākamnedēļ viņš šo ziņu oficiāli pasludinās pa radio. CBA ar to nav nekāda sakara, tāpat kā, starp citu, nevienam citam Amerikas TV raidtīklam vai laikrakstam; informācijas noplūde notikusi tur Peru, un tas ir ļoti nelāgi.

Tas ir ļoti nepatīkami, viņa teiks Teo, un viņa negrasās nevienu nosodīt, taču viņa nevar nedomāt ari par to, vai tikai muti nav palaidis Fosijs Ksenoss tad, kad bija Peru. Visiem ir labi zināma Fosija jūsmība, un pilnīgi iespējams, ka viņš ir izpļāpājies.

Viņa pateiks Teo arī to, ka peruāņu prese ap šo lietu ir sacēlusi troksni, tādēļ loģiski, ka tas nonācis arī līdz CBA Ziņu nodaļai. Taču viņa, Margo, CBA ir kategoriski noliegusi bilst par to kaut vārdiņu.

Ja viņai paveiksies, viņa domāja, nākamnedēļ visa uzmanība tiks pievērsta Fosijam. Un tas bija lieliski!

Šo pārdomu laikā Margo iedomājās arī par Hariju Pārtridžu. Vai nevajadzētu viņu pieņemt atpakaļ darbā? Bet pēc tam nolēma, ka ne. Pārtridžs nav nekāda pasaules naba, tādēļ lai viss paliek pa vecam. Turklāt pirmdien Teo taču zvanīs prezidentam Kastanjedam, lai ziņotu, ka gaisa jaucējs ir atlaists un atsaukts no Peru.

Margo, pārliecināta, ka ar savu stratēģiju panāks vēlamo, pasmaidīja; viņa nocēla telefonklausuli un uzgrieza Teo Eliota nereģistrēto mājas telefona numuru.

Aerolibertad īpašnieks un pilots Osvalds Zileri bija dzirdējis par Krofordu Slounu un izturējās pret viņu ar atbilstošu cieņu.

-Kad jūsu draugi noīrēja manu lidmašīnu, mister Sloun, es viņiem teicu, ka nevēlos zināt, kam viņiem tā vajadzīga. Bet tagad, ieraudzījis jūs, es saprotu, kas par lietu. Es vēlu jums veiksmi, un viņiem arī.

-Paldies, -Slouns sirsnīgi teica. Viņi abi ar Ritu bija ienākuši Zileri necilajā kabinetā līdzās Limas lidostai. Kad jūs šodien šķīrāties no mistera Pārtridža un pārējiem, kā tur izskatījās?

Zileri paraustīja plecus.

-Džung|i kā jau džungļi zaļi, necaurejami, bezgalīgi. Neviena un nekā tikai jūsu draugi.

-Kad mēs runājām par šiem pasažieriem, kas jāatved atpakaļ, Rita teica Zileri, mēs cerējām, ka būs trīs. Bet tagad vairs ir tikai divi.

-Es dzirdēju bēdīgās ziņas par mistera Slouna tēvu,pilots papurināja galvu. Mēs dzīvojam nežēlīgā laikā, mister Sloun.

-Es iedomājos, ka tagad, kad viņi tur palikuši divi vien…Slouns sāka…

Zileri pabeidza viņa vietā:

-… vai jūs un mis Ābrama varētu doties turp?

-Jā.

-Zināms to var. Viens no pasažieriem būs zēns, arī bagāžas nebūs; ar svaru nebūs nekādu problēmu. Brauciet šurp rīt no rīta, jums te jābūt vēl līdz rītausmai.

-Mēs būsim. Rita pagriezās pret Slounu. Harijs neticēja, ka visu varēs paveikt vienas dienas laikā. Rītdienas lidojums ir paredzēts gadījumam, ja tas būtu vajadzīgs. Harijs domāja, ka reāli visi kopā no turienes varētu doties prom otrajā dienā pēc viņu ierašanās Nueva Esperansā.

Ritai bija padarāms vēl kāds darbiņš. Neko neteikusi Krolordam, viņa sastādīja faksu Lesam Čipingeimam, kas noguls uz viņa rakstāmgalda pirmdienas rītā. Faksa tekstu viņa apzināti adresēja nevis Ziņu nodaļas prezidentam, bet gan visam Pakavam. Tur tas netiks slepeni nobāzts kādā atvilktnē to varēs izlasīt jebkurš, kā tas notika ar Čipingeima sūtīto vēstuli Harijam sakarā ar viņa atbrīvošanu no darba.

Savai vēstulei Rita uzrakstīja šādu adresi: Leslijam Čipingeimam CBA Ziņu nodaļas prezidentam Kopijas uz visiem ziņojumu dēliem.

Viņa neloloja ilūzijas, ka šī vēstule tiešām nonāks uz kāda ziņojumu dēļa. Bet tā būs zīme -un viņas kolēģi pie Pakava to sapratīs -, ka viņa šīs vēstules saturu grib darīt zināmu visiem. Gan jau kāds uztaisīs kopijas, vēstule tiks lasīta un pārkopēta atkal un atkal. Viņa rakstīja:

Tu nekrietnais, savtīgais, gļēvais draņķi!

Atlaizdams Hariju Pārtridžu bez jebkāda iemesla, bez brīdinājuma, bez paskaidrojuma, tā, kā Tu to izdarīji, lai izdabātu savai laipnīgajai kolēģei, šim leduskalnam LoidaiMeisonei Tu esi nodevis visu, kas mums CBA bija svēts un dārgs. Harijs tiks ārā no tā smirdīgā zaņķa, smaržojošs kā Chanel №5. Bet tu jau tagad smirdi kā miskastes žurka.

Es nesaprotu, kā varēju gulēt ar Tevi. Bet tagad ar to ir cauri! Pat tad, ja Tu būtu vienīgais un pēdējais vīrietis uz zemeslodes, arī tad es ar Tevi vairs neielaistos.

Kas attiecas uz turpmāko darbu kopā ar Tevi pē!

Ar dziļām sērām domāju par to, kāds Tu biji, un par ko tu esi pārvērties.

Tava bijusī draudzene, bijusī pielūdzēja, bijusī mīļākā, bijusī producente

Rita Ābrama

Kad šis sūtījums tiks saņemts un sagremots, Rita domāja, ne tikai Harijam nāksies meklēt jaunu darbu. Taču viņai par to nospļauties! Viņa jutās jau daudz labāk, vērojot, kā fakss no Entela dodas prom. Viņa zināja, ka pēc pāris mirkļiem tas būs Ņujorkā.

16

Nueva Esperansā bija 2.10 naktī.

Džesika jau vairākas stundas gulēja ļoti nemierīgi viņa aizsnaudās, modās, murgi mijās ar īstenību.

Pirms brīža Džesika gulēja uz savas nāras un skatījās caurumā, kas kalpoja par logu un bija izzāģēts būdas sienā. Viņai šķita, ka pustumsā redz Harija Pārtridža seju. Seja pazuda tikpat pēkšņi kā bija parādījusies. Vai viņa patiesi to bija redzējusi? Vai ari bija to nosapņojusi? Varbūt viņai jau rādās halucinācijas?

Džesika papurināja galvu, lai atžirgtu. Un pēkšņi seja parādījās atkal, bet šoreiz tā vairs nepazuda. Roka Džesikai māja un pūlējās kaut ko parādīt, bet Džesika nesaprata ko. Toties viņa pamatīgi nopētīja seju. Vai tiešām? Un sirds viņai priekā salēcās. Jā, protamai Tas bija Harijs Pārtridžs.

Viņa lūpas kaut ko teica bez skaņas. Džesika koncentrējās, lai varētu saprast, un uztvēra vārdu «sargs». Harijs jautāja: «Kur ir sargs?»

Šonakt postenī bija Visente. Viņš ieradās apmēram pirms stundas acīmredzot stipri novēlojies. Viņš ar Ramonu, kas bija sardzē, stipri sastrīdējās. Ramons uz viņu dusmās kliedza. Bet Visente kaut ko atšļupstēja, it kā būtu piedzēries. Džesiku strīds neinteresēja; viņa, kā vienmēr, priecājās, ka Ramons aiziet. Viņš bija ļauns, neaprēķināms, viņš vēl arvien liedza gūstekņiem sarunāties, bet citi sargi šo liegumu sen vairs neievēroja.

Tagad, pagriežot galvu, Džesika varēja redzēt Visenti. Viņš sēdēja uz krēsla aiz būriem, no tā saucamā loga viņš nebija saredzams. Viņa automāts bija atsliets pret sienu, bet virs galvas karājās petrolejas lampa. Viņai šķita, ka Visentes acis ir ciet.

Uzmanīgi, lai Visente, ja viņš pēkšņi atžirgtu, neko nepamana, Džesika uz Pārtridža mēmo jautājumu atbildēja ar galvas mājienu uz sarga pusi.

Harijs aiz loga atkal kaut ko teica -Džesika sasprindzināja dzirdi. Trešajā reizē viņa saprata: «Pasauc sargu!»

Džesika viegli pamāja, rādot, ka sapratusi.Viņas sirds dauzījās kā traka. Ja jau Harijs ir te, viņa domāja, tātad palīdzība,, uz ko viņa tik ilgi cerēja, beidzot tomēr ir klāt. Tajā pašā laikā Džesika saprata, ka īstenot bēgšanas plānu, lai arī kāds tas būtu, nebūs nemaz tik vienkārši.

-Visente! viņa pasauca pietiekami skaļi, lai viņu pamodinātu. Un mazliet skaļāk atkārtoja vēlreiz:

Visente!

Šoreiz viņš sakustējās. Visente atvēra acis un paskatījās uz Džesiku. Notvērusi viņa skatienu, Džesika pamāja, lai sargs panāk tuvāk.

Visente krēslā saslējās. Viņš sāka celties kājās, un Džesikai likās, ka viņš pūlas atraisīties no dzēruma. Viņš pieslējās kājās, panāca uz priekšu, bet tad atgriezās un paņēma šauteni. Viņš to turēja pareizi, tā, lai to acumirklī varētu likt lietā.

Jāizdomā kaut kāds iemesls, Džesika drudžaini domāja. Viņa palūgs Visentem atļauju ieiet būrī pie Nikija. Zināms, viņš to neatļaus, bet pašreiz tam nebija nozīmes. Viņa nezināja, kas Harijam padomā. Viņa tikai juta, ka arvien vairāk saspringst un satraucas -bridis, par ko viņa tik ilgi bija sapņojusi, ir klāt.

Notupies zem loga, Pārtridžs turēja rokā 9 milimetru brauniņu ar klusinātāju. Pagaidām viss gāja, kā plānots, taču viņš zināja, ka grūtākais un izšķirīgais operācijas posms vēl ir priekšā.

Nākamajās sekundēs viņam nāksies izšķirties un nekavējoties pieņemt lēmumu. Rādās, ka viņš spēs padarīt sargu nekaitīgu, piedraudot viņam ar brauniņu; pēc tam viņam nāksies viņu stingri sasiet un iebāzt mutē lupatu vīšķi vai arī vajadzēs ņemt viņu līdzi par gūstekni, bet to viņš negribēja. Ir vēl arī trešā iespēja nogalināt sargu, bet arī to Pārtridžs negribēja.

Paldies Dievam, ka Džesika rīkojas prasmīgi, ka viņa visu ātri uztver un palīdz viņam.

Pārtridžs dzirdēja, kā viņa divas reizes pasauc sargu šķūņa dziļumā bija dzirdama rosīšanās un pēc tam soļi. Pārtridžs aizturēja elpu, gatavodamies nostiepties garšļaukus, ja sargs paskatītos uz viņa pusi.

Bet sargs nepaskatījās. Viņš stāvēja ar muguru pret Pārtridžu, ar seju pret Džesiku, tādējādi ļaudams Pārtridžam labāk novērtēt situāciju.

Pirmais, ko viņš pamanīja sargam bija automāts. Spriežot pēc tā, kā viņš šo ieroci turēja, bija skaidrs, ka viņš prot ar to rīkoties. Pārtridža brauniņš salīdzinājumā ar sarga automātu bija tīrā rotaļlieta.

Tādēļ izeja bija tikai viena nāksies sargu nogalināt, turklāt Pārtridžam jāpagūst izšaut pirmajam.

Taču mērķim priekšā stāvēja šķērslis. Džesika. Ja viņš šautu uz sargu, šāviens varētu nejauši skart ari Džesiku.

Bet Pārtridžam bija jāriskē. Citas iespējas viņam nebūs, un citas izvēles arī ne. Viss būs atkarīgs no Džesikas no viņas reakcijas ātruma un saprātīguma. Ievilcis plaušās gaisu, Pārtridžs skaļi un saprotami iekliedzās:

-Džesika, gulsties!

Sargs momentā pagriezās un pacēla automātu. Taču Pārtridža brauniņŠ jau bija uz viņu notēmēts. Pirms brīža viņš atcerējās tā cilvēka padomu, kas viņu apmācīja šaušanā. «Ja jūs kādu gribat nonāvēt, netēmējiet galvā. Lai cik jūs viegli nospiedīsiet mēlīti, šāviens ies par augstu, pat pāri galvai. Tēmējiet sirds rajonā vai mazliet zemāk. Tad, ja šāviens trāpīs virs sirds, tas nodarīs lielu postu, pat nogalinās upuri, un jums būs laiks otram šāvienam.»

Pārtridžs nospieda mēlīti, un pistole ar klusinātāju izdvesa: «puff». Lai arī viņš jau daudzkārt bija izmantojis ieročus ar klusinātājiem, to klusums viņu vienmēr pārsteidza. Pārtridžs notēmēja otram šāvienam, bet tas vairs nebija vajadzīgs. Pirmais bija trāpījis sarga krūtīs aptuveni sirds rajonā, kas jau krāsojās sarkans. Visentes sejā bija lasāms pārsteigums, tad viņš nokrita kopā ar savu automātu tā kritiena troksnis bija vienīgā skaņa, kas atskanēja šajā klusajā naktī.

Jau pirms šāviena Pārtridžs ar acs kaktiņu pamanīja, ka Džesika momentā bez domāšanas nokrīt uz grīdas. Viņš jutās atvieglots un pateicīgs.

Nu Džesika pieslējās kājās.

Līdzās Pārtridžam pazibēja ēna. Tas bija Mins Van Kāns, kas stāvēja viņam aiz muguras, kā bija runāts. Mins metās pie gulošā sarga, turot gatavībā savu ieroci. Viņš ar mājienu pavēstīja, ka sargs ir miris. Tad Mins piegāja pie Džesikas būra un, ieraudzījis slēdzeni, jautāja:

-Kur ir atslēgas?

-Tām jābūt tur, kur sēdēja sargs, Džesika teica.

Pa to laiku blakus būrī bija pamodies ari Nikijs. Viņš ar rāvienu pielēca sēdus.

-Mamm, kas notiek?

-Viss ir kārtībā, Nikij! Viss ir kārtībā!

Nikijs paskatījās uz atnācējiem uz Pārtridžu, kas pacēla no grīdas automātu, un uz Minu, kas meklēja būru atslēgas.

-Mamm, kas tie tādi ir?

-Draugi, dārgum. Ļoti labi draugi.

Tad Nikijs ieraudzīja uz grīdas gulošo ķermeni, kam visriņķī izplūda asinis.

-    Tas taču ir Visente! Viņi nogalinājuši Visenti! Kāpēc?

-   Klusē, Nikij! -Džesika viņu apsauca.

Man to pagalam negribējās darīt, Nikolas. Pārtridžs klusi teica. -Bet tad viņš būtu nošāvis mani. Un tādā gadījumā es vairs .nevarētu izglābt un aizvest no šejienes prom tevi un tavu mammu bet tieši tādēļ mēs šurp atlidojām.

Pēkšņi Nikijs viņu pazina.

-Jūs esat misters Pārtridžs, vai ne?

-Jā.

-Lai Dievs tevi svētī, Harij! Dārgais Harij! Džesika pateicībā čukstēja.

Vēl jau nekas nav galā. Mums priekšā tāls ceļš, tādēļ jārīkojas ātri.

Mins bija atradis atslēgu saišķi un sāka tās izmēģināt, lai varētu atslēgt būra durvis. Beidzot bija atrasta īstā durvis atdarījās, un Džesika iznāca ārā. Tad Mins atslēdza arī Nikija būra durvis, un viņi metās viens otra apkampienos.

Palīdzi man! Pārtridžs Minam teica. Pa abiem viņi pacēla sarga līķi un novietoja to uz Nikija nāras. Tādējādi, zināms, bandītu acīm nekas netiks noslēpts viņi drīz vien atklās, ka gūstekņi izbēguši, Pārtridžs domāja, taču varbūt tas nedaudz aizkavēs pakaļdzīšanos. Tā paša iemesla dēļ viņš rūpīgi nodzēsa petrolejas lampas degli.

Nikijs, piegājis pie Pārtridža, skaidrā bērna balsī paziņoja:

-Jūs pareizi darījāt, ka nogalinājāt Visenti, mister Pārtridž. Zināms, viņš mums reizēm palīdzēja, bet viņš taču bija viņējais. Bet viņi nogalināja vectēvu un nogrieza man divus pirkstus, tādēļ tagad es vairs nevarēšu spēlēt klavieres. Un viņš parādīja viņam savu apsaitēto roku.

-Sauc mani par Hariju, Pārtridžs teica. Jā, es zinu par tavu vectēvu un pirkstiem. Man ļoti žēl.

Un atkal skanēja šī saspringtā, dzidrā bērna balss:

Vai zināt par Stokholmas sindromu, Harij? Mana mamma zina. Ja gribat, viņa jums pastāstīs.

Pārtridžs klusēdams skatījās uz Nikiju. Viņš ari iepriekš bija redzējis cilvēkus šoka stāvoklī, taču tonis, kādā zēns to visu stāstīja, un vārdu izvēle liecināja, ka Nikijs ir šokā. Viņam ļoti drīz būs vajadzīga palīdzība. Pārtridžs saņēma Nikiju aiz pleciem. Viņš sajuta, kā puisēns viņam piespiežas.

Pārtridžs redzēja, ka Džesika viņus vēro un viņas sejā ir lasāmas tās pašas domas. Arī viņa Visentes vietā būtu labprāt redzējusi citu sargu. Ja tas būtu bijis Ramons, viņa pat aci nepamirkšķinātu. Bet Nikija vārdi un tonis arī viņu uztrauca.

Pārtridžs pamāja, ka sapratis Džesikas domas.

-Ejam, viņš teica.

Brīvajā rokā viņš nesa Kalašņikova automātu ļoti noderīgu ieroci; sarga kabatā viņš bija atradis vēl divas magazīnas.

Mins jau stāvēja durvīs. Viņš pacēla savu kameru un iemūžināja visu šo skatu. Mins izmantoja speciālas nakts lēcas, tādēļ arī šajā vājajā gaismā «bildītes» būs tīri ciešamas.

Mins jau kopš nolaišanās šo to bija filmējis, bet ļoti taupīgi, lai pietiktu filmas.

Tajā brīdī iedrāzās Fernandess, kura pienākums bija uzmanīt pārējās būdas. Viņš aizelsies brīdināja Pārtridžu:

Surp nāk sieviete. Viena pati. Man šķiet, ka viņa ir apbruņota.

Un viņi tiešām sadzirdēja tuvojošos soļus.

Pārdomām nebija laika. Visi palika tur, kur bijuši. Džesika bija vistuvāk durvīm, mazliet sāņus no tām. Mins ar kameru stāvēja tieši durvīm pretī. Pārtridžs bija pacēlis automātu. Viņš labi saprata, ka šāviens no tā sacels kājās visu ciematu, taču viņam vairs nebija laika izvilkt brauniņu ar klusinātāju.

Sokorro mundri ienāca būdā. Viņai mugurā bija ritasvārki, bet rokā Smita-Vesona revolveris. Džesika zināja, ka Sokorro vienmēr ir apbruņota, bet parasti revolveris bija makstī.

Taču Sokorro nebija gaidījusi neko neparastu, kaut ari ierocis bija šaušanas gatavībā. Būdas pustumsā viņa noturēja Minu par sargu.

Pense que escuche[56]… pēkšņi viņa saprata, ka tas nav sargs. Paskatījusies pa kreisi, viņa ieraudzīja Džesiku. Pārsteigta viņa iesaucās:

~iQue haces?…[57] un apklusa.

Bet tas, kas tam sekoja, notika tik ātri, ka vēlāk neviens nevarēja aprakstīt notikumu secību.

Sokorro notēmēja ieroci uz Džesiku un, turot pirkstu uz mēlītes, devās viņai klāt. Vēlāk visi domāja, ka viņa gribējusi saņemt Džesiku par ķīlnieci.

Bet Džesika, pamanījusi Sokorro žestu, tikpat ātri atcerējās cīņas paņēmienus, ko viņa savulaik bija apguvusi, bet ko vēl ne reizi sava gūsta laikā nebija pielietojusi. Lai gan reizēm viņai niezēja nagi likt tos lietā, viņa saprata, ka beigu galā viņa pati būs cietēja. Tādēļ viņa bija nolēmusi savas iemaņas izmantot tikai galējas nepieciešamības reizē.

«Kad pretinieks nāk virsū,» brigadieris Veids bija mācījis, «cilvēks instinktīvi atkāpjas. Arī pretinieks to sagaida. Bet jūs nedrīkstat atkāpties! Tā vietā pārsteidziet viņu uzbrūciet pirmā!»

Zibens ātrumā Džesika pielēca pie Sokorro un ar kreiso roku no visa spēka no lejas uzsita pa viņas labo roku. Sokorro roka pašāvās augšup, pirksti atlaidās un revolveris nokrita zemē. Tas viss notika sekundes laikā Sokorro ne atjēgties nepaguva, kad jau bija atbruņota.

Tagad Džesika ar diviem pirkstiem satvēra Sokorro rīkli pazodē, saspiežot traheju un neļaujot viņai elpot. Vienlaikus viņa aizlika kāju Sokorro aiz muguras un no visa spēka viņu pagrūda Sokorro zaudēja līdzsvaru. Džesika turēja viņu kā spīlēs. Ja šis cīniņš būtu noticis karalaukā-kam šie paņēmieni bija domāti -, nākamajā mirklī Džesika pārlauztu Sokorro sprandu.

Bet Džesika vēl ne reizi savā mūžā nebija nogalinājusi, tādēļ viņa vilcinājās novest šo lietu līdz galam. Viņa juta, ka Sokorro cenšas kaut ko teikt, tādēļ mazliet atlaida pirkstu tvērienu.

-Atlaid mani… Es jums palīdzēšu… iešu kopā ar jums… es zinu ceļu, viņa elsodama čukstus lūdzās.

Pārtridžs bija pienācis tuvāk, lai dzirdētu.

-Vai tu vari viņai noticēt? viņš vaicāja.

Džesika atkal vilcinājās. Viņai pēkšņi kļuva žēl Sokorro viņa nemaz nebija tik ļauna. Džesikai visu laiku bija tāda sajūta, ka Amerikā pavadītie gadi, kad Sokorro bija strādājusi

par medicīnas māsu, ir padarījuši viņu daudz labestīgāku salīdzinājumā ar to Sokorro, kāda viņa bija uzreiz pēc ierašanās no Peru. Viņa bija rūpējusies par Nikiju, apkopjot viņa apdeguma brūces un sakropļoto roku. Viņa .bija iemetusi viņu laivā šokolādes tāfeli, kad gūstekņi bija līdz nāvei izsalkuši. Sokorro bija atvieglojusi viņu dzīves apstākjus, liekot būru sienās izzāģēt «logus»… viņa bija pārkāpusi Migela rīkojumu un atjāvusi Džesikai vienu nakti pavadīt pie izmisušā Nikija…

Bet arī tā bija Sokorro, kas jau no paša sākuma bija piedalījusies nolaupīšanas plāna realizēšanā. Tā bija viņa, kas pirms Nikija pirkstu amputācijas Džesikai rupji uzkliedza: «Aizveries! Tu nevari aizkavēt to, kam jānotiek!»

Un tad viņa atsauca atmiņā Nikija nule teiktos vārdus: «Jūs pareizi darījāt, ka nogalinājāt Visenti, mister Pārtridž… Zināms, viņš mums reizēm palīdzēja, bet viņš taču bija viņējais… Vai jūs zināt par Stokholmas sindromu? Mamma zina, viņa varētu pastāstīt…»

Uzmanieties no Stokholmas sindroma!

Džesika atbildēja uz Pārtridža jautājumu. Nokārusi galvu, viņa teica:

-Nē!

Viņu acis satikās. Hariju ārkārtīgi pārsteidza Džesikas cīņas prasme, nelietojot ieroci. Viņš domāja, nez kur viņa to iemācījusies un kāpēc. Bet šajā acumirklī tas nebija svarīgi. Svarīgi bija tas, ka viņa bija izlēmusi, un viņas acis uzdeva jautājumu. Viņš viegli pamāja. Viņš negribēja būt par liecinieku tam, kas tūdaļ notiks, tādēļ novērsās.

Džesika spēcīgi saspieda pirkstus un pārlauza Sokorro sprandu. Atskanēja viegls troksnis, it kā būtu pārsprāgusi gumija, un Sokorro ķermenis saļima. Džesika nolaida to zemē.

Pārtridža vadītā grupa klusi izgāja cauri klusajam ciematam. Ceļā viņi nevienu nesatika.

Pie piestātnes viņus gaidīja Kens O'Hāra.

-Man jau likās, ka jūs vispār neatnāksiet.

-Mums radās problēmas, sacīja Pārtridžs. Dosimies ātri projām! Kura laiva?

-Šī.

Tā bija zvejnieku laiva, apmēram trīsdesmit pēdu gara un ar diviem motoriem. To pie mola piesietu turēja divas virves.

-Es no citām laivām aizlienēju degvielu. -Kens norādīja uz plastmasas tvertnēm laivas dibenā.

-   Visi laivā! pavēlēja Pārtridžs.

Vēl pirms brīža mēnesi daļēji aizsedza mākoņi, bet tagad tie bija pavirzījušies nost. Bija kļuvis ievērojami gaišāks, īpaši uz ūdens.

Fernandess palīdzēja Džesikai un Nikijam iekāpt laivā. Džesika trīcēja, viņai bija slikta dūša pēc Sokorro nogalināšanas tā bija pilnīgi normāla reakcija. Mins, kas visu notiekošo bija uzņēmis filmā, arī ielēca laivā. O'Hāra, atsējis virves, ar airi atgrūdās no piestātnes. Fernandess paķēra otru airi, un viņi kopā sāka irties uz upes vidu.

Pametis skatu uz upi, Pārtridžs redzēja, ka Kens O'Hāra laiku velti nav zaudējis. Daudzas laivas lēnām grima ūdenī, bet citas nesa prom straume.

-Es izvilku tapas, -O'Hāra norādīja uz tuvākajām laivām. -Tās var salabot, bet tas prasīs laiku. Dažus motorus iemetu ūdenī.

Lieliski, Ken! Viņa lēmums ņemt līdzi O'Hāru ir simtprocentīgi attaisnojies, Pārtridžs nodomāja.

Laivā sēdekļu kā tādu nebija. Braucēji, tāpat kā tajā laivā, ar ko šurp tika atvesti Džesika, Nikijs un Anguss, sēdēja tieši uz grīdas laivas dibenā. Airētāji visiem spēkiem centās ievirzīt laivu upes vidū. Tur to pārņēma savā ziņā straume un nesa pa upi lejā -Nueva Esperansa blāvajā mēness gaismā pamazām pazuda skatienam.

Kad viņi atīrās no krasta, Pārtridžs ielūkojās pulkstenī: bija 2.35. Pulksten 2.50 Pārtridžs lika O'Hāram iedarbināt motoru.

O'Hāra spēcīgi parāva auklu. Motors tūliņ sāka rūkt. Viņš noregulēja pirmā motora ātrumu un tad iedarbināja arī otro. Laiva rāvās uz priekšu.

Debesis bija skaidras. Spožais mēness, atstarodamies ūdenī, palīdzēja viņiem izbraukt upes līkumus.

-   Vai esat jau izlēmis, uz kuru nolaišanās laukumu mēs dosimies? Fernandess vaicāja.

Pārtridžs, atsaucis atmiņā Fernandesa karti, kuru uz to laiku jau zināja gandrīz no galvas, brīdi domāja.

Izvēlējies upes ceļu, Pārtridžs tādējādi jau bija atteicies no tā nolaišanās laukuma šosejas paplatinājumā, kur Zileri viņus bija izlaidis no lidmašīnas. Tagad vajadzēja izvēlēties starp nosēšanās laukumu, ko lietoja narkotiku tirgoņi un kur Pārtridžs ar savu grupu varētu nokļūt pēc pusotrām stundām, un attālāko nosēšanās laukumu Sionas tuvumā; līdz tam pa upi bija jābrauc kādas trīs stundas un t^d vēl trīs jūdzes jāiet kājām cauri džungļiem.

Nokļūt līdz Sionai, kurp 8.00 no rīta atlidos lidmašīna, šķita diezgan grūti. No-otras puses, narkotiku tirgoņu izmantotajā vietā viņi ieradīsies vairākas stundas pirms lidmašīnas atlidošanas laika. Ja bandīti viņus tur panāks, neizbēgami izraisīsies kauja, kurā viņi droši vien zaudēs, jo pretiniekam būs daudz vairāk cilvēku un ieroču.

Tādēļ labāk un prātīgāk laikam būtu izvēlēties to ceļu, kas viņiem ļautu nokļūt pēc iespējas tālāk no Nueva Esperansas.

-Dosimies uz Sionu, Pārtridžs, vērsdamies pie visiem, teica. Līdzko atstāsim laivu, mums būs ātri jādodas cauri džungļiem. Tas nebūs viegli, tādēļ tagad pacentieties atpūsties.

Pēc kāda laika Džesika jau bija nomierinājusies viņa vairs nedrebēja kā apšu lapa, arī nelabuma sajūta bija pārgājusi. Viņa pati gan šaubījās, vai jel kad spēs atgūt garīgo līdzsvaru. Atmiņas par to, kā Sokorro izmisumā čukstus bija lūgusies viņu nenogalināt, vēl ilgi, ilgi viņu nomāks.

Bet svarīgākais bija tas, ka Nikijs bija drošībā vismaz pagaidām.

Viņa vēroja Nikiju un redzēja, ka kopš būdas atstāšanas zēns ir kā pielipis Harijam Pārtridžam -reizēm viņš pat traucēja Hariju. Šķita, ka Harijs ir magnēts, kas pievelk Nikiju. Arī tagad viņš sēdēja laivas dibenā cieši piespiedies līdzās Pārtridžam, nepārprotami vēlēdamies būt ar viņu Fiziskā kontaktā, bet Harijs to, šķiet, nemaz nemanīja. Harijs bija apņēmis roku ap Nikija pleciem, un šajā brīdī šķita, ka divu vietā tur sēž viens.

Džesikai tas patika. Nikija pielūgsme un citādi tas nevarēja būt nāca no tā, ka Harijs pārstāvēja labos spēkus, tos.

kas bija pretstatā visam ļaunajam teroristiem, kas viņus nolaupīja un atveda uz šiem džungļiem Migelam, Baudeljo, Gustavo, Ramonam… Zināmiem un nezināmiem ļaundariem… arī Visentem un Sokorro.

Bet tur jau bija arī vēl kas cits. Nikija attieksme pret cilvēkiem vienmēr bija bijusi labestīga, instinktīvi pareiza. Džesika reiz bija mīlējusi Hariju, īstenībā viņa viņu mīlēja arī patlaban, jo mīlestība un pateicības jūtas bija saplūdušas kopā. Tādēļ nemaz nešķita dīvaini, ka viņas dēls instinktīvi dalās ar viņu šajās jūtās.

Šķiet, ka Nikijs pašreiz bija aizmidzis. Uzmanīgi atraisījies, Pārtridžs pārsēdās blakus Džesikai. To pamanījis, arī Fernandess pārsēdās, lai neizjauktu laivas līdzsvaru.

Arī Pārtridžs bija domājis par senajiem laikiem un to, ko viņi viens otram bija nozīmējuši. Jau šajā īsajā, kopā pavadītajā laikā viņš saprata, ka Džesika nav mainījusies. Tas viss, kas viņu Džesikā sajūsmināja, asā uztvere, gribasspēks, maigums, viedais prāts un atjautība visas šīs īpašības viņā joprojām bija dzīvas. Pārtridžs juta, ka, ja viņš būtu ar Džesiku kādu laiku kopā, vecā mīlestība varētu atdzimt. Šī doma viņu satrauca, bet viņš labi zināja, ka tas nekad nenotiks.

Džesika, it kā lasītu viņa domas, pagriezās ar seju pret viņu. Viņš vēl no tām senajām dienām labi atcerējās, ka tā tas bija bieži.

-Vai gadījās, ka tu zaudēji cerības, kamēr biji tur? viņš jautāja.

-   Reizēm es tam biju ļoti tuvu, bet pavisam gan netiku cerības zaudējusi, Džesika atteica. Un pasmaidīja. Protams, ja es zinātu, ka glābšanas darbu vadību esi uzņēmies tu, es justos daudz stabilāk.

-   Mēs jau visi esam vienā komandā, -viņš teica. Arī Krofords. Viņš, tāpat kā tu, ir izgājis cauri ellei. Mājās jūs viens otram būsiet ļoti vajadzīgi.

Džesika saprata arī teiktā zemtekstu: Pārtridžs viņas dzīvē atgriezies tikai uz īsu laiciņu, drīz viņš atkal pazudīs.

-Tā ir jauka doma, Harij. Un ko tu darīsi?

Viņš paraustīja plecus.

-Turpināšu strādāt par reportieri. Gan jau drīz atkal kaut kur sāksies karš. Bez kariem nav dzīvošana.

Un starp kariem?

Ir tādi jautājumi, uz kuriem nav iespējams atbildēt. Viņš mainīja tematu:

-Tavs Nikijs gan ir foršs puika. Ari man tādu gribētos.

«Tev tāds varēja būt,» Džesika nodomāja. «Pirms daudziem gadiem mums varēja būt kopējs bērniņš.»

Negribēdams Pārtridžs atklāja, ka domā par Džemmu un viņu nedzimušo dēlu.

Viņš dzirdēja, ka Džesika blakus nopūšas:

-Ak, Harij!

Abi klusēja, klausoties motoru dūkoņā un viļņu šļakstos. Tad Džesika pastiepa roku un saspieda viņa pirkstus.

-Paldies, Harij, viņa teica. Paldies par visu… par pagājušo un esošo… paldies, mans vismīļais cilvēk!

17

Migels, pārraujot klusumu, trīs reizes izšāva gaisā.

Viņš zināja, ka tas ir ātrākais veids, kā sacelt trauksmi.

Tikai pirms minūtes viņš bija atradis Visentes un Sokorro līķus un sapratis, ka gūstekņi ir izbēguši.

Pulkstenis rādīja 3.15. un, kaut gan Migels to nezināja, bija pagājušas 40 minūtes, kopš laiva ar Pārtridžu, Džesiku, Nikiju, Minu, O'Hāru un Fernandesu atstāja Nueva Esperansas ciematu.

Migela dusmas bija pēkšņas un mežonīgas. Viņš paķēra krēslu, uz kura bija sēdējis sargs, un no visa spēka trieca to pret sienu tas sašķīda gabalu gabalos. Ar kādu prieku gan viņš tagad nogalinātu un tad sacirstu gabalos tos, kas vainīgi gūstekņu bēgšanā.

Diemžēl divi no tiem bija jau pagalam. Un turklāt Migels apzinājās, ka arī viņš zināmā mērā ir vainīgs. Viņš nebija pietiekami sekojis disciplīnai. Tagad, kad jau bija par vēlu, viņš to skaidri saprata. Kopš viņi bija te ieradušies, viņš bija zaudējis modrību. Naktī viņš bija uzticējis citiem gūstekņu sargāšanu, lai gan to vajadzēja darīt pašam.

Tur bija vainojama viņa vājība pret Sokorro.

Viņš šo sievieti bija iekārojis jau Hakensakā gan pirms, gan pēc nolaupīšanas. Pat vēl tagad viņš atcerējās šīs sievietes pāri malām plūstošo seksualitāti, kad viņa ņirgādamās bija skaidrojusi, kā notiek katetrizācija: «Tās ir tādas caurulītes, ko iebāž vīrieša daiktā vai tās kuņas čurājamajā caurumā. Skaidrs?»

Jā, viņš bija sapratis. Viņš bija sapratis arī to, ka sieviete viņu kārdina, tāpat kā viņa Hakensakā kārdināja citus. Piemēram, tā nakts, kad viņa skaļi kopojās ar Karlosu, bet viņas atraidītais Rafaels tika novests līdz greizsirdības ārprātam.

Bet tolaik Migelam bija citas rūpes un pienākumi, un viņš dzelžaini apspieda sevī jebkuras domas par Sokorro.

Bet Nueva Esperansā viss bija pavisam citādi.

Viņš ienīda džungļus; viņš atcerējās savas izjūtas pirmajā dienā pēc ierašanās. Te bija totāla garlaicība. Viņš, piemēram, nekad nebija nopietni apsvēris jautājumu, ka kāds varētu atrast un atbrīvot gūstekņus, ko viņš bija aizvedis nevienam nezināmā virzienā un ievedis dziļi «Zaigojošā ceļa» pārvaldītajā teritorijā.

Dienas te vilkās lēnām, un naktis vēl lēnāk, kamēr, beidzot padevusies viņa uzbāzīgajiem lūgumiem, Sokorro atvēra viņam durvis uz paradīzi.

Kopš tās reizes viņi daudz laika pavadīja kopā -reizēm ari dienā, bet naktī jau nu noteikti. Viņš atklāja, ka Sokorro ir visizsmalcinātākā un visizcilākā mīļākā, kāda viņam jelkad bijusi. Migels drīz kļuva par viņas vergu. Viņam vajadzēja šīs sievietes ķermeni tā, kā narkomānam vajadzīga nākamā indes deva.

Un tagad viņam nācās par to samaksāt.

Šonakt, guvis pamatīgu atvieglojumu, viņš aizmiga dziļā miegā. Tad, apmēram pirms divdesmit minūtēm, viņš bija pamodies ar domu, ka atkal iegūs Sokorro. Bet, sev par pārsteigumu, viņš atklāja, ka viņas līdzās nav. Kādu brīdi viņš viņu gaidīja. Tā kā viņa neatgriezās, viņš devās viņu meklēt līdzi Migels paņēma automātu, no kura nekad nešķīrās.

Tas, ko viņš ieraudzīja, mirklī viņu atgrieza drūmajā īstenībā.

Migels ar bažām nodomāja, ka viņam acīmredzot nāksies par šo kļūmi ar gūstekņiem samaksāt ar savu dzīvību, it īpaši tad, ja neizdosies viņiem sadzīt pēdas «Zaigojošais ceļš» šādu liderību nekad nepiedos. Tātad galvenais uzdevums pašreiz bija par katru cenu dabūt viņus atpakaļ.

Viņa šāvienu pamodināti, no būdām izdrāzās sargi Gustavo citiem pa priekšu.

-jMaldita escoria, imbe'ciles inservibles! Por su estupidez… jNunca vigilar! jSolo dormir y tomar! jSin cuida'r!… los presos de mierda se escaparon,[58] viņš bļāva.

Izraudzījies par savu dusmu objektu Gustavo, sardzes priekšnieku, Migels rēca:

-Tu, nolādētais idiot! Pēdējais kretīns -pat tas prastu visu normāli nokārtot! Kamēr tu smirdēji savās lupatās, šurp atnāca cilvēki, un tagad tu esi vainīgs, ka viņi aizmukuši! Noskaidro, no kurienes viņi šurp atnāca un uz kurieni aizgāja! Kaut kur taču jābūt palikušām pēdām!

Burtiski pēc pāris minūtēm Gustavo bija atpakaļ ar ziņojumu.

Viņi aizgājuši pa upi, viņš paziņoja. Vairākas laivas ir pazudušas, bet pārējās nogremdētas!

Migels pārskaities drāzās uz piestātni. Tas, ko viņš tur ieraudzīja, nokaitināja viņu līdz baltkvēlei. Tā bija gatavā postaža! Tauvas pārgrieztas, laivas un motori nozuduši, citas laivas bija pusgrimušas ūdenī! Taču viņš arī saprata, ka viņam jāsaņemas un «jāatdziest», citādi neko saglābt neizdosies. Ar milzīgu gribasspēku viņš piespieda sevi savaldīties un visu mierīgi pārdomāt.

-Jāizvēlas divas labākās no laivām, kas vēl ir puslīdz lietojamas, katrai jāpielāgo divi motori, viņš Gustavo spāniski teica. Un lai tās būtu gatavas nevis pēc desmit minūtēm, bet tūdaļ! Uz karstām pēdām! Lai visi strādā! Atri, ātri, ātri! Pēc tam lai visi ar ieročiem un munīciju sapulcējas pie piestātnes dosimies prom!

Apsvēris visas iespējas, viņš nolēma, ka cilvēki, kas gūstekņus atbrīvoja, noteikti bija ieradušies pa gaisa ceļu, ar lidmašīnu -tas bija visdrošākais un piemērotākais transports. Tātad arī prom viņi dosies tada paša veida diez, vai viņi bus jau paguvuši to izdarīt.

Ramons tikko paziņoja, ka Visente viņu sardzē nomainījis uzreiz pēc pulksten vieniem nakti tad viss esot bijis kārtībā un gūstekņi bijuši savos būros. Tādēļ, ja viņi ir atbrīvoti uzreiz pēc tam, «nelūgtie viesi» ir apsteiguši Migelu lielākais par divām stundām. Bet instinkts Migelam teica priekšā, un to apstiprināja ari tas, ka Visentes un Sokorro līķi vēl bija silti -ka pagājis pat vēl īsāks laiks.

Viņš turpināja domāt. No Nueva Esperansas pa upi varēja sasniegt divus lauka aerodromus. Tuvākajam nebija nosaukuma, to izmantoja tikai narkotiku pārvadātāji. Tālākais bija Siona vairāk nekā divreiz tālāk un tur «Līra» reaktīvā lidmašīna pirms trim nedēļām nogādāja Migelu, pārējos bandas locekļus un trīs gūstekņus.

«Atbrīvotāji» var izmantot gan vienu, gan otru nolaišanās laukumu, tādēļ Migels nolēma vienu laivu ar bruņotajiem cilvēkiem sūtīt uz tuvāko aerodromu, bet otru uz Sionu. Pats viņš nolēma braukt laivā, kas dosies uz Sionu.

Kamēr viņš domāja, cilvēki piestātnē sāka rosīties. Viņi bija izvilkuši divas no seklāk nogremdētajām laivām uņ smēla ārā ūdeni. «Zaigojošā ceļa» bandītiem tagad palīdzēja arī ciemata iedzīvotāji. Viņi labi zināja, ka gadījumā, ja «Zaigojošais ceļš» noskaitīsies uz Nueva Esperansas iedzīvotājiem, viņu ciemu bez žēlastības noslaucīs no zemes virsas, kā tas jau vairākkārt citur bija gadījies.

Lai arī cik ļoti viņi steidzās, viņi nevarēja izbraukt no Nueva Esperansas Migela paredzētajā laikā. Taču dažas minūtes pirms četriem no rīta abas laivas jau traucās pa straumi uz ziemeļrietumiem abi motori darbojās ar pilnu jaudu. Migela laiva bija ātrāka, drīz vien tā izrāvās priekšā. Pie stūres sēdēja Gustavo.

Migela rokās bez Makarova pistoles bija arī automāts. Viņš juta, ka dusmas atgriežas. Ja Migelam izdosies gūstekņus notvert vēlams dzīvus -, tad gan viņš viņiem sagādās mokas un drausmīgu spīdzināšanu.

18

Kad Aerolibertad Cheyenne II lidmašīna īsi pirms saullēkta pacēlās no Limas lidostas, Krofords Slouns atcerējās vārdus, ko bija dzirdējis sen atpakaļ: «Jā, es lidoju ar rīta spārniem un pavadu dienu vistālākajās jūrās…»

Vakar, svētdien, viņi jau bija lidojuši ar rīta spārniem gan ne uz jūru, bet uz iekšzemi, nevienu nesastapuši. Šorīt viņi to mēģinās atkal, lidojot uz džungļiem.

Rita sēdēja līdzās Slounam otrajā rindā; viņiem priekšā vietas bija ieņēmuši pilots Osvaldo Zileri un jauniņais otrais pilots Felipe Guerra.

Vakar viņi trīs stundu laikā aplidoja visas trīs iepriekš norunātās pasažieru uzņemšanas vietas. Lai gan Slounu informēja par katru no tām, viņam bija grūti kaut ko saredzēt, jo selva izskatījās tik necaurredzama un bezgalīga. «Kā Vjetnamā, bet te viss ir saaudzis vēl daudz biezāk,» viņš Ritai teica.

Apriņķojot visus trīs nosēšanās laukumus, visi četri uzmanīgi vēroja, vai redzēs kādu zīmi vai kustību. Bet viņi neko neredzēja.

Slouns izmisīgi cerēja, ka šodien būs citādi.

Jau bija uzaususi gaisma, un lidmašīna pacēlās virs Andu virsotnēm Kordiljeru centrālajā kalnu grēdā. Pārlidojuši tām pāri, viņi samazināja augstumu un laidās pāri selvai uz Hualagas ielejas pusi.

19

Pārtridžs tagad saprata, ka ir pārrēķinājies. Viņi bija krietni novēlojušies.

To viņš, protams, nevarēja paredzēt, ka viņu laivas motori sāks niķoties apmēram divas stundas'pēc Nueva Esperansas atstāšanas. Viņiem vēl bija vajadzīga stunda, lai varētu pamest laivu un doties cauri džungļiem uz Sionas lidlauku.

Abi motori strādāja ritmiski, lai gan diezgan skaļi, bet tad viens no tiem griezīgi iekaucās. Kens O'Hāra uzreiz palēnināja gaitu, izslēdza motoru, un kauciens aprāvās.

Otrs motors turpināja darboties, bet nu laiva brauca uz priekšu jūtami lēnāk.

Pārtridžs aizgāja līdz laivas aizmugurei un vaicāja O'Hāram:

-Vai to var salabot?

-   Baidos, ka ne, O'Hāra bija noņēmis motora vāku un mēģināja tur kaut ko saskatīt. Motors ir pārkarsis, tāpēc jau tas tā kauca. Ūdens, kas tam tek cauri, ir dzidrs, tāpēc es zinu, ka ir bojāts dzesējamais sūknis. Pat ja man būtu vajadzīgie instrumenti, mums būs vajadzīgas arī jaunas detaļas, bet mums nav ne viena, ne otra…

-Tātad mēs to nekādi nevaram salabot?

O'Hāra papurināja galvu.

-  Man ļoti žēl, Harij.

-   Un kas notiks, ja mēs to darbināsim?

-Kādu laiku tas vēl vilks, bet tad atkal pārkarsis. Pēc tam motoru varēs izmest izgāztuvē.

-Lai motors strādā, Pārtridžs teica. Mums nav citas izejas.

-Tu esi kapteinis, O'Hāra teica; viņam negribējās sabojāt motoru, ko citos apstākļos varētu salabot.

Kā jau O'Hāra paredzēja, motors dažas minūtes darbojās, tad atkal atskanēja griezīgais kauciens, sāka smirdēt pēc deguma un motors apklusa; to vairs neizdevās iedarbināt. Laiva atkal samazināja ātrumu Pārtridžs satraukumā ik pa brīdim skatījās pulkstenī.

Cik viņš varēja spriest, viņu ātrums samazinājās uz pusi. Tātad, lai veiktu atlikušo ceļa posmu, viņiem būs nepieciešamas divas stundas plānotās vienas vietā.

Īstenībā viņi atlikušo ceļu veica divās stundās un piecpadsmit minūtēs. Un tikai tagad pulksten 6.50 no rīta viņi piestāja krastā. Pārtridžs un Fernandess īsto vietu noteica pēc kartes un pēc tā, ka krasts bija piedrazots ar sodas ūdens skārdenēm un dažādiem atkritumiem. Tagad viņiem stundas laikā nāksies pieveikt ceļu trīs jūdžu garumā cauri džungļiem, lai laikā nokļūtu Sionas lidmašīnu nosēšanās laukumā. Laika bija atlicis daudz mazāk, nekā viņi bija plānojuši. Vai viņi pagūs?

-Mums ir jāpagūst, -Pārtridžs teica Džesikai un Nikijam. -Tas būs ļoti nogurdinoši, bet mums nav laika atpūtai;

palīdzēsim cits citam. Fernandess ies pa priekšu, bet es noslēgšu gājienu.

Pēc brīža laivas dibens skāra smilšaino krastu. Pa seklumu viņi izbrida krastā. Tieši viņiem pretī necaurredzamo džungļu sienā vīdēja pārrāvums tur bija taka.

Ja būtu mazliet vairāk laika, Pārtridžs mēģinātu laivu paslēpt vai palaist pa straumi. Bet laika nebija, un viņi to pameta turpat krastā.

Pirms ieiešanas džungļos Fernandess pēkšņi apstājās un lika visiem apklust. Viņš stāvēja, noliecis galvu, un klausījās. Viņš pazina džungļus labāk par visiem pārējiem; viņa dzirde labāk uztvēra apkārtējos trokšņus.

Vai dzirdat? viņš Pārtridžam klusi vaicāja.

Arī Pārtridžs ieklausījās, un viņam šķita, it kā no tās puses, no kurienes viņi bija ieradušies, sadzird klusu motoru dūkoņu.

Kas tas ir? viņš jautāja.

-Laiva, Fernandess atteica. -Tā vēl ir tālu, taču brauc ar lielu ātrumu.

Lielā steigā viņi ienira džungļos.

Taka nebija tik grūti ejama kā tā, pa kuru Pārtridžs ūn viņa komanda pirms trim dienām gāja uz Nueva Esperansu. Bija skaidrs, ka šī taka tiek lietota biežāk, jo tā tikai vietumis bija aizaugusi.

Taču te lamatas slēpās uz zemes. Augsne bija nelīdzena, jukjukām bija saaugušas koku saknes, un kājas bieži vien ieslīdēja purva rāvā un dubļos.

Uzmanīgi skatieties, kur likt kāju, Fernandess, soļojot grupas priekšgalā, brīdināja.

Jā, lai nevajadzētu nevienu nest, Pārtridžs teica, slaucīdams sviedrus. -Es jau tāpat zvērīgi svīstu.

Un tā klājās visiem. Tāpat kā turpceļā, karstums bija neizturams; tas arvien pieņēmās spēkā. Ari kukaiņi neslinkoja.

Galvenais jautājums, kas satrauca Pārtridžu, bija šāds: cik ilgi Džesika un Nikijs spēs izturēt šādu slodzi. Viņš secināja, ka Džesika kānebūt izturēs. Viņai bija stipra griba un acīmredzot ari pamatīga izturība. Bet Nikijs jau bija pārguris.

Sākumā Nikijs gāja beigās, jo gribēja būt tuvāk Pārtridžam. Taču Pārtridžs uzstāja, lai viņš un Džesika iet pa priekšu, uzreiz aiz Fernandesa.

-  Mēs pēc tam varēsim daudz laika pavadīt kopā, Nikij, Pārtridžs zēnam teica, bet tagad turies kopā ar mammu un Fernandesu.

Nikijs negribīgi paklausīja.

Ja laivā, kuras motoru dūkoņu viņi tālumā dzirdēja, bija viņu vajātāji, tad uzbrukums nāks no mugurpuses. Ja tā, tad viņam būs jāpaliek un jāmēģina aizkavēt uzbrucējus, lai pārējie tiek uz priekšu. Viņš jau bija pārbaudījis, ka automāts ir labā tehniskā stāvoklī, viņam kabatā bija divas ložu magazīnas.

Pārtridžs atkal paskatījās pulkstenī: 7.35. Viņi jau gāja aptuveni četrdesmit minūtes. Viņš cerēja, ka trīs ceturtdaļas ceļa jau ir pieveiktas, jo uz 8.00 bija sarunāta lidmašīna.

Pēc brīža viņiem vajadzēja apstāties.

Likteņa ironijas dēļ tieši Fernandess, kas bija brīdinājis pārējos, ka jāiet uzmanīgi un jāskatās zem kājām, aizķērās ar kāju sakņu pinumā un pakrita. Pārtridžs metās palīgā, bet Mins jau bija Fernandesu piecēlis; O'Hāra pūlējās izbrīvēt viņa kāju, taču Fernandesa seja bija saviebta sāpēs.

-Laikam būšu kāju pamatīgi apskādējis, viņš Pārtridžam teica. Man ļoti žēl, ka esmu sagādājis jums neērtības.

Kad kāju no akača izvilka, izrādījās, ka Fernandess nevar uz tās nostāties kāja drausmīgi sāpēja. Vai nu viņš bija lauzis potīti, vai ari stipri to sastiepis.

-  Nav taisnība, tu mums neērtības nekad neesi sagādājis, Pārtridžs teica. Tu biji mums labs ceļa rādītājs un uzticams biedrs. Mēs tevi aiznesīsim.

Fernandess papurināja galvu.

-   Priekš tā mums vairs nav laika. Es netiku jums teicis, Harij, taču es jau labu laiku dzirdu, ka vajātāji mums seko; viņi vairs nav tālu. Steidzieties tālāk, atstājiet mani tepat.

Pie viņiem pienāca Džesika.

-   Mēs nedrīkstam viņu te atstāt, viņa Pārtridžam teica.

-Viens no mums var nest viņu uz muguras, O'Hāra piedāvāja. -Es pamēģināšu.

-Šajā elles karstumā? -Fernandess sāka dusmoties, ka viņi neiet prom. -Ar mani kukuragās jūs ne simt jardus nenoiesiet.

Pārtridžs gatavojās iebilst, bet atzina, ka tas būtu veltīgi. Fernandesam bija taisnība. Viņiem nebija izvēles -nāksies viņu te atstāt!

-  Mēs atnāksim tev pakaļ, Pārtridžs teica. Ja vien tas būs iespējams un ja nosēšanās laukumā būs lidmašīna.

-Nekavējiet laiku, Harij. Man jums vēl kaut kas ātri jāsaka. -Fernandess sēdēja līdzās takai, atslējies pret koku. Pārtridžs viņa priekšā nolaidās uz ceļiem. Džesika viņam piebiedrojās.

-Man ir sieva un četri bērni, Fernandess teica. Man būs vieglāk, ja es zināšu, ka kāds par viņiem parūpēsies!

-Tu taču strādā CBA labā, Pārtridžs atteica. Un CBA izdarīs visu iespējamo tavas ģimenes labā. Dodu tev godavārdu -tas ir oficiāli. Bērni saņems labu izglītību un visu pārējo, kas pienākas.

Fernandess pamāja, tad norādīja uz karabīni, ko viņš līdz šim bija nesis un kas tagad bija atslieta viņam līdzās.

-Paņemiet šo te. Tā var jums noderēt. Taču es negribu, lai mani sagūsta dzīvu, tādēļ atstājiet man revolveri.

Pārtridžs iedeva viņam savu brauniņu, iepriekš noņēmis klusinātāju.

-  Ak, Fernandess! Džesikai aizžņaudzās balss, acis pildījās asarām. Mēs ar Nikiju esam jums tik daudz pateicības parādā. Viņa pieliecās un noskūpstīja viņu uz pieres.

Arī Pārtridžs pieliecās, apskāva Fernandesu un noskūpstīja uz abiem vaigiem. Arī Mins un O'Hāra atvadījās.

-Steidzieties! Fernandess viņus mudināja. Nezaudējiet velti laiku. Nezaudējiet to laiku, ko mēs bijām priekšā vajātājiem!

Pārtridžs piecēlās un steidzās prom. Viņš neatskatījās.

Līdzko Migels ieraudzīja laivu pie džungļu takas un atpazina to kā laivu no Nueva Esperansas, viņš nopriecājās, ka izlēmis doties uz Sionu.

Viņa priekam nebija gala, kad Ramons, izlēcis no laivas, pieskrēja pie iepriekšminētās un teica:

-   Un motor ēsta caliente, el otro frio fundido[59]

Pārkarsušais motors nozīmēja to, ka viņu medījums pavisam nesen iegājis džungļos.

«Zaigojošā ceļa» bandītu vienībā bija septiņi labi apbruņoti vīri. Migels viņiem spāniski teica:

-   Šie draņķa buržuji nevar būt nekur tālu aizgājuši. Mēs viņus panāksim un pamatīgi pārmācīsim! Mēs viņus pārsteigsim kā Husmana dusmas!

Atskanēja nevienāds «urā», un viņi ātri iesteidzās džungļos.

-   Mēs esam ieradušies mazliet par agru, Rita sacīja Osvaldo Zileri, kad viņi tuvojās Sionas lidlaukam, kas bija pirmais pārbaudes punkts viņu lidojumā. Rita paskatījās pulkstenī -7.55.

-Mēs pariņķosim un pavērosim, pilots atteica. Lai gan es stipri šaubos, ka jūsu draugi nāks uz šo vietu.

Tāpat kā vakar, viņi četratā Rita, Krofords, Zileri un otrais pilots Felipe vai acis izskatīja, pūloties zaļajā džungļu jūrā kaut ko ieraudzīt. Viņi pūlējās notvert kaut vismazāko kustību. īpaši uzmanīgi viņi nopētīja nelielo nosēšanās laukumiņu. Taču, tāpat kā vakar, viņi nespēja ieraudzīt nekādas dzīvības pazīmes.

Bet Nikijam uz džungļu takas klājās arvien grūtāk. Džesika un Mins viņam palīdzēja, paceļot aiz rokām un pārceļot pāri visgrūtāk caurejamām vietām. Visi saprata, ka Nikiju drīz vajadzēs nest, taču pagaidām visi taupīja spēkus.

No tā brīža, kad viņi bija atstājuši Fernandesu, bija pagājušas apmēram desmit minūtes. Tagad priekšā gāja Kens O'Hāra. Pārtridžs, tāpat kā iepriekš, gāja pēdējais laiku pa laikam viņš atskatījās. Pagaidām nekas nebija redzams.

Šķita, ka lapotne virs viņu galvām kļūst arvien skrajāka, cauri zariem iespīdēja vairāk saules gaismas, arī taka bija kļuvusi platāka. Pārtridžs cerēja, ka šīs zīmes norāda uz lidmašīnu nosēšanās laukuma tuvumu. Vienu brīdi viņam pat šķita, ka dzird lidmašīnas dūkoņu, taču nebija par to pārliecināts. Viņš atkal ieskatījās pulkstenī tas rādīja 7.55.

Tobrīd kaut kur aizmugurē atskanēja spalgs šāviens. Tam jābūt Fernandesam, nodomāja Pārtridžs. Pat brauniņu, kam Pārtridžs bija noņēmis klusinātāju, Fernandess bija pratis izmantot tā, lai vēl pēdējo reizi viņiem palīdzētu: viņš brīdināja, ka vajātāji ir tuvu. Tam par apliecinājumu atskanēja vēl vairāki šāvieni.

Acīmredzot vajātāji, ieraudzījuši Fernandesu droši vien jau mirušu bija nolēmuši, ka arī pārējie ir tepat tuvumā, un tādēļ izlaiduši dažas kārtas no automāta. Pēc brīža viss atkal bija kluss.

Pārtridžs juta, ka arī viņš pats ir uz spēku izsīkuma robežas. Pēdējās piecdesmit stundas viņš tikpat kā nemaz nebija gulējis viņš bija ļoti novārdzis. Viņš nespēja ari vajadzīgajā līmenī sakoncentrēt uzmanību.

Vienā no šādiem brīžiem, kad domas klejoja tālumā, viņš iedomājās, ka vislabprātāk viņš atkratītos no visiem saviem pienākumiem… Kad šis piedzīvojums būs galā, viņš izmantos savu pārtraukto atvaļinājumu, kas tikai nule bija sācies. Viņš tā noslēpsies, lai neviens un nekur nevarētu viņu atrast… Lai arī kurp viņš dotos, Viviena būs jāņem līdzi tā bija sieviete, kas viņu mīlēja. Džesika un Džcmma jau bija pagātne; Viviena būs nākotne. Diemžēl līdz pat šim laikam viņš pret Vivienu nebija bijis īsti godīgs, vajadzētu tomēr viņu apprecēt… Vēl nemaz nav par vēlu… Viņš zināja, ka Viviena to ļoti gribētu…

Ar milzīgu gribasspēku Pārtridžs atgriezās īstenībā.

Viņi pēkšņi bija iznākuši no džungļiem. Priekšā bija lidmašīnu nosēšanās laukums! Debesīs riņķoja lidmašīna tā bija Cheyenne\ Kens O'Hāra, uz kuru vienmēr var paļauties, Pārtridžs nodomāja, raķešpistolē jau bāza iekšā zaļo kapsulu, ko visu laiku bija nesis līdzi. Zaļa raķete nozīmēja: Viss kārtībā. Varat nosēsties bez bažām.

Pēkšņi no aizmugures atskanēja divi šāvieni šoreiz pavisam tuvu.

Bāz sarkano kapsulu, zaļo ne! Pārtridžs uzsauca O'Hāram. -Atri!

Sarkana raķete nozīmēja: Nosēdieties pēc iespējas ātrāk, mums draud briesmas!

Bija dažas minūtes pāri astoņiem. Lidmašīnā virs Sionas lidmašīnu nosēšanās laukuma Zileri pagriezās pret Ritu un Slounu, teikdams:

-Nekādu dzīvības pazīmju. Jālido uz abām pārējām vietām.

Un viņš apgrieza lidmašīnu. Tajā brīdī Krofords Slouns iesaucās:

-Pagaidi! Šķiet, ka es kaut ko ieraudzīju.

Zileri pagrieza lidmašīnu sākotnējā virzienā.

Kur? viņš jautāja.

-Kaut kur tur, Slouns rādīja. Es nezinu, kur īsti… man šķita… viņa balsī bija jaušama nedrošība.

Zileri apmeta vēl vienu loku. Viņi atkal nopētīja visu apkaimi. Kad loks bija apmests, Zileri teica:

-Es neko neredzu. Man liekas, ka mums jālido tālāk.

Tieši tajā brīdī viņiem līdzās gaisā izplauka sarkana raķete.

O'Hāra izšāva otru sarkano raķeti.

-Pietiek, viņi mūs ir ieraudzījuši, Pārtridžs teica.

Lidmašīna jau bija pagriezusies uz viņu pusi, lai nosēstos. Nu Pārtridžam vajadzēja paredzēt, kur būs lidmašīnas priekšpuse, kad tā'nosēdīsies. Tad viņi varēs ieņemt vajadzīgo pozīciju, lai atšaudītos no vajātājiem, kamēr Nikijs un Džesika kāps lidmašīnā.

Atbilde uz šo jautājumu drīz bija skaidra. Cheyenne II slaidi laidās lejup, ātri zaudēdama augstumu tātad lidmašīna lidos pāri viņu galvām. Un pret taku nosēdīsies ar astes pusi no turienes nāca šāvienu troksnis.

Pārtridžs atskatījās. Lai gan šaušana turpinājās, neviens nebija redzams. Viņš varēja tikai minēt, kāpēc tas tā. Acīmredzot vajātāji steidzās viņiem pakaļ un šāva uz labu laimi, cerot, ka kāda lode kādam trāpīs.

-Ved Džesiku un Nikiju uz nosēšanās laukumu -ātri! un paliec pie viņiem! viņš O'Hāram teica. Kad lidmašīna pieripos pie celiņa, tā pagriezīsies atpakaļ. Skrieniet uz lidmašīnu un kāpiet iekšā. Tu dzirdi mani, Min?

Mins ar aci bija pielipis pie kameras. It kā nekas nebūtu noticis, viņš turpināja filmēt.

-Dzirdu, -Mins atsaucas.

Pārtridžs nolēma, ka par Minu viņam nav jāuztraucas gan jau viņš pats zinās, kas darāms.

-   Un ko tad tu, Harij? Džesika satraukti vaicāja.

-Es atšaudīšos, lai piesegtu jūs, viņš atteica. -Līdzko jūs būsiet iekāpuši lidmašīnā, es jums piebiedrošos. Ejiet taču…

O'Hāra aplika roku Džesikai, bet viņa saņēma Nikija veselo roku savā rokā, un viņi steidzās projām.

Viņi vēl nebija paguvuši šķirties no Pārtridža, kad viņš ieraudzīja vairākus stāvus iznākam skrajumā no džungļiem.

Pārtridžs paslēpās aiz ciņa. Guļot uz vēdera, viņš uz ciņa atbalstīja kalašņikovu un izšāva uz vajātājiem. Viņš redzēja, ka viens nokrīt, bet pārējie steidzīgi paslēpjas. Tajā pašā brīdī viņš izdzirdēja, ka pāri galvai pārdrāžas lidmašīna. Lai arī Pārtridžs nespēja izsekot tai ar skatienu, viņš zināja, ka tā nolaižas.

-  Re, kur viņi ir! gandrīz histēriskā uztraukumā kliedza Krofords Slouns. Es viņus redzu, tur ir Džesika un Nikijs!

Lidmašīna vēl arvien drāzās lielā ātrumā, palēkdamās uz nelīdzenās zemes. Skrejceļa gals strauji tuvojās, un Zileri no visa spēka bremzēja. Skrejceļa galā lidmašīna apstājās, pilots izslēdza vienu motoru, apgrieza lidmašīnu, un viņi sāka braukt atpakaļ -uz skrejceļa otru galu.

Lidmašīna apstājās tieši tajā vietā, kur to gaidīja Džesika, Nikijs un O'Hāra. Otrais pilots piecēlās no savas vietas un atvēra durvis.

Vispirms Nikijs, tad Džesika un O'Hāra ierāpās lidmašīnā viņiem pretī pastiepās rokas, lai ievilktu iekšā. Ari Krofords palīdzēja. Parādījās Mins un arī ierāpās iekšā.

Krofords, Džesika un Nikijs metās viens otra apkampienos, bet O'Hāra aizelsies teica:

-Tur, takas galā ir Harijs. Viņš mēģina apturēt vajātājus. Viņš jāpaņem…

-Es viņu redzu, Zileri teica. Pieturies! Viņš iedarbināja lidmašīnu, un tā sāka slīdēt uz priekšu.

Skrejceļa tālākajā galā Zileri atkal apgrieza lidmašīnu. Tagad tā bija tieši tādā pašā stāvoklī kā pēc nolaišanās tā bija gatava promlidošanai, taču durvis vēl bija vaļā. Cauri tām bija dzirdams šāvienu troksnis.

-Jūsu draugam vajadzētu pasteigties. Es gribu ātrāk tikt no šejienes prom, Zileri satrauktā balsi teica.

Viņš tūlīt pieskries, -Mins teica. Viņš mūs redzēja -pēc mirkļa viņš būs klāt.

Pārtridžs ne tikai dzirdēja, bet ari redzēja lidmašīnu. Pametis skatu pār plecu, viņš saprata, ka lidmašīna ir piebraukusi viņam gandrīz klāt. Viņus šķīra tikai simt jardu. Viņš skries ātri, pieliecies. Bet vispirms jāizlaiž viena atvadu zalve džungļu virzienā, lai apturētu teroristu uzbrukumu. Pēdējo minūšu laikā viņš bija pamanījis, ka teroristiem pievienojas vēl daži vīri. Viņš izšāva uz tiem automāta kārtu un redzēja, ka viens atkal nokrīt. Pārējie paslēpās aiz kokiem. Vēl viena kārta viņus brīdi atturēs viņam jātiek līdz lidmašīnai.

Pārtridžs ielika automātā jaunu aptveri, nospieda mēlīti un sēja nāvi abās takas pusēs. Jau sadursmes sākumā viņš atkal bija izjutis seno cīņas sparu… juteklisku satraukumu, kas palīdzēja organismam izdalīt adrenalīnu un strāvot asinīm… stulba un nemotivēta vajadzība pēc kara skatiem un trokšņiem…

Izšāvis visu aptveri, viņš nometa automātu, pielēca kājās un, saliecies uz pusēm, metās skriešus. Lidmašīna bija tieši priekšā. Viņš zināja, ka to sasniegs!

Pārtridžs jau bija noskrējis trešdaļu ceļa, kad lode viņam trāpīja kājā. Viņš uzreiz pakrita. Viss notika tik ātri viņš uzreiz nemaz nesaprata, kas noticis.

Lode bija trāpījusi ceļgala locītavā no aizmugures, pilnīgi saārdot locītavas bļodiņu. Viņš vairs nespēja pakustēties. Viņu pārņēma drausmīgas, neiedomājamas sāpes. Tajā brīdī viņš saprata, ka nemūžam netiks līdz lidmašīnai. Viņš ari zināja, ka nav vairs laika. Lidmašīnai jādodas projām. Un viņam jārīkojas tāpat, kā bija rīkojies Fernandess.

Saņēmis pēdējos spēkus, viņš izslējās, cik augstu spēja, un māja, lai lidmašīna lido prom. Galvenais, lai viņi saprot.

Mins stāvēja durvīs un filmēja. Viņš Pārtridžu turēja objektīvā un bija uzfilmējis arī to brīdi, kad viņu ievainoja. Otrais pilots Felipe stāvēja viņam blakus.

-Viņam trāpīja, -Felipe iesaucās. Rādās, ka ar viņu ir cauri. Viņš māj, lai mēs lidojam prom.

To izdzirdis, Slouns pielēca kājās un skrēja uz durvīm.

-Mums viņš jādabū lidmašīnā!

-Jā, lūdzu, jā! sauca Džesika.

-Lūdzu, nelidosim prom bez Harija! -Nikijs lūdzās.

Bet Mins, kas bija karojis, uz šo lietu skatījās daudz reālāk.

-Mēs viņu nevaram paņemt. Vairs nav laika, viņš teica.

Cauri objektīvam Mins redzēja, ka «Zaigojošā ceļa» teroristi, atklājuši, ka uz viņiem vairs nešauj, skrien uz lidmašīnas pusi. Vairākas lodes trāpīja lidmašīnai.

-Jālido prom, -Zileri teica. Viņš pagrūda ātruma kloķi uz priekšu. Mins kopā ar kameru iegāzās lidmašīnā atmuguriski. Felipe ātri aizvēra un aizslēdza durvis.

Lidmašīna uzņēma ātrumu un pacēlās gaisā.

Džesika un Nikijs apskāvušies skaļi raudāja. Slouns sēdēja, aizvēris acis un šūpodams galvu, it kā neticēdams tam, ko redzēja. Mins, piespiedis kameru pie loga, filmēja pēdējos kadrus tam, kas notika lejā.

Lejā Pārtridžs redzēja, ka lidmašīna dodas prom.

Un viņš redzēja vēl ko citu. Lidmašīnas durvīs stāvēja smaidoša sieviete Alitalia formas tērpā. Viņa māja ar roku.

Ilgi aizturētās asaras sāka ritēt pa Pārtridža vaigiem. Viņa ķermenī tika iešautas vēl dažas lodes, un tad viņš jau bija miris.

20

Skatoties uz Pārtridža līķi, Migels sev nozvērējās, ka nekad vairs šādu kļūdu nepieļaus.

Pirmajā nolaupīšanas posmā, kas bija sarežģīts un kur bija vajadzīgas izdomas spējas, viņam lieliski veicās. Taču otrajā posmā, kad šķita, ka viss svarīgākais ir jau garām, viņš tikpat lieliski cieta sakāvi.

Secinājums bija pilnīgi skaidrs: nekas nenāk viegli un pa jokam. Viņam tas jau sen bija jāsaprot…

Ko lai tagad iesāk?

Pirmām kārtām, viņam jābrauc prom no Peru. Ja viņš paliks te, viņa dzīvība nebūs ne graša vērta «Zaigojošais ceļš» par to parūpēsies.

Viņš pat nedrīkst atgriezties Nueva Esperansā.

Laimīgā kārtā, tas arī nebija nepieciešams. Pirms prombraukšanas, paredzējis arī tādu iespēju kā šī, viņš visu savu naudu arī lielāko daļu no tiem piecdesmit tūkstošiem dolāru, ko bija saņēmis no Hozē Antonio Salaverija viņu pēdējās tikšanās reizē ANO, bija paslēpis savā jostā. Tas nebija diez cik ērti, taču visnotaļ nomierinoši.

Šī naudas summa bija pietiekami liela, lai viņš varētu pārcelties no Peru uz Kolumbiju.

Bet pašreiz viņš grasījās atgriezties džungļos. Divdesmit piecu kilometru attālumā no šejienes ir neliels lidmašīnu nosēšanās laukums, kur bieži ierodas kolumbiešu piloti, kas pārvadā narkotikas. Migels zināja, ka spēs samaksāt par to, lai viņu paņem līdzi uz Kolumbiju, un tur viņš būs drošībā.

Ja kāds no grupas mēģinās viņu aizkavēt, viņš viņu nogalinās. Bet Migels neticēja, ka kāds to mēģinās. No septiņiem vīriem, kas viņu pavadīja, vairs tikai četri bija dzīvi. Šis gringo [60] , kas te gulēja, bija nogalinājis Ramonu un vēl divus. Gluži nepazīstams cilvēks, bet labs šāvējs.

Arī Kolumbijā viņa reputācija šīs neveiksmes dēļ būs cietusi, taču ne uz ilgu laiku. Atšķirībā no «Zaigojošā ceļa», kolumbiešu narkotiku tirgotāji nebija fanātiķi. Viņus vadīja nežēlīgi cilvēki jā, tas nebija noliedzams, taču viņi pirmām kārtām bija pragmatiķi un biznesmeņi. Un Migelam piemita lielisks anarhista un terorista narkotiku pārdevēja talants. Kartelim viņš būs noderīgs.

Migels nesen bija uzzinājis, ka ir izstrādāta ilgtermiņa programma dažu nelielu valstu pārvēršanai par tādām narkotiku karteļu pārvaldītām zemēm, kāda ir Kolumbijā. Viņš bija pārliecināts, ka Šīs programmas īstenošanā arī viņš varēs dot kādu ieguldījumu.

Kolumbijā demokrātija jau bija mirusi. Dažas tās iezīmes gan vēl pastāvēja, bet tas nebūs vairs ilgi. Spēcīgie narkotiku biljonāri lika nogalināt tos, kas vēl cerēja uz labākiem laikiem.

Lai citas zemes pārvērstu par tādām kā Kolumbijā, bija nepieciešami korumpēti valdības locekļi, kas ļautu narkotiku karteļiem uzsākt darbu. Tad klusi un nemanāmi tie kļūs spēcīgāki par valdību. Un, kā to pierāda Kolumbijā, no tā brīža atpakaļceļa vairs nav.

Pašreiz bija runa par četrām valstīm, ko varētu «kolumbizēt». Tās bija Bolīvija, E1 Salvadora, Gvatemala un Jamaika. Vēlāk tām tiktu pievienotas vēl citas.

Ar savu unikālo pieredzi un pašsaglabāšanās spējām, Migels sprieda, viņš ar darbu būs nodrošināts vēl ilgus gadus.

21

Pagāja vairākas minūtes, līdz kāds no lidmašīnas pasažieriem spēja kaut ko bilst. Krofords Slouns bija piespiedis Džesiku un Nikiju sev cieši klāt; šķita, ka viņš ir atslēdzies no visas pasaules.

Beidzot Slouns pacēla galvu un vaicāja Minam Van Kānam:

-Es par Hariju… Vai tu vēl kaut ko redzēji?

Mins bēdīgi pamāja:

-  Man viņš visu laiku bija objektīvā. Viņam trāpīja vairākas lodes. Nekādu šaubu tur nevar būt.

Slouns nopūtās.

-Viņš taču bija mūsu labākais…

-   Vislabākais, Mins viņu izlaboja; viņa balss bija neparasti stingra. Gan kā korespondents, gan kā cilvēks. Es šajos gados esmu iepazinis daudzus, un neviens nespēj līdzināties Harijam. Šie vārdi izskanēja kā izaicinājums. Mins vienādi ilgi pazina gan Pārtridžu, gan Slounu.

Ja tas bija domāts kā izaicinājums, Slouns negrasījās teikto apstrīdēt. Viņš vienkārši teica:

-Tur tev taisnība.

Džesika un Nikijs, aizņemti ar savām domām, šo sarunu nedzirdēja.

Bet Rita, profesionāla producente, Minam vaicāja:

-   Vai kaut ko no uzfilmētā drīkst apskatīt?

Viņa saprata, ka, par spīti Pārtridža nāvei, viņai pēc stundas Limā būs jāsagatavo raidījums.

Viņa arī zināja, ka šie kadri visā plašajā pasaulē pieder tikai viņiem tas bija unikāls materiāls.

Mins nedaudz attina lenti un padeva kameru Ritai. Viņa piespieda aci lodziņam: Mins, kā vienmēr, bija pratis uzņemt svarīgāko. Kadri bija lieliski. Daži no pēdējiem, kur Harijs tiek ievainots un pēc brīža nogalināts, bija aizkustinoši. Atdevusi kameru atpakaļ, Rita ar piaukstu notrausa asaras viņa zināja, ka tagad nav laika ne sērot, ne apraudāt Hariju. To varēs darīt vēlāk, kad viņa šonakt būs palikusi viena.

-Vai Harijam bija kāda… kāda draudzene? Slouns vaicāja. Es zinu, ka pēc Džemmas nāves viņš vairs neapprecējās.

Jā, bija. Pareizāk sakot, ir, Rita teica. Viņu sauc Viviena. Viņa ir medicīnas māsa un dzīvo Portkredītā, netālu no Toronto.

-   Vajadzētu viņai piezvanīt. Ja vēlies, es ar viņu aprunāšos.

-Jā, es gribētu, lai tu ar viņu aprunājies, Rita teica. Un

pasaki viņai, ka Harijs pirms izlidošanas uz džungļiem uzrakstīja testamentu tas ir pie manis. Harijs visu novēlēja viņai. Viviena to nezina, bet tagad viņa ir miljonāre. Rādās, ka Harijs savu naudu ir iesālījis visās pasaules bankās. Testamentam ir pievienots šo banku saraksts.

Bet Mins, kamēr viņi sarunājās, neuzkrītoši filmēja Džesiku un Nikiju. Rita pamanīja, ka kamera ir vērsta pret Nikija nosaitēto roku. Tas atgādināja viņai par to, ko viņa bija atvedusi līdzi no Limas. Parakņājusies somā, viņa izvilka teletaipa lenti, kas bija pienākusi Entelī.

-Pirms izlidošanas uz džungļiem Harijs lūdza, lai es nosūtu, telegrammu kādam viņa draugam, Rita teica, vērsdamās pie visiem klātesošajiem. Viņš ir ķirurgs Ouklendā, Kalifornijā. Harijs teica, ka šis ķirurgs ir viens no pasaules slavenākajiem speciālistiem sakropļotu roku jomā. Telegrammā Harijs mani lūdza pajautāt par Nikolasa roku. Un, lūk, te ir atbilde.

Viņa apdrukato papīra lapiņu padeva Slounam, un viņš to skaļi nolasīja:

IEPAZINOS AR TIEM DOTUMIEM, KO TU MAN ATSŪTĪJI. ARI AVĪZES LASĪJU PAR TAVU JAUNO DRAUGU. PROTĒZI NEIESAKU. TA NELĪDZĒS, VIŅŠ VIENALGA NEVARĒS SPĒLĒT.VIŅAM NĀKSIES IEMĀCĪTIES, UN VIŅŠ TO VARĒS, IZGRIEZT ROKU AR PLAUKSTU UZ AUGŠU, KAD VAJADZĒS UZSIST. PA TAUSTIŅIEM AR RĀDĀMO PIRKSTU VAI MAZO PIRKSTIŅU. VIŅAM IR PAVEICIES. NEKAS TĀDS NEBŪTU IESPĒJAMS, JA BŪTU ZAUDĒTI CITI PIRKSTI. KLAVIERSPĒLE IR IESPĒJAMA TIKAI ŠO DIVU PIRKSTU ZAUDĒŠANAS GADĪJUMĀ. MAN IR PACIENTE, KAS ZAUDĒJUSI TIEŠI ŠOS PIRKSTUS. TAGAD VIŅA SPĒLĒ KLAVIERES. JA VĒLIES, VARU SARUNĀT VIŅU TIKŠANOS. SARGI SEVI, HARIJ. LAI TEV LABI KLĀJAS.

DR. DŽEKS TAPERS.

Visi klusēja. Tad Nikijs palūdza: -Vai drīkstu to apskatīt, tēt? Slouns pasniedza papīra lapu viņam. -Nepazaudē to, -Džesika brīdināja. Tā tev būs piemiņa no Harija.

Instinktīvās, tuvās attiecības Harija un Nikija starpā bija tik brīnišķīgas, viņa nodomāja, bet diemžēl tik ātri beidzās.

Viņa atcerējās Nikija nospiesto balsi, kad viņš Nueva Esperansā Harijam bija teicis: «Viņi nogalināja manu vectēvu un nocirta man divus pirkstus, tādēļ es vairs nekad nevarēšu spēlēt klavieres.» Acīmredzot Nikijs nekad nekļūs par koncertējošu pianistu, par ko viņš sapņoja, taču viņš varēs spēlēt klavieres un piepildīt savas alkas pēc mūzikas citādā veidā.

Nikijs pārlasīja daktera Tapera atbildi vēlreiz, turot to veselajā rokā, bet nosaitēto mēģināja pagriezt ar plaukstu uz augšu. Viņa sejā parādījās smaida atblāzma.

-Man šķiet, ka mēs visu mūžu paliksim Harija parādnieki, Krofords Slouns teica.

-Un Fernandesa parādnieki arī, Džesika atgādināja.

Viņa jau bija pastāstījusi par hronista pašuzupurēšanos un izdarīto pašnāvību. Tagad viņa Krofordam un Ritai pastāstīja par solījumu, ko Harijs bija devis Fernandesam, pirms atstāja viņu uz džungļu takas.

Fernandess bija lūdzis parūpēties par savu sievu un četriem bērniem. Un Harijs bija apsolījis: «Tu strādāji CBA labā, un CBA par to parūpēsies. Es dodu tev savu godavārdu, tas ir oficiāli. Bērni iegūs labu izglītību un visu pārējo.»

-Kad mēs atgriezīsimies, -Slouns teica, -es parūpēšos, lai Harija solījums tiktu izpildīts. Viņa solījums ir līdzvērtīgs juridiskam dokumentam, ko viņš izdevis CBA vārdā.

-  Tam ir tikai viens šķērslis, Rita aizrādīja. Harijs to solīja, kad jau bija atlaists no darba. Viņš pats to gan nezināja.

Izdzirdis šos vārdus, Mins izbrīnā iepleta acis. Tas nozīmēja, ka par Čipingeima vēstuli zināja tikai daži cilvēki.

-Tam nav nozīmes, Slouns teica. -Harija dotais solījums tiks izpildīts.

-Taču mums šajā sakarībā par kaut ko jāvienojas, Rita teica. Vai šodienas reportāžā mēs teiksim, ka Harijs ir atlaists no darba?

-Nē, Slouns strikti paziņoja. Tā ir mūsu netīrā veļa. Nemazgāsim to svešu cilvēku klātbūtnē.

«Bet īlenu maisā nenoslēpsi,» Rita nodomāja. «Tāpat visi uzzinās.»

Krofords vēl nezināja par vēstuli, ko viņa ar faksu bija aizsūtījusi Lesam Čipingeimam. Pēc pāris nedēļām šī ziņa droši vien uzpeldēs laikrakstā Times vai Washington Post. Un, ja ne tur, tad maķenīt vēlāk noteikti Columbia Journalism Review vai Washington Journalism Review. Labi, lai nu tā būtu!

Rita vēl iedomājās, ka šīs vēstules dēļ arī viņa, droši vien, jau ir bezdarbniece. Viņa to pat bija parakstījusi kā bijusī producente. Galu galā, lai kā arī viss risināsies turpmāk, šo uzdevumu viņa novedīs līdz galam.

-  Man nedod mieru kāda doma, Džesika pēkšņi teica. Tā ir sakarā ar šo lidmašīnu nosēšanās laukumu, no kura mēs tikko pacēlāmies gaisā.

-   Sionā, Rita pateica priekšā.

Džesika pamāja.

Man ir tāda sajūta, it kā es jau būtu redzējusi šo taku cauri džungļiem, šo nelielo lidlauku. Manuprāt, viņi mūs no turienes atveda, tieši tur mēs sākām pamosties no bezsamaņas. Es toreiz nesapratu, ka tas ir lidlauks. Bet ir vēl kaut kas.

-Turpini, Rita teica, ātri pierakstīdama Dzesikas teikto.

-Tajā būdā, kur mūs turēja, bija vēl viens cilvēks. Es nezinu, kas viņš ir, taču esmu pārliecināta, ka viņš bija amerikānis. Es lūdzos, lai viņš mums palīdz, bet viņš ne mazo pirkstiņu nepakustināja. Un es esmu saglabājusi šo te.

Iepriekšējā dienā Džesika bija izvilkusi savu zīmējumu no matrača apakšas, salocījusi to un paslēpusi krūšturī. Tagad viņa šo skici pasniedza Ritai.

Viņai pretī lūkojās Lira lidmašīnas pilots Deniss Anderhils.

-Šovakar mēs to parādīsim Vakara ziņās, Rita teica. -Noskaidrosim, vai kāds viņu nepazīst. Gan jau no divdesmit miljoniem TV skatītāju kāds viņu atpazīs.

Lidmašīna rūca, vēl arvien uzņemdama augstumu, lai tiktu pāri Andu Kordiljeru grēdai; tad tā samazinās augstumu, lai nolaistos Limā. Rita ievēroja, ka pulkstenis rāda dažas minūtes pāri deviņiem. Viņu lidojums aizņems vēl kādas četrdesmit minūtes.

Viņa saprata, ka kopā ar Krofordu tagad jāsastāda stingrs darba plāns visai dienai. Šo to viņa jau bija saplānojusi.

Gūstekņu dramatiskā atbrīvošanas epizode pašreiz bija tikai CBA īpašums. Tātad līdz tam, kamēr Ziņu pirmais bloks būs'nonācis Ņujorkā un tas būs 17.30 pēc Peru laika Džesika un Nikijs būs jātur tālu prom no žurnālistu acīm. Rita bija pārliecināta, ka Krofs sapratīs, kāpēc tas nepieciešams.

Tas nozīmē, ka Džesika un Nikijs nedrīkst doties nedz uz viesnīcu «Cēzars», nedz uz Entel Peru tur mudžēja no reportieriem un uzņemšanas grupām, tāpat kā citās pilsētas centra viesnīcās.

Un Rita vienojās ar Osvaldo Ziieri, kas dzīvoja Mirafloresas nomalē, ka Džesika un Nikijs brauks pie viņa. Viņi tur uzturēsies līdz 17.30, kad gan prese, gan TV jau visu būs uzzinājuši. Tad Džesiku un Nikiju varēs legalizēt. Šo pārbaudījumu viņiem vēl nāksies izturēt.

Starplaikā, strādājot kopā ar videoredaktoru Bobu Vatsonu, viņa sagatavos reportāžu Vakara ziņu izlaidumam. Tā būs plaša reportāža, kurā tiks izmantoti Mina labākie attēli, kas iegūti, filmējot gūstekņu izglābšanu, bēgšanu, Harija Pārtridža nāvi, Fernandesa atstāšanu uz džungļu takas.

Viņa pat Ņujorkai negrasījās prasīt papildu laiku. Viņa zināja, ka šoreiz var droši aizņemt tik daudz ētera laika, cik viņai vajadzīgs.

Rita bija ari pārliecināta, ka raidtīkls vēlēsies, lai tiktu sagatavots stundu ilgs speciālizlaidums, lai to varētu pārraidīt tūlīt pēc Vakara ziņām. Labi, priekš tā viņai būs ļoti daudz materiāla. Viņi iekļaus interviju ar Doloresu, kas bija dzīvojusi kopā ar bijušo amerikāņu ārstu Hartliju Goseidžu jeb Baudeljo, kas savas ārsta iemaņas bija izmantojis tik neģēlīgi, palīdzēdams nogādāt trīs nolaupītos gūstekņus Peru. Šo sižetu Harijs jau bija sakārtojis, ieskaņojot videomateriālam attiecīgos komentārus -tas bija gatavs raidīšanai.

Vakara ziņu pārraidi un visus nākamos raidījumus vadīs Krofs. Tas viņam droši vien nenāksies viegli. Viņam taču būs jāstāsta gan par sava tēva, gan Harija Pārtridža, gan Fernandesa nāvi un par to, kā tika sakropļots Nikijs. Krofs ātri kļūst sentimentāls, un tad viņam no aizkustinājuma aizlūzt balss. Nav svarīgi, Rita nodomāja. Viņa šajā stāstījumā ieviesīs lielāku ticamību.

Taču vienu ziņuļun Rita to saprata nevajag un pat nedrīkst turēt slepenībā līdz vakaram. Tā ir ziņa, ka nolaupītie ir atbrīvoti, ka Džesika un Nikijs ir sveiki un veseli.

Uzreiz būs jāiesniedz biļetens. Līdzko CBA Ņujorkā to saņems, viņi momentā pārtrauks programmu. Un CBA atkal apsteigs savus konkurentus.

Rita atkal paskatījās pulkstenī: 9.23. Vēl kādas divdesmit minūtes viņi būs gaisā. Un tad vēl viņiem no lidostas būs jātiek līdz Entelim, tātad biļetenu varēs pārraidīt tikai 10.30. Viņi pārraidīs tikai dažus attēlus jēlmateriālu, lai ieinteresētu skatītājus. Tā viņi bija darījuši arī reportāžā no Dalasas Fortvērtas lidostas, kad dega aerobuss un kur vairāk nekā pirms mēneša Harijs, Mins un OTlāra bija strādājuši plecu pie pleca.

Vai tiešām tas bija tik nesen? Šķiet, ka pagājusi jau vesela mūžība.

Lai 10.30 noraidītu biļetenu, būs vajadzīgs satelīts. Rita pieliecās un piebikstīja Zileri pie pleca. Viņš pagriezās, un viņa norādīja uz radiotelefonu.

-Vai pa to var piezvanīt konkrētam abonentam? Man jāpiezvana uz Ņujorku.

-Zināms, ka var.

Viņa uzrakstīja telefona numuru un padeva lapiņu Zileri. Gandrīz tajā pašā mirklī skaļrunī atskanēja: «CBA Ārzemju ziņu nodaļas redaktors klausās.»

Felipe pasniedza Ritai mikrofonu.

-Runājiet, viņš teica.

-Runā Rita Ābrama, -piespiedusi pārraidīšanas podziņu, Rita teica. Man vajadzīgs satelīta laiks biļetenam no Limas desmitos trīsdesmit pēc Limas laika. Paziņojiet to Pakavam.

-Viss kārtībā. Tiks izdarīts, balss lakoniski atteica.

-Paldies. Uz redzēšanos. Un Rita atdeva mikrofonu pilotam.

Šim biļetenam bija vajadzīgs neliels teksts. Rita uzmeta dažus teikumus, bet tad nolēma, ka Krofords to izdarīs labāk. To viņš prata. Viņš arī runās bez scenārija. Arī to viņš lieliski prata.

Tādēļ viņai un Krofordam nāksies kopā pastrādāt jau tagad -lidojuma laikā. Lai to varētu darīt, diemžēl nāksies viņu atraut no Džesikas un Nikija. Taču viņš, tāpat kā tie abi, sapratīs. Cilvēki, kam ir kāds sakars ar CBA Vakara ziņām, saprot, ka darbs allaž ir pirmajā vietā.

-Krof, Rita maigi teica, mums abiem jāstrādā. Ķeramies klāt!

Parakstīts iespiešanai 01.10.96. Reģ. apl. nr. 000322145. Formāls 84 x 108/32. Apgāds «Alberts XII», LV 1010, Rīgā, Alberta ielā 12. Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā.

[1] left -angļu vaj. -kreisais. red.

[2] noblesse oblige amats uzliek pienākumus (fr.). tulk.

[3] cbc cņnadian broadcasling Corporation. Red.

[3] USIS United Slates Information Agency. Red.

[3] Idioti! Spāņu vai. Tulk.

[4] lieliski! Spāņu vai. Tulk.

[5] 1 unce = 28,3 g -red.

[6] apklusini1 Spāņu vai. Red.

[7] minga dinastija valdīja Ķīnā no 1368. līdz 1644. gadam un īpaši izcēlās ar savu porcelāna, glezniecības un tekstilmākslu. Tulk.

[8] ge general electric company. tulk.

[9] Čārlzs Lindbergs bija aviators, kas 1927. gadā viens pats pārlidoja Atlantijas okeānu no Ņujorkas līdz Parīzei. Pēc neilga laika kāda nezināma persona nolaupīja viņa vienu gadu veco dēlēnu. Tolaik arī radās t.s. Lindberga likums, kas FIB atļauj dzīties pakaļ nolaupītājiem, kas šķērsojuši vismaz viena štata robežu. Tulk.

[10] jā! labi! Spāņu vai. Red.

[11] british broadcasting Corporation Britu raidīšanas sabiedrība Tulk.

[12] vārdu spēle: stāvs slāvi; slavēs vergi. tulk.

[13] wa ts telefoni sākas ar cipariem 800 vai 900, un tiem var piezvanīt par brīvu. Tulk.

[14] puņķutapa. Spāņu vai. Red.

[15] tu esi nojūdzies? Spāņu vai. Red.

[16] idiots. spāņu vai. Red.

[17] aizveries! Spāņu vai. Red.

[18] angļu valodas vārdu spēle. Fisher makšķernieks Tulk.

[19] ragnesis. spāņu vai. red.

[20] jā? spāņu vai. red.

[21] laiks?-spāņu vai. red.

[22] sapratu. spāņu vai. red.

[23] labi nostrādāts! -Spāņu vai. Red.

[24] nolādētais koks!-spāņu vai. Red.

[25] cik labi! spāņu vai. red.

[26] libānas bruņotās vienības. Red.

[27] Šis cilvēks grib atvērt zārkus. Tulk.

[28] ak, nē! Dievmātes vārdā, nē! Tulk.

[29] mēs lūdzam, senjor. Žēlsirdības vārdā, lūdzu, nē! Tulk.

[30] Žēlsirdības vārdā, neveriet vaļā, senjor! Neveriet vaļā! Tulk.

[31] idiots. spāņu vai. red.

[31] Uzmanību, draugi ilualagā. Runā no lidmašīnas «Ladorada». Mums jāsaliek Picarro. Spāņu vai. Red.

[32] mēs esam draugi uz zemes. Mēs jūs gaidām. «Ladorada» drīkst nolaisties. Te ir bezvējš. Spāņu vai. Red.

[33] esam gatavi pēc vajadzības uzklausīt un izpildīt jusu pavēles, senjor. Spāņu vai. Red.

[34] scnjora, jūsu gūstekņi liks vesti uz Nueva Esperansu. Pārbrauciena garums ir deviņdesmit kilometri, lielākoties mēs brauksim pa upi. Laiva ir sagatavota. Spāņu vai. Red.

[35] pasaki cilvēkiem, lai zārkus nes ārā uzmanīgi, pārāk nekrata un neliek uz zemes. Spāņu vai. Red.

[36] klusēt! spāņu vai. red.

[37] nolādētā mašīna! Man jau sāp mugura… Kāpēc tu to neatspied pret to sievieti? Viņa izskatās kā labs spilvens. Spāņu vai. Red.

* * Nē, es ceru, ka drīz būsim galā! Drīz mēs nonāksim dzimtajā pilsētā… Šie muļķi manu brāli spīdzināja un tad nošāva… Mēs upi ātrāk nesasniegsim, ja par to vien runāsim. Ar laiku visi nonāksim džungļos. Spāņu vai. Red.

[38] aizliegtas. vācu vai. tulk.

[39] kusties! Žiglāk! Spāņu vai. Red.

[40] preteklība, draņķis. Spāņu vai. Red.

[41] kāpiet arā! kustieties! Pasteidzieties! Spāņu vai. Red.

[42] piesvilini viņu pamatīgi… trīs reizes. Spāņu vai. Red.

[43] pokers -ierīce piededzināšanai. Red.

[44] jā, šef! -Spāņu vai. Red.

[45] nav atļauts. Spāņu vai. Red.

[46] pieturi puiku! apsēdini viņu! -Spāņu vai. Tulk.

[47] tālredzīgie. spāņu vai. Tulk.

[48] labvakar! spāņu vai. red.

[49] lūdzu. spāņu vai. red.

[50] zvēri!… Slepkavas!… Velni!… Spāņu vai. Tulk.

[51] nē, paldies. spāņu vaj. Tulk.

[52] es jums došu naudu, ja jūs atbildēsiet uz jautājumiem, kas mani interesē. Spāņu vai. Tulk.

[53] nelieši. spāņu vai. tulk.

[54] biedri revolucionāri, mēs esam uzstādījuši sev par mērķi un darām visu, lai apvienotu tos, kas tic Marksa, Ļeņina un Mao filozofijai… Spāņu vai. Red.

[55] pasteidzies! nekavē velti laiku! Spāņu vai. Tulk.

[56] es domāju, ka tu dzirdēsi… Spāņu vai. Tulk.

[57] ko tu dari? spāņu vai. tulk.

[58] nolādētie, apdauzītie sargi! Gatavie stulbeņi! Tagad paskatieties! Paši dzērāt un gulējāt! Jums viss pie pakaļas! Un tagad nāvei nolemtie ir izbēguši! Spāņu vai. Red.

[59] viens no motoriem vēl ir karsts, otrs auksts un sacepies. Spāņu vai. Red.

[60] gringo nievājoša iesauka, kādā dienvidamerikāņi dēvē ziemeļamerikāņus.

Content

Heilijs Arturs Vakara ziņas

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠA DAĻA

CETURTA DAĻA