Heilijs Arturs

Varas augstumos

Arturs Heilijs

Varas augstumos

.

1 DIVDESMIT TREŠAIS DECEMBRIS

Divdesmit treša decembra vēlā pēcpusdienā un novakarē krietnu trīs tūkstoš jūdžu attālumā viens no otra norisinājās trīs šķietami nesaistīti notikumL Pirmais bija telefona saruna. Amerikas Savienoto Valstu prezidents pa slepeno valdības telefona līniju zvanīja Kanadas premjerministram, viņi runaja gandrīz stundu, un pārrunās ritēja drūmā tonī. Otrs pasakums bija oficiālā pieņemšana Viņas Majestātes Kanadas ģenerālgubernatora rezidencē, bet treša mūs interesējoša lieta bija fakts, ka Vankuveras osta, Kanādas rietumu piekrastē pietauvojas kāds kuģis.

Pirmā notika telefona saruna. Prezidents zvanīja no sava kabineta Baltajā namā, un premjerministrs pacēla klausuli birojā, kurš atradās Parlamenta Pakalna Austrumu sparnā.

Nakosais izmeta enkuru kuģis. Tas bija 10000 tonnigs motorkuģis. saukts par leslerviku, reģistrēts Libana, to vadīja norvēģu izcelsmes kapteinis Sigurds .lābek.s. Tas atri un bez pūlēm pietauvojas Le Pointas piestātne, Birāra līča ostas dienvidu gala, pavisam tuvu pašai pilsētaL Pulkstenis rādija trīs pēc pusdienas.

Tikai stundu vēlāk Otava, kur, pateicoties trīs stundu laika starpībai, jau bija gandrīz vakars. Valdības nama saka ierasties pirmie uz pieņemšanu ielūgtie viesL Šis bija pavisam nelielas viesības: gadskartejais pasakums, ko pirms Ziemassvētkiem Viņu Ekselences rīkoja ministru kabineta locekļiem un to sievām.

Tikai diviem no pieņemšanas viesiem premjerministram un viņa ārlietu valsts sekretaram bija zināms par ASV prezidenta zvanu. Neviens no viesiem pat pa ausu galam neko nebija dzirdējis par motorkuģi Veslervtka, un pēc pasaule pieņemtas lietu kārtības viņu mēroga cilvēkiem tas nemaz arī nebija nepieciešams.

Tomēr šiem trim notikumiem negrozāmi un neatrisināmi bija lemts savīties gluži kā planētam, miglājiem, komētām, kas dīvainā, noslēpumaina veida saduras un uzmirdz acumirklīgos uzliesmojumos.

2 PREMJERMINISTRS

Otavas nakts bija spirgta un salta, makoņainas debesis solīja, ka jau pirms rītausmas saks snigt. Meteoroloģiskie dienesti apgalvoja, ka nācijās galvaspilsētu gaida īsti Baltie ZiemassvētkL

Džeimij, tu izskaties noguris, sēdēdama melna, senlaicīga limuzīna aizmugures sēdekli, Kanādas premjerministra sieva Margareta Moudena pieskārās vīra rokaL

Viņa Godība Džcimss Makkalums Houdens, Miera korpusa virsnieks. Karalienes padomnieks, parlamenta loceklis, atvēra automašīnas siltuma atslābinoties pievērtas acis. Ne glužL Viņš nekad negribēja atzīties, ka ir noguris. Tikai mazliet izvedinos. Šis pēdējas divdesmit četras stundas… Premjerministrs apklusa un piesardzīgi palūkojas uz šofera plato muguru. Stikls starp vaditaja kabīni un salonu bija pacelts, taču uzmanīties nekad nebija par ļaunu.

Salonu izgaismoja garamslidošo ielas uguņu atblāzma, un Houdens varēja saskatīt stikla pats savu atspulgu: smagnēju mednieka seju ar ielīku ērgļa degunu un uz priekšu izvirzītu spītīgu zodu.

Beidz taču skatīties pats uz sevi, vai arī tev piemetīsies… ka sauca to psihisko vājību? blakus sēdoša sieva uzjautrinata sacīja.

Narcisisms, vīrs pasmaidīja, smago plakstu aizēnoto acu kaktiņos savilkas smieklu krunciņas. Es sirgstu ar to jau gadiem ilgL Politika ta ir profesionālā kaite, kas tiek uzskatīta par normu.

Pec mirkļa abi atkal kļuva nopietni

Kaut kas ir noticis, vai ne? Margareta maigi iejautājas, pagriezusi pret vīru noraizējušos seju. Kaut kas svarīgs? Lai gan premjerministra prātu nodarbināja citas domas, viņš pamanīja, cik klasiskas ir misis Houdenas auguma un sejas līnijas. Margareta joprojām ir pievilcīga sieviete, viņš nodomaja, kad ienākam telpā abi kopā, mums pievēršas visu skatienL

Jā, Houdens apstiprinaja, gandrīz jau gatavs uztieeties Margaretai, pastastil visus tik pēkšņos notikumus, sākot ar telefona zvanu, kas naca no Balta nama pirms divām dienām, beidzot ar otru sarunu šaja pēcpusdienā. Tomēr nolēma: nav īstais brīdis.

Pēdējā laika tik daudz kas ir noticis, un mums bijis tik maz laika pabūt divata. Margareta turpinaja sarunu.

es zinu, viņš pastiepās, lai satvertu sievas roku.

Strauji, it kā liegdama šim žestam apturēt vārdu plūsmu, Margareta jautāja: Vai visas šis lietas tiešam ir ta vērtas? Vai tu jau neesi paveicis pietiekami? Viņa apzinājās, ka brauciens bus īss attālums no viņu majas līdz ģenerālgubernatora rezidencei veicams dažās minūtes. Pēc vienas vai divām šis siltuma un tuvības mirklis bus beidzies. Mēs esam precējušies jau četrdesmit divus gadus, un lielāko tiesu ši laika tikai kada neliela daļa no tevis ir bijusi kopā ar manL Mums nemaz tik daudz vairs nav atlicis.

Tev nav klājies viegli, vai ne? 1 ioudens runaja mierīgi, sirsnīgi, Margaretas vardi viņu bija aizkustinājušL

Ne, ne vienmēr, balsi ieskanejās kaut kas neīsts. Bija aizskarta tēma, par kuru viņi runaja pavisam retL

Mums bus laiks, es tev apsolu. Ja visas citas lietas… viņš apklusa, atcerējies, cik neskaidra pēdējo paris dienu laika kļuvusi nākotne.

Kas tas par lietam?

Bus vel viens pienākums. Varbūt visgrūtākais, kāds man jebkad bijis.

Viņa izrava savu roku. Kapēc tanī jābūt tieši tev?

Atbildei bija neiespējami Skaļi savu visslēptāko pārliecību viņš nespēs pateikt pat Margaretai, kura ir tik tuva, kura zinaja tik daudzas viņa domas. Ka pateikt: tapec, ka neviena cita nav; nevienam nav tāda cienījama stāvokļu, intelekta un ialredzibus, lai pieņemtu lielos lēmumus, ko drīz nāksies darīt nākotnes vārdu.

Kāpēc tev? Margareta atkārtoja.

Viņi bija iebraukuši Valdības nama teritorija. Zem riepām nočirkstēja grants, tumsā abas puses garam aizslīdēja gubernatora parka apstādījumL

Uz bridi viņam pakrūte ieduras asa vainas sajuta. Margareta vienmēr politisko dzīvi bija pieņēmusi ar izpratni, lai gan nekad par to nepriecājās. Tomēr ilgu laiku Houdens bija ļāvis savai iaulatajai draudzēnei ceret, ka kādu dienu saraus saites ar politiku un abi alkal kļus likpal tuvi ka pirmajos laulības gados. No otras puses viņš ir bijis labs virs. Viņa dzīvē nekad nav bijis citu sieviešu ja neskaita vienu kļūmīgu soli pirms daudziem gadiem. Sakars ilga gandrīz gadu, īad Houdcns to apņēmīgi pārtrauca, pirms tiktu apdraudēta viņa laulība. Tomēr reizēm kņ udinдja vainas apziņa… arī tādas kā bažas, ka Margareta kādreiz tomēr varētu uzzināt patiesību.

Mēs parunāsim šovakar. Kad atgriezīsimies, premjerministrs mierinoši solīja.

Limuzīns apstājās, durvis pils puse tika atvērtas. Ārpuse, salutējot premjerministram un viņa kundzei, sveicienam sastinga policists kalnu gvarda purpursarkanaja mundierL Atzinīgi pasmaidījis, Džeimss Houdens sarokojās ar policistu un iepazīstināja viņu ar savu sievu. Tā premjerministrs rīkojās vienmēr, izturēdamies graciozi un bez visžēlīgas augstprātīgas laipnības. Viņš nešaubījas, ka policists vēlāk par notikušo stāstīs visiem draugiem un paziņām, un šads vienkāršs žests var gūt gluži pārsteidzošu atbalsL

Kad Houdenu pāris iegāja Valdības nama, pretī godbijīgi panācās adjutants jauneklīgs Kanādas Karaliskas flotes leitnants. Izskatījās, ka zelta tresēm rotāta uniforma jaunajam vīrietim ir mazliet par šauru. Varbūt tas tādēļ, Houdens prātoja, ka viņš pārāk daudz laika pavada pie steķa šeit Otavā un pārāk reti tiek jūra. Tagad, kad flote ir vairs tikai šķietams, simbolisks spēks, lai tiktu uz īsta kuģa, virsniekiem jāgaida rinda. To varētu saukt par joku, lai gan nodokļu maksatājiem šis humors iznāk diezgan sālīts.

Cauri augstām kolonām rotātām vestibilam viņi nonāca pie marmora kāpnēm, kuras sedza bagātīgs sarkans paklājs, tad pa gobelēniem izklātu gaiteni leitnants viņus pavadīja līdz Garajai viesistabai, kura parasti tika rīkotas tik nelielas pieņemšanas kā šīvakara viesības. Plašajai, iegarenajai telpai bija kurpju kastes forma, augstos, balsinātos griestus šķērsoja ģipša sijas. Intimitātes ziņā to varēja salīdzināt ar viesnīcas vestibilu, tiesa, ērtību te bija vairāk. Ar tirkīzzilu un narcišu dzeltenu audumu apvilktie zvilni bija izkārtoti aicinošās grupās, tomēr visi sēdekļi bija tukšL Ap sešdesmit viesu, sadalījušies pulciņos, stāvēja kājās un saviesīgi tērzēja. Pāri viņu galvām slējās karalienes portrets pilna auguma, Viņas majestāte bez smaida nolūkojas pari zālei, uz bagātīgajām zeltīta brokāta drapērijām, kas pašlaik bija nolaistas priekšā logiem. Telpas dziļumā, izrotātā Ziemassvētku eglīte iedegas un nodzisa elektrisko svecīšu virtenes. Premjerministram un viņa sievai ienākot, sarunu čala manāmi pieklusa, viesu acis pieversās Margaretas

Houdenas balganajam, sārti violetajam vakartērpam, kas lieliski izeela dāmas kailos plecus.

Joprojām iedams Houdenu pārim pa priekšu, jūras leitnants abus veda pāri zālei, kur līdzās liesmojošam kamīnam ar viesiem sasveicinājās ģenerālgubernators. Premjerministra kungs un misis Houdena, adjutants pieteica.

Viņa Ekselence Augsti godātais gaisa spēku maršals Šeldons Grifitss Viktorijas krusta kavalieris, Lidotāju izcilības krusta īpašnieks, atvaļinātais Karalisko Gaisa spēku komandieris, Viņas Majestātes ģenerālgubernators Kanādas domīnijā, pastiepa roku: Labvakar, premjerministra kungs, tad godbijīgi palocīja galvu, Margaret…

Margareta Houdena izveicīgi palocījās vieglā reveransā, pagūdama uzsmaidīt gan ģenerālgubernatoram, gan Natalijai Grifitsai, kas stāvēja blakus vīram.

-    Labvakar, Jūsu Ekselence, sacīja Džeimss Houdens, jūs ļoti labi izskatāties.

Ģenerālgubernators sirms, veselīgi sārts un par spīti saviem gadiem joprojām militāri stalts vīrs, bija tērpies nevainojamā vakara uzvalka, ko greznoja iespaidīga medaļu un godazimju virkne. Viņš pieliecās tuvāk un, pamājis uz kamīna pusi, sazvērnieciski nočukstēja: Jūtos tā, it kā šis sasodītās ļipas teju grasītos nosvilt. Kad nu jūs arī esat ieradušies, varam doties lalak no šīs pekles speltes.

Četrata viņi kopīgi apstaigaja telpu, un ģenerālgubernators izturējās ka godbijīgs, laipns namātevs.

-    Redzēju jūsu jauno portretu, ko gleznojis Karšs, viņš pievērsās Veselības un labklajības ministra Bordcna Teines rimtajai un graciozajai sievai MelisaL Tiešam skaists, gandrīz tikpat labs ka pats modelis. Turpat blakus stāvošais damas vīrs atplauka platā smaidā. Finansu ministra sieva Deizija Koustona neveikla, mātišķa būtne, kura ne pārak raizējas par savu ārieni, nekavējās piezīmēt: Es cenšos pārliecināt savu viru, lai viņš pozē Karšam. Jūsu Ekselence, pasakiet Stjuartam, ka viņam tas jādara, kamēr vēl atlicis kaut nedaudz matu uz galvas. Stjuarts Koustons, kuru draugi un reklāmas kampaņu rīkotāji devēja par "Smaidošo Stjū", tikai labsirdīgi pasmaidīja.

Ģenerālgubernators dziļa nopietnība nopētīja Koustona papliko pakausi, kas strauji zaudēja matus: Šoreiz paklausi gan sievai, veco zēn. Diemžēl man jāsaka, ka diez cik daudz laika tiešām nav atlicis. Tas tika pateikts tonī, kam būtu bezjēdzīgi ko iebilst. Telpu paršalea smieklu vilnis, kam nekavējas pievienoties arī pats finansu ministrs.

Izmantojot gadījumu, ka visu uzmanība pievērsta ģenerālgubernatoram, Dzeimss Houdens pakapas nostāk. Pārmijis skatienus ar dažas grupas talak stāvošo ārlietu ministru Arturu Lcksingtonu, viņš aicinoši pamaja. Ierasti atvainojies sarunu biedriem, ārlietu resora vaditajs tuvojas šefam. Leksingtons bija strups, apaļīgs virs tuvu sešdesmit, kura nepiespiestas augļotāja manieres slēpa vienu no starptautiskas politikas asākajiem prātiem.

l abvakar, premjerministr, sasveicinājās ārlietu ministrs, lad, nemainot intonāciju, pieklusināja balsL Viss ir darīts.

Tu runāji ar Engriju? Houdens aprauti jautāja. Viņa I 'kselence Filips lL Engovs, kuru draugi sauca par Engriju, bija ASV vēstnieks Kanada.

Leksingtons pamaja un mierīgi pavēstīja: tava tikšanas ar prezidentu nolikta uz otro janvarL Vašingtona, protams. Tatad musu nciba ir desmit dienas.

Mums tas vajadzēs visas, līdz pēdējai minūteL

Zinu.

Vai jūs apspriedāt procedūru?

Sīkumos ne. Pirmajā diena tev par godu tiks rīkots valsts bankets visa parasta liekēžu banda un izrādīšanas, bet nakamaja diena personīga tikšanas. Tikai nies četrL Liekas, tad mes arī runāsim par lietu.

Ka ar paziņojumu?

Leksingtons bildinoši pašūpoja galvu. Sekodams viņa skatienam. premjerministrs ieraudzīja, ka tuvojas sulainis ar dzērienu paplatL Viena no glazem bija vīnogu sula vienīgais dzēriens, ko zvērinātais tējas cienītājs Džcimss Houdens vel atzina par ciešamu. Viņš izvairīgi paņēma šo trauku.

Sulainis atkapas, Leksingtons iemalkoja viskiju ar sodu, bet viņiem pievienojās Arons Ciolds virspastmeistars un vienīgais ebrejs ministru kabineta. Manas pēdas vairs netur, viņš paziņoja. Vai jus, premjerministra kungs, nevarētu ieminēties viņa ekselencei, lai taču viņš apsēžas un ļauj arī pārējiem atpūtina! kajas.

Nekad nebiju ievērojis, ka tu ta steidzies padoties, Aron. I eksingtons pasmīnēja. Vismaz lavas runas par to nemaz neliecina.

Turpat netālu stāvošais Stjuarts Koustons bija pārklausījies un uzsauea: Kapēc tev ta piekusušas kajas, Aron? Ziemassvētku pastu iznēsāji, vai?

Cilvēkam vajadzīgs maigums un izpratne, drūmi nopūtas virspastmeislars, bet visas malas tikai šie joku dzinējL

Cik es varu spriest, tev jau ta maiguma ir pārpārēm, Houdens uzjautrināts noteica. Idiotiska vārdu parmaiņa, viņš nodomāja: komiķu dialogs ka priekšspēlē pirms Makbeta uznācienā. Tomēr var gadīties, ka arī tas ir nepieciešams, .lautajumL kas pēkšņi samilzuši, izvirzījušies priekšplānā, pat apdraudot Kanadas tālāku eksistenci, bus pieliekami grūti risināmL Cik cilvēkiem šaja istabā, izņemot viņu un l.eksingtonu, vispār ir kaut mazākais priekšstats… Nu. beidzot pārej ie bija atvirzījušies pie citam grupiņām.

es runāju ar Lngriju par oficiālu likšanas izziņošanu, klusam stāsti ja ārlietu ministrs, un viņš vēlreiz zvanīja uz Valsts departamentu. Viņu viedoklis ir šāds: ja paziņojums sekotu tik drīz pēc Krievijas notas, starp tiem var saki meklēt acīmredzamas sakarības.

Nedomāju, ka tas varētu daudz kaitēt, Houdens noskaldīja, viņa ērgļa vaibsti kļuva domīgL Par to būtu jāziņo vistuvākajā laika. Bet, ja viņš ta veļas…

Kopā ar glāžu šķindoņu līdz viņiem atlidoja aprauti sarunu fragmenti… es nometu četrpadsmit mārciņās, bcl tad atklāju šo debešķīgo maiznīcu. Tagad visas pulēs atkal vēja… es skaidroju viņam, ka nepamanīju sarkano gaismu, jo ļoti steidzos satikt savu viru ministru… es saku to īpaši laikrakstam Times: pat faktu sagrozīšana ir interesanta… tik tiešam, cilvēki Toronto šodien kļuvuši nepanesami visi slimo ar tādiem ka gremošanas traucējumiem kultūras joma….un tad es viņam sacīju: Ja mēs gribam muļķīgus alkohola likumus, tā ir musu darīšana; bet. ja mēģina Londona kādu sazvanīt… man liekas, ka tibetieši ir jauki, viņiem piemīt tāda ka alu cilvēku pievilcība…vai esal pamanījusi, ka universālveikali tagad atrak piesūta rēķinus. Vienu laiku varēja rēķināties ar divām liekam nedēļām… Mums vajadzēja apturēt Hitleru pie Reinas un llruščovu liudapešta… nekļudieties, dārga: ja bērni būtu jāiznēsā vīriešiem, dzimstība būtu krietni zemaka, ak ja, pateicos. man džinu ar toniku…

Kad mes sniegsim paziņojumu, Arturs l.eksingtons joprojām runāja klusinātā balsi, mes sacīsim, ka tikšanas nolūks ir sarunas par tirdzniecības jautājumiem.

Ja, houdens piekrita, domāju, ka ta būs vislabāk.

Kad tu to paziņosi ministriem?

Neesmu vel izlēmis. Domāju, ka jasak ar Aizsardzības komisiju. Gribētos dzirdēt dažus viedokļus. Uoudens pasmaidīja: Ne katram piemīt ķeriens pasaules nolikumu virzīšana, Artur.

Ka liekas, man ir noteiktas priekšrocības, l.eksingtons ievilka elpu, sejai pārlaidas domīga ena, acis ieguva jautājošu izteiksmi: arī tad pie ši jaunuma nāksies labu laiku pierast.

Ja, Houdens piekrita. Ta bus gan.

Abi izšķiras, un premjerministrs atkal pievienojas ģenerālgubernatora vadītajai grupiņaL Viņa ekselence tikko bija izteicis klusu lidzjutibu kadam ministram, kuram pirms nedēļas bija miris tevs. Tagad, iedams talak, viņš apsveica kādu citu, kura meita bija guvusi sekmes zinātne. Vecais virs labi tiek ar to gala. Uoudens nodomāja, viņš zina pareizo līdzsvaru starp laipnību, pieklājību un cieņu. Neka nav par daudz.

Džeimss Uoudens pieķēra sevi domājam, cik gan ilgi Kanada vel turpināsies šis karaļu, karalieņu un karalisko pārstāvju kulls. Protams, var gadīties, ka valsts pati ar veiklu šņapienu pārcērt saites ar britu monarhiju tapai, ka jau pirms gadiem atmeta britu parlamenta pieņemtos likumu ruļļus. Ar karaļnamu saistītas izrādes: nepārkāpjamais protokols, zeltītas karietes, galma sulaiņi, spožas pusdienu servīzes piederēja aizgājušiem laikiem, sevišķi jau Ziemeļamerika. Jau tagad laba tiesa ar troni saistīto ceremoniju likās, maigi izsakoties, jocīgas, atgādināja labsirdīgu šarādL Nebūtu jābrīnās, ka pienāks diena, kad ļaudis par to sāks smieties skaļi, un tad sabrukums varētu sākties visa nopietnība. Tikpat iespējams, ka jau pirms tam izcelsies kāds netīrs skandāls karaliskajās aprindas, monarhija sadrups paša Britanija. atbrīvojot arī Kanadu.

Šis pārdomas par monarhiju viņam atgādināja, ka šovakar vel jāapspriež kāds jaulajums. Maza svila bi ja picklususi, un, viegli pavilcis ģenerālgubernatoru nostāk no pārējiem, Uoudens iejautajās: Ja nemaldos, ser, nakošaja mēnesī jūs dodaties uz Angliju?

"Ser" viņš sacīja, lai uzsvetu sacīta nozīmL Personīgās sarunas abas amatpersonas jau gadiem sauca viens otru varda.

Astotajā datuma, ģenerālgubernators atbildēja. Natālija piespieda mani braukt ar kuģi no Ņujorkas. Sasodīti piemērots pārvietošanas veids cilvēkam, kurš bijis gaisa spēku šefs. vai ne ta?

Jus, protams, Londona satiksiet viņas majeslati, Houdens turpināja. Kad tas notiks, vai jūs nebūtu tik laipns un nepieskartos arī jautājumam par valsts vizitL kuru mes esam piedāvājuši sarīkot marta? Man liekas, daži vardi no jūsu puses varētu palīdzot, lai šai lieta gūtu labvēlīgu risinājumu.

Ja, esmu dzirdējis, ka karaliskaja kanceleja saņemts ielūgums. Ģenerālgubernatora balss saglabaja viegli rezervētu pieskaņu. Pārak veļu sakal plānot, man jasaka. Viņiem tur Ik'kinghemas pili patīk, ja brīdina vismaz gadu iepriekš.

1-s to labi zinu. Houdenam uzmācās acumirklīgs sapīkums par to, ka Cirililss varētu uzdrošināties sniegi viņam instrukcijas par tēmu. ko premjerministrs lieliski pārzina pats. Tomēr dažkārt šis lietas izdodas nokārtot. Domāju, tas būtu ļoti vajadzīgi valstij, ser.

Lai gan Džcimss Houdens alkal sacīja "ser" . viņa balss modulacija nepārprotami liecināja, ka tiek nodota pavēle.

Lis darīšu majestātei zināmu jūsu viedokli, premjerministr.

Pateicos. Isa vārdu parmaiņa bi ja atgādinājusi Houdenam, ka laiks domāt par Šcldona Grilitsa pceleeL Ģenerālgubernatora dienesta laiks, kurš jau divreiz bija licis pagarinals, nakamaja gada beigsies.

No Garas viesistabas pari vestibila hallei varēja redzet. ka ēdamistaba pie gara bu lēles galda sastājusies rinda. Tas nepārsteidza Valdības nama šefpavāra Alfonsa Gubo kulināra prasme bija plaši izslavēta. Reiz paklīda pat pamatotas baumas par to, ka ASV pirmā lēdija mēģinājusi pavaru Gubo pārvilināt no Olavas uz Vašingtonu. Draudēja izcelties starptautisks skandāls.

Houdens juta, ka rokai pieskaras Margareta, un abi sekoja parejiem ēdamtelpas virziena. Natālija lielījās, ka šovakar likšot pasniegts omārs aspika inerce. Tas esot noteikti janogaršo, lai spētu noticēt, ka kaut ko lādu vispār iespējams pagatavot.

Kad tas bus nonācis man uz zoba, brīdini, dārgumiņ, Houdens pasmaidīja. Tas bija vecs viņu laulības dzīves joks. Džcimsa lloudena interese par ēdienu bija visai trūcīga, ja viņam neatgādinātu, premjers bieži pavisam aizmirstu par ēdienreizēm. Ka jau valstsvīrs, viņš visbiežāk ēda, domādams par kaut ko citu, un senāk bija parasta lieta, ka Margaretas rūpīgi gatavotas sevisķas delikateses virs apēda mehāniski, pat neaptverdams, ko isli nobaudījis. Ģimenes dzīves pirmsākumos vira absolūta vienaldzība pret ēdienu Margarctu, kura pati mīlēja kulināriju, bija novedusi lidz dusmu asaram. Taču nu premjerministra kundze jau sen bija mainījusi laktiku un izturējās pret šo laulata drauga (rukumu ar uzjautrinātu rezignāciju.

Palūkojies uz bagātīgo bufeti, aiz kuras uzmanīgs oficiants jau turēja gatavība divus šķīvjus, Houdens novērtēja: Izskatās iespaidīgL Ko mums (e piedāvā?

Iepriecināts par iespēju apkalpot pašu premjerministru, viesmīlis metās uzskaitīt ēdienkarti: mazsalits belugas kaviārs, Mulpeiļue austeres, Ciubo lirmas pastētē, omārs aspika inerce, kūpinātā zelta karūsa Vinipcgas gaume, zoz'e gr<is Mignonelti\ auksti grauzdētas ribiņas, kapauna galerts, cigoriņos kūpināts tītars. Virdžini jas šķiņķis.

Pateicos, Houdens noteica. Dodiet man, ludzu, vienkārši mazliet labi cepta bifšteka un kādu drusciņu salatu.

Ieraudzījusi, ka pārvēršas apkalpotajā seja, Margarela pārmetoši nočukstēja: Džeimij! un premjerministrs steigšus piebilda: un mazu gabaliņu ta… ta… nu ta, ko ieteica mana sieva.

Tikko abi pagriežas, lai paietu nostāk no bufetes, paradijas adjutants: Atvainojiet, ser. Viņa ekselence liek jūs sveicināt un ludz pateikt, ka zvana mis l 'ndemane.

Ļoti labi Paldies, Houdens nolika neaizskarto šķīvL

Vai tev jāiet liesi tagad, Džeimij? Margaretas balsi jautas sapīkums.

Viņš pamaja. Millija nebūtu zvanījusi, ja tas varētu pagaidīt.

Telefona līnija ir pārslēgtā uz bibliotēku, palocījies Margaretai, adjutants aizsteidzas, rādīdams premjerministram ceļu.

Millij, man bija jādievojas, ka las ir svarīgi, jau pec paris minūtēm valsis galva teica klausule.

Es domāju, ka ta tas arī ir, atbildēja viņa privātsekretāres maigais kontralts.

Reizēm bija tik patīkami sarunāties kaut vai tadej vien. lai dzirdētu MiIIijas balsi, to, ka viņa izsakas. Kur tu esi? viņš jautāja.

Usmu atnākusi atpakaļ uz biroju. Šeit kopā ar mani ir Braiens. Tieši tādēļ jau es zvanu.

Doma, ka Milli ja l'ndemane ir vienatne ar kādu citu. radīja iracionālu greizsirdības uzpludu… Millija bija la. kuru viņš alcerejās šovakar, ar vainas sajutu pieminēdams pirms gadiem pārdzīvoto mīlas sakaru. Deka bija kaislīga un visu paģeroša, taču viņš jau no paša sakuma zināja, ka tai jābeidzas. Kad tas notika un abi atsaka dzīvot savas atsevišķas dzīves, saglabajās sajuta, ka noslēgtas durvis starp divām istabam, kas tomēr palikušas savienotas. Neviens no viņiem nekad vairs nemēdza pieminet šo vienreizējo, īpašo laiku. Tomer bija reizes, tadas ka šovakar, kad izdzirdot vai ieraugot Milliju, lloudenu no jauna parņema trīsas, likās, ka gadi nokristu no pleciem un viņš atkal būtu jauns un dedzīgs… Taču pec tam neizbēgami sekoja arī nervozitāte tada vira nervozitāte, kura sabiedriska dzīve nepieļauj, ka bruņas rastos plaisa…

Labi, Millij. premjerministrs izrīkoja, ļauj man parunai ar Braienu.

Iestājās pauze, bija dzirdams, ka klausule tiek nodota no rokas roka. Spēcīga vīrieša balss isi ziņoja: Vašingtonā notikusi informācijās noplūde, šef. Turienes kanadiešu reportieris uzodis, ka jūs gaida uz tikšanos ar l ielo StūrmanL Nepieciešams, lai Otava sniegtu paziņojumu. Citādi, ja ši ziņa naks no Vašingtonas, varētu izskatīties, ka jūs tiekat uz turieni izsaukts ka peramais puika.

Braiens Ričardsons enerģiskais, četrdesmit gadus vecais partijas vadītājs un nacionalo propagandas kampaņu galvenais rīkotājs lieki vārdus leret nemēdza. Gan mutiski, gan rakstiski viņa izteiksmes veids joprojām atgadinaja tas skaidras, viekaršas un lāntastiski iedarbīgas reklāmās, ko viņš bi ja radījis sākumā ka vienkārši prasmīgs tekstu sacerētājs, pec tam ka augstākas pilolažas meistars, lielas reklāmas aģentūras direktors. l iesa, šodien reklāmā piederēja lielam, ko Ričardsons nodeva citu pārziņā. Viņa tiešais pienākums bija dot padomus Dzeimsam Houdenam, kopīgi izstrādāt stratēģiju, lai izkultos no problēmām, kas ik dienas radās no jauna, saglabajot sabiedrība atzinīgu attieksmi pret valdību.

Vai informācijās noplūde attiecas arī uz sarunu tēmu? 1 loudcns satraukti jaulaja.

Ne, Ričardsons mierinaja, šai caurulei visi krāni ir ciet. Zināms likai pals lakts, ka šāda tikšanas noliks.

Braiens Ričardsons bija pieņemts darba īsi pec paša Houdena stašanās partijas vadītāja amatā un līdz šim bija izplānojis divas uzvaru nesušas vēlēšanu kampaņas un vel vairakus citus veiksmīgus pasākumus. Vērīgs, atjautīgs, ierosmēm bagats, apveltīts ar asu, enciklopēdisku pratu un organizatora talantu, viņš bija viens no tiem trim vai četriem vīriem valsti, kuru telefona zvani tika pārslēgti uz premjerministra personigo lieso tālruņa līniju jebkura diennakts laika. Partijas boss piederēja visietekmīgākajām personām, neviens nozīmīgs parlamenta lēmums nekad netika pieņemts, nekonsultējoties ar viņu. Lielākā daļa Iloudena kabineta ministru vel neko nezināja ne par gaidamo tikšanos Vašingtona, ne par tas īstajiem nolūkiem, bel Rieardsons par to bija informēts nekavējoties.

Tomēr Braiena Ričardsona vārds ārpus ierobežota cilvēku loka gandrīz nevienam nebija pazīstams, un lajos retajos gadījumos, kad viņa seja pavīdēja avīžu slejas, tie vienmēr bija politiķu grupas portreti, kuros partijas boss diskrēti stāvēja tikai otrajā vai trešajā rinda.

Mušu noruna ar Balto namu paredz, ka tuvakajas paris dienas nebūs nekādu paziņojumu, Houdens sacīja. Bet pēc tam sekos īsa ziņa pirmajas lappuses, ka sarunās tiks runāts par tirdzniecību un Es kalo politiku.

Pie joda, šef, kas jums liedz liesi tā arī rīkoties, Rieardsons parliecinaja. Tikai paziņojums parādīsies mazliet agrāk, teiksim, rit no rīta.

Vai mums ir vel kadas eilas iespējas?

Tad mes riskētu, ka naks gaisma arī 1as. ko visvairāk gribam noslēpL Kur viens veikls zellis kaut ko uzošņājis šodien, parejic var izkārpi! vel so to rit. Partijas vadītājs bija skarbs un uzbrūkošs. Šobrīd ziņas par to, ka jūs braucat uz Vašingtonu, ir likai vienam reportierim Ņūtonam no Toronto "Ekspreša". Viņš ir prātīgs puisis, vispirms piezvanīja savam redaktoram, bet tas uz karstam pedam uzmeklēja manL

Džeimss Houdens piekrītoši palocīja galvu, lLrpress stingri albalsla valdības pozīciju, reizēm pilda gandrīz vai partijas laikraksta funkcijas. Pirms šis sarunas neapšaubāmi nolikusi viedokļu saskaņošana.

Es varu aizkavei šo ziņu uz divpadsmit, augstākais, uz četrpadsmit stundām, Rieardsons turpināja. Pēc lam vairs ne par ko galvot nevar. Vai tiešam pa šo laiku tie ārlietu brašuļi nevar uzcept ziņojumu?

Ar brīvo roku paberzējis savu garo putna degunu, premjerministrs apņēmīgi pavēstīja: Es viņiem teikšu, ka tā jādara. Šie vārdi nozīmēja, ka Arturu Leksingtonu un viņa tuvākos palīgus gaida darbīga nakts. Pie tam visu vel nāksies saskaņot ar ASV vestniecibu un ar Vašinlgonu. l iesa, ja jau zināms, ka prese ko padzirdējusL Baltajam namam nevajadzētu tielēties. Viņi tur pieraduši, ka tadas situācijās mēdz gadīties. Turklāt kau! cik ticams paziņojums laikrakstu pirmajas lappuses prezidentam ir tikpat būtisks ka Houdenam pašam. Lietas, ko viņi patiesība grasi jas apspriest pēc desmit dienam, bija parak delikātās, lai tas jau šobrīd ļautu zelet publikaL

Kamēr mes vel runājam, Ričardsons ieminējas, vai ir kadi jaunumi par karalienes vizīti?

Ne, taču es pirms dažam minūtēm runāju ar Selu Grilitsu. Viņš solījās Londona kaut ko darīt lietas laba.

Jācer, ka tas palīdzes, partijas bosa balsi bija dzirdamas šaubas. Vecais zēns vienmēr ir tik sasodīti korekts. Vai teici viņam, ka lēdijai jādod īsti pamatīgs grūdiens?

Ne gluži šādiem vārdiem, Houdens pasmaidīja. Tomēr manu izteikumu,būtība bija liesi tada.

Vada otra gala nogrudzināja smiekliņš. Galvenais ir piedabūt viņu ierasties. Lai tiklu gala ar pārejam lietam, nakamaja gada tas mums lieli noderētu.

Houdens jau grasijas nolikt klausuli, kad prāta iešāvās vel kada domā. Braien…

Ja.

Butu jauki, ja kāda no brīvdienām tu iebrauktu pie manis.

Paldies. Es mēģināšu.

Un ka ar tavu kundzi?

Visticamak, ka tev jānoskaņojas redzēt mani soloizpildijuma, Ričardsons mundri attrauca.

Es negribēju bāzt degunu, kur nevajag, Džcimss Houdens vilcinājās, apzinadamics, ka puse sarunas dzirdama arī MillijaL Vai lietas nav uzlabojušas?

Mes ar Eloizi dzīvojam bruņotas neitralitātes apstakļos, Ričardsons lietišķi atbildēja. Jāteic, tam ir arī savas priekšrocības.

Houdens varēja nojaust, par kadam priekšrocībām Ričardsons runa, un, iedomājoties, ka partijas boss biroja ir divata ar Milliju, vēlreiz sajuta iracionalas greizsirdības durienu. Skaļi viņš noteica: Žēl.

Reizēm jābrīnas, pie ka tikai cilvēkam nenakas pierast, Ričardsons noteica. Vismaz mums abiem ar Eloizi ir pilnīgi skaidrs, ka dzīvojam šķirtL Vai vēl kas, še!?

Ne, vairak nekas. Es nu iešu un runāšu ar Arturu.

Viņš atgriežas Garajā viesistaba, no kuras pretī vēlās sarunu murdoņa. Atmosfēra bija kļuvusi bnvaka, dzērieni un vakariņas, kas pašlaik jau tuvojās beigām, bija devuši savu, lai gaisotne taptu vaļīgaka. Ar smaidu un vieglu mājienu izvairījies

pievienoties vairakam tērzētāju grupiņām, kuras stāvošie aicinoši nolūkojas premjerministra, Iloudens devas talak.

Arturs Leksingtons slavēja smejošā pulitL kas vēroja, ka finansu ministrs Stjuarts Koustons rada trikus. Ar šo izpriecu viņš reizem mēdza izkliedei kolēģu spriedzi arī parlamenta vai kabineta sēžu starplaikos. Redzat šo dolāru? Koustons taujaja. I ulit tas pazudis!

Pie joda, 1as nav nekāds Iriks! kāds nosodoši iesaucas. jūs taču ar to nodarbojaties nepārtrauktL Nelielajam skatilaju pulciņam bija piebiedrojies arī ģenerālgubernators, kura piezīme izsauca kārtējo smieklu šaltL

Premjerministrs viegli pieskārās ārlietu ministra rokai un jau otro reizi šovakar aizveda Leksingtonu mala. Viņš atstāstīja, ko teicis partijas vaditajs un pavēstīja, ka pilnīgi nepieciešams jau līdz ritam sagatavot paziņojumu preseL Ka vienmēr, Leksingtons neuzdeva nevienu nevajadzīgu jautajumu. Piekrītoši pamajis. viņš sacīja: l's piezvanīšu uz vestniecibu un parunašu ar lvngriju, tad likšu dažus no saviem puišiem pie darba.

Viņš iesmejas. Kad rauju citus lauka no gultas, es vienmēr jutos sasodīti svarīgs un nozīmīgs!

Bet tagad klausieties, jūs abi! Šovakar valsts mēroga pasākumi aizliegti ar likumu! viņu pleciem viegli pieskaras Natali ja C irilitsa.

Pat, ja ta būtu itsu bitsu globālā krīze? Arturs Leksingtons veltī ja damai starojošu smaidu.

Ari tad ne. Starp citu, man gadījusies krīze virtuve, un tas ir daudz svarīgāk. Clenerālgobernatora sieva devās pretī vīram un ar izjustu čukstu, kas nebija domāts visu klātesošo ausim, tomēr tuvāk stavošajiem bija pietiekami labi dzirdams, pavēstīja: Pie visam ķezani atklājies vel arī tas, ka mums vairs nav konjaka, Šeldon.

Tas nav iespējams.

Kuš! l iesam nezinu, ka tas varēja gadīties, taču konjaka

nav.

Mums jasagada kada palīdzības deva.

Čarlzs piezvanīja uz gaisa spēku štābu. Viņi steidzas šurp ar dažam pudelēm.

Tā vien liekas, ka man šoreiz nāksies izlikt ar pliku kafiju, noņurdēja Arturs Lcksingtons. Paskatījies uz kārtējo vīnogu sulas glāzi, ko viesmīlis tikko bija pienesis Džeimsam Houdenam, viņš pasmīnēja: Tev nav iemesla raizēties. Viņu krājumos droši vien ir litriem šis vielas.

es kādam par to noraušu skalpu! nikni murminaja ģenerālgubernators.

Ak. Šeldon, ta taču ir tikai viena no bczgalilaudzajam lielam, kas sados gadījumos vajadzīgas, taisnojas misis Cirilitsa. Namātevs un namamate joprojām pusčukstus izskaidrojas, piemirsusi par uzjautrinatajiem klausītajiem. Turklāt tu taču pats zini, eik uzmanīgam jabut, kad kails piesakas palīga.

Nolādēta visa ši palīdzība!

Liekas, par to tev vajadzēja padoma! atrak, Nalalija Cirilitsa pacietīgi sacīja. Bet tagad ļauj man to nokārtot, dārgā is.

(). ja. labprat, viņa ekselences smaida sajaucas rezignācijā un satraukums. Abi kopā laulātie atgriežas sava sākotnēja vieta pie kamīna.

Sic transiI gloria mutulL Balss, kas reiz pavēlējusi tūkstošiem lidmašīnu, nu nespēj norai pat dīku bufetniecL Tas lika teikts dzēlīgi, ar nicinājumu, turklāt parak skaļL Premjerministrs saviebas.

Dardošais bass piederēja pilsonības un imigrācijas ministram llarvcjam Vorenderam, kurš bija nostājies tepat līdzas. Ministrs bija gara auguma virs ar noslieci uz tuklumu, iz.krisi sākušiem matiem. Viņa ierasti didaktiskas manieres, šķiet, bija paģiras no gadiem, kad pirms pievēršanas politikai sis nīgrais cilvēks bija strādājis par profesoru koledža.

Tu šauj par strīpu. I larvej, Arturs Leksingtons aizradi ja.

Tu taču aizskar karalienes pārstāvL

Dažkārt nav par ļaunu atgadinat. ka augstākie virsnieki izdzīvo vienmēr, pazeminajis balsi, atcirta imigracijas ministrs.

Iestājās necils klusums. Mājienu nebija grūti saprast. Vorendera vienīgais dēls, jauns gaisa spēku virsnieks, bi ja kritis varoņa nāvē kaila no Otra pasaules kara kampaņam. I eva lepnums par dēlu nezuda tapai ka sāpes.

Ministra piezīmei nebūtu grūti atrast pat vairakas atbildes. Ģenerālgubernators bija varonīgi cīnījies veselos divos pasaules karos, un katram skaidrs, ka Viktorijas krustu nepiešķir kuram katram. Kara savu upuri nāve izvēlas neatkarīgi no dienesta pakapes vai vecuma…

Vislabakais šķita neteikt neko.

Labi, atstasim šis runas galma ākstiem, Arturs l.cksingtons moži sacīja. Atvainojiet mani, kungi, viņš palocijas un sķersoja istabu, lai pievienotos savai sievaL

Kapec gan dažiem cilvēkiem atsevišķas tēmas liekas mulsinošas? Vorenders nerimās. Vai varbūt noteikts kāds datums, pec kura atmiņas nav atļauls pieminēt?

Manuprat, tas ir jautājums par īsto laiku un īsto vietu, Džeimsam Houdenam nebija vēlēšanas iedziļināties šai temata. Reizēm viņš no sirds velējas, kaut sava valdība varētu izlikt bez I larveja Vorendera, diemžēl noteiktu nepārvaramu iemeslu deļ tas nebi ja iespējams.

Meklēdams ko derīgu, lai novirzītu sarunu citā gultne, prem j e rm i 11 i s t rs ieminējas:

I larvej, es tieši gribēju parunat par jūsu ministriju. Ja nākas sabiedriskus pasakumus izmantot oficiālu darīšanu kartošanai, tas nozīmē, ka viņš nolaidīgi pilda savus pienākumus. Tomēr pēdēja laika arvien vairak lietu, ar kuram būtu jānodarbojas pie rakstamgalda, nācās atlikt svarīgāku un ncatliekamaku problēmu deļ. Imigrācija bija viena no tām.

Vai ta ir uzslava, vai nopēlums, ar ko grasaties mani aplaimot? I larveja Vorendera jautājumam bija kareivīga pieskaņa. Nebija šaubu, ka glazē, ko viņš turēja roka, nav pirmā šaja vakara. ,

Houdens atcerejas kādu sarunu pirms dažam dienam, kad abi ar partijas vadītāju viņi apsprieda pašreizējas politiskas problēmas. Braicns Ričardsons bija teicis: Imigrācijas ministrija parūpējusies, lai musu darbībai būtu ļoti sliktas atsauksmes prese. Galvena nelaime ir ta, ka imigrācija ir viena no retajam temam, ko velētāji spējīgi saprast. Ar tarifiem un banku kursiem tu vari muļķoties, ka vien velies, jo balsu skaitu tas nespēj manāmi ietekmeL Bet ļauj tikai avīzes parādīties kaut vienai fotogrāfijai, kas rada, ka no valsts tiek izsūtīta kāda māte ar zīdaini klēpi, tieši ta mums gadījās pagājušajā mēnesi, un partijai ir, par ko uztraukties.

Houdenam uzmācās acumirklīgas dusmas par to, ka bridi, kad tadu prata koncentrāciju prasa lielākas, gandrīz fatālas lietas, nakas nodarboties ar tik triviāliem jautājumiem. Atgādinājis sev, ka politiķa liktenis vienmēr bijusi nepieciešamība jaukt viena trauka sadzīves sīkumus un liela mēroga problēmas, viņš prātoja, ka bieži vien tieši spēja lielu notikumu vidu nepazaudēt no redzes loka arī mazus slēpjas īsta atslēga uz varu. Imigrācijā bija tēma, kas viņu uztrauca vienmēr. Tai bija tik daudz aspektu, iespējas politiski izgāzties jaucas viena mudžekli ar lieliskam iespējām. Visgrūtāk bija izšķirties, kas ir kas.

Kanada daudziem joprojām ir apsolīta zeme, un šķiet, ka tā las arī paliks, tadeļ ikvienai valdībai naeas ar ārkārtīgu piesardzību regulēt iedzīvotāju mehānisko pieaugumu. Ja izrādīsies, ka vienas izcelsmes iebraucēju ir pārāk maz, cilās parak daudz, varas līdzsvars pat vienas paaudzes laika varētu ievērojami mainīties. Sava ziņa mums ir pašiem sava aparteida politika, prātoja premjerministrs, likai, par laimi valdošajai iekartai, šis rasu un adas krasu barjeras izveidotas nemānāmi un darbojas ārpus valsis robežām, Kanadas vcstniccibas un konsulātos pāri jūraL Un, jo noteiktāk darbojas šie ierobežojumi, jo vieglāk mums le, majas, izlikties, ka tad i nepastav.

Viņš apzinajas, ka vieni cilvēki valsti grib. lai imigrācijas līmenis pieaug, citi lai tas pazeminas. "Vairak kliedzēju grupa ietilpa ideālisti, kas gatavi plaši atveri durvis uz visiem pasaules nostūriem, un darba devēji, kas labprat gribētu redzei palielināmies darba tirgu. Opozīcijas saucieni pret iebraucejicm vienmēr skanēja no arodbiedrību puses, tas brēca "bezdarbs" ik reizi, kad jelkur lika apspriesti imigracijas jautājumi un kategoriski atteicas atzīt, ka bezdarbs, vismaz līdz noteiktai robežai, ir nepieciešams dzīves ekonomiskais laktors. Šai nometnei bija picskaitamas arī protestantu un anglikaņu kopienas, kuru locekļi pārsteidzošā skaita saka aizradīt, ka "iebraucēju ir par daudz", sevišķi, ja tie naca no katoliskajam zemem. i ai viena vai otra puse nejustos aizskarta, vadībai it bieži nacas tēlot virves dejotāju.

Premjers izlēma, ka pienācis laiks bul atklātam. Jūsu ministrija, l larvej, saņēmusi ļoti sliktas atsauksmes prese, un man ir iemesls domāt, ka liela mora ta ir tieši jūsu vaina. Ks gribētu, lai jūs turpmāk nopietnāk sekojat notiekošajam un neatļaujat saviem ierēdņiem tik brīvi rīkoties pēc viņu pašu ieskatiem. Ja tas ir nepieciešami, atlaidiet kādu. kaut vai no vadības. Civilistus likt pie sienas mums nav tiesību, bet plauktu, kur tos noglābāt, taču pilnīgi pieliek. Un, Dieva doļ, neļaujiet pretrunīgiem imigracijas gadījumiem nonākt prese. Kaut vai las pagājušajā mēnesi ši malc ar bērnu.

Ši sieviete bija aizbēgusi no bordeļa I Ionkonga. I Iārvejs Vorenders atbildēja. Turklāt viņai bija venēriskas slimības.

Varbūt sis nav labākais piemērs. Tomēr ir bijis pietiekami daudz citu, un, kad šie kutelīgie, iežēlinošie stāstiņi izpeld atklātība, jūs liekat valdībai izskatīties pēc bezsirdīga cilvēkēdāja, kas visus aprij nesakošļājot.

1'rcmjcrmiiiistrs runaja mierīgi, taču iespaidīgi, nenovērsdams no sarunu biedra stingru skatienu.

Nu re. arī mans jautājums saņēmis atbildi, I larvcjs Vorenders noteica. Uzslava šīvakara programma nav paredzēta.

Nav runa par uzslavu vai nosodījumu, Dzeimss Houdens skarbi noskaldīja. Ir jāspēj pieņemt politiski pareizus spriedumus.

Un tavi politiskie spriedumi vienmēr bijuši pareizāki par manējiem, vai ne ta. Džini? Vorendera acis ļauni saniicdzas. Citādi es. nevis tu, būtu partijas līderis.

Houdens neatbildēja. Ar ministra muti pašlaik neapsaubami runaja izdzertais alkohols. 'I'aču Vorenders nerimās. Mani ierēdņi rīkojas la, ka norada likums. I \ visu laiku biju parliecinais. ka viņi strada, ka pienakas. Ja tev tā neliekas, kapcc gan mums nemest kauliņus kopā un neapstrīdēt imigrācijas likumu?

Izvēloties sarunai šo laiku un vielu, esmu pieļāvis kļudu. premjerministrs secināja. Meklēdams vārdus, lai izbeigtu sarunu, viņš sacīja: To mes nevaram. Musu likumdošanas programma ir parak daudz citu punktu.

" Blēņas!

Ši frāze ka palagas cirtiens patrauca it visas sarunas. Telpa kādu sekundi valdīja pilnīgs klusums. Galvas pagriežas. Premjerministrs redzēja, ka arī ģenerālgubernators raugas viņu virziena. Tad sarunas atkal alsakas, lāču Houdens juta. ka parejie ieklausas. gaidīdami, kas sekos.

Jus esat nobijies no iebraucejiem, Vorenders ierunājās. Mes visi esam nobijušies, un tieši lapai pirms mums ir baidījušas arī visas iepriekšējas valdības. Tapec mes pat sava starpa nespējam godīgi atzīt dažas lietas.

Izlikdamies, it kā nekas nebūtu noticis, viņiem pievienojās Stjuarts Koustons. kurš tikko bija beidzis savus burvju māksliniekā trikus. Klau. Ilarvcj, ka dzirdu, lu le iztaisies par ezeli, līksmi aizrādīja finansu ministrs.

Parūpējies par viņu. Siju, premjerministrs juta pieaugam dusmas. Ja viņš turpinās sarunu, draudēja briesmas zaudēt jau tā gaistošo pacietību, un las stāvokli padarītu vel ļaunaku. Viņš alkapas un pievienojas ļaužu grupiņai, kurā stāvēja Margarcta.

Kad runa ir par imigrāciju, mes, kanādieši, parvčršamies par milzīgu liekuļu bandu. Musu imigrācijas politika politika, kuras groži, dārgie draugi, atrodas manas rokas, ir leikl vienu, bet domāt ko citu.

Tu man vēlāk to visu paslastisL Stjuarts Koustons joprojām centas smaidu, taču tas izdevās arvien vajak.

Hs to pateikšu tagad! Ilarvcjs Vorenders bi ja cieši sagrābis linansu ministra roku. Lai attīstītos, šai valstij ir vajadzīgas divas lietas, un ikviens šaja islaba to lieliski zina. Viena ir krietns pulitis bezdarbnieku rūpniecības veicināšanai, otra anglosakšu vairakuma saglabašana. liet vai kaut viens no mums jebkad spes to atzil publiski? Nekad mūža!

Ievilcis elpu un paraudzījies apkart. pilsonības un imigrācijas ministrs atsaka savu runu. Abam šim lietam nepieciešama rūpīgi līdzsvarota imigrācijā. Mums jaļauj ļaudīm ieceļot, jo, kad rūpniecība altistas, darbaspēkam jābūt pie rokas. Nevis nakamnedeļ, nakammenes vai nakamgad, bet tieši bridi, kad fabrikam tas vajadzīgs. Ikt pietiek tikai atveri ieceļotajiem vārtus pārāk plaši vai parak bieži, un kas notiek? Iedzīvotāju skaits zaudē vajadzīgo līdzsvaru. Un nepaies nemaz tik ilgs laiks, kad pārstāvju palata debates italiski, bet valdības galvas krēsla sedes ķinietis.

Šoreiz atskanēja vairāki neapmierināti komentāri no to viesu puses, kuriem likās, ka Vorendera balss parak pieņēmusies spēka. Pēdējo frāzi nepārprotami bija sadzirdējis arī ģenerālgubernators, un Houdens redzēja, ka karalienes pārstāvis pamāj savam adjutantam. Misis Vorendera bala, trausla sieviete bija piegājusi vīram un nedroši saņēmusi viņa roku. Taču ministrs nepievērsa sievai nekādu uzmanību.

Dieva deļ, aizbaziet viņam rīkli! čukstēja veselības un labklajības ministrs Bordcns Ticns. izbijis boksa čempions, kurš auguma bija krietni lielāks par pārējiem. Abi ar Koustonu viņi slavēja Vorenderam katrs pie sava sana.

Kāda balss steigšus nomurmināja: Dabujiet viņu lauka no šejienes!

Viņš nevar aiziet, atčukstēja kada cita. Pec protokola neviens nevar atstal šo telpu, kamēr nav aizgajis ģenerālgubernators.

Ilarvcjs Vorenders tikmēr neapmulsis turpinaja.

Kad jūs runājāt par imigrāciju, viņš skaļi sludinaja, es teikšu, ka publika grib jutas, nevis sausus faktus. Pakti ir neērtL Cilvēkiem patīk domāt, ka viņu zeme ir ceļa, ka ta atver durvis un dod pajumti visiem nabagajiem un cietējiem. Tas viņiem ļauj justies cildeniem. Vienīga nelaime ir ta, ka mūsu tautieši grib. lai iebraukuši šeit, šie nabagi un cieteji nelien lauka no priekšpilsētām un nesāk sliet pret debesim jaunus svešu ticību svētnīcu torņus. Nav jauztraucas, sabiedrība šaja zeme nemaz neveļas plašu imigrācijas vilnL Vel vairak, ta lieliski zina, ka valdība to nekad nepieļaus, tāpēc bez jebkāda riska var paspēlēt cēlsirdīgos. Tādejādi ikviens var justies vienlaikus taisnprātīgs un pasargāts.

Katla apslēpta smadzeņu nostum premjerministram nacas atzīt, ka viss. ko Ilarvcjs Vorenders pateicis, zinama mera atbilst patiesībai, taču to var uztvert ka jutu uzplūdu, kam nav nekāda sakara ar politiku.

Ka las viss sakas? kāda no sievietēm jautāja.

Ilarvcjs Vorenders bija sadzirdējis šo piezīmi: Tas sakas tadeļ, ka man pavēlēja mainīt veidu, ka es vadu savu ministriju. Taču man jums jāatgādina, ka es pildu Kanadas likumu imigrācijas likumu. Ministrs paskatījās uz vīriešu falangu, kas bi ja izveidojies ap viņu. Un es to pildīšu tikmēr, kamēr jus, nelaimīgie bastardi, piekritīsiet to mainīt!

Varbūt jau rit tev vairs nebūs ministrijas, draudziņ, kāds klusi ieteicas.

Pie premjerministra sāniem paradijas kāds no adjutantiem šoreiz gaisa spēku leitnants un sacīja: Viņa Ekselence lūdza jums pateikt, ka dodas projām.

Dzcimss Houdens paskatījās uz atvērto durvju pusL Ģenerālgubernators smaidīdams spieda rokas dažiem viesiem. Kopā ar Margaretu premjerministrs devas uz saimnieka pusL Pārej i e pašķiras.

Ceru, jūs neicbildisict, ka mes tik agri atvadāmies. Scldons Cirililss sacīja. Mes ar Natāliju jutāmies mazliet nogurusL

Man jums jāatvainojas, Houdens iesāka.

Nevajag, mans dargais draugs. Labak izliksimies, ka es neko neesmu redzējis. Ģenerālgubernators silti smaidīja. Visu to labāko Ziemassvētkos, jums, premjerministra kungs. I )n arī jums, Margarct.

Kamēr dainas kniksēja un viri klanījās, viņu ekselences klusi, nosvērti, ar cieņu, adjutanta pavadība atstāja telpu.

Kad Houdenu paris limuzīna atgriežas no Valdības nama, Margarcta jautāja: Vai llarvejam Vorenderam nebūtu jādemisionē? Pec visa, kas šovakar notika.

l-s nczinu, darga, domīgi sacī ja Džcimss Houdens. Viņš vārdu negribot.

Un tu nevari viņu piespiest?

Viņš prātoja, ko Margarcta teiktu, ja viņš atbildētu godīgi:

Ne, es nevaru llarveju Vorenderu piespiest atkopties no amata. Un iemesls tam ir pavisam vienkāršs kaut kur saja pilsēta, droši vien kada droša seifa atrodas kada ar manu pasu roku rakstīta papīra stremele. Ja tā nonāktu atklatiba, las nozīmētu to pašu. ko nekrologs vai ziņa. ka Dteimss Makkalums lloudens izdarījis pašnāvību.

l a viela premjerministrs atteica: Tu taču zini I lārvcjam partija ir daudz piekritēju.

Taču arī šie piekritēji nevarētu piedot to, kas nolika šovakar.

Viņš neatbildēja.

Viņš nekad nebija stāstījis Margarclai par līgumu: darījumu, kas atliecas uz partijas vadību, ko viņi ar llarveju parakstīja pirms deviņiem gadiem. Grūti panaktu vienošanos, ko viņi noslēdza zem četrām acīm šaura aktieru grimelava, kamēr ārpuse, kada liela Toronlo koncertzāle, abu vadītas konkurējošas frakcijas saspringti gaidīja balsošanu, kas neizprotamu iemeslu dej kavējas. Sos iemeslus zinaja likai viņi abi konkurenti, kas tur aiz skatuves, cieši viens otram acis lūkodamies. dalīja kārtis.

Deviņi gadL Džeimsa l loudena domas atgriežas pagatne…

… Nakošajas vēlēšanās uzvara viņiem bija nodrošināta. Ikviens partija to zinaja. Visus bija pārņēmusi dedzība, reibinaja uzvaras smarža, nojausmas par gaidamajiem notikumiem.

Partija bija sapulcējusies, lai ievelētu jauno vadilaju. Neviens nešaubi jas, ka tas. kurš ieņems šo amatu, pec gada jau bus premjerministrs, tā bija liela iespēja, karotais atalgojums, par kuru Džcimss Houdens bija sapņojis visu politiskas karjeras laiku.

Izvelc krita uz viņu un l larveju Vorenderu. Vorendera puse bija partijas intelektuāļi, stingrs atbalsts arī starp ierindas biedriem. Džcimss Houdens parstāvēja centristus. Abu izredzes bija aptuveni līdzīgas.

Ārpuse, konferenču zale bija dzirdams troksnis un kņada.

Ivs gribētu atkapties, sacīja Harvejs. Taču man ir noteikumL

Kādi noteikumi? jautāja Džcimss Houdens.

Pirmkārt visu laiku, kamēr mēs būsim pie varas, man tiks dots ministra postenis. Tads, kādu es pats izvēlēšos.

Tu vari pieprasīt visu, izņemot ārlietu un veselības ministrijas, 1 loudcnam nebija ne mazakas vēlēšanas radīt sava paspārnc milzi, kas sacenstos ar viņu pašu. Ārlietu ministra postenis nodrošina, ka cilvēka vārds allaž redzams laikrakstu virsrakstos. Veselības ministrijas ziņa bija sociālās izmaksas un ģimeņu pabalsti, tādēļ šis ministrs baudīja publikas labvēlību.

Tam es varētu piekrist, Hārvejs Vorenders sacīja, ar noteikumu, ka mes vienojamies par otru nosacījumu.

Nosauc šo otru nosacījumu, Houdens sacī ja.

Kad mes tiksim pie varda, notiks daudz parmaiņu, I larvcjs leni teica. Kaut vai televīzija. Valsts aug, un rodas vieta arvien jaunam stacijam. Mes jau esam paziņojuši, ka organizēsim Pārraižu tikla pārvaldnieku padomL Mes laja varam sasēdina! savus cilvēkus, plus vel dažus, kas var izrādīties noderīgi, viņš apklusa.

Turpini, Houdens aicināja.

l-s gribu lelekanāla licenci uz sava masasdēla varda, Vorenders nosauca pilsētu visturīgāko rūpniecības centru valstL

Dzcimss Houdens klusi iesvilpās. Ja tas naks gaisma, viņam pārmetis liela mēroga protežēšanu. Televīzijas licence ir viens no gardākajiem kumosiņiem. Pie starta līnijas jau iekaro grūstījās vesela virkne gribētāju, starp tiem arī vairāki lieli un patiešām ieinteresēti naudas maisL

Tā ir divus miljonus dolāru vērta, Houdens noelsas.

Ps zinu, Vorenders šķila mazliet aizkaitināts. Iiet man jādomā par vecumdienām. Koledžu profesoriem nenieka nemaksa, arī darbodamies politika, neko iekrājis neesmu.

Ja kāds uzodis, kāds tam sakars…

To nevāros uzost, I larvcjs apgalvoja. Par to es parūpēšos. Mans vārds nekur neparādīsies. Aizdomas var turot, ko vien veļas, taču pieradīt to nebūs iespējams.

Houdens šaubīdamies šūpoja galvu. Ārpuse troksnis atkal pieņemas spoka nu jau atskanēja kaķa ņaudieni, ironiska iedziedāšanas.

Tis tev to apsolu, Džini, I larvcjs Vorenders iedrošināja. Ja es ta vai cita iemesla deļ iekritu, tad uzņemos vainu viens.

Tevi nciepLšu. liet, ja tu mani iegāzīsi vai godīga ciņa atteiksies palīdzei, es aizraušu tevi līdzL

Tu neko nevarēsi pieradīt…

I s gribošu rakstisku garantiju, I larvejs sacī ja un pamāja uz zalcs pusL Pirms mes izejam no šejienes. Citādi 11z balsošanu tiks liktas abas kandidatūras.

Iznākums visticamak būtu citāds. Viņi abi to zinaja. Džcimsam lloudenam likās, ka viņš redz. ka uzvarētāja kauss aizslīd gar rokam.

Psmu ar mieru, viņš teica. Iedod man, uz ka rakstīt.

I larvejs pasniedza sāncensim sanaksmes programmu, un Houdens uzšņapa uz tas mugurpuses paris rindiņas. Ja las kādreiz tiktu izmantotas, tas viņu pilnīgi iznicinātu.

Neraizējies, noglabādams karti kabata, noteica I larvejs.

Ta bus drošība. Kad mes abi būsim izstājušies no politiskajam spolēm, es tev to atdošu.

Tad abi izgaja zale. 1 larvejs Vorenders, lai teiktu runu un paziņotu, ka atsakas no partijas vadības ši uzslašanas bija viena no labākajam viņa politiskajā karjera. Džcimss Houdens lai liktu ievēlēts, apsveikts, uzurrāts, ar visu krēslu 11z rokam iznests no zalcs…

Lai gan, gadiem ejot, Džeimsa Houdena presližs bi ja celies, bet I larveja Vorendera reputācijā ievērojami cietusi, abas puses seno darījumu joprojām turēja noslēpuma. Šodien reti kurš vairs alccrejās, ka Vorenders kādreiz bijis nopietns pretendents uz partijas vadītāja vietu, šobrīd viņa pozīcijas panākumu hierarhija vislabāk apzīmēja vārds nekas. Taču politika šadas lielas notiek bieži: tikko katls izstajas no cīņas par varu, viņa pozīcijas un nozīme ar laiku arvien samazinas.

Premjerministra automašīna izbrauca no Valdības nama teritorijas un pagriežas uz rietumiem, kur Saseksas galvo 24 atradas valsts galvas rezidence.

Ps rcizcm domāju, ka llarvejs Vorenders vienkārši ir mazliet traks, Margareta noteica, drīzāk sarunādamas pat i ar sevL

Tur jau ir ta nelaime, Houdens nodomāja. I larvejs ir mazliet Iraks. l iesi tadoļ viņš nejutās drošs par to, ka kādu dienu ministrs nopublicē pirms deviņiem gadiem pārsteidzīgi uzrakstīto vienošanos, lai gan, ta rīkodamies, viņš iznicinātu arī pals sevL

Diez, ko pats I larve js tagad doma par šo seno darījumu. Houdens praloja. Cik zināms, līdz tai liktenīgajai reizei I larvejs Vorenders politika vienmēr bija rīkojies godīgL Pcc tam I larveja masasdels bija saņēmis savu TV licenci, un. ja varēja lieci baumarn, krietni nopelnī jis. Jādomā, arī pals I larvejs. viņa dzīves līmenis šobrīd krietni pārsniedza ministra algas pieļautas robežas, tomēr Vorenders bija pietiekami sapratīgs un nepievērsa sev lieku uzmanību ar pēkšņām pārmērībām.

Toreiz, kad lieenees lika piešķirtas, viņiem bija nācies uzklausīt krietnu tiesu kritikas un neliešu mājienu, taču pieradu neko nevarēja. Tikko ievelētajai Houdcna valdībai, kas pārstāvju palata bija ieguvusi lielu balsu vairākumu, šis kriliķu balsis bija izdevies apklusināt un viņš jau no paša sākuma bi ja zinājis, ka tā notiks kņada pamazam pieklusa, jo ļaudis pagura klausīties vienu un to pašu.

Bet vai llarvejs atcerējās? Vai mazliet cieta, netīras sirdsapziņas grauzts? Varbūt kada samezglota, apslēpta veida mēģinaja gul atlīdzību?

Vēlāk ar I larveju bi ja notikusi savada parmaiņa: viņu bija pārņēmusi gandrīz apmātībai līdzīga apņēmība rīkoties "pareizi" un maniakali sekot likuma burtam līdz nenozīmīgiem sīkumiem. Vel nesen ministru kabineta sedes vairākkārt bija izraisījušies strīdi: llarvejs protestē, ka kada icccreta darbība slēpj sevi mājienus par politisku izdevīgumu; llarvejs pieprasa, lai skrupulozi liktu ievērots katrs burtiņš katra likuma paragrāfa. Līdz šim Džcimss Iloudens šiem atgadījumiem, šiem izlēcieniem nebija pievērsis lielu vērību, uzskatīdams tos par pārejošu eksccnlrismu. Taču šobrīd, atcerēdamies, ka I lārvejs dzēruma apelējis pie ta, ka imigracijas likums jāīsteno liesi lads, kāds uzrakstīts, viņš saka apdomāties.

Džeimij, dargais, Margareta ieminējas. Ilarvejam Vorenderam lāču nav par tevi nekādas ietekmes, vai ne?

Protams, ka ne! tad, baidīdamies, ka izklausījies pārāk dedzīgs, viņš piebilda: Ls likai nevēlos, lai mani steidzina pieņemt neapdomīgus lēmumus. Mums jāredz, kada reakcija sekos rit. Galu gala, klal taču bija tikai savējie.

Houdens juta, ka Margareta viņu vēro, un prātoja, vai sieva zina, ka viņš melojis.

Pa markīzes apjumtajam parādes durvīm viņi iegāja liela akmens savrupmāja, kura valdīšanas laika atradas Kanādas premjerministra rezidence. Vestibila gaidīja nama pārvaldnieks .larouvs, kurš paņēma kungu mēteļus un ziņoja: Ser, jūs meklēja amerikāņu sūtnis. No vēstniecības zvanīja divas reizes un lūdza pateikt, ka tas ir steidzamL

Dzeimss Iloudens pamaja. Laikam arī Vašingtona uzzinājuši par informācijās noplūdL Pagaidiet piecas minūtes, premļerminislrs deva rīkojumu, tad dodiet viņiem ziņu, ka esmu pārbraucis.

Mcs dzersim kafiju viesistaba, mister Jarouv, sacīja Margarcla, un, ludzu, atnesiet misteram Houdenam dažas sviestmaizes, viņam nciznaca neko iebaudīt no buletes. Viņa apstājas vestibila spogulniša, lai sakartotu matus.

Džeimss Houdens jau bija aizsteidzies talak un cauri vairakiem gaiteņiem iegājis trešaja zale, pa kuras lielo franču logu paveras skals uz upi un Ciatino pakalniem aiz tas. Šis skats premjerministru allaž sajūsmināja, un pat nakti, vadoties pec talajam. sīkajam uguntiņām, viņš spēja skaidri to iedomāties: plata, vēja vizuļojoša Otavas upe, ta pati, pa kuru pirms trīs ar pussimtiem gadu kuģoja dēkainis litjēns Mrile, pec viņa Kampiens, un vēlāk misionāri un tirgotāji, ieminot savu leģendāro ceļu uz Rietumiem, uz l ielajiem ezeriem un kažokadam bagātajiem Ziemeļiem. Un aiz upes tala Kvebekas krasta līnija, blīvi apbūvēta, vēstures pārpilnā, pieredzējusi daudzas pārmaiņas gan jau nolikušas, gan 1as, ko vel slēpa aizejošas dienas beigas.

Džeimsam Houdenam vienmēr bija jādomā, ka ir grūti dzīvot Olava un neiegūt veslures izjutu. īpaši tagad, kad pilsēta, kas reiz bijusi tik skaista un vēlāk rūpnieciski izbojātā, pamazam saka atgul zaļumu. Pateicoties Nacionalas galvaspilsētas aprūpes komisijas rūpēm, to atkal rotāja koki rūpīgi veidoliem kroņiem liii mākslinieciski izcirptu parka celiņu mežģīnes, l iesa, valdības ēkas lielākoties izskatījās bezpersoniskas, apzīmogotas ar to, ko mākslās kritiķiem labpatikas devet par "birokrātiskās mākslās klibo roku . Tomēr pat tam piemita dabisks raupjums, un pec kāda laika, kad šis vietas dabiskais skaistums liks atjaunots, Otava ka galvaspilsēta spēs sacensties ar Vašingtonu, varbūt pat pārspēs to.

Aiz I ioudcna muguras, uz galdiņa pāri plašajam laukumiņam otrpus izliektajam kāpnēm divkārt iezvanījās viens no abiem zeltītajiem telclbnicm. Tas bija Amerikas vēstnieks.

Hallo, i-ngrij, sacīja Džeimss Houdens. Dzirdēju, ka jūsu ļaudis ļāvuši kaķim pasprukt no maisa.

Hs zinu, premjerministr, un man sasodīti jāatvainojas, viņš izdzirda Viņa Godības Filipa lingrova slieplo boslonieša runu. Par laimi, 1as ir likai kaķa ūsas, pārējo rumpi mēs joprojām turam dzelžaina tvēriena.

Jutos atvieglots, to dzirdot, . llouden's sacīja. lāču, ka saprotat, mums neatliek nekas cits, ka steigšus sniegt kopīgu paziņojumu. Arturs ireejā…

Viņš pašlaik atrodas man blakus, vēstnieks partrauca premjerministru, un, tikko mes būsim iedzēruši pa lāsītei, ta ķersimies pie darba. Vai jūs velaties tekstu apstipirinat personīgi?

Ne, Houdens atbildēja, es paļaušos uz jums un Arturu.

Vel dažas minūtes parunajis, premjerministrs nolika zellito klausuli vieta.

Margarcta jau gaidīja lielaja, ertaja dzīvojama istaba, ko greznoja ar raibu kokvilnas mebeļdranu pazvilkti divaniņi, ampīra stila atzveltņi un atturīgas draperijas klusināti pelēkos toņos. Uz atskaņotaja uzlikta skaņuplate spēlēja maigu Čaikovska skaņdarbu. Sada veida muziķa Houdenam patika vislabak, nopietnāki klasiķi viņu valdzinaja retL l'ee paris minūtēm istabene ienesa kāliju un sviestmaizēm piekrautu šķīvL Paklausot Margarctas majienam, meitene-.piedavaja sviestmaizes Houdenam. un viņš izklaidīgi paņēma vienu no'tam.

Kad istabene bija izgājusi, premjerministrs atraisīja balto tauriņu, atpogaja iestīvinato apkaklīti un apsēdas Margaretai blakus pie kamīna. I uk. tā beidzot ir dzīve, viņš dziji nopūtas. I"u. es… neviena cita.. Premjerministrs nodūra zodu un, neraizēdamies par manierēm, pakasīja sev degungalu.

Margarcta netverami pasmaidīja: Mes taču varētu mēģināt tā dzīvot biežāk, Džeimij.

Mes tā arī darīsim, patiešam darīsim, virs nopietni solī ja. Tad viņa balss tonis mainijas. Man ir jaunumL Mes loti drīz brauksim uz Vašingtonu. Man likās, tu to gribētu zināt savlaicīgL

Liedama kāliju no šelīlda servīzes kalijkannas, sieva palūkojas augšup. Tas ir pavisam pēkšņi, vai ne?

Ja, viņš apstiprināja. Notikušas dažas ļoti svarīgas lielas. Man jaapspriežas ar prezidentu.

Skaidrs, Margarcta noteica. Par laimi, man ir jauns tērps. Viņa domīgi apklusa. Tātad tagad jāpērk kāds kurpju paris, vajadzīga art pieskaņota rokassomiņa un cimdL Premjerministra kundzes sejai parslideja rupju cna. Mums taču pieliks laika, vai ne?

Mazliet jau bus, viņš atteica, tad iesmejas, uzjautrināts par problēmu neatbilstību.

Tikko beigsies brīvdienas, es uz vienu dienu aizbraukšu līdz Monrealai iepirkties, Margarcla izlēmīgi pavēstīja. Tur izvelc vienmēr ir daudz lielāka neka Olava. Starp citu, ka mums ar naudu?

Viņš saviebas. Ne pārāk spožL Hsam pārtērējuši bankas rēķinu. Ta radās, ka nāksies pārdot kadas paradzīmes.

Atkal? Margarcta likās norupejusics. Daudz mums vairs nav atlicis.

Nav. Bet tu neraizējies darL kas jadara. Viņš aizrautīgi apskava sievu. Viena iepirkšanas neko būtiski nemainīs.

I abL.. ja tu ta doma…

Pilnīgi drošL

Par vienu es tiešam varu but pilnīgi drošs. Houdens nodomaja neviens neattaisnos premjerministru, ja tas kavēsies apmaksai savus rēķinus. Naudas trUkums personīgām vajadzibam bija regulārs rupju cēlonis. Houdeniem nebija nekādu personīgo ienākumu, izņemot nelielus ietaupījumus no laikiem, kad tagadējais premjerministrs praktizēja ka jurists, bet saviem līderiem valsts maksāja skopi las Kanadai bija raksturīgi, un ar šādu nacionalu tuvredzību nacas saskarties daudzos jautājumos.

Kāda rūgta ironija es ka Kanadas premjerministrs, kura rokas ir veselas laulas liktenis, alga un pabalstos saņemu krietni mazāk ka parasts ASV kongresmenis, lloudens bieži prātoja. Dienesta mašīnas man nav. paša auto uzturēšanai ar pabalstu nepietiek, pat las, ka par mana nama apgadi un uzturēšanu maksa valsts, ir salīdzinošs jaunievedums. 1950. gadā Kanādas toreizējam premjerministram Luijam Scnloranam bija jādzīvo tik maza divistabu dzīvoklīti, ka ģimenes vajadzībām domātos konservus Scnlorana kundze glabaja zem savas gultas. Turklāt lielakais, uz ko valsts pensiju sistēma ļauj ceret ekspremjerminislram pec parlamentāra dienestā aizvadīta mūža, ir trīs tūkstoši dolāru gada. Šad i izturoties, nācija iegūst premjerus, kuri vai nu ka pielipuši turas pie sava kresia līdz sirmam vecumam. vai arī pec aiziešanas pensija cieš trūkumu un pārtiek no draugu žēlastības. Ministriem un parlamenta deputātiem klajas vel ļaunak. Tiešam jābrīnās, ka tik daudzi no mums tomēr paliek godīgi, nodomāja lloudens. Tāpēc viņš spēja saprast i lārveju Vorenderu, lai gan maz simpatizēja viņa rīcībaL

'Tu būtu rīkojusies prātīgāk, ja but apprecējusi biznesmeni, viņš mēdza sacīt MargarctaL Kompāniju otrajiem viceprezidentiem parasli ir vairak naudas, ko tērēt.

I'a domāju, ka man bijušas cilās lietas, kas to atsver, Margareta smaidīja.

Paldies Dievam, mums bijusi laba laulības dzivc, lloudcņs domaja. Apmaiņa pret varu politiska dzive prasa tik daudz jutas, ilūzijas, pat personības viengabalainību un godīgumu, un bez sievietes siltuma līdzas vīrietis airi vien pārvērstos par luksu cilvēka čaulu. Viņš aizslaucija sāņus domu par Milliju, kas. tapai ka iepriekš, padarīja nervozu.

Houdens ieminējas: Es vel vakar atcerejos to reizi, kad tavs tevs mūs parstcidza. Vai atceries?

Protams. Sievietes vienmēr atceras tadas lietas. Man likās, ka liesi tu esi las. kas ir visu aizmirsis.

Tas nolika pirms četrdesmit diviem gadiem. Rietumu piekalnes pilsētiņa Mcdisinheia, viņš tolaik bija divdesmit divus gadus vecs. bāreņu patversmes produkts un icsacejs jurists bez klientiem un jebkādām spožam izredzēm tuvāk parrcdzamaja nākotne. Margaretai bija astoņpadsmit, viņa bija vecaka no septiņām meitām ģimene, kuras galvu lopu tirgotāju. ārpus darba laika visi pazina ka drumu, nesabiedrisku cilvēku. Ja salīdzina ar trūcīgajiem apstakļiem, kādos pec studiju beigšanas dzīvoja Dzcimss Houdens, Margarctas ģimene pec ta laika standartiem bija pārlikusL

Svētdienas vakara pirms dievkalpojuma viņi abi nez ka bija palikuši viesistaba divatā. Jaunieši apskavas, viņu kaisle arvien pieauga, un bridi, kad, lūgšanu grama tu meklēdams, islaba icnaca Margarctas tevs, meitene bija pa pusei izģērbta. Tobrīd viņš nebilda ne vaida, likai izgrūda klusu Atvainojiet! bet vclak vakara, sēdēdams ģimenes gara vakariņu galda gala. namātevs bargi parlaida skatienu visiem pie ta sēdošajiem un uzrunaja Džcimsu Houdcnu.

Jaunais cilvēk. lopu tirgotājs sacīja, kamēr viņa liela, miermīlīga sieva un pārejās meitas ieinteresēti klausijas. mana darba joma ir ta: ja kāds džentlmenis čamdas gar tesmeni, tas nozīme, ka viņam pret šo govi ir kas vairak, neka pavirša interese.

Ser. es gribētu precot jūsu vecāko meitu, Dzcimss Houdens atbildēja ar patosu, kas viņam lieti noderēja vēlākajos gados.

Pārdots! Aukcionara roka smagi noblikšķcja pret traukiem.apkrauto vakariņu galdu. Tad. skatīdamies galdauta, viņš bija atļavies nepierastus vārdu pludus: Viena pie vielas, paldies Dievam un lordam Harijam! Un vel sešas uz strīpas!

Viņi apprecejas pec dažam nedēlam. Un liesi nu jau sen mirušais lopu tirgotājs bija tas, kurš palīdzēja savam znotam vispirms uzsākt jurista praksi, bet vēlāk arī iesaistīties politika.

Tad piedzima bērnL 1'agad gan viņi ar Margaretu savas atvases redzēja reti: abas meitenes bija aizprecējušas uz Angliju, bet viņu jaunākais Džeimss Makkalums 1 loudcns juniors vadīja kādu naftas ieguves uzņēmumu Tālajos Austrumos. Tomēr sajuta, ka viņiem ir bērni, joprojām likās svarīga un ļoti ietekmēja.

Uguns bija noplakusi, un viņš piemeta kamīna jaunu berza pagalL Šķila nokrakšķēja un strauji uzliesmoja. Atkal apsēdies blakus Margaretai, premjerministrs vēroja, ka liesmas aprij malku.

I'ar ko jūs ar prezidentu runāsiet? sieva klusi jautāja.

Rit prese paradisies paziņojums. Tur bus Icikls. ka plānotās sarunas par tirdzniecību un fiskalo politiku.

liet vai las tiesām tā ir?

Ne, nav.

l'ar ko tad?

Viņš arī agrak bija uzticējis Margaretai visu, kas saisiits ar valdības lielam. Vīrietim, jebkuram vīrietim vajadzīgs kāds, uz ko viņš var paļauties.

Mes galvcnokarl runāsim par aizsardzību. Tuvojas jauna globālā krīze, un, pirms tā sākusies, Savienotas Valstis varētu pārņemt daudzas lielas, ar kuram līdz šim mēs esam nodarbojušies pašL

Militārās lietas?

Viņš piekrītoši pamaja.

Tad viņu kontrole būtu rnusu armija… Margarcta gausi sacīja, un viss pārējais?

Ja, darga, premjerministrs piekrita. Izskatās, ka tā varētu notikL

Viņa sievas piere saraucas. koncentrējoties jaunajam ziņām.

Ja es pareizi saprotu, Kanadai lad vairs nevarētu bul savas palstavigas politikas, vai ne?

liaidos, ka neko īpaši svarīgu un elektivu mes tiešam nevarētu pasakL Viņš nopūlas, liet uz to esam virzī jušies jau ilgāku laiku.

lindi klusējusi, Margarcta vaicaja: Džcimij, vai las nozīme, ka ar mums ka ar neatkarīgu valsli ir beigas?

Kamēr esmu premjerministrs, tas nenotiks, Houdens noteikti atbildēja. Un, ja es varēšu īstenot tos plānus, ko esmu icccrcjis, las nenotiks vispār. Balss kļuva asaka, taja jautas pārliecībā. Ja mūsu sarunas ar Vašingtonu tiek risinatas pareizi, ja tuvaka gada vai divu laika tiek pieņemti īstie lēmumi; ja mes pasi izturamies stingri un reālistiski; ja abas puses rīkojas tālredzīgi un saliedēti: ja viss tas notiek, iespējams arī jauns sakums, (ialu gala mes varelu kļūt nevis vājāki, bet gan stiprākL Musu ietekme pasaule nevis samazinatos, bet pieaugtu.

Sajutis uz sava delma Margaretas plaukstu, viņš iesmejas: Ak, atvaino, es laikam turēju runu?

l u sakL Ludzu, apēd vel vienu sviestmaizi, Dzcimij. Vai ieliet vel kāliju? Virs palocīja galvu.

Piepildīdama tasi, Margareta rami jautāja: Vai tu tiešam doma, ka bus karš?

Pirms atbildēt, viņš izstaipīja savu garo ķermeni, iekārtojās ertak krēsla un izstiepa pēdas uz kajsoliņa. Ja. premjerministrs mierīgi sacīja. Ls nešaubos, ka bus. Taču uzskatu, ka mums ir visas iespējas to attalinat uz gadu, diviem, varbūt pat trim.

Kapcc gan tam ta jānotiek? Sievas balsi pirmo reizi bija dzirdamas emocijas. īpaši tagad, kad katram skaidrs, ka tas nozīme visas pasaules pilnīgu iznicināšanu.

Ne, Dzeimss Houdens iebilda. Viņš runāja pavisam lēnL

las ncbul nenozīme pilnīgu iznicināšanu. Tā ir tagadnes cilvēku kļūdaina iedoma.

Bridi abu starpa valdīja klusums, tad viņš, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, turpināja. Tu taču saproti, dārgā, ka ārpus šis istabas sienam uz jautājumu, ko tu tikko uzdevi, man būtu jāatbild ne. Man būtu jasaka. ka karš nav neizbēgams. Jo ik reizi, kad mes atzīstam šo nenoveršamību, mēs it kā lieku reizi spiežam šautenes mēlīti, kad gailis jau uzvilkts.

Margareta bija nolikusi viņam priekšā kafijas lasi un lagad Icica: Manuprāt, labak ir to neatzīt, pat sev pašam ne. Vai tad saglabal cerības nav vispareizākais?

Ja es būtu parasts ierindas pilsonis, es droši vien sevi šādi maldinātu, viņas virs piekrita. Man liekas, ja nezina, kas notiek politisko notikumu degpunktos, las nemaz nav grulL Bel valdības galva nevar atļauties dzīvot maldos, nevar. Protams, ja viņš ka tam arī jābūt grib kalpot cilvēkiem, kas viņam uzticējušies.

Premjerministrs samaisīja kafiju, neizgaršojis iesūca malku un nolika tasL

3-i

Agrāk vai vēlāk karš nenovēršami sāksies, viņš lēni teica, jo tas vienmēr bijis neizbēgams. Un tads bus tik ilgL kamēr cilvēciskas būtnes spējīgas uz strīdiem un dusmām, vienalga, kāds tam būtu iemesls. Redzi, katrs karš ir tada pati sīka lauZu ķilda, tikai miljons reižu pavairota. Lai novērstu karu, tev līdz pēdējai jālikvidē katra cilvēciskas liekulības, naida vai nepieklājībās izpausme. To nevar izdarīt.

liet, ja tas viss ir taisnība, tad taču nekam vairs nav vērtības, it nekam, pretojās Margarcta.

Ta nav, viņas virs pašūpoja galvu. Ir vērts pūlēties izdzīvot, jo izdzīvot nozīme dzīvot, bet dzīvot ir piedzīvojums.

Viņš pagriežas pret sievu, lai ieskatītos viņai seja. Mums tas ir bijis piedzīvojums. Tu (acu negribi leikt, ka velētos kaut ko mainīt?

Ne, nedomāju vis. Piekrita Margarcta Houdena.

Ak, zinu, zinu, Džeimsa Houdena balss kļuva skaļaka, zinu, kas tiek sacīts par atomkaru. Tas noslaucīs visu un iznicinās ikkatru dzīvību. Bet, ja ta padoma, sadi pareģojumi izskanējuši par katru ieroci, sakot ar pa stobru lādējamo lielgabalu un beidzot ar aviobumbu. Vai zini, ka tad, kad izgudroja rokas automatu, kāds izskaitļoja, ka, šaujot tūkstoš dienas no vietas, visus planētas iedzīvotājus iespējams nogalina! ar divsimt šādiem automātiem.

Margarcta pakratīja galvu. Houdcns neapstājoties turpināja.

Cilvēcē ir pārdzīvojusi citas briesmas, kuras pēc loģikas likumiem ta nebija spējīga pārdzīvot ledus laikmets un grēku plūdi ir divas mums vislabāk zināmās katastrofas. Kodolkarš būtu pilnīgs ārprāts un juceklis, un. ja vajadzētu, es ta novēršanai atdotu savu dzīvību. Taču ārprāts un juceklis ir ikviens karš, un kairs no mums mirsi likai vienreiz. Starp citu, varbūt tā beigt dzīvi būtu pat vieglāk neka tikt nogalinalam ar kādu no senajiem paņēmieniem, piemēram, nošautam ar bultu caur acs ābolu vai piesistam krusta.

Tā spriest nevar! Mēs lāču atgrustu civilizāciju atpakaļ, varbūt atkal nonāktu tumšajos viduslaikos, ja vien kāds laikmets vispār saucams par tumšāku nekā mūsējais. Mes zaudētu daudzus mužus, derīgas prasmes, piemēram, atomu skaldīšanu, kura pati par sevi nemaz nav slikta lieta.

Bet vai ta ir iznīcība? Ne! Tam es nekad neticēšu! Kaut kas saglabāsies, rāpus iznāks no drupām un mēģinās no jauna. Pie tam tikai ļaunakaja gadījuma, Margaret. Ls ticu. ka mušu puse pasaules brīva puse var izdarīt ta, lai iznākums būtu vel labaks. Ja vien mēs jau šodien rīkojamies pareizi un izmantojam to laiku, kas mums dots.

Un tu grasies to izmantot šo laiku, kas mums atlicis? nolūkodamas vira, maigi jautāja Margarcta.

Ja, grasos, viņš apstiprinaja. Sejas izteiksme atmaiga. Varbūt man nevajadzēja tev to visu stāstu. Vai 1as tevi ļoti sarugtinaja?

Tas lika man juslies skumjL Pasaulei, cilvēcei, mums sauc to, kada varda gribi mums ir tik daudz dots, un mēs 1o visu grasamies izšķiest vēja. Paklusējusi, viņa laipni piebilda.

Tev taču vajadzēja to kadam pastāstīt.

Viņš pamaja. Nav daudz, cilvēku, ar kuriem es varētu brīvi parunaL

Tad es priecājos, ka tu man to pateicL Margarcta izklaidīgi savaca vienkopus kafijas traukus. Ir jau vels. Vai tev nešķiet, ka mums vajadzētu iet augša?

Vel ne, viņš papurinaja galvu. Bet tu ej vien: es nakšu vēlāk.

Pusceļa uz durvīm Margarcta apstajas. Uz Šeralona karšu galda gulēja kaudze papīru un laikrakstu izvilkumu, kas agrak pecpusdiena bija atsūtīti šurp no Houdcna parlamenta biroja. Viņa izvilka no ķīpas plānu bukletiņu un pagrieza to ar vaku uz

augšu.

Džeimij, tu taču nelasi šadas lietas?

I Iz vaka vidēja nosaukums Zvaigzņu Tulks. Apkārt šiem vārdiem loka rotājās astroloģiskas zodiaka zīmes.

Ak kungs, nu nē taču! virs viegli pietvīka. Nu, ja gribi zinai, reizēm es ieskalos laja vienkārši, lai uzjautrinātos.

Bet tā veca dāma, kas tev mēdza tos sūtīt viņa taču ir mirusi, vai ne?

Ka liekas, kāds vienkārši turpina man tos sūtīt, Houdcna balss skanēja mazliet aizkaitinatL Vai tad tu nezini, cik grūti ir tikt lauka no kada adrešu saraksta, ja reiz esi laja iekļuvis?

Tomēr šis eksemplārs ir pasūtīts, Margarcta nerimās. Redzi pēc uzlīmes var skaidri redzet, ka parakstīšanas nesen atjaunota.

Klau, Margaret, es tiešam nezinu, kur, kad un kapec ši parakstīšanas atjaunota. Vai tev ir priekšstats, cik daudz man adresētu vēstuļu un dokumentu biroja pienāk katru dienu? Es visus tos nudien nepārbaudu. Es tos pat neredzu. Varbūt kāds birojā 1o izdanjs bez manas ziņas. Ja tevi tas uztrauc, es jau rit varu pateikt, lai šo pasutijumu anulē.

Nav nekādās vajadzības kašķēties. un mani las nemaz neuztrauc. Margarcta mierīgi sacīja. Man tikai gribējās zināt, un. pat ja tu to lasi, kapec gan ta sapusties? Varbūt zvaigznes tev pateiks, ko iesākt ar I larveju Vorenderu. Viņa nolika gramatu. Tatad tu pavisam noteikti tagad nenāksi gulēt?

Ne, ne. Man vel daudz kas jāizplāno, bet laika pavisam

maz.

Tas nebija nekas jauns, viss, ka parastL Ar labunakti, dargais, viņa noteica.

Kāpdama augšup pa platajam lokveida kāpnēm, Margarcta pratoja, cik daudzus savas laulības dzīves vakarus viņai nācies pavadīt vienatne vai, ka šovakar, doties uz guļamistabu bez vira. Varbūt pat labi, ka viņa nekad tos nav skaitījusL Ipasi pēdējos gados Džeimss Houdens mēdza ilgi palikt nomoda, noņemdamies ar politiku vai valsts lietam, un, kad viņš beidzot ienaca guļamistaba. Margarcta parasti jau bija aizmigusi, pavisam reti nomodā sagaidīja viru. Ar sievietes godīgumu viņa atzina, ka ne jau seksuāla intimitāte, kuras izpausmes jau pirms daudziem gadiem bija ieguvušas noteiktu gultni, bija ta, ka viņai pietrūka. Taču ikvienai sievietei dienas beigas nepieciešams siltums un otra cilvēka klātbūtnes sajuta. Musu laulība bijis daudz labu lietu, Margarcta nodomaja. taču arī laba liesa vientulības.

Saruna par karu bija radījusi viņa nenosakamu skumju sajutu. Laikam tādēļ, ka kara nenoveršamība ir liela, ko vīrieši spēj pieņemt, bet sievietes nekad. Ar retiem izņēmumiem karš ir vīriešu, nevis sieviešu liela. Kādēļ? Vai tāpēc, ka sievietes jau bioloģiski radītas sapem un ciešanām, bet vīriešiem tas jasagada pašiem? Pēkšņi Margarcta sajuta smeldzīgas ilgas pēc bērniem nevis lai mierinātu, bet, lai saņemtu mierinājumu. Acis pieplūda asaram, un viņai radās velēšanas atgriezties lejasstava un pateikt, ka šo vienu vienīgo vakaru, šo stundu līdz miegam viņa vēlētos nebūt viena.

Ls izturos muļķīgi, viņa sev iestāsti ja. Džcimijs izturēsies laipni, taču viņš nekad to nesapratis.

Pcc sievas aiziešanas Džeimss Houdens vel bridi kavējas pie kamīna, kura agrakas liesmas bija izplēnējušas, tikai ogles sarkani gailēja. Viņš tava domam brīvi klīst un uzsukt tikko runāto. Margarelai bija taisnība saruna bija sniegusi atvieglojumu, turklāt dažas no lietam, kuras šovakar lika pieminētas.

viņš pirmo reizi bija atļāvies izteikt skaļL Taču tagad jāsagatavo īpaši plāni ne tikai pārrunām Vašingtona, bet art viņa rīcībai, allicctbam ar valsti pcc atgriešanas no Amerikas.

Pirmā svarīgāka liela, protams, bus saglabāt personīgo varu savas rokas. Bija sajuta, it kā viņa izturēšanos noteiktu pats liktenis. Bet vai an parejie domas tapai? Premjerministrs ccreja, ka tā bus, taču labak but pilnīgi drošam par to. Tieši tadeļ šobrīd pat pirmkārt rūpīgi jāizstrādā uzmanīgs, drošs iekšpolitiskais kurss. Valsts glābšanai bija pilnīgi nepieciešami, lai jau tuvākajos mēnešos noliktu velēšanas un viņa partija tajās uzvarētu.

Il ka velēdamies atslābināties, apsverot mazak svarīgus jautājumus, domas pievērsās šīvakara incidentam ar llarveju Vorenderu. Šada lieta nedrīkstētu atgadīties vēlreiz. Man jāizskaidrojas ar llarveju. vislabāk jau rit no rīta. viņš nolēma. Viena lieta premjerministra nostāja bija gluži noteikta valdība nedrīkst ciest Pilsonības un imigracijas departamenta deļ.

Muziķa bija apklususi, un lloudens piegāja pie atskaņotāja, lai uzliktu jaunu skaņuplatL Viņš izvēlējas Montovani izlasi, ko sauca "Mūžīgie dārgakmeņi". Atgriezdamies pie kamīna, pa ceļam paņēma žurnālu, kurš bija izpelnījies Margarclas komentārus.

Viss. ko viņš teica sievai, bija pilnīga taisnība. Premjerministra biroja tiešām pienāk milzīgas kaudzes pasta, un šeit uz galda redzams likai niecīgs šo papīra kalnu fragments. Protams, daudzi laikraksti un žurnāli tā arī nekad līdz viņam ncnonaca, ja vien lajos nebija kada atsauksme vai premjerministra fotogrāfijā. lāču šo konkrēto žurnālu Millija l ridemanc jau gadiem ilgi pievienoja nelielajai preses izlasei, lloudens vairs īsti ncatccrejas. vai kādreiz lūdzis viņai to darīt, taču nekad nebija devis arī pretējus norādījumus. Acīmredzot, Millija arī automātiski atjaunoja parakstīšanos ik reizi, kad tā bija beigusies.

Dabiski, ka visas šis lietas astroloģija, okultisms un visi parejie burvju triki bija liras blēņas, taču bija tik interesanti verot, cik lētticīgi var but citi cilvēkL Tieši ši tieksme verot izraisīja viņa interesi, lai gan Margarctai to nez kadeļ bija grūti paskaidrot.

Si kaislība sakas jau sen, vel dzīvojot McdisinUeta, kad viņš jau guva sekmes jurisprudence un tikko bija uzsācis politisko karjeru. I Ioudcns bija piekritis uzņemties vienu no bezmaksas aizstavibām tolaik tādu lietu viņam bija daudz un viņa kliente izrādījās baltmataina, mātišķā sieviete, kuru apsūdzēja par sīkam zādzībām veikala. Viņas vaina bija tik acīmredzama un līdzīgu grēku saraksts tik garš, ka šķita neatliek nekas cits. ka atzīt laktus un mēģināt izlūgties vismīkstāko sodu. lāču veca dama. kuru sauca par Adu Zrdcri, uzskatīja savadak. Viņa uzstāja, ka liesas sēde jāatliek uz vienu nedēļu. Houdens jautāja, kadeļ.

Tadcļ, ka tad maģistrāts mani nepieveiks. dumiķīt, viņa paskaidroja. Pec talakas iztaujāšanas vel piebilda: Esmu dzimusi zem Strēlnieka zīmes, dargais. Nākoša nedēļa ir veiksmīga visiem Strēlniekiem. Pats redzēsL

I ai izpatiktu vecajai damaL viņš bija novilcinājis lielu un vēlāk iesniedzis lugumu atzīt, ka viņa nav vainīga. Pašam par brīnumu, pec visvājākās aizstāvības runas, kādu viņam jebkad nācies leikt, parasti stingra liesa prasību noraidī ja.

Pec sis dienas tiesa viņš, Houdens, nekad vairs nebija redzējis misis z.ideri, taču veca dama lulz pal savai nāves stundiņai bija regulāri rakstījusi viņam vēstulēs, dodama padomus karjerā, jo bija atklājusi, ka arī viņš dzimis zem Strēlnieka zīmes. Viņš šis vēstules bija gan izlasī jis, taču nekādu lielo vērību tam nepievērsa, izņemot dažus gadījumus, kad pārsteigts secināja, ka viņas pareģojumi tiešam piepildījušies. Vēlāk veca sieviete uz viņa vārda bija pasūtījusi šo astroloģijas žurnālu, un las turpināja pienākt arī pec tam, kad vēstules vairs neparādījās.

Houdens ierasti atšķīra lappuses vieta, kas vēstīja: Justi individuālais horoskops laika no 15. Iid: 30. decembrim. Katra zīme dzimušajiem bija dots skaidrojums ikvienai no šo divu nedēļu dienam. Atšķiris rindkopu, kas raksturoja rītdienu, 24. decembrL Strēlniekam, viņš lasīja:

Diena labvēlīga svarīgiem lemumiem, laba iespēja pavērsI notikumus jums velamaja virziena. Jums piemitis spēja lieliski pārliecināt citus, Iddeļ jautājumus, kuros veļoties panakt progresu, nednkstetu atlikt uz vēlāku laiku. Laiks norunāt svarīgas tikšanas. Taču piesargieties no nuikoņo, kas pašlaik nav lielāks par vira plaukstu.

Kāda absurda sakritība, viņš sev iestāstīja. Turklāt, ja lūkojas no saprata viedokļa, šie vardi ir tik vispārīgi, ka tos iespējams pielāgot katriem vajadzīgajiem apstākļiem, lāču viņam ir jāpieņem lēmumi, viņš rit jau ir iecerējis sasaukt ministru kabineta aizsardzības komitejas sēdi, viņam nāksies pārliecināt pārējos. Premjerministrs apsvēra, ko varētu nozīmēt vardi par mākoni, kas pašlaik nav lielāks par vira plaukstu.

Varbūt kaut kas sakara ar I larvcju Vorenderu. l ad apstājas. l as nudien ir smieklīgL Nolicis gramalu, viņš tūlīt par to aizmirsa.

Tomēr šis teksts bija atgādinājis par vienu lielu: Aizsardzības komiteja. Varbūt tomēr ir jēga sasaukt sedi jau rit. neatliekot to Ziemassvētku dc). Paziņojums par Vašingtonu jau bus izskanējis, un viņam janodrošina kabineta atbalsts, jāpārliecina parejie, ka viņa viedoklis ir pareizs. Houdens saka apsvērt, ko sacīs komitejaL Domas strauji ritēja, dzēnot cita citu.

Bija jau divi, kad premjerministrs beidzot devās gulēt. Margareta jau bija aizmigusi, nemodinot sievu, viņš izģērbās un noregulēja mazo modinātājpulksteni pie gultas uz sešiem.

Sakuma viņš gulēja trausla miegā, taču uz rīta pusi atpūtu iztraucēja dīvains sapnis, kas nemitīgi atkārtojas par debesim slīdēja mākoņu virknes, kas no maziem plaukstas lieluma mākonīšiem pietūka milzīgos, negaisu vēstošos, draudīgos miglas blāķos.

3 motorkuĢis vestervika

23. decembri Kanadas Rietumu piekraste, 2.100 judžu lidmašīnas lidojuma attaluma no Otavas, osta piestaja motorkuģis

Vestervika.

Vankuveras ostā pūta dzedrs, brāzmains vējš. Locis, kurš pirms pusstundas uzkāpa uz klaja, bija noradījis turēties Tris enkura garumus no krasta, un tagad Vestervika viegli piestaja, tas lielajiem āķiem smagi atsitoties pret smilšaino, sanesām klāto, klinšu neapdraudēto dibenu. Velkonis kuģa priekšgala notaureja īsu pūtienu, velkoša tauva aizlocījās uz krasta pusL un pārejās lai sekoja.

Pēc desmit minūtēm, tieši trijos pecpusdicna pēc vietēja laika, kuģis bija droši nostiprinājis savu enkuru.

Lc Pointas piestātne, pie kuras kuģis bija pietauvojies, bija viens no vairākiem moliem, kas ka pirksti aizstiepās jūra no rosīgas, namiem pārblīvētās krasta līnijas. Apkārt redzēja ierodamies jaunus kuģus, citi tika pašlaik piekrauti vai atbrīvojas no savas kravas. Paceļas un nolaidās ccļamkranL Uz doka dzelzceļa sliedēm ar troksni lika pārbīdīti preču vagoni, šurpu turpu starp kuģiem un noliktavām šaudijas kravas mašīnas. No blakus esošas enkurvietas prāvs preču kuģis, velkoņa un loča laivas pavadīts, aizslīdēja uz atklato udeņu pusL

festervikdi merķtieeiga gaita tuvojas trīs viru grupiņa. Viņi gaja viena soli, prasmīgi izvairīdamies no šķēršļiem un ceļa strādājošajam mašinam. Divi no vīriem bija ģērbušies formastērpos: viens bija muitas ierēdnis, otrs Kanadas Imigrācijas dienesta pārstāvis. Trešais bija civilists.

Nolādēts! norūca muitnieks. Jau atkal līst. Steidzies, lai tiekam uz sava kuģa, nosmīkņāja civilais, tur būs sausāks.

Es ar to vis nerēķinātos, noteica imigrācijas virsnieks, kura skarbajā seja smaids nebija manams. Dažos no šiem jūsu toveriem laika apstākļi iekšpuse ir tieši tādi paši ka ara. Es nudien nesaprotu, ka jums izdodas viņus vel noturēt uz ūdens.

No l'eslervikas jau bija nolaists sarūsējis tērauda traps.

Paskatījies augšup uz kuģi, kuģu kompānijas pārstāvis noteica: Reizēm es pats par to brīnos. Par laimi, šis, ka radas, izturēs vel kādus trīs braucienus. Viņš ar vēzienu uzlēca uz trapa, un parejie sekoja.

Sava kajīte turpat zem kapteiņa tiltiņa kapteinis Sigurds Jabeks. flegmātisks virs ar pamatīgu miesas būvi un vēja aprautu seju parcilaja papīrus, kuri viņam bus nepieciešami, lai nokārtotu muitas formalitātes kravai un komandaL Pirms kuģis piestāja osta, kapteinis savu parasto svīteri un darba dungriņus bija nomainījis pret uzvalku ar divrindu pogām, tomēr kajas joprojām bi ja apautas vecmodīgas ntakurpes, no kuram Jabeks juras braucienu laika gandrīz nešķiras.

Cik labi, ka esam noenkurojušies vel pa dienu un šovakar varēsim vakariņot krasta, kapteinis domaja. l ikt projām no mēslojuma smakas bus īsts atvieglojums. Kapteinis ar riebumu sarauca degunu, atkal sajutis visu kuģi pārņēmušo smārdu, ko veidoja mitra sera un pūstošu kāpostu kombinācija. Dienām ilgi ta sūcas augšup no kravas tilpnes numur trīs, un caur ventilācijas sistēmu kopā ar silto gaisu izplātījās pa visu kuģL Doma. ka nakoša kuģa krava bus Kanadas baļķi, kas svaigi smaržos pcc kokzaģetavas, iepriecināja.

Nu, paņēmis dokumentus, viņš devas lauka uz augšējo klaju.

Komandas dzīvojamas telpas kuģa pakaļgala veselīga izskata jūrnieks Stabijs (reitss viegla gaita šķērsoja kopkajītL kas diena kalpoja par matrožu atpUtas telpu. Viņš pievienojas kailam biedram, kas klusējot slavēja, raudzīdamies caur iluminatoru.

Geitss bija Londonas koknejietis. Viņam bija šķietami izbiedetL neregulāri cīkstoņa vaibsti un masīvs ķermenis, garas rokas, kas brīvi šūpojas gar sāniem, viņu padarīja līdzīgu pertiķim. Šis matrozis bija spēcīgākais virs uz kuģa. un. ja viņu neizprovoceja uz ķildu, arī pats maigākais no visiem.

Otrs virs bi ja jauns un neliela auguma. Viņam bija apaļa seja ar noteikti iezīmētiem vaibstiem, dziļi iegrimušam acīm. un melnie, brīvi krītošie mati bija krietni pagarL Pēc izskata šis puisis vairak atgadinaja zēnu nekā vīrietL

Ko't te prāto. Henrij? gribēja zināt Stabijs Geitss.

Otrs bridi vel turpināja lūkoties lauka, it kā nebūtu neko dzirdējis. Viņa seja bija dīvaini sapņaina izteiksme, acis šķita ka piekaltas pilsētas aprisēm, augstajam, tīrajām ēkām, ko varēja saskatīt slejamies aiz dokiem. Pāri ūdeņiem pa atvērto iluminatora lūku bija skaidri dzirdami satiksmes trokšņi, tad jaunais cilvēks spēji paraustīja plecus un pagriezās.

Es neko nedomāju, viņš runāja ar jutamu rīkles pieskaņu. Tā nebija nepatīkama, taču varēja manīt, ka angliski runāt viņam ir pagrūtL

Mes tupēs šitai osta nedēļ'. Stabijs Gcitss sacīja. Vai't esi jau bi j's kādureiz Vankuverā

Jaunais cilvēks, kuru sauca Henrijs Divals, noraidoši papurinaja galvu.

Es esu te bi j's trejkart, Gcitss stastīja. Ir redzet's labak's vietas, kur zvelties nost no kuģ'. Bet uzkost te var lab'. un pēc sieviet's ar' nav ilgi jāmeklē. Viņš iesāņus paraudzījās uz Divalu. Ka doma, vai šie tev' laidis krasta šoreizīt, draudziņš?

Puisis atbildēja drūmi, nomākta balsL Vārdus bija grūti saprast, taču Stabijs spēja izlobīt jēgu. Reizēm, Henrijs Divals teica, man likties, ka es nekad vairs netikt krasta.

Kapteinis Jabeks sagaidīja trīs nācējus, tikko viņi uzkāpa uz klaja. Viņš sarokojas ar kompānijas aģentu, kurš iepazīstināja jūrnieku ar muitnieku un imigrācijas oficierL Abi varas pārstāvji, kļuvuši pavisam lietišķi, pieklājīgi pamaja kapteinim, taču rokas nesniedza.

Vai jūsu komanda sapulcināta, kaptein? vaicaja virs no imigrācijas dienesta.

Kapteinis .labeks pamāja: Ludzu, sekojiet man.

Kartību visi zinaja, un nebi ja nepieciešami nekādi īpaši rīkojumi, lai komandu savaktu virsnieku edamkajīte kuģa vidusdaļa. Matroži bija nostājušies ierinda ārpus telpas, bet kuģa virsnieki gaidīja kantines iekšpuse.

Kad kapteiņa pavadīta grupiņa pagāja garam, Stabijs Geitss piebikstīja ar elkoni Henrijam Divalam: Šiten tie ir valdības zeļļi, viņš murminaja. Tie pateiks, vai tu varēs' tikt krasta.

Henrijs Divals pagriežas pret vecāko vīrieti. Es ļoti censties, viņš klusi teica. Viņa balsi ar ļoti izteikto svešādo akcentu jautas zēnisks entuziasms, nesena nomāktība bija pagaisusi. Mēģināt strādāt. Varbūt palikt te.

Ta ir lieta. Hemij! Stabijs Geitss mundri uzlielīja. Nekad ncvaij'g taisīties pirms laika uz miršan'.

Iekša, ēdamtelpa imigrācijas virsnieka vajadzibam bija ierīkota aptaujas vieta galds un krēsls. Viņš apsēdas pie ta, caurskatidams uz rakslammašinas drukāto komandas sarakstu, ko kapteinis bija viņam pasniedzis. Telpas otra gala muitnieks peli ja kravas dcklaraciju.

Virsnieki un komanda, kopā trīsdesmit cilvēki, un viens zaķis. imigracijas dienesta darbinieks skaļi lasīja. Vai pareizi, kaptein?

Ja. pamaja kapteinis .labeks.

Kur jūs savacat to bezbiļetnieku?

Beirutā. Viņa vārds ir Divals, kapteinis sacī ja. Viņš jau ilgu laiku brauka kopā ar mums. Parak ilgu laiku.

Imigracijas oficiera seja nepakustejas ne vaibsts.

Es sakšu ar virsniekiem. Viņš noradīja uz tuvakstavošo oficieri, kurš panacas uz priekšu, sniegdams Zviedrijas pilsoņa pasi.

Pec virsniekiem pa kailai tika iesaukti matrožL Katrs lika īsi iztaujats. Vārds, tautība, dzimšanas vieta, paris nevērīgu jautajumu. Pec tam ikviens šķērsoja telpu, lai atbildētu uz muitnieka jaulajumiem.

Divals nāca pēdējais. Viņu imigrācijas dienesta pārstāvis vairs ncizvaicaja tik paviršL Puisis atbildēja uzmanīgi, ļoli nopietni, aprauta angļu valoda. Daži matroži, arī Stabijs C ieitss. drūzmējas aiz viņa. gribēdami dzirdeL

Ja. viņa vārds ir Henrijs Divals. Ja, viņš brauc uz kuģa bez biļetes. Ja, viņš uzkāpis uz klaja Beirutā, Libāna. Ne, viņš nav Libanas pilsonis. Ne, pases viņam nav. Viņam nekad tada nav bijusi Nav arī dzimšanas apliecības. Nedz arī kādu citu dokumentu. Ja, viņš zina savu dzimšanas vietu. Ta ir franču Somalija. Viņa māte ir bijusi francūziete, tevs anglis. Māte ir mirusL Ievu viņš nekad nav pazinis. Ne, viņam nav nekādu pierādījumu, ka tas. ko viņš saka, tiešam ir patiesība. Ja, viņam liegta iebraukšanas atļauja franču Somalija. Ne, varas iestādes tur neesot ticējušas viņa teiktajam. Ja. viņam aizliegts nokāpt krasta citas ostas. Sadu ostu bijis daudz. Viņš nevar pat atceroties tas visas. Ja, viņš ir pārliecināts, ka viņam nav nekādu papīru. Pilnīgi nekādu.

Atkārtojās viss, ko viņš bija jau teicis un dzirdējis citas aptaujas, citas vietas. Sarunai turpinoties, cerību, kas uz mirkli bija pavīdējusi jauna vīrieša seja, atkal nomainīja trula nomāktībā. Tomēr sarunas beigas viņš vēlreiz mēģināja.

I» strādāt, Divals apgalvoja, acīm meklēdams imigracijas virsnieka seja kaut kādu atbalsi saviem vārdiem. Lūdzu es strādāt labi, Strādāt Kanāda. Pēdējo vārdu viņš izteica šaubīdamies, it kā zinātu to, bet neprastu pietiekami labi izrunāt.

Imigracijas virsnieks noliedzoši papurināja galvu. Ne šeit. Te jūs nevarat, viņš pievērsās kapteinim Jābekam. Es izdošu aizturēšanas pavēli par šo "zaķi". Jūs būsiet atbildīgs par to, ka viņš netiek krasta.

Mēs par to parūpēsimies, kuģniecības pārstāvis apgalvoja.

Imigrācijas oficieris pamaja. Pret pārējo komandu man iebildumu nav.

Visi, kas bija palikuši telpa, saka izklīst, kad ierunājas Stabijs Geitss.

Vai es var' teikt jums kad' vard', šef

Ja, ludzu. Imigracijas virsnieks pārsteigts piekrita.

Aizejošie saminstinajas durvis, un viens vai divi viri ienaca atpakaļ kajīte.

Tas i' par šiten to jauniņo Henriju.

Kas jums par viņu sakams? virsnieka balss skanēja dzedri

Redz, pēc par's dienam i' Ziemsvētki, un mēs bus te osta, varbūt ka daži no mums var paņemt Henriju līdz, tik uz to vien' vakar"?

Imigracijas dienesta pārstāvis asi noskaldīja: Es taču tikko sacīju, ka viņam japaliek uz kuģa.

Stabija Geitsa balss pieņēmās spēkā. Es to visu dzirdēj' tikpat lab' ka jus. Vai ta tiešam jūs uz niek' piecām minūtēm nevar aizmirst savu asinssarkano štrumbanti? Matrozis nemaz nevēlējās kļūt rupjš, tā bija viņa jūrnieka izpratne par sauszemes ierēdniecību.

Man liekas, nu jau pieliks. imigracijas virsnieks nikni noteica, acīm dusmas zalgojot.

Kapteinis Jabeks pavirzījās uz priekšu. Kajīte sanakušie jūrnieki sakustejas.

Tev varbūt pietiks, tu, pūslīgais niekkalb's, Stabijs Geitss kareivīgi teica. Iki, kad nabag' zell's nau bij's nost no kuģ' teju pat divus gadus, un tuliņas bus tie nolāpītie Ziemassvētki..

Geits, kapteinis klusi teica, nu jau pietiks.

Klusums. Imigracijas oficieris bija nosarcis, tad atslīga krēsla un šaubīdamies nolūkojas uz Stabiju Geitsu. Vai jūs te man cenšaties iestāstīt. viņš jautāja, ka šis puisis, vārdā Divals, nav bi jis krasta jau divus gadus?

Ne gluži pilnus divus gadus, kapteinis Jabeks klusi pārtrauca. Viņš runaja angliski pilnīgi skaidri, dzimtas norvēģu valodas pieskaņa bija tikko jūtama. Kopš šis jaunais cilvēks pirms divdesmit mēnešiem uzkāpa uz klaja kā bezbiļetnieks, neviena valsti viņam nav atļauts nokāpi no kuģa. Katrā ostā. it visur man saka vienu un to pašu: viņam nav pases, nav dokumentu. Tāpēc viņš nevar mūs atstāt. Viņš ir mūsējais. Kapteinis pacēla savas milzīgās jūrnieka rokas, papletis pirkstus jautājošā žestā: Ko gan man darīt vai lai izbaroju viņu zivīm Tāpēc vien, ka neviena valsts viņu negrib?

Sasprindzinājums mazinājās. Stabijs Geitss bija klusi atkāpies un godbijīgi klausījās kapteinī

Imigracijas oficieris šoreiz jau bez asuma balsī šaubu pilns ieminējas: Viņš saka, ka esot francūzis, dzimis franču Somālija.

Ta ir patiesība, kapteinis piekrita. Par nelaimi, arī francūži pieprasa dokumentus, un šim puisim tādu nav. Viņš man ir apzvērējis, ka tādu nekad nav bijis, un es ticu, ka tā tiešam ir. Viņš ir patiess un strādā tiešam labi Tik daudz jau nu var apgalvot, kad esi bijis ar kādu kopā divdesmit mēnešus.

Henrijs Divals sekoja vārdu parmaiņai, cerību pilnam acīm skatīdamies te uz vienu, te uz otru runātāju. Tagad viņa skatiens atgriezās pie Imigracijas virsnieka.

Man ļoti žēl. Viņš nevar izkāpt krasta Kanāda, Imigracijas dienesta darbiniekam, likās, nebija viegli to pateikt. Par spīti arējai bardzībai, viņš nebija skarbs vīrs un reizēm būtu gribējis.

lai viņa darba noteikumi nebūtu tik strikti Pa pusei atvainodamies, virsnieks piebilda: Man ir bažas, ka es te neko nevaru palīdzēt, kaptein.

Pat vienu nakti krasta nevar? Tas bija Stabijs Geitss. joprojām nerimdamies sava koknejieša neatlaidība.

Pat vienu nakti ne, atbilde skanēja klusi, taču negrozāmi

Es tūlīt izrakstīšu atteikuma pavēli

Bija pagājusi stunda kopš pietauvošanas, un ārpus kuģa saka savilkties krēsla.

Dažas minūtes pēc vienpadsmitiem vakara pēc Vankuveras laika, apmēram divas stundas pēc tam, kad premjerministrs bija lieies sava gulta Otava, cauri sīki smidzinošajam lietum pie tumšas, tuksnešaini tukšas Le Pointas piestātnes piebrauca taksometrs.

No mašīnas izkapa divi virL Viens bija Vankuveras laikraksta Post reportieris, otrs šis avīzes fotogrāfs.

Reportieris Dens Orlils. bija omulīgs liela auguma virs tuvu četrdesmit, ar raupju seju, platiem vaigu kauliem un brīvām manierēm. Šo īpašību dēļ viņš reizēm vairak algādinaja draudzīgu fermeri neka panakumiem bagatu un vajadzības gadījuma nežēlīgu ziņu viru. Fotogrāfs Vollijs dc Vers pretstata viņam bija kalsns, sešas pēdas garš virs ar atram, nervozam kustībām, mūžīga pesimisma auras apņemts.

Kad taksometrs atpakaļgaitā virzījās prom. Dens Orlifs palūkojās sev apkart, cieši aizvēris mēteļa apkakli, lai sagadatu šķietami drošu aizsargu pret vēju un lietu. Pēkšņi nonākot ārpus taksometra uguņu apgaismojuma, sākumā bi ja grūti ko saskatīt. Apkārt vietai, kur viņi slavēja, tumsa vidēja neskaidras, spokainas aprises, vietām blīvākās, vietām caurredzamākas. Priekša atspīdēja ūdens dzelme. Klusās, tukšas ēku kontūras bija nenoteikti izplūdušas dūmaka. Tad, acīm palēnam pierodoī pie tumsas, tuvākas ēnas ieguva noteiktu formu un fokusu, un žurnālists redzēja, ka viņi stāv uz plata cementa trapa, kas uzbuvēts paralēli krasta līnijaL

Aiz muguras, virziena, no kura taksometrs viņus bija atvedis, slejas graudu elevatora cilindri un melnēja doku angārL Turpat līdzas uz trapa viena pie otras gulēja ar brezēntu nosegtas kuģu kravas grēdas un divi doki, gluži ka izstieptas rokas ieskaujot ūdeni, iestiepās no trapa jura. Pie šiem dokiem no abām pusēm bija pietauvojušies kuģi, un nedaudzās vārgi mirgojošās uguntiņas liecināja, ka pavisam to ir piecL Taču nekur nemanīja ne cilvēkus, ne kustību, nc arī kaut mazāko dzīvības zīmL

De Vcrs tikmēr bija uzmetis pleca savu kameru un fotoobjektīvus. Nu viņš saka virzīties uz kuģu pusL Kurš ir īstais? fotogrāfs jautāja.

Dens Orlifs ieslēdza kabatas lukturīti, lai ieskatītos zīmīte, kuru pirms pusstundas viņam bija pasniedzis pilsētas ziņu nodaļas dežurējošais redaktors, reaģēdams uz redakcijā pienākušu telefona zvanu. Mums vajadzīga Vestervika, reportieris noteica, cik saprotu, tas varētu but jebkurš no tiem visiem. Viņš nogriezās pa labi, fotogrāfs sekoja. Minūti vai divas pec tam, kad viņi bija izkāpuši no automašīnas, no abu lietusmēteļiem jau plūda sīkas ūdens strūkliņas. Dens juta. ka viņa bikses klust mitras, un aiz apkakles līst nepatīkama lietus straumīte.

Viss, ko viņiem šeit vajag, ir lelle, ko iebāzt informācijās sleja, de Vērs sūrojas. Viņi piesardzīgi taustīja ceļu starp salauztām iepakojuma kastēm un eļļas mučelēm. Un tomēr, kas tas īsti ir par putnu, ko mēs te meklējam?

-   Viņa vārds ir Henrijs Divals, Dens sacīja. Saskaņā ar mūsu ziņām, viņš ir bezpavalstnieks, kuram neviens neļaus nokāpt no kuģa.

Asaru gabals, vai ne, fotogrāfs zinoši pamāja. Skaidrs, kā diena aizkustinošs stāstiņš par Ziemassvētku vakaru bez draugu pulka mājīgā krodziņa, un tādā gara.

-   Sāli esi uztvēris precīzi, Dens apstiprināja. Varbūt tev to vajadzētu arī uzrakstīt.

-   Nekādā gadījumā, De Vērs pretojas. Kad mēs tiksim te cauri, es likšos žāvēties blakus savam bildēm. Starp citu, es lieku desmit pret vienu, ka tas zellis ir krāpnieks.

Dens pašūpoja galvu. Netaisos apšaubīt. Iespējams, tu varētu vinnēt.

Viņi pašlaik bija pusceļa, ejot pa labo doku, un uzmanīgi lavierēja starp dzelzceļa vagonetēm. Piecdesmit pēdas zemāk tumsa spīguļoja ūdens, un lietus šaltis ar troksni triecas pret drūmo ostas viļņu klaidu.

Nonākuši līdz pirmajam kuģim, viņi krietni pasnaikstīja kaklus, lai izlasītu ta vārdu. Nosaukums bija rakstīts krievu burtiem.

Kjam talak, Dens mudināja. Tas nav šeit.

īstais bus pats pēdējais, fotogrāfs pareģoja. Ta vienmēr noliek.

Tomēr tas bi ja nākošais. Vārds Vestervika bi ja labi redzams augstu uz apgaismota kuģa priekšgala. Zemāk bija tikai aprūsējušas, pelējuma klatas metāla plātnes.

Vai šis aizbīdņu saišķis tiešām var peldet? dc Vera balss bi ja neticīga. Varbūt kāds te dzēn nelāgus jokus?

Viņi uzrāpās pa jodzigo trapu un apstājas uz kaut ka. kas acīmredzot bija uzskatams par kuģa galveno klaju.

Jau skatoties no krasta, Vestervika pat tumsa izskatijas galīgi sagrabējusL Tagad, pienākot tuvuma, vecuma un ieilgušas nolaistibas pazīmes bija vel skaidrāk manamas. Aplupušo krāsojumu klaja lieli rūsas plankumi^ kas viscaur stiepās par virsbūvi, durvīm un starpsienam. Sur tur pēdējas krasas paliekas nokarājas lielam lupsnam. Virs uzejas karājās vientuļa spuldze, kuras vargaja gaisma bija redzams, ka klaju zem viņu kājām sedz biezs netīrumu slānis un apkart mctajas vairakas atvērtas kastes, kuras, cik varēja spriest, atradās atkritumL Mazliet talak uz priekšu redzēja metāla ventilatoru, kurš korozijas deļ bija izlūzis no savas vietas. Iespējams, labot šo lietu vairs nevarēja, jo ta bezjēdzīgi mētājas turpat uz klaja.

Dens nošņaukājas.

Ja a a, fotogrāfs piekrita, arī es uztveru.

No kuģa iekšienes spiedās mēslojuma dvaka.

Pamēģināsim tikt iekša šeit, Dens ierosināja. Viņš atvēra metāla durvis lieši sev priekša un devas lejup pa šauram kāpnēm.

Pec dažiem jardiem eja sadalījās. Pa labi aizstiepās kajīšu durvju rinda acīmredzot, virsnieku mājokļL Dens pagiezas pa kreisi un devas uz netālajam durvīm, no kuram sliepas gaismas strēle. Izrādījās, ta bija kambizc.

Pie galda sedeja Stabijs (icitss, ģērbies nosmulēta darba tērpa, un pētīja žurnālu ar puskailu meiteņu attēliem.

Allo o, draugi, viņš sasveicinājās. Kas t'jUs tadi?

Es esmu no Vankuveras Post, Dens viņam paskaidroja. Es meklēju viru, kura vārds ir Henrijs Divals.

Atplētis muti plata smaida, jūrnieks atsedza netīri dzeltenu, bojātu zobu virknL Jaunais Henrijs bij' teitan vel nesen, bet, e'ku, tagadiņ aizga's uz sav' privāto ka jītL

Ka jūs domājāt, vai mēs varam viņu uzmodināt? Dens prasīja. Vai varbul mums jātiekas ar kapteini?

Geitss pakratīja galvu. Lahak alslaj' mus' skijicri miera. Šim netik, ja viņ' osta rauj no gultas. Bet, man domāt, es varēs dabūt I lenrij' te lauka pie jums. Viņš paskalijas uz de Veru. li kas šis i' pa zelli?

Viņš gatavojas visu fotografēt.

Jūrnieks smagi pieceļas un aizbaza zurnalu aiz sava apģērba.

Viss kārtība, dženllmaņ', nak' man līdz.

Viņi nokapa divus stāvus zemāk un pagriezas 11z kuģa priekšgala pusL Drūma eja, ko bali apgaismoja vientuļa mazjaudas spuldze. Stabijs Geitss piedauzi ja pie durvīm, tad pagrieza atslēgu un atvēra tas. Pastiepies iekša, viņš ieslēdza gaismu.

l ien lauka, I lenrij. jūrnieks aicinaja, teitan i' divi džentlmeņi, kas grib tevi redzēt. Viņš atkapas, mudinadams Denu ieiet.

Piegājis pie durvīm, Dens ieraudzīja 11z mciala kojas samiegojušos sēžam neliela auguma cilvēku, lati viņš ieraudzīja ainu, kas kalpoja puisim par Ibnu.

Mans Dievs! Dens nodomaja. Vai tas cilvēks liesam dzīvo šeit?

Skatienam paveras metala kaste apmēram sešas kvadralpedas liels kubs. Kādreiz ļoti sen sienas bijušas nokrāsotās bali dzeltenbrūna okera krasa, taču tagad lielāko daļu krāsojumā bi ja nomainījusi rūsa. Gan krasu, gan rusu vienmērīgi plana karta klaja milruma slanitis, kuru reizēm, ritēdamas lejup, sakuslinaja smagākas Ūdens piles. Visas vienas sienas garuma un gandrīz visa telpas platuma to aizņēma viena vienīga metala koja. Virs tas atradas apmēram pedu garš un sešas collas plats plaukts Zem kojas atradas dzelzs spainis. Un tas bi ja viss.

Ne loga, ne iluminatora, tikai šaura ventilācijas sprauga paša vienas sienas augšmala.

I Jn gaiss smirdēja.

Henrijs Divals izberzēja acis un pētoši lūkojas 11z ārpuse stāvošajiem. Dens Orlifs bija pārsteigts, cik jauns izskatijas sis bezbiļetnieks. Puisim bija apaļa, taču ne parak tukla seja, pareizi veidoli vaibsti un tumsas, dziļi dobumos iegrimušas acis. Viņš bija ģērbies ncaizpogata flaneļa krekla, zem kura vidēja sporta krekliņš, un raupjas džinsa bikses. Ķermenis zem apģērba šķita vingrs un spēcīgs.

"Bon soii\ Monsieur Duval, Dens sacīja, l:xctise: nous de troubler voire soninieil, niais nous venous de tā presse el nous savons que vous avez tine hist aire inleressante a nous raconter." (Labvakar. Mesjē Divāl. Piedodiet, ka tik vēlu jūs traucējam, bet mes esam no preses un, ka liekas, jums ir kāds interesants stāstiņš musu lasītājiem.)

Bezbiļetnieks leni šūpoja galvu.

Nau nekad' labums no runašanas pa franciskam, iejaucās Stabijs (icitss. Henrijs šito nemaz nesaprot. Ta vien liek's, ka viņam jau zīdaiņ' vecumā visas valod's sajukušas. Labāk meģin' pa angliskam, tikai dar' to len'.

Nu labi No jauna pagriezies pret bezbiļetnieku, Dens pa zilbēm sacīja: Ls esmu no Vankuveras Post. No avīzes. Mes gribētu kaut ko uzzināt par tevL Vai saproti?

Pauze. Dens meģinaja vēlreiz. Ls gribu ar tevi parunāties. Un pēc tam par to uzrakstīt.

Kāpēc tu rakstīt? Vardi pirmie, ko Divals bija izteicis, pauda gan pārsteigumu, gaņ aizdomīgu piesardzību.

Varbūt, ka es varu tev palīdzēt. Dens pacietīgi skaidroja.

Vai tu gribi tikt nost no šī kuģa?

Tu palīdzēt man tiki prom no kuģa? Dabūt darbu? Dzīvot Kanadā? Viņš runāja neveikli, taču ar nepārprotamu dedzību.

Dens pašūpoja galvu. Ne, es to nevaru izdarīt. Taču to, ko es rakstu, lasa daudzi cilvēkL Varbūt tev varēs palīdzēt kāds no viņiem.

Stabijs (icitss iejaucās : Kot' tu var zaudēt, Ilenrij? Nekād' sliktum' no šitā nevar celtes; un var 1ak iznākt, ka teu liek kāds labums.

Henrijs Divals, likās, apsvēra, ka rīkoties.

Tuvāk aplūkojot bezbiļetnieku, Dcnam bija jāatzīst, ka, par spīti šausmīgajiem apstākļiem, jaunajam vīrietim piemīt neuzbāzīga, dabiska pašcieņa.

Nu viņš piekrītoši pamāja, vienkārši teikdams: Labs ir.

Zin', ko es teikš, Henri, Stabijs (icitss ierosināja. Saki šiem puišiem, ka teu janemazgā's, un es ar šiem ies' augš' un pagaidīs teu kopēja kajīte.

Vēlreiz pamajis, jaunais cilvēks izrausas no kojas.

Nabaga mazais bastards, dc Vērs nopūlās, kad viņi atkal devas augšup.

Vai viņu vienmēr tur ieslēgtu? Dens vaicāja.

Tikai tais naktis, kad mēs i' osta. Tad' i' kapteiņa pavēle.

Kādēļ?

>

Lai būtu droš'. ka vi'š netiek krasta. Redz, kaptcin's i' par šo atbildīgs. Jūrnieks uz. brīdi apstajas kāpņu augšgala.

Teilan jau šim nau tik trak1 , ka bij' štatos. Kad mes piestāj' I risko, viņi piesēj' šo pie tas tav's.

Gājēji bi ja nonākuši līdz kopkajitei

Vai grib' kādu lasi lej's? Stabijs Geitss piedavaja.

l ai notiek. Paldies, Dens piekrita.

Jūrnieks sameklēja trīs krūzītes un pari telpai devas pie emaljētas tējkannas, kas stāvēja uz sildītāja. Viņš ielēja traukos tumši brūnu, no skata stipru šķidrumu, kam jau bija pievienots piens. Nolicis tases uz galda kopjkajītes vidū, viņš pamaja, lai pārejie apsēžas.

Ta izskatās, Dens ieminējas, ka, kuģojot uz šāda kuģa, iznāk satikt visādus cilvēkus.

T ie bij' tavi vardi, draudziņš, jūrnieks pasmaidīja. Vis' krasas, izmēri un lielum, kad' vien velies. arī trakot' dīvaiņus, protams, viņš sazvērnieciski paskatijas sarunu biedros.

Un ko jūs personīgi domājāt par Henriju Divalu? Dens jautāja.

Pirms atbildēja. Stabijs Geitss iestrēba no savas krūzes kārtīgu tējas malku.

Vi'š ir gluži jauks zellis. Lielakai daļai no mūsējiem sis patīk. Viš strādā, kad mes lo palūdz, lai gan zaķim tas nemaz nau jadar'. I'ad's i juras likums, viņš izgudrem piemetinaja.

Vai jūs bijāt šai komanda, kad viņš uzkāpa uz kuģa? Dens turpinaja iztaujaL

Ka l' 11u ne! Mes šo atrad' , kad bijām jau divas dienas prom no Beirut's. Tievs ka tāds slot'skāc, lads šis bij'. ( ik atceros, tas nabaga bastards bi j' dzivoj's bada, pirms tik' 11z kuģa.

Pagaršojis savu leju, dc Vērs nolika krūzi atpakaļ uz galda.

Trakot' briesmīgs, vai ne? viņu namātevs līksmi noteica.

Tas garšo pec cinka koncentrāta. Mes Čile iekrav' dabig1 zeltu, kas i pilīs ar sito. Tas draņķ's ielīž visur matos, acis, pat leja.

Paldies, fotogrāfs noteica. Tagad es puišiem slimnīca vismaz varošu paskaidrot, ar ko mani nozaļojušL

Pec desmit minūtēm kambizc ienaca Henrijs Divals. Viņš bija paguvis nemazgaties, sasukaties un noskuties. Pari kreklam uzvilcis zilu jūrnieka svīterL Viņa apģērbs bija vecs, bet tīrs. Dens pamanīja, ka plīsumu vielas bikses rūpīgi aizlapītas.

Nac šu' un sed' nost, I lenri, mudināja Slābi js Geitss. Viņš piepildīja ceturto krūzi un nolika lo priekša bezbiļetniekam, kurš milzim pateicīgi uzsmaidīja. Ta bija pirmā reize, kad viņš bija pasmaidījis abu žurnālistu klātbūtne. Smaids padarīja Divala seju gaišāku, un 1a izskatījās vel zēniskākā neka iepriekš.

Dens bez kavēšanas vienkārši ķeras pie iztaujašnas. Cik vecs 1u esi?

Sekoja bridis klusuma, tad Divals sacīja: Man divdesmit

Ins.

Kur tu esi dzimis? Dzimis uz kuģa. Ka šo kuģi sauca? Es nezinu.

liet ka tad tu zini, ka tas notika uz kuģa? atkal klusums, Es nesaprast.

Dens pacietīgi atkārtoja jautajumu. Šoreiz Divals pamāja, ka sapratis, un sacīja: Mana mate man stāstīt. Kada tavai mātei bija tautība? Viņa francūziete. un kur tava mate ir tagad? Viņa nomirt. Kad viņa nomira? Ilgs laiks Adisabeba. Kas bija tavs tēvs? Dens vaicaja. Es viņu nepazīt.

Vai tava mate tev par viņu stasti ja? Viņš anglis. Jūrnieks. Nekad neredzeL Un nekad neesi dzirdējis ari, ka viņu sauc? Noraidošs galvas mājiens. Vai tev ir brāļi, masas? Nav brālis, ne masa. Kad tava mate nomira? Piedodiet es nezināt. Dens meģinaja pajaulat savadak: Vai tu zini, cik tev bija gadu, kad tava mate nomira? l is sēsi gadi vecs. Un kas pcc tam par tevi rūpējas? Es pats rūpēties. Vai lu vispār esi gājis skola? Ne, skolas nav. Vai tu proti lasīt vai rakstīt? Es rakstīt vārds Henrijs Divals. Un neko citu?

l is rakstīt vārds, Divals uzstāja. Es paradīt.

Dens pastūma pār galdam papīra loksni un pildspalvu. Leni, nedroša bērna rokraksta bezbiļetnieks uzrakstīja savu vārdu. Salasami, bet ne vairāk.

Dens, platīdams rokas, staigāja ap viņu. Un kapec tu uzlavijies uz ša kuģa.

Divals paraustīja plecus. Es mēģināt atrast zemL Ilgi meklēja vārdus, tad piebilda. Libāna nav labi

Kapec nav labi? Pašam negribot. Dens bija pārgājis uz jauna vīrieša aprauto angļu valodu.

Hs ne pilsonis. Ja polici ja alrast es iet uz cietums.

Ka tu nonaci I ibana?

1-s uz kuģis.

Kas par kuģi tas bi ja?

ltaļu kuģis. Piedodiet vārds es neatcerēt.

Vai uz ši itāļu kuģa tu brauci ka pasažieris?

Es zaķis. Viens gads uz kuģis. Mēģināt tikt nost. Neviens negrib.

Saruna iejaucas Stabijs (icitss: Cik es var saprast, šis bij' uz tā italjaņ' kuģ' pa zaķi, vai saprot'. vŠic vairs negrib, brauc atpakaļ un pie Videj1 Austrumiem šo piespiež' lekt nost. l a vi's nokāp' Beiruta un uzrap's uz musejo. Skaidr' bilde?

Skaidra, Dens sacīja. Tad pievērsās Divalam: Ko tu darīji, pirms uzkāpi uz. itāļu kuģa?

es iet ar cilvēki, kamieli Vini dot man est. Es strādāt. mēs iet uz Somālija, Etiopija, Ēģipte. Zemju nosaukumus viņš izrunāja neveikli, pavadīdams tos ar rokas vēzieniem. Kad es mazs puika, tikt pari robežai nav grūti, neviens neuztraukties. Kad es lielāks, viņi apturei neviens negribēt.

Un tāpēc tu uzlavijies uz ta italu kuģa? Dens jautāja. Vai ta?

Jaunais vīrietis piekrītoši pamaja.

Vai tev ir pase, kadi dokumenti, kaut kas, kas pierada, no kurienes ir tava māte?

Nav papiri

Vai tu piederi kadai tautībai, kādai valstij?

Nav valsts.

Vai tu gribi tādu valsti?

Divals izskatījās apmulsis.

es ar to gribēju teikt, Dens leni teica, ka tu gribi tikt prom no ši kuģa. Tu man jau to sacīji

Dedzīgs, piekrītošs galvas mājiens.

Tātad tu gribi sev valsti kādu zemi, kura dzīvot.

lis strādāt. Divals apgalvoja. Es labi strādāt.

Dcns Orlils velrciz domīgi aplūkoja jauno bezbiļetnieku. Vai viņa stāsts par bezgalīgajiem klejojumiem bez dzimtenes, bez zemes zem kājām bija patiess? Vai viņš patiešam ir visur izraidīts, atradenis, kuru neviens nemeklē un negrib? Vai viņš ir bezpavalstnieks? Vai tomēr tas viss ir safabricē jums. meistarīgs melu un puspatiesību sajaukums. īpaši radīts, lai izraisītu simpātijās.

Jauneklīgais bezbiļetnieks izskatījās pietiekami vaļsirdīgs. Bet vai viņš liesam tads bija?

Jaunekļa aeis likās pievilcīgas, taču kaul kur to dziļuma vidēja kaul kas neizdibināms. Vai to uzskatīt par viltību, vai vienkārši par iedomu rotaļam?

Dcns Orlils iegrima domas. Lai ko arī viņš neuzrakstītu, visu vēlreiz parmals. pargremos un parbaudis l'osl konkurenti no Vankuveras vakara laikraksta Colonist.

Lai gan prātā šobrīd nebija neviena satriecoša virsraksta, viens bija pilnīgi skaidrs laika, lai savāktu informāciju, jau iztērēts diezgan, lai vairs nevarētu vienkārši atmest ar roku. Viņš izlēma atstumt savas bažas pie malas.

I Iem i j. reportieris uzrunāja bczbiļclieku, vai tu man

tici?

Uz īsu bridi jaunekļa acis pazibēja agrakais aizdomīgums. Tad viņš īsi pamaja un vienkārši noteica: Es lieet.

Labi, Dcns sacīja. Man liekas, es varbūt varētu tev palīdzēt. Bet man jazina viss par tevi, viss no paša sākuma. Viņš paskatījās uz dc Veru, kurš pašlaik regulēja sava fotoaparāta zibspuldzL Mes vispirms izdarīsim dažus fotouzņēmumus, tad parunāsim. Tikai neko neslēp, un nesteidzies ka radas. tas prasīs krietnu laiciņu.

Henrijs Divals joprojām bija nomoda un paguris sēdēja z cstervtkas kambizē.

Tam vīram no avīzes gan bija daudz, ko jautaL

Reizēm bija grūti saprast, ko viņš īsti grib zināt, jaunais vīrietis pratoja. Virs jautāja daudz, sagaidīdams pretī skaidras atbildes. I !n katru no tam viņš aši pierakstī ja uz papīra lapam, kas gulēja priekša uz galda. Bija ta, it kā pašu Divālu kāds zīmētu steidzīgiem zīmuļa vilcieniem, sakārtojot viņa pagātni, visu viņa dzīvi pareizā secība. Tomēr, pat runājot par viņa dzīvi tik neparasti daudz, nekādas secības nebija, tikai aprauti, nesaistīti fragmenti. Ir tik daudz lielu, kuras nebija iespējams izstāstīt skaidriem, vienkāršiem vārdiem vārdiem, kādus lietoja šis virs, nebija iespējams ateereties, ka tieši viss noticis.

Ja vien viņš pats prastu lasīt un rakstīt, izmantot papīru un zīmuli, lai izvilktu no prata tajā glabājošās lietas, ka to darīja šis virs un citi viņam līdzīgie. Tad arī viņš, Henrijs Divals. spētu konservēt savas domas un atmiņas par pagātnē notikušo. Un nevienai lietai nenaktos gulci viņa smadzēnes ka uz noputējuša plaukta cerība, ka ta nepazudis aizmirstība, ka noticis ar daudz ko no ta, ko viņš pašlaik centas uzmeklēt un ateereties. Par to viņš nešaubījās.

Māte reiz bija ieminējusies par skološanos. Viņa pati bērnība bija iemācījusies lasīt un rakstīt. Taču tas bija tik sen, un māte nomira jau ilgi pirms tam, kad viņš būtu pietiekami pieaudzis jebkādām mācībām. Pec tam vairs nebija neviena, kam rūpētu, ko un vai vispār viņš macas.

Divals saviebas. jauneklīga seja saspringa, sakrunkojas, sāpīgu atmiņu mākta; cenšoties dot pareizas atbildes uz nebeidzamajiem jautājumiem; pārcilvecigās pūles ateereties, atceroties, atceroties…

Paša sakuma bija kuģis. Māte tika stāstījusi par to, un uz kuģa viņš bi ja nācis pasaule. Viņi bija izgājuši jūrā no Džibuti franču Somālija, un viņš nešaubījās, ka māte kādreiz bija teikusi ari, kurp kuģis devies un kā to sauca, taču tas viss sen jau bija aizmirsies. Ja viņa jebkad būtu teikusi, zem kada karoga kuģis peldēja, arī tas sen izzudis aizmirstība.

Dzemdības bijušas grūtas, un arsta uz klaja nav bi jis. Māte pilnīgi zaudējusi spēkus, sākusi drebēt drudzi, un kapteinis pagiezis kuģi atpakaļ uz Džibuti. No ostas māte un mazulis likuši aizvesti uz slimnīcu nabadzīgajiem. Viņiem vienmēr bija maz naudas, gan toreiz, gan vēlāk.

Henrijs atcerējās māti ka nomierinoši laipnu un maigu būtnL Cik viņš spēja spriest, viņa bija skaista sieviete, taču var jau but. ka ta bija tikai iedoma. Izskats bija pagaisis no atmiņas un tagad, brīžos, kad Henrijs domāja par viņu, seja vienmēr bi ja ena, tas aprises miglainas un neskaidras. Taču māte bija viņam sniegusi mīlestību, to viņš atcerējās pilnīgi skaidri un pārliecinoši, jo ta bija vienīga mīla, ko viņš pazinis sava niuža.

Agra bērnība viņa smadzēnes glabajas ka atsevišķi fragmenti. Viņš zinaja, ka māte stradaja, kad vienspēja, lai sagādātu viņiem ēdienu, lai gan reizēm nebija, ko likt mute. Viņam nebija ne jausmas, kādus darbus māte īsti bija veikusL

lomer, ka likās, kādu laiku viņa stradaja par dejotāju. Viņiem abiem bija nācies krietni paceļot apkārt no franču Somalijas' 11z Ptiopiju, vispirms uz Adisabebu, tad uz Masavu. Maršrutu l)zibuti Adisabeba viņi bi ja mērojuši divas vai trīs reizes.

Sakuma viņi bija dzīvojuši gan trūcīgi, tomēr starp franču tautības cilvēkiem. Vclak, nonākot vel dziļāka nabadzība, vienīga mājvietā, ko viņi pazina, bija iedzimto kvartāli Un, kad Henrijam Divalam bi ja seši gadi, mate nomira.

Pēc mātes nāves atmiņas atkal sajaucās viena putra. Kādu laiku grūti precīzi pateikt, cik ilgi tas bija viņš mita uz ielas, ubagodams pārtiku un naktis pavadīdams jebkura kakta vai cauruma. kur izdevas atrast vietu. Viņš nekad nebija gājis 11z varas iestādēm; viņam vienkārši nebija ienācis prata, ka to varētu darīt, jo aprindas, kuras viņš bija nonācis, policistus uzskatīja nevis par draugiem, bet gan par ienaidniekiem.

kad kāds padzīvojis somalictis, kurš vientuļi mitinājās būda iedzimto kvartāla, bija devis zēnam pajumti un uzņemies tadu ka gādību par viņu. Šis altiecibas bija ilgušas piecus gadus, kamēr vecais virs kaut kāda iemesla dēļ atslāja šo pasauli, un puisēns atkal palika viens.

Šoreiz Henrijs Divals devas projām no Ktiopijas cauri britu Somalijas teritorijai, strādādams, kur vien varēja dabūt darbu. Četrus gadus viņš bija te ganāmpulka dzinēja palīgs, te kazu gans. te pārcēlājs. Dienu no dienas zēns vilka riskantu eksistenci, reti kad saņemdams lielāku atalgojumu ka pilns vēders un jumts virs galvas.

Tolaik un arī vel vēlāk šķērsot vaislu robežas bija vienkārši, lam pari devas tik daudz ģimeņu ar bērniem, ka ierēdņi robežposteņos reti īpaši noņemas ar mazuļiem. Tāpēc viņš bez grūtībām varēja pievienoties kadai ģimenei un nepamanīts kopā ar citiem bērniem paiet garam kareivjiem. Zēns atri iemanījās tā rīkoties. Pat vēlīnajos pusaudža gados 1as joprojām bija iespējams, pateicoties viņa nelielajam, trauslajam augumam. Tomēr divdesmit gadu vecumā, kad puisis ceļoja kopā ar kādu arābu nomadu pulciņu, viņu uz franču Somalijas robežas apturēja un aizsūtīja atpakaļ.

Tobrīd Henrijs Divals apjauta divas patiesības. Pirmkārt: dienas, kad bez rupcm varēja slīdēt pāri robežām, iejūkot bērnu bariņa, nu beigusas. Otrkārt: franču Somālija, kuru puisis lulz šim brīdim uzskatījis par savu dzimteni, nu viņam slēgta. Ja pirmo atziņu zēns bija apzinājies ka neizbēgamību. kas kādudien noteikti pienāks, otra viņu pilnīgi šokēja.

Liktenīgā kārta viņš nebija ņēmis vera vienu no mūsdienu sabiedrības pamatlikumiem: bez dokumentiem, visiem šiem bezgala svarīgajiem papīra gabaliņiem, no kuriem dzimšanas apliecība ir pats nenozīmīgākais, eilveks nav nekas, oficiāli viņš neeksistē un nepieder nevienai vietai uz šis teritoriāli saskaldītas planētas.

Ja jau šādus nosacījumus reizēm grūti pieņemt pat augsti skolotiem cilvekiem, tad Henrijam Divālam zēnam pilnīgi bez izglītības, kurš visus bērnības gadus bijis spiests dzīvot ka neviena nemīlēts maitedajs. ši atziņa bija drausmīgs trieciens. Arābu nomadi devas talak, atstājot Di vaļu Etiopija, kur lo viņš nu skaidri zinaja puisim tapat nebija nekādu tiesību atrasties, un visu dienu un nākošo nakti viņš sakņupis sēdēja blakus robežcaurlaidcs punktam Hadclc Ciubo…

… Te ta bija svelme izbalojusi un vēju appūsta klints nokarc. Tas aizsega nekustīgs un vientuļš čurnēja divdesmitgadīgais jauneklis daudzejada ziņa vel gluži bērns. Tieši viņa priekša pletās neauglīgie, laukakmeņiem nosētie Somalijas līdzēnumi, kaili un neaizsargati mēness gaisma un tuksnešaini spožaja pusdienas saule. Un pāri līdzēnumam ka pelēcīgi bruņa čūska aizlocījās smilšains lielceļš uz Džibuti pēdējais smalkais pavediens, kas saistīja Henriju Divalu ar viņa pagatni, viņa bērnību ar vira gadiem, viņa ķermeni nekādi nedokumentētu, ja neskaita ta neapšaubāmi dzīvo klātbūtni, ar saules izkarsēto piekrastes pilsētu, kuras pec zivīm smaržojošas alejas un sāls pārklātās kuģu piestātnes puisis vienmēr bi ja uzskatījis par savu dzimteni un vienīgajam mājam.

Pēkšņi tuksnesis tur priekša šķila tuva, pazīstama un aicinoša zeme. Un, gluži ka dzīvnieks, ko kāds pirmatnējs, aizvēsturisks instinkts velk uz vietu, kur viņš dzimis un iepazinis mātes mīlestību, viņš ilgojas atgriezties DžibutL Bet un ta bija kļuvusi neaizsniedzama, tapai ka neaizsniedzams bija tapis un uz visiem laikiem paliks tik daudz kas cits.

Visbeidzot slapēs un izsalkums viņam lika piecelties. Puisis pagrieza muguru aizliegtajai zemei un devās uz ziemeļiem, jo kaut kur taču viņam bija jādodas. Divals gaja Lritrejas un Sarkanas juras virziena.

Ceļojums uz Eritreju Ivtiopijas rielumu piekrāsies teritoriju bija laiks, ko viņš ateerejas pilnīgi skaidrL Tolaik, un arī lo puisis ateerejas tikpat skaidri, viņš pirmo reizi bija sācis sistemātiski zagt. Pirms tam Divalam bija gadījies nozagt pārtiku, taču tikai tad, ja nebija izdevies to nopelnīt ar darbu vai ubagojot. Tagad viņš vairs nepūlējas meklēt darbu un pārtika tikai no zagšanas. Ēdienu puisis zaga pie mazakas izdevības,bet, ja radas iespēja, čiepa arī preces vai greznumlictiņas. kuras varēja pārdot talak. Tāda ceļa iegūta nauda bija tik neliela, ka tūlīt arī pazuda ka nebijusi, tomēr prata viņam vienmēr bija tālejošā doma sakrat pietiekoši, lai nopirktu kuģa biļeti un aizbrauktu uz kādu vietu, kur viņš varētu atkal justies piederīgs un sakt dzīvi no sakuma.

Kādudien Divals nonaca Masava no koraļļiem celta osta. kas Etiopijai kalpoja par vārtiem uz Sarkano juru.

Te, Masava, puisis gandrīz saņēma atmaksu par zagšanu. Iejucis puli pie zivju tirgotājā letes, viņš bija nočiepis zivi, taču acīgais tirgonis to bija pamanījis un sacēla trauksmL Vairaki viri no puļa, kādu policistu ieskaitot, viņam pievienojās un dzinās pakaļ zaglenam. Nabaga Henrija Divala jaunajām, pārbiedētajam ausim izlikās, ka viņam seko vesels parkaitinatu ļaužu pūlis. Izmisuma dzīts, viņš neprātīgā atruma bega no vajatajiem garam Masavas koraļsartajam ēkām un cauri nabadzīgā nēģeru kvarlala šaurajam ieliņām. Beidzot, atravics no sekotajiem tiktai, ka pirmais sasniedza dokus, bēglis paslepas starp kravas ķipam, kas bija sagatavotas iekraušanai kuģos. Pa kādu šķirbiņu viņš trīsēdams vēroja, ka vajataji meklē savu upuri, tad beidzot atmet ar roku un dodas projām.

Tomēr pardzivolais zēnu bija satricinājis tik ļoti, ka viņš nolēma darīt visu, lai atstatu Etiopiju. Tieši viņa paslēptuvēs priekša bija noenkurojies kravas kuģis. Tumsai iestājoties, Divals uzlavi jas uz tā un paslepas tumšā ģērbtuvē, kura bija iemaldījies, slapstīdamies pa apakšējo klaju. Nakamaja rīta kuģis izgaja jura. Pec divām stundām Divalu atrada un aizveda pie kapteiņa.

Kuģis bija pilnīgi antīka itāļu ogļu karba, kura par spīti nebeidzamajam sucem, slinki kursēja starp Adenas līci un Vidusjūras austrumu piekrastL

Apatiskais itāļu izcelsmes kapteinis garlaikoti tīrīja melnumus no aiznadžiem, kamēr Henrijs Divals stāvēja viņa priekša, trīcēdams ka apses lapa.

Kad bija pagājušas vairakas minūtes, kapteinis asi kaut ko pajautāja italiskL Atbildes nebija. Viņš meģinaja ļaujat angliski, tad franciski, lāču bez panakumiem. Divals bija sen aizmirsis to druseiņu franču vārdu, ko reiz bija mācījies no mātes, un pašlaik viņa runa bija dīvains poliglota mikslis. ko veidoja arabu, somaliesu un amhariešu valodas, briZicm iestarpinot pa vardam kada no septiņdesmit valodam un vel divtik dialektiem, kurus lietoja liiopijas teritorija.

Sapratis, ka sarunāties nav iespējams, kapteinis nenoteikti paraustīja plecus. Zaķi uz kuģa nebija nekāds jaunums, un kapteinis, neapgrūtinādams sevi ar sirdsapziņas pārmetumiem par apnicīga jūrniecības kodeksa neievērošanu, pavēlēja norīkot Di vaļu pie darba. Viņa nodoms bija nakamaja osta izsviest bezbiļetnieku krasta.

Tas, ko kapteinis nekādi nevarēja paredzēt, bija lakts, ka Henrijam Divalam. cilvēkam bez pavalstniecības, tika stingri un nelokāmi noliegts izkāpt krasta ikviena osla, kura viņi picstaja, arī Masava, kur kuģis atgriežas pec vairākiem mēnešiem.

Paildzinotics laikam, ko Divals pavadīja uz kuģa, samilza arī kapteiņa niknums. Beidzot, kad bija pagajuši jau desmit mēnesi, viņš izsauca uz apspriedi savu virsmatrozL Abi izgudroja plānu, kuru virsmatrozim ar tulka palīdzību nācās paziņot Divalam, proti ka zaķa dzīve turpmāk tiks padarīta tik neciešama, ka agri vai veļu viņš pats noleks no kuģa. Aptuveni divus mēnešus cietis no nebeidzama darba virsstundas, piekaušanas un mērdēšanas bada, viņš tieši ta arī izdarīja.

Divals līdz pēdējam sīkumam atcerejas to nakti, kad klusītēm bija noslīdējis pa itāļu kuģa trapu. Tas nolika Beirula, Libāna maza bufervalstiņa starp Si rij li un Izraēlu, kurā, ka vesta leģenda, svētais Juris reiz nogalejis savu puķL

Divals aizgaja, ka bija ieradies pilnīga tumsa. Pamest kuģi bija pavisam viegli, jo viņam nebija neka. ko ņemt sev līdzi, nekādu mantu, izņemot apskrandušās drebes mugura. Reiz nokļuvis uz sauszemes, puisis vispirms bija steidzies cauri dokiem pilsētas virziena. Tomēr uniformas trešu atblāzma priekša redzamajā apgaismotaja laukumiņa viņu satrauca un lika atkaptics, meklējot patvērumu ēnas un pakrēslL Rūpīgāk izpētot apkarini, atklajās. ka ostas teritorija ir iežogota un pa to patrulē sargL Zēns juta, ka trīc: viņam ir tikai divdesmit viens gads, spēki no bada pilnīgi izsīkuši, turklāt viņš ir neiedomājami vientuļš un līdz izmisumam izbiedēts.

Atkal atsacis kustēties. Divals ieraudzīja priekša blāvam vel kādu enu. Tas bija kuģis.

Pirmā prala iešāvās doma, ka viņš atgriezies pie itāļu kravas tvaikoņa, un impulss tūlīt mudināja uzlavities atpakaļ uz la. Labak jau pazīstama nožēlojamā dzīve nekā cietums, kuru puisis skaidri iztēlojas ka savu nakamo mājvietu, ja policijai izdotos viņu arestēt. Tad Divals pamanīja, ka priekšā vīdoša ena nav itāļu kuģis, bel gan kāds lielāks, un uzrāpās uz klaja, gluži ka.žurka uzlizdams pa tauvu. Ta bija Vestervika, un šo svarīgo laktu viņš uzzināja pec divām dienam, divdesmit jūdzes no krasla atklāta jura, kad bads bija pārmācis bailes un, trīcošu pie visam miesām, izvilinājis viņu no paslēptuvēs.

I'estervikas kapteinis Sigurds .labeks pilnīgi atšķiras no sava ilaļu kolēģa. Peni runājošais, sirmais norvēģis gan bija skarbs un noteikts virs, taču viņš turēja svētus gan savas Bībeles baušļus, gan juras likumus. Kapteinis Jabeks stingri, tomēr gadīgi paskaidroja, ka nevienam nav tiesības pieprasīt, lai zaķis strādātu, viņš gan var to darīt brīvprātīgi, bet nekādu samaksu nesaņem. Jebkurā gadījuma, strādās bezbiļetnieks vai ne, viņam būtu jāsaņem tāds pats ēdiens ka komandas locekļiem. Divals izvēlējas darbu.

Tieši tapai ka itāļu kuģa priekšnieks, arī kapteinis Jabeks bija noteikti nodomājis izsēdināt zaķi pirmaja osta, kur viņi piestās. Tomēr pretēji itālim, viņam nekad nenāca prata vārdzināt n 11 izsmiet nabaga Divalu. kad kļuva skaidrs, ka tik airi no viņa vaļa likt neizdosies.

Un ta jau divdesmit mēnešus Henrijs Divals bija uz kuģa, kopā ar l'esterviku. las apkalpi un kravam paguvis izvagol vai pusi visu pasaules okeāna ūdeņu. Viņi vienmērīga, nogurdinoši monotona gaiļa kuģoja pa Vidusjuru, Atlantijas un Klust) okeānu. Viņi piestāja z.iemeļaliika, ziemeļeiropa. Dicnvidciropa, Anglija, Dienvidafrika, Amerikas Savienotajās Valstis un Kanāda. Un visur Henrija Divala lugums atļaut viņam nokāpt krasta un palikt tur saņēma bezkaislīgu, noraidošu ne. Iemesls, ja ostas ierēdņi vispār uzskatīja par vajadzīgu kaut ko paskaidrot, vienmēr bija tas pats zaķim nebija dokumentu, nebija identitātes, nebija pilsonības, nebija tiesību.

Pec kada laika, kad uz Vestervikas visi bija pieraduši pie Divala pastāvīgas un neizbēgamas klātbūtnes, jaunais bezbiļetnieks kļuva par tadu ka kuģa dzīvnieciņu.

J 'estervikas komanda bija visdažādāko tautību sajaukums, las sastava bija poļi, skandināvi, indieši un citi Dicnvidaus-

Irumazijas izcelsmes viri, ķinietis, armēnis, ka arī vairāki angļu jūrnieki, kuru vispāratzītais līderis bija Stabijs Geitss. Ši britu grupiņa bi ja pieņēmusi Divalu savā aizbildniecība un padarī jusi viņa dzīvi ja ne patīkamu, tad vismaz tik ciešamu, cik vien atļava kuģa saspiestība. Šie brašuļi palīdzēja zaķim apgūt angļu valodu, un nu, kaut arī puiša akcents bija stipri jūtams un viņš ar grūtībām atrada vaidus, abam pusēm ziedojot zināmu pacietību, ar viņu varēja kaut cik saprasties.

Šie viri izradīja Divalam vienu no retajam dabiskajam laipnibam, ko viņam bi ja nācies piedzīvot, tapec puisis atsaucas laL gluzi ka kucēns atbild sava saimnieka atzinībaL Viņš pakalpoja kuģa personālām, palīdzēja virsnieku stjuartam un bija komandas izsutamais zēns. Pretī viņš saņēma cigaretes un saldumus, ko viri pārnesa no saviem gājieniem krasta, un reizēm kapteinis Jabeks piešķīra nelielas naudas summas, par ko citi jūrnieki iegādājas kaut ko Divala vajadzibam. Tomēr, neskatoties uz to, zaķis joprojām bija gūsteknis, un Vestervika, kas reiz likās glābiņš bēglim, nu bi ja kļuvusi tā cietums.

la Henrijs Divals, jauneklis, kura vienīgas mājas bija jūra, nu tieši Ziemassvētku priekšvakarā nonācis pie Kanadas vārtiem.

Iztaujāšana bija prasījusi gandrīz divas stundas. Tas laika Dens Orlils vairakus no saviem agrākajiem jautājumiem bija atkārtojis citādāk, lai pieķertu jauno bezbiļetnieku, ja tas melotu vai sagrozītu laktus. Taču šī viltība neizdevās. Izņemot pārpratumus neveiklas valodas dcļ, kurus viņi noskaidroja lalakaja saruna, stāsts pamatos palika nemainīgs.

Kad saruna bija gandrīz gala, un Dens ar nodomu bija neprecīzi uzdevis kārtējo uzvedinošo jautājumu, Divals neatbildēja. Viņš pacēla tumšas acis uz savu iztaujātāju.

Tu mani muļķot. Tu domāt, es melo, zaķis teica, un žurnālists alkal bi ja pārsteigts par jaunekļa neapzināto pašcieņu, kuru bija pamanījis jau agrak.

Nokaunējies, ka viņa viltība nākusi gaisma, Dens Orlils bija atrunājies: Es tikai pārbaudu. Ps vairak ta nedarīšu. Un viņi sāka runāt par ko citu.

Tagad, atkal atgriezies sava sašķobītajā krēsla Vankuveras Posi redakcijas ziņu istaba, Dens izklāja savas piezīmes un pastiepās pēc rakstampapira. Noplēsis kopējama papīra loksnL

viņš pāri istabai uzsauca pie sava rakstāmgalda sedosajam pilsētas nakts ziņu nodaļas redaktoram lidam Benediktam:

Bus l'orss gabaliņš. I d. Cik daudz vārdu vari man piešķirt?

Redaktors pardomaja. Tad atsaucas: Mēģini tureties tūkstoša robežas.

Pievilcis krēslu tuvāk rakstāmmašīnai, Dcns pamaja. Tas varētu deret. Viņam, protams, gribētos vairak vietas, taču, ja ruptgi atlasa būtisko, arī tūkstoš vārdos var pateikt diezgan daudz.

Viņš ķeras pie rakstīšanas.

4 OTAVA, ZIEMASSVĒTKU VAKARS

Sesos piecpadsmit 24. decembra lita Milliju Fridemani viņas dzīvokli iepnaja I i fani debesskrāpi «lavas krastmala pamodināja neatlaidīgi zvanošais telefons. Uzmetusi uz zīda pidžamas pabālējušos dzeltenos frotē ntasvarkus, viņa ar kāju taustījās pec vecajiem, nodrāztajiem mokasīniem, kurus iepriekšēja vakara bija nevērīgi aizspērusL Nespēdama tos atrast, premjerministra privātsekretāre basam kajam aizsteidzas uz blakus esošo dzīvojamo istabu un nospieda elektrības slēdzL

Pat tik agri no rīta un skatoties miega aizmiglotam acīm. tikko apgaismota telpa šķila tikpat viesmīlīga un ērta ka allaž. Millija apzinajas. ka viņas majas ir tikai varga atblazma no tiem šikajiem jaunu, nepieceļu dāmu apartamentiem, ko biezi reklamē ilustrētajos žurnālos. Taču ta bija vieta, kurp viņai patika pārnākt katru vakaru, paīasti pargurušai, un nekavējoties ieslīgi milzīga divana mīkstajos spilvenos. Šis dīvāns kadas rūpes tas bija sagādājis nesējiem, kad viņa to parveda šurp no vecāku majas Toronto.

Kopš tiem laikiem vecais dīvāns bija pārvilkts ar mebeļdranu Millijas iemīļotajā zaļas krasas tonL un tagad tam abas puses bija piebiedrojušies vel divi klubkrēsli, kurus viņa nopirka kada izsole ārpus «lavas. Mazliet apdiluši, toties brīnumaini mājīgi un ērtL Viņa nebeidza prātot, ka kādu dienu viņai jāiegādājas šiem krēsliem mebeļdranas pārvalki rudenīgi raibos toņos, lādi lieliski piestāvētu dzīvokļa sienām un silta baraviku toni krāsotājām koka detaļām. Millija pali visu bija izkrāsojusi kada nedēļas nogale, ielūdzot paris draugus uz "skrāpēšanas pikniku" un ar glaimīgiem jociņiem pierunājot viņus palizel pabeigt darbu.

Istabas dziļuma stāvēja vecs šūpuļkrēsls, pret kuru Millija izturējās līdz absurdam sentimentāli, jo kādreiz bērnība viņa bija taja šūpojusies un sapņojusi vaļējām acīm. Blakus šūpuļkrēslam. uz ar ādu rotāta ka li jas galdiņa, par kuru viņa bi ja samaksajiisi neiedomājami augstu cenu, atradas telefons.

Ar iešupošanos iekārtojusies krēslā, Millija pacēla klausulL Zvanīja Džeimss l loudcns.

Labrit, Millij, premjerministrs mundri sacīja. I: s gribētu sapulcinat kabineta Aizsardzības komiteju šorīt vienpadsmitos. Viņš nebilda ne zilbes par to. ka zvana tāda agrumā, un Milli ja to arī negaidīja. Viņa jau sen bija pieradusi, ka darba devējs ceļas agrL

Vienpadsmitos šorīt? Ar brīvo roku Millija savilka ntasvārkus ciešāk ap augumu. No loga, kas iepriekšēja vakara bi ja atstats puspievērts, istaba plūda aukstums.

Tieši ta, Houdens apstiprinaja.

Bus stīvēšanas. Millija piezīmēja. Ir taču Ziemassvētku vakars.

Ks to neesmu aizmirsis. Taču lieta ir pārāk svarīga, lai gaidītu.

Nolikusi klausuli, viņa paskatījās mazajā adas pulkstenīti, kas stāvēja līdzas telefonam, un atgaiņāja velēšanos liklies atpakaļ gulta. Tā vieta viņa aizvēra vaļējo logu. tad iegāja mazajā virtuvite un uzlika kāliju. To paveikusi, atgriezās dzīvojamā istaba un ieslēdza pārnēsājamo radioaparātu. Kafija tieši uzmeta pirmo mutuli, kad rīta ziņas, ko radio pārraidīja sešos trīsdesmit, skanēja oficiālais paziņojums par premjerministra gaidāmajam sarunam Vašingtona.

Pusstundu vēlāk, joprojām vel pidžama, bet šoreiz jau apavusi vecas mokasinkurpcs, viņa saka griezt piecu komitejas locekļu majas telefona numurus.

Pirmais bija ārlietu ministrs. Arturs Lcksingtons atbildēja laipnL Protams. Millij, kada runa. Psmu aizvadījis pārrunās visu šo nakti, kada gan starpība, viena likšanas vairak vai mazak. Starp citu, vai dzirdēji paziņojumu?

Ja, Millija apstiprināja. To tikko raidīja pa radio.

Jau posies ceļam uz Vašingtonu?

Viss, ko es redzu šādos ceļojumos, Milli ja attrauca, ir rakstāmmašīnas taustiņL

Tev jaapgust mana lieliska pieredze, Leksingtons ierosināja. Pec rakstammašinas nav nekādās vajadzības. Visas manas runas atrodamas uz cigarešu paciņu aizmugurem.

.Vii 11 i ja sacīja: Tas izklausās iabak, neka lielākā daļa uz papīra rakstīto.

I'apec, ka es nekad neuztraucos, ārlietu ministrs iesmejas. es saku ar pārliecību, ka nekas no ta, ko es pateikšu, situāciju nevar pasliktināt.

Viņa iesmejas.

Man tagad jāiet, Leksingtons teica, mušu mājas ir liels notikums es šorīt brokastošu kopā ar saviem bērniem. Viņi grib redzēt, vai esmu ļoti izmainījies, kopš pēdējo reizi biju

mājas.

Joprojām smaidīdama, viņa bridi pratoja, kadas gan varētu bul sis brokastis Leksingtonu namā. Visdrīzāk, kaut kas līdzīgs trakonamam. Sjuzēna Lcksingtonc, kura pirms laulibam bija vira sekretāre, bija vispārzināmā ka slikta namamāte, tomēr, kad majasteva minstra pienākumi tava viņam bul Olava, ģimene likās saticīga un cieši turējās kopā. Domājot par Sjuzēnu l.eksingtoni, Millija atcerejas, ko viņai reiz bija teicis kāds paziņa: dazadas sekretāres karjeru beidz dazadi: vienas nonāk savu šefu gultas un pcc tam arī laulība, citas noveco darba, pilnīgi izpostot savu personīgo dzīvL Lsmu ieguvusi puspunklu abos virzienos, viņa nodomaja. Neesmu vel veca, bet precela arī ne.

Protams, viņa varētu bul preceta, ja vien visa dzīve būtu mazak pakartota Dzeimsa Houdena dzīveL..

Pirms padsmit gadiem, kad Houdens vel sedeja parlamenta pēdējas rindas, lai gan jau bija spēcīga, augoša figūra sava partija. Millija tolaik viņa jauniņa sekretāre ar nepilnu darba slodzi, bija akli un svētlaimīgi iemīlējusies sava šefa tiktai, ka ilgojas pēc katras jaunas dienas, kas atnesis iespēju sajust šī vīrieša lizisko klātbūtnL Meitenei tikko bija apritējuši divdesmit gadi, viņa pirmo reizi dzīvoja projām no savam mājam Toronto, kur Olava iepazina nobriedušo, aizraujošo pieaugušo pasaulL

Ta likās vel vairak nobriedusi diena, kad, nojautis savas palīdzes jutas, Dzcimss Houdens pirmo reizi bi ja viņu mīlējis. Pat tagad, pēc desmit gadiem. Millija atcerejas, ka tas notika: agra vakarstunda; Apakšpalāla pasļudinats pusdienu pārtraukums; viņa šķiro vēstules Houdena deputāta birojā. Klusītēm ienācis telpa, viņš, ne varda neteikdams, aizsedza durvis un, satvēris Milliju aiz plceiem, pagrieza ar seju pret sevL Abi zinaja, ka otrs parlamentarielis, ar kuru lloudens dalīja šo biroju, ir izbraucis no Olavas.

Viņš noskūpstīja meiteni, un viņa kvēli bez izlikšanās vai atturības atbildēja šim skūpstam, bridi vēlāk abi noslīga uz ar adu apvilkta biroja divana. Millijas atmodināta, brazmojoša kaisle un pilnīgais savaldības trūkums pārsteidza pat viņu pašu.

Ta sakas priecīgais laiks, kuram līdzīga Millijas dzīve nebija ne pirms tam, ne vēlāk. Dienu pec dienas, nedēļu pec nedēļas tika organizētas slepenas satikšanās, izgudroti visādi aizbildinājumi, lai liktenim izblcditu kādu minūtL.. Brīžiem viņu sakars līdzinājās rotaļai vai izveicības pārbaudeL Citkārt likās, ka dzīve un mīla sajaukušās reibinoša dzira, kas baudama aizgultiem.

Milli jas jutas pret Džcimsu Houdenu bija dziļas un sajūsma visaptveroša. Par viņa jutām meitene nebija tik pārliecinātā, lai gan Džeimss nemitējas apgalvot, ka jūt to pašu. ko viņa. Tomēr Millija neļāvās nekādam šaubam un pārdomām, izvēloties ar pateicību pieņemt to, ko dzīve viņai piedāvā tagad un tepat. Viņa skaidri apzinājās, ka drīz var pienākt diena, kad nebūs atkāpšanās punkta, un pienāks gals vai nu Džeimsa Houdcna laulības dzīvei, vai arī viņu abu attiecībām. Protams, viņa loloja vārgas cerības, taču par iespējamo iznākumu īpašu iluziju nebija.

Tomēr vienubrīd gandrīz gadu pēc tam, kad viņu sakars bija sācies, cerība likās stiprākā.

T uvojās kartēja sapulce, kura tiks lemts par partijas vadības jautājumiem, un kādu vakaru Džeimss lloudens viņai sacīja: Es apsveru iespēju pamest politku un pieprasīt Margaretai šķiršanos. Pec pirmā pārsteigumā mirkļa Millija jautajā, vai tas atkarīgs no sanāksmes, kas izšķirs, kurš tiks pie vadības grožiem, pēc kurieni tīkoja gan lloudens, gan llarvejs Vorenders.

Ja, viņš apstiprināja, domīgi saraucis savu ērgļa degunu, skarbu izteiksmi stingrajā seja. Esmu par to domājis. Ja Hārvejs uzvar, es izstājos.

Gadskarlejo sanaksmi viņa bija vērojusi aizturētu elpu, pat neiedrīkstēdamas domāt par to, ko visvairāk velējas: par Vorendera uzvaru. Jo, ja Vorenders vinnētu, viņas nākotne būtu nodrošināta. Bet, ja Vorenders zaudē un 1 Ioudcns ņem virsroku, viņu mīlas dēkai nenovēršami bus beigas, to Millija juta. Tada partijas līdera personīgajai dzīvei, kuram drīz lemts kļūt par premjerministru, jabut nevainojamai, to nedrīkst apēnot ne mazaka skandala vēsma.

Kongresa pirmās dienas beigas visas zīmes liecināja par labu Vorenderam. l āču pēkšņi Vorenders noņēma savu kandidatūru.

Millija ta arī nekad nebija sapratusi, kada iemesla dēļ, un Houdens uzvarēja.

Nedēļu vēlāk. taja paša parlamenta biroja, kura viņu romāns bi ja sācies, tas tika arī izbeigts.

Ta tam jānotiek. Millij, dārgumiņ. Houdens lika teicis. Mums nav cilās izejas.

Millija bi ja grasījusies atbildēt, ka ir gan kāds cils ceļš, taču apzinajas. ka tas būtu veltas pulēs un lieka laika tērēšana. Džeimss 1 loudcns tēmēja augstu. Kopš ievēlēšanas par partijas galvu viņš bija ļoti uzbudināts, un, lai gan šobrīd viņa emocijas bija paliesas, aiz tām bija jūtama arī tada ka nepacietība noslēgt rēķinus ar pagatnL lai atbrīvotu vietu nākotneL

Vai tu paliksi pie manis. Millij? viņš jautāja.

Ne, viņa atbildēja. Nedomāju, ka es to spēšu.

Viņš bija saprotoši pamājis. Nevaru tev neko pārmest. Tomēr, ja tu kādreiz pārdomā…

Ne, to es nedarīšu. viņa apgalvoja, bet pec sešiem menešiem, brīvdienām Bcrmudās un kada cita darba, kura garlaikojas līdz nāvei, viņa atnāca atpakaļ, lai paliktu. Atgriešanas sākuma bija grūta, un kas reiz varēja but sajuta nekad viņu īsti ncatstaja. Par laimi, skumjas un slepenās vientulības asaras nekad nepārvērtās rūgtuma, un visbeidzot mīlestību bija nomainījusi bezgalīga padevība un lojalitate.

Dažreiz Millija prātoja, vai Margareta Houdena kādreiz vispār nojautusi par šo gandrīz gadu ilgo sakaru un vira sekretāres spēcīgajam jutām; sievietēm šada veida lielas piemita intuīcija, kadas vīriešiem trūka. Tomēr ari, ja viņa visu zinaja. Margareta izgudrem nebija teikusi ne vārda ne toreiz, ne tagad.

Nu, atgriezusies no atmiņām tagadne. Millija atkal ķeras pie telefona.

Tas bija Stjuarts Koustons, kura sieva miegaini pavēstīja, ka finansu ministrs mazgajas duša. Millija pateica savu sakāmo, ziņa tika nodota talak un bija dzirdams, ka Smaidošais Siju atsaucas: Pasaki Millijai, ka es būšu klat.

Nākamais viņas saraksta bija aizsardzības ministrs Adrians Ncsbitsons, un šoreiz nacas gaidīt vairākas minūtes, kamēr vecais virs šļūcošiem soļiem pienaca pie telefona. Kad Millija pateica par tikšanos, viņš rezignēti nopūtas: Ja jau šefs tā grib. miss Pridemanc, es domāju, man bus vien jāierodas. Tomēr slikli gan, man jāsaka, ka nevarēja pagaidu, līdz beidzas brīvdienas.

Millija izdvesa daZas saprotošas un līdzcietīgas skaņas, lai gan bija pārliecinātā, ka Adriana Nesbitsona klātbūtne vai prombūtne diez vai spētu ietekmēt kaul vienu no šorīt pieņemamajiem lēmumiem. Atšķirība no Nesbitsona viņa zinaja arī to, ka Džcimss lloudens jaunajā gada iecerējis vairakas parmaiņas kabineta sastava, un viens no tiem, kam bus jāaiziet, bi ja pašreizējais aizsardzības ministrs.

Ja, Millija nodomaja, šodien liekas dīvaini pat atcerēties, ka ģenerālis Ncsbilsons reiz bi jis visas nāci jās varonis leģendārs, neskaitāmiem ordeņiem apbalvots Otra Pasaules kara veterāns ar neiedomājama pārdrošniekā reputāciju. Tieši Adrians Ncsbilsons reiz bija vadījis uzbrukumu pretinieka tankiem, slavēdams vaļēja apvidus mašīna, kamēr pakaļēja sēdekli pilna spara muzicēja viņa personīgais dudinieks. Viri, kas viņam kalpoja, ģenerāli bija mīlējuši ta, kā vien karavīri vispār var cienīt savu komandierL

I'oties pēc kara Nesbitsons civilists būtu atri vien pārvērties par absolutu nulli, ja vien Dzcimss l loudens nebūtu gribējis aizsardzības ministra posteni iecelt kādu labi pazīstamu cilvēku ar vājām administratora spējam. Iloudena mērķis bija izlikties, ka viņa valdībai ir uzticams un spēcīgs aizsardzības ministrs, bet patiesība pašam stingri kontrolēt šo portfelL

Si plāna daļa darbojas lieliski, dažreiz pat parak labi Galantais virsnieks Adrians Nesbitsons izrādījās pilnīgi nepiemērots reaktīvo lādiņu un atomieroču laikmetam un rīkojās precīzi saskaņa ar to, ko viņam teica, neapgrūtinādams sevi ne ar kādiem argumentiem. Par nelaimi, viņš ne vienmēr sekoja līdzi notiekošajam, reizēm palaida garam paša padoto sagatavotos pārskatus. un pedeja laika bija pamanījies presei un sabiedrībai radīt pagurušā, nokausēta pulkveža Lempja iespaidu.

Saruna ar veco viru Milliju bija nomakusi, viņa no jauna piepildīja kafijas tasi un devās uz vannas istabu atsvaidzinaties pirms atlikušajiem diviem telefona zvaniem. Pirms doties atpakaļ pie tālruņa, viņa apslajas, lai paskatītos uz sevi garajā spožas, lluorcsccjošas gaismas apspīdētajā vannas islabas spogulL Pretī raudzījās gara, pievilcīga sieviete, vel joprojām jauna, ja izteiktos saudzīgi, paša plaukumā. Varbūt mazliet par apaļu gurnos, viņa kritiski novērtēja. Taču viņai bija pietiekoši smalki kauli, spēcīga, labi veidota seja ar augstiem, klasiskiem vaigu kauliem un pabiezam uzacīm, ko viņa retināja lekmjveidigi kad ateerejas, ka tas jadara. 7.aļganpelēkas aeis bija lielas, platas un mirdzošas. Taisna deguna paplatais gals sniedzas par pilnīgajam, juteklīgajam lupām. Tumši brūnie mati bija ļoti īsi apgriezti: Millija tos kritiski nopētīja, pārbaudīdama. vai nav pienācis laiks atkal atjaunot griezumu. Viņai nepatika skaistumkopšanas saloni un frizētavas, labak likās savus matus mazgat, sukāt un veidot pašaL Bet tada gadījuma tie nevainojami jaapgricz, turklāt daudz biezāk, neka patiktu.

Tomēr īsiem matiem bija kada liela priekšrocība tajos iespējams iebraukt visiem desmit pirkstiem, un Millija to darīja biezL Dzcimsam Houdcnam tas arī bija paticis, tapai ka viņam bija paticis vecais, dzeltenais mājasterps, kuru viņa joprojām valkaja. Jau kuro reizi bi ja jadoma, ka viņai tas drīz jāizmet.

Atgriezusies dzivojamaja istaba, sekretāre piezvanīja atlikušajiem diviem kabineta locekļiem. Aizsardzības rūpniecības ministram Tisjenam l'ero, kurš atklati izteica sašutumu par tik agru zvanu, tapec Millija ar viņu sarunajas tik strupi, cik vien varēja atļauties. Vēlāk viņa gan jutas mazliet neērti, atcerēdamas, ka viņš vai kāds cits itiz bija nosaucis tiesības but sapikusam agri no rīta par sesto cilvēcisko brīvību, turklāt vairuma gadī jumu l'ero franču kopienas līderis Kanada pret viņu izturējās pieliekami pieklājīgL

Pēdējais zvans bija domāts Duglasam Marteningam ierēdnim slepcnpadomnickam, kurš visas kabineta sēdes pildīja zalamana pienākumus procedūras jautajumos. Pret Marlcningu Millija izturējās ar lielāku cieņu neka pret pārējiem. Ministri varēja nākt un iet, kamēr ierēdnis slepenpadomnieks sava dienesta laika bija galvenais civildienesta ierēdnis visa Olava. Šim vīram bija vesa cilvēka reputācijā, un parasti, kad Millija ar viņu runaja, viņš izturējās ta, it kā nebutu īsti pārliecināts, vai viņai var uzlicelies. Neparasta kaita šodien slepenpadomnieks bi ja nomācoši pļāpīgs.

Ka rudas, sede bus krietni gara. Varbūt vilksies līdz pašam Ziemsvētku ritam.

Mani tas nepārsteigtu, ser, Millija atteica. Tad izlīdzinoši piebilda: Bet. ja ta arī bus, es jebkura bridi varu aizsūtīt pēc sviestmaizēm ar tītara cepetL

Martcnings icņurķšejas, tad sekretārei par pārsteigumu, atkal atsaka sarunu: Ne jau sviestmaizes man vajadzīgas, mis

Iridcmane. Gluži vienkārši kails cits darbs, kurš ļautu cilvēkam laiku pa laikam izbrīvēt sev brīsniņu majas dzīves.

Vēlāk Millija atsauca atmiņa šo sarunu: vai tiešam ilūziju sabrukums ir lipīgs? Vai pats lielais misters Martenings būtu gatavs pievienoties tai augsta ranga ierēdņu koliorlaL kas pamet valdības eku sienas, lai pieņemtu augstak atalgotus krēslus rūpniecības uzņēmumos? Sis jautajums Millijai lika padomat par sevi? Vai nav pienācies laiks aiziet, laiks kaut ko mainīt, iekams nav jau parak veļu mainīties.

Viņa joprojām bija iegrimusi šais pārdomas, kad pec četrām stundām kabineta Aizsardzības komitejas locekļi saka pulcēties premejermi 11 istra''bir<>ja telpas Parlamenta Pakalnā. Ģērbusies lieliski pieguļoša pelēka kostīma un balta blūze, Vlillija sagaidīja viņus un aicinaja ienākt.

Ģenerālis Nesbitsons ieradās pēdējais, ievīstījis savu mazo, apaļīgo, plikpauraino ķermeni bieza ziemas moteli un šalle. Palīdzēdama viņam atbrīvoties no šiem apģērba gabaliem, Millija pārsteigtā ieraudzīja, cik slikli vecais virs izskatās, un, it kā apstiprinadams viņas novērojumus, aizsardzības ministrs pēkšņi saka klepodams šņaukatics sava mutautiņa.

Millija ieleja no karafes nedaudz ūdens ar ledu un pasniedza Nesbitsonam. Vecais karavīrs, pateicīgi pamājis, norija pāris malkus. Sekoja bridis klusuma, tad nākoša klepus leknie, līdz beidzot ģenerālis spēja izteikt: Piedodiet, sis nolāpītais katars. Tas vienmēr liek sevi manīt, kad esmu spiests pavadīt ziemu Olava, Es hiu pieradis, ka savas ziemas brīvdienas pavadu kaut kur talak uz dienvidiem. Šoreiz, kad noliek tik daudz svarīgu lietu, neizdevās likt projām.

Varbūt nakamgad. Millija nodomāja.

Priecīgus Ziemassvētkus, Adrian, viņiem bija pievienojies Stjuarts Kouslons, ka parasti, viņa neglīta seja staroja draudzīgā smaida gluži ka luminiscejoša ceļa zīme.

Aiz linansu ministra muguras ierunājās Pisjens Pcro: l ai nu kas to būtu velējis, bet virs, kura nodokļi duras rnusu dvēseles ka asi dunčL Mundrs un izskatīgs, melnam matu cirtām, sarainam usani un spridzīgam jokdara acīm, Pcro runāja angliski tikpat tekoši ka franciskL Reizēm tiesa, ne šobrīd viņa manieres bija mazliet augstpratigas. it kā atgadinot par aristokrātiskajiem priekštečiem. Savos trīsdesmit astoņos gados ņiprais francūzis bija jaunākais kabineta loceklis, kura ietekme patiesība bija daudz spēcīgākā, neka formāli pienāktos salīdzinoši maznozīmīgas ministrijas vadītajam. Taču Aizsardzības rūpniecības ministra amatu Pcro bija izvēlējies pats, lulz ar Sabiedrisko Darbu un Transporta ministrijām ta bija viena no trim patronažas ministrijām, kas deva iespēju gadat, lai izdevīgākie līgumi tiek partijas tinasialajiem atbalstītajiem, tapec ministram bi ja ievērojama ietekme parti jas hierarhijā.

Neturi dvēseli tik tuvu savam bankas rēķinam, attrauca finansu ministrs. Jebkurā gadījuma jums. zēni, es sa vai ta esmu Ziemsvētku vecītis, l iesi jūs ar Adrianu mUsu komanda esat tie, kas pērk visdārgākās mantiņas.

Toties tas arī sprāgst ar vislielāko troksnL I isjens sacīja.

Un vel. mans draugs, sava aizsardzības rūpniecība mes gādājam daudz darba un krietnu skaitu darba vietu, kas savukart dod tev vairak nodokļu, kā jebkad agrāk.

Man ir nojauta, ka tam visam ir kāds sakars ar ekonomisko teoriju. nopūtas Kouslons. Pašam par nelaimi, es nekad neesmu to sapratis.

Iezvanījās biroja iekšējais telefons, Millija atbildēja. Dzcimss Houdens metāliskā balsi paziņoja: Sanāksme notiks slepcnpadomnieka kabineta. Ps bušu tur pec maza brīža.

Millija pamanīja, ka finansu ministra uzacis saraucas viegla izbrīna. Parasti politisko komisiju sanaksmes, kuras nepiedalījās visi ministri, nolika mazak oficiāla atmosfēra paša premjerministra kabineta. Tomēr ministru grupiņa padevīgi izgaja koridora, virzīdamies uz Slepenās Padomes zaļi dažus jardus talak pa koridoru.

Kad Millija aizvēra durvis aiz Pcro, kurš izgaja pēdējais, liurbonu zvans Miera torni saka zvanīt vienpadsmit.

Dīvaina kaita viņa pēkšņi nezināja, ko iesākt. Protams, bija sakrājusies krietna kaudze dažādu darbu, taču Ziemsvētku gaidās nelikās jēdzīgi uzsākt kaut ko pilnīgi jaunu. Visas lietas, kas atliecas uz sveikiem parastas Ziemsvētku telegrammas karalieneL Apvienotās karalistes premjerministriem, draudzīgo valstu valdību galvam bija sagatavotas un uzdrukātas jau vakar, lai šorīt bez kavēšanas tiklu nosūtītas. Viss parejais var pagaidīt, kamēr beigsies sveikL

Sajutusi, ka auskari sākuši spiest, viņa tos izņēma. Tas bija peries, apaļas ka mazas podziņas. Viņa nekad nebija īpaši sajūsminājusies par dārglietām, un zināja, ka rotas arī nav īpaši nepieciešamas. Viņa bi ja skaidri apjautuši, ka nav svarīgi, ar rotām, vai bez tam, piesaista vīriešu uzmanību, lai gan nekad nebija skaidri sapratusi, kapcc…

Iezvanijas uz rakslamgalda stavošais telefons, un Millija pacēla klausulL Runaja Braicns Ričardsons.

Millij. partijas vaditajs jautāja, vai aizsardzības sanāksme jau sākusies?

Viņi tikko sagāja iekša.

Nolādēts! izklausijas, ka Ričardsonam trūkst elpas, it kā viņš būtu ļoli steidzies. Vai šefs tev kaut ko teicis par pagajuša vakara sprādzienu?

Kādu sprādzienu?

Aha, tātad viņš neka nav teicis. Pie gubernatora tacu bija gandrīz vai duru cīņas. Ilarvcjs Vorenders izšava korķi cik saprotams, par dziļu bi ja iegremdējies alkohola.

Valdības nama? Pieņemšanas laika? Millija pilnīgi satriekta parjautāja.

Pa pilsētu jau klīst baumas.

Bci kapec Vorenders?

Ps arī to gribētu zināt, Ričardsons atziņas. Man ir aizdomas, ka tas varciu but dažu manu izteikumu deļ iepriekšēja diena?

Kādu tad?

Par imigrāciju. Vorendera departaments izplcntjies ārkārtīgi sliktas atsauksmes prese. Ps aicinaju šefu izdot kādu likumu.

Millija pasmaidīja. Varbūt kāds pants izrādījās pārāk stingrs?

Bērniņ, nekādu joku nav. Tas, kura ministri rīko tračus, nevinnē velēšanas. Ps labak gribētu parunat ar šefu, tikko viņš atbrīvosies, Millij. Ir vel kada lieta, par kuru viņu vajadzētu brīdināt: ja vien Ilarvcjs Vorenders visdnzakaja laika netiks novākts pie malas, mums draud vel kadas nepatikšanas ar imigrantiem Rietumu piekraste. Ps zinu, ka tieši pašlaik svilst un čurkst visas malas, bet arī ši ir svarīga lieta.

Kas tas par nepatikšanam?

Man šorīt zvanīja kāds no maniem puišiem no Rietumiem, Ričardsons sacīja. Radas, ka Vankuveras Post palaidis žēlabu stāstu par nabaga zaķi, kurš sūdzas, ka ostas Imigracijas dienests pret viņu nav izturējies godīgL Mans ziņotājs apgalvo, ka kāds nolāpīts skribents picraudajis visu pirmo lappusL Tieši no šādiem gadījumiem es jūs visus esmu brīdinājis.

Vai Vzzz.V tas zaķis pats rīkojas godīgi?

Dieva deļ, kuru tad tas interese? Partijas vadi laja balss klausule bija asa un noteikta. No viņa es veļos tikai vienu

lai ta pārstāj bul pirmās lappuses ziņa. Ja vienīgā iespeja, ka

aizbazt muti avīzēm, ir ielaist to baslardu valsti, ļausim viņam

' *

iebraukt, un miers ar to.

Nu u! Millija iesaucas. Tu nu gan esi kareivīgi noskaņots!

Ja arī tas ta ir. Ričardsons attrauca, tad tāpēc, ka reizem esmu līdz kaklam noguris no tādiem tipiem ka Vorenders, kuri taisa politiskus pirdienus, un pec tam sauc mani, lai attīrītu gaisu.

Nu. iztiksim bez vulgaritatem. Ši nu nebi ja ta veiksmīgākā metalbra, Millija ar smaidu aizrādīja. Salīdzinājuma ar citu politiķu profesionāli piegludinatajam un klišejiskajam Irazem Hraiena Ricardsona asa mele un parupjais raksturs viņai likās patīkami atsvaidzinošs. Varbūt tieši ši iemesla dēj man prcl parti jas bosu radušas daudz siltākās jutas, neka es jebkad būtu iedomājusies, Millija nodomāja.

Šis sajūtas paradijas pirms apmēram sešiem mēnešiem, kad Ričardsons saka viņu aicina! kopīgi iziet. Sakuma, īsti nesaprazdama, vai partijas boss viņai patīk, vai ne, Millija bija piekritusi aiz ziņkārībās. Vclak ziņkāre parauga dzīva interese, ta savukart fiziska pievilcība, kas kādu vakaru apmēram pirms mēneša bija pavisam materializējusies viņas dzīvoklL

Millijas seksuālo apetīti varētu saukt par normālu, taču ne pārmērīgu, un reizem tas bija pal labi, vismaz viņai pašai ta likās. Kopš trauksmaina, kopā ar Džcimsu lloudenu pavadīta gada izskatīgajai sievietei bija bijis krietns skaits pielūdzēju, taču viņas guļamistabu ar krietniem starplaikiem bija laimējies ieraudzīt tikai dažiem tiesības tur ielūkoties Millija bija rezervējusi tiem, prcl kuriem juta patiesu pieķeršanos. Pretēji daudzam Ievas meitām viņa nekad nebija uzskatījusi, ka draisks leeiens gulta ir pilnīgi nepieciešams žests, lai pateiktos par kopā pavadītu vakaru. Varbūt tieši nepieejamība valdzināja vīriešus tikpat liela mērā ka viņas nemākslotais, jutekliskais šarms. Jebkura gadījuma ar Ričardsonu pavadīta nakts, kas tik negaidīti bija guvusi šadu pavērsienu, viņai nebija sniegusi sevišķu apmierinājumu. Dnzak gan apliecinājusi, ka Ikaicna Ricardsona raupjums sniedzas tālāk par melL Vclak viņa par šo vakaru doma ja ka par kļudu ..

Pec tas reizes viņi vairs nebija satikušies, un Millija bija stingri apņēmusies, ka otrreiz vairs neiemīlēsies precēta vīrietL

Tagad Ricardsona balss vada otra gala sacīja: Ja viņi visi būtu tik jauki un pieklājīgi ka tu. manu lellu, mana dzīve būtu sapnis. Daži no šiem ļaudīm uzskata darbu ar publiku par sava veida seksuālo priekšspēli visu acu priekša. Bet tas ta, tiešam pasaki, lai šefs man piezvana, tikko viņu sapulce beigusies, ja? Ps gaidīšu biroja.

Ps to izdarīšu, lln, Millij…

Ja.

Ka būtu, ja es pie tevis šovakar ieskrietu? Teiksim, ap septiņiem?

Bridi valdīja klusums. Tad Millija šaubīdamas novilka: Nu, nezinu.

Ko tu nezini? Ricardsona balsi skanēja negrozāmā pārliecībā, tada toni runa virs, kas negaida, ka viņam atteiks. Vai lu esi ko ieplānojusi?

Ne, Millija sacīja, bet… viņa vilcinājās. Vai lad saskaņa ar tradīcijām Ziemsvētku vakars nav jāpavada majas?

Ričardsons iesmejas, lai gan smiekliem bija tukšuma pieskaņa. Ja tas ir vienīgais, kas tevi satrauc, tad neniekojies. Varu droši apgalvot, ka Ploizci ir savi plāni Zicmsvektu vakaram, un es tajos neesmu iekļauts. Ciodigi sakot, viņa tev pat pateiktu paldies, ka es viņai ncuzbazišos ar savu klātbūtnL

Atcerēdamas pašas lēmumu. Millija vel svārstījās. Bet tagad… viņas apņemšanas sašķobījās; varētu taču paiet tik ilgs laiks, kamēr… Novilcinādama laiku, viņa jaulaja: Vai ir prātīgi to visu runāt? Telefoniem ir ausis.

Tad nedosim viņiem pārāk daudz vielas tenkošanai, Ričardsons asi aprāvā. Tatad septiņos?

l.ai noliek, Millija pa pusei negribīgi piekrita un nolika klausuli, (iluzi neapzināti viņa ielika auskarus atpakaļ ausis.

Minūti vai divas viņa slavēja pie galda, turēdama vienu roku uz tclctbna, it kā kontakta pavediens vel nebūtu pārtrūcis. Tad ar domīgu seju piegāja pie augsta arkveida loga, pa kuru paveras skats uz laukumu Parlamenta ēkas priekša.

Rila agruma, nākot uz darbu, debesis virs galvas satumsa un bi ja sācis snigt. Tagad sniegs biezam pārslām ka sega klajas par galvalspilsetu. No loga viņa varēja redzei pašu Otavas sirdi: Miera torni, kas slāvus sliecas prcl svina krasas debesim, skarbi paceļoties par Apakšpalalas un Sēnala ēkām; Rietumu bloka četrstūrainos gotiskos torņus, aiz kuriem ka drūms cietoksnis plusi izzvelies gulēja Konfederāciju nams; Rido kluba fasādes kolonāde gandrīz vai bikstīja sānos no balta smilšakmens celtajai ASV vēstniecības ēkai; tepat priekšā Vclingtona iela. pa kuru, kā parasti, vēlas satiksmes ņudzeklis. Bieži šī vieta izskatījās nopietna, pelēka, ka Millijai likās, īsti atbilstoša Kanādas klimatam un raksturam. Pašlaik, ziemas ietērpa, tās smagnējais stūrainums bija gandrīz atmaidzis. Laika pareģiem bija taisnība, viņa nodomāja. Otava gaida savus baltos Ziemsvētkus.

Auskari atkal spieda. Viņa tos izņēma jau otro reizL

Slepenās Padomes zālē ar tās augstajiem griestiem un bēškrāsas paklāju Džeimss Houdens iegaja nopietnu seju. Pārējie Kouslons, Leksingtons, Nesbitsons, Pero un Martenings jau bija sasēdušies pie lielā ovālā galda, ap kuru bija izvietoti divdesmit četri ozolkokā griezti un ar sarkanu ādu apvilkti krēslL Tieši šajā telpā bija pieņemta lielākā daļa lēmumu, kas kopš Konfederācijas laikiem ietekmējuši Kanādas vēsturL Ieblakus pie mazāka galda redzēja sēžam stenogrāfistu mazu, pašapmierinātu vīreli ar pensneju, kura priekšā gulēja atvērta piezīmju burtnīca un kaudzīte uzasinātu zīmuļu.

Premjerministram ienākot, pieci telpā jau sēdošie grasījās piecelties, taču Houdens pamāja tiem palikt savās vietās un devās uz tronim līdzīgu krēslu ar ļoti augstu atzveltni, kas stāvēja vienā galda galā. Smēķējiet, ja vēlaties, viņš noteica. Tad, atvilcis krēslu atpakaļ, brīdi stāvēja klusējot. Kad premjerministrs sāka runāt, viņa tonis bija lietišķs.

-    Es liku mūsu sanāksmi noturēt šaja zālē viena iemesla dēļ, kungi, lai atgādinātu solījumu glabat noslēpumus, kurn jūs visi esat devuši, kļūdami par slcpenpadomniekiem. Viss, kas šodien tiks sacīts, ir ārkārtīgi slepens, un tam jāpaliek noslēpumā pat no musu tuvākajiem kolēģiem, līdz pienāks īstais brīdis. Džeimss Houdens apklusa un paraudzījās uz oficiālo ziņotāju. Es uzskatu, ka labāk butu, ja mēs šoreiz atteiktos no stenogrammas.

-     Piedodiet, premjerministr. Tas bija Duglass Martenings, kura intelektuāļa seja aiz lielajām raga brillēm atgādināja pūcL Ierēdnis slepenpadomnieks, ka vienmēr, izteicās ar cieņu, taču noteiktLManuprāt, labāk būtu, ja kāds tomēr fiksētu visu līdz pēdējai minūteL Tā vēlāk varētu izvairīties no jebkādām nesaskaņām par to, ko kurš teicis.

Pie centrālā galda sedošie pagrieza sejas pret stenogrāfistu, kurš rūpīgi pierakstīja diskusiju par viņa paša atrašanos šeit. Martenings piebilda: Nezustu ne zilbe no teiktā, turklāt, ka jūs labi zinai, misteram Makkvilanam jau agrak uztieeli daudzi noslēpumL

Ja, tiešam, Džcimsa lloudena atbilde skanēja sirsnīgi, lai gan varēja nojausi, ka ta gudri tēmēta konkrētam klausītajam. Misters Makkvilans ir musu vees draugs. Diskusijas subjekts, mazliet piesarcis, pacēla acis, lai uztvertu premjerministra skatienu.

Ļoti labi, Houdens piekāpās. Fiksēsim sanaksmi stenogramma, tikai man jaatgadina musu ziņotajam, ka gadījums ir ļoti svarīgs un uz to atliecas Akls par Valsts noslēpumu glabašanu. Es ceru, jūs esat pazīstams ar ta saturu, Makkvilan?

Ja, ser, Slcnogralists apzinīgi pierakstīja gan jautajumu, gan pals savu atbildL

Skatienam slidot pār kolēģu galvām, Houdens koncentrēja domas. Pagajušaja nakti gatavodamies viņš bija skaidri saskatījis, kadā secība soli pa solim jārīkojas pirms sarunām Vašingtona. Visbutiskak bija jau pec iespējas agrak pārliecināt pārējos kabineta locekļus par sava viedokļa pareizību, tieši tādēļ viņš vispirms bija sasaucis kopā šo mazo grupiņu. Ja izdosies panakt vienošanos šeit, viņš bus ieguvis stingru atbalsta kodolu, kas varētu ietekmei pārējos ministrus dot piekrišanu premjera rīcībaL

Džcimss Houdens ceroja, ka pieci viri, kas pašlaik sēdēja viņam pretī, piekritis viņa domam un skaidri saskatīs notiekošā jēgu un alternatīvas. būtu bīstami, ja ļaudis ar mazakkustīgam smadzēnēm, neka viņa paša, sagādātu nevajadzīgus dusmu un neizpratnes izvirdumus.

Nav vairs nekādu šaubu, premjerministrs iesaka, ka Krievija grasas nekavējoties sakt uzbrukumu. Ja arī kāds vel šaubijas, pēdējo mēnešu notikumi visu neskaidrību izkliedējušL Alianse starp Krieviju un Japānu, kas lika noslēgta pagājušajā nedeļa. komunistu gājieni Indija un Pģiptē jau agrak, tagad vel visi šie satelitrezimi; mūsu talaka piekāpšanās Berlīne: Maskavas Pekinas ass, kas stiepj taustekļus dziļāk Australazijā; to raķešu bažu skaita pieaugums, kas notēmētas uz Ameriku viss ved uz vienu iznākumu. Pasaules dominantes iegūšanai paredzēta padomju programma sasniegusi savu klimaksu, un nevis pēc piccedesmit vai divdesmit gadiem, ka mes to bezrūpīgi iedomājāmies, bel tagad, šajā paaudzē, pat šaja desmitgadē.

Dabiski, Krievija labpratāk gulu uzvaru bez ielaišanas vel viena kara. Tomēr tikpat skaidrs: ja Rietumi nepiekāpsies un

Kremlim neizdosies panākt savu mērķu piepildījumu eita eeļa. kara cirvis liks pacēlis.

Atskanēja negribīgi piekrītoša murdoņa. Premjers turpināja: Krievijas stratēģija allaž bijusi nekad nebaidīties no nejaušībām. Jau vēsturiski krievi vienmēr vērtējuši cilvēka dzīvību zemāk neka mes, un tagad viņi ir labi sagatavoti nebaidīties. Daudzi vienkārši cilvēki gan mušu valsti, gan citur turpinās ccret, tieši tapat ka savulaik ccreja, ka Hitlers kādu dienu pārstās diriģēt Piropu pēc savas stabules. Ps nekritizēju cerību, las ir jutas, kas jasaudze. l āču mes šaja telpa nevaram atļauties sadu greznību, mums nepārprotami jāplāno sava aizsardzība un savas izdzīvošanas iespējas.

Runādams Džcimss lioudens atcerējās vārdus, ko bija teicis Margarctai iepriekšēja vakara. Ka viņš bija sacījis? Ir vērts izdzīvot, jo izdzīvot nozīme dzīvot, tin dzīvot ir piedzīvojums. Atliek vienīgi ccret, ka viņam izrādīsies taisnība, (ian nākotne, gan tagad.

lioudens turpinaja. 'las, ko es tikko teicu, protams, nav nekāds jaunums. Tapat nav jaunums, ka zināma līmeni musu aizsardzības sistēma ir jau tikusi integrēta Amerikas Savienoto Valstu drošības sistēmas. Jaunums ir 1as, ka pēdējo četrdesmit astoņu stundu laika ir izskanējis priekšlikums man to izteica ASV prezidents personīgi lai intergracijas apjoms sasniegtu līmeni, kas jau klust dramatisks.

Bija skaidri jūtams, ka ap galdu sēdošo interese saasinas.

Pirms es saku izklāstīt priekšlikuma saluru, lioudens teica, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, ir vel kada lieta, ko es gribētu pieminēt. Viņš pagriezās pret ārlietu ministru. Artur, neilgi, pirms mēs nācām šurp, es ludzu, lai tu dotu novērtējumu pašreizējam savstarpējām attiecibam pasaulē. Ps gribētu, lai tu atkārto savu atbildL

Ļoti labi, premjerministr, Arturs Leksingtons nolika šķiltavas, kuras turēja roka. Viņa ķeruba seja bija neparasti svinīga. Pa kailai palūkojies pa labi un kreisi, viņš mierīgi leica: Manuprat, starptautisko attiecību saspīlējums šobrīd ir nopietnāks un bīstamāks neka jebkad agrāk kopš 1939. gada.

Nosvērtie, precīzie vardi bija saasinajuši sasprindzinājumu telpa līdz pēdējai iespējaL Es jens Pero klusi iejautājas: Vai lietas tiešām ir tik bēdīgas?

Ja, Leksingtons atbildēja. Esmu pārliecināts, ka tā tas tiešam ir. Piekrītu, lo grūti pieņemt, jo mes esam karājušies mala gala tik ilgu laiku, ka uztveram krīzes ka ikdienišķu parādību. Taču izskatās, ka tuvojas punkts, kas jau bus vairāk nekā parasta krīze. Domāju, tas ir jau pavisam tuvu.

Stjuarts Koustons sērīgi nopūtās: Pirms piecdesmit gadiem viss būs bijis vienkāršāk. Vismaz kara briesmas uzglūnēja tikai laiku pa laikam, pēc kāda noteikta pārtraukumā.

-     Jā, Leksingtona balsī jautās nogurums. Domāju, ka viņiem tiešam gāja vieglāk.

-    Tātad jauns karš… Pcro savu jautājumu nepabeidza.

-     Es uzskatu, Arturs Leksingtons runāja, ka, par spīti pašreizējai situācijai, tuvākā gada laikā kara nebūs. Tomēr es esmu jau savlaicīgi brīdinājis savus vēstniekus, ka viņiem jabut gataviem dedzināt dokumentus jebkurā bridL

-    Šis pamācības der vecā stila karam, piezīmēja Koustons,

-       kad būtu pietiekami laika visiem jūsu diplomātiskajiem nieciņiem. Izvilcis tabakmaku un pīpi, viņš sāka gatavot smēķL

-      Iespējams, Leksingtons paraustīja plecus un vāri pasmaidīja.

Džeimss Houdens bija iepriekš izskaitļojis, uz cik ilgu laiku atkāpties no dominējošās pozīcijas saruna, un tagad, it kā atkal pārņemdams vadības grožus, viņš rezumēja teikto.

-    Mans personīgais uzskats, premjerministrs stingri sacīja,

-     ir tieši tāds pats kā Artura. Tik līdzīgs, ka esmu jau pavēlējis nekavējoties sagatavot telpas valdības rezerves rezidencei un daļēji pāriet uz tām. Jūsu ministrijas tuvākajās dienas saņems slepenos memorandus par šo tēmu. Kad pēc viņa vārdiem pārējie paskaļi noelsās, Houdens nopietni piemetināja: Labāk daudz par agru nekā mazliet par vēlu.

Negaidīdams komentārus, viņš turpināja: Tas, kas man sakams tālāk, ir jaunums, taču mums jāatceras, kādas pozīcijās nonākam mēs, ja sākas trešais pasaules karš.

Viņš nolūkojas pārējos cauri dumu mutuļiem, kas sāka piepildīt istabu. Šībrīža situācijā Kanādai vai nu jāuzsāk aktīva karadarbība, vai japaliek neitrālaL Pirmo mēs nespējam, otro nepieļauj musu ģeogrāfiskais stāvoklis. Tas nav viedoklis, ta ir dzīves realitāte.

Visu pie apaļā galda sēdošo acis bija gluži kā piekaltas premjerministra sejaL Pagaidām, cik viņš varēja spriest, neviens žests nebija paudis iebildumus. Taču nevienprātība varēja parādīties vēlāk. Mūsu pašu aizsardzības spēki, Houdens teica, ir formāli un šķietamL Un nav noslēpums, ka Savienotās Valstis Kanadas aizsardzībai tēre summas, kuras, protanīs, nav milzīgas viņu kopoja militāra budžeta konteksta, tomēr krietni vien pārsniedz musu pašu izdevumus.

Pirmo reizi ierunājās Adrians Nesbitsons. Ta taču nav nekāda filantropija, vecais virs drūmi noteica. Amerikāņi aizstāvos Kanadu tāpēc, ka viņiem tas jādara pašu drošības nolūkos. Neviens mūs nespiež but pateicīgiem.

But pateicīgam jau nevienu nevar piespiest, Houdcna atbilde bi ja asa. Pai gan ir brīži, kad es pateicos Visaugstākajam, ka mūsu teritorija robežojas ar godprātīgiem draugiem, nevis ienaidniekiem.

Klau, klau! Tas bija Pisjens Pcro. bezrūpīgi paslējis augšup zobos iekosto cigāru. Nu viņš nolika cigāru pie malas un samierinoši apskava blakus sēdoša Adriana Ncsbitsona plecus varena lāča tvēriena. Nomierinies, vecais draugs, es pateikšos musu abu vieta.

Pēkšņā iejaukšanas un īpaši jau tas cēlonis pārsteidza Iloudenu. Viņš bija gaidījis, ka atbilstoši tradīcijām vislielākā opozīcija viņa paša straujajiem plāniem varētu nakt no franču Kanādas, kuras runasvīrs bija Pisjens Pcro, franču Kanādas ar tas senajam bailēm no ielaušanās, dziļi sakņotu vēsturisku neuzticību svešam ietekmēm un sakariem. Vai viņš būtu kļūdījies sava spriedumā? Iespējams, ka ne vel bi ja parak agri izdarīt secinājumus. Tomēr Pcro pirmā reakcija premjerministru izbrīnīja.

Ļaujiet man atgadināt dažus faktus, Iloudena balss atkal bi ja stingra un paveļoša. Mums visiem ir zināmās iespējamas atomkara sekas. Poc tāda kara izdzīvošanas iespējas bus atkarīgas no pārtikās un tas ražošanas. Nācijas, kuru pārtikās produktus radošas zonas cietis no radioaktīvajiem nokrišņiem, jau var uzskatīt par gandrīz zaudējušam šādu kauju par izdzīvošanu.

Noslaucīts var tik daudz vairak par pārtiku, piebilda Stjuarts Koustons. Bez pierasta smaida.

Bet pārtikās ražošana ir vienīgā lieta, kas ir tiešam svarīgāka par visu, Iloudena balss pieņemas spēka. Pilsētas var saspert lupatu lēveros, un ar daudzam ta arī notiks. Bet ja pec tam paliek neskarta, ncsaindeta zeme, kura var audzēt pārtiku, ikviens, kas bus palicis dzīvs, varēs nākt lauka no drupani un sakt no jauna. Pārtikā un zeme, kura to audzot luk, kas patiešām bus svarīgL Mes nakam no zemes un ejam pie tas atpakaļ. Turp ved izdzīvošanas ceļš! Vienīgais ceļš!

Pie Slepenas padomes sienas bija pakārta Ziemeļamerikas karte. Džeimss Houdens piegāja pie tās, pārējie, galvas pagriezuši, pavadīja viņu ar skatieniem. Amerikas Savienoto Valstu valdība, viņš sacīja, ir pilnīgi pārliecinātā, ka pirmām kārtām jāaizsargā pārtikas audzēšanas apgabalL Viņu plāns ir par katru cenu aizsargāt viņus pašus. Premjerministra roka slīdēja pa kartL Pienrūpniecibas zemes Ziemeļņujorka, Viskonsīna, Minesota; lopkopības apgabali Pensilvanijā, kviešu josla Dakota un Montana, Aijovas kukurūzas plantācijas, Vaiomingas mājlopu ganības, graudaugu lauki Aidaho, Jūtas ziemeļos, dienvidos un visur citur, Houdens nolaida roku. Šīs vietas tiks aizsargātas vispirms, pilsētas tikai pēc tam.

-    Un nekādu drošības plānu Kanādas zemēm, Es jēns Pero mierīgi secināja.

-     Jūs kļūdāties, Džeimss Houdens iebilda. Kanādas zemes ir iekļautas viņu drošības plānos. Ka kaujas lauks.

Viņš atkal pagriezās pret kartL Ar labas rokas rādītājpirkstu premjerministrs iebakstīja veselā virknē punktu gar Kanādas dienvidu robežu, virzoties kontinenta iekšienē no Atlantijas okeana piekrastes. Šaja līnija izvietoti ASV kodolieroči, ar kuriem amerikaņi gatavojas aizsargāt savas pārtikas zemes kā aizsardzības lādiņi, tā starpkontinentālie šāviņL Jūs zināt to tikpat labi ka es, tikpat labi kā to zina jebkurš krievu izlūkdienesta zaļknābis.

Arturs Leksingtons klusi murmināja: Bafalo, Platsburga, Preska sala…

-     Tieši tā, Houdens apstiprinaja. Šie punkti ir amerikāņu aizsardzības sistēmas šķēpa smaile, un kā tāda tā arī būs padomju uzbrukuma pirmais mērķis. Ja šādu padomju kodolieroču uzbrukumu atvaira ar zēnītreaktīviem šāviņiem, pārtveršanas zona iznāk tieši virs Kanādas teritorijas. Viņš ar dramatisku plaukstas vēzienu noslaucīja Kanadas segmentu uz kartes. Lūk, kaujaslauks! Lūk, kur atbilstoši pašreiz pastāvošajai shēmai tiks izcīnīta kauja! Visu acis pavadīja premjerministra rokas kustību. Platā vālā tā slīdēja uz ziemeļiem no valsts robežas, vienlīdz nopietni skarot gan industriālos centrus Austrumos, gan labības audzēšanas rajonus Rietumos. Draudīgajā ceļa atradās pilsētas Vinipcga, Fortviljama, Hamiltona, Toronto, Monreāla, mazakas apdzīvotas vietas. Vissmagākā bombardēšana notiks šeit, Houdens sacīja. -Mums jābūt gataviem, ka pirmajās kara dienās pilsētas būs noslaucītas, bet mūsu pārtikās zemes saindētas un nelietojamas.

Zvans Miera torni aiz loga nodimdināja ceturtdaļstundu. Istaba iestājušos klusumu patrauca tikai Adriana Nesbitsona smagā elpa un papīra čaustoņa, stenogrāfistam pāršķirot nākošo lappusL Houdens prātoja, ko gan šis vīrs domā, ja vispār doma; un vai kāds prāts, kam nav dziļāku zinašanu par sarunas tēmu, var īsti izprast, cik draudīgi pareģojumi tikko izteikti? Vai, pirms notikumi jau sākušies, tiešām iespējams pateikt, ka tie norisināsies.

Notikumu attīstības pamatmodclis, protams, ir drausmīgi vienkāršs. Ja vien nenotiek neparedzēts negadījums vai viltus trauksme, gandrīz droši var apgalvot, ka krievi atklās uguni pirmie. Kad tas notiks, viņu kodolieroču trajektorija ies tieši pari KanadaL Ja apvienotās brīdinājumā sistēmas darbosies efektīvi, amerikāņu pusei varētu būt dažas minūtes tieši tik daudz, lai palaistu savus aizsardzības tuvā rādiusā lādiņus. Pirmie pārtveršanas sprādzieni labākajā gadījuma varētu notikt kaut kur uz ziemeļiem no Lielajiem ezeriem Ontario un Kvebekas provinču dienvidos. Amerikāņu tuva rādiusa ieročiem kodolgalviņu nebūs, toties padomju šāviņi būs kodollādiņi, kas sprāgs, saskaroties ar šķērslL Tāpēc ikviena sekmīga pārtveršanas operācija beigsies ar ūdeņraža eksploziju, salīdzinājumā ar kuru Hirosimas atombombardēšana liksies kā arhaiska petardes zalve. Un katrs sprādziens atliek vienīgi ceret, ka to būs ne vairak kā divi, Houdens domāja, atstās zem sevis piectūkstoš jūdzes radioaktivitātes un tuksneša.

Lakoniski, aprautos, koncentrētos teikumos viņš izklāstīja klausītājiem šis savas vīzijas, beigās secinādams: Kā redzat, musu izredzes izdzīvot ka funkcionējošai nācijai nevarētu saukt par īpaši izcilām.

Atkal klusums. Šoreiz to pārtrauca Stjuarts Koustons, kurš klusi sacīja: Es to visu zināju. Domāju, mēs visi zinājām. Tomēr neviens nekad pa īstam nepaskatījās uz šo lietu… to it kā pabīda nosiāk; citas detaļas vispār izslēdz no uzmanības… laikam gan visiem mums gribējās…

Mēs visi tā esam rīkojušies, visi esam vainīgi, Ploudens atbildēja. Galvenais jautājums ir: vai šobrīd mēs spējam paskatīties uz lietam reāli?

-    Visā, ko jūs tikko sacījāt, taču ir arī kāds "ja vien", vai ne?

Šoreiz tas bija Es jēns Pcro, kurš jautājoši vērās premjerministrā.

-     Jā, Houdens piekrita, ir kāds "ja vien". Viņš paskatījās pārējos, tad atkal pievērsās Pero, un stingra balsī teica.

Viss, ko es tikko sacīju, nenovēršami noliks, ja vien mes bez iebildumiem nepiekrītam sapludina! savu valstiskumu un suverenitāti aramerikaņu valstiskumu.

Reakcija nekavējas.

Nekad! Nekad! Nekad! Adrians Nesbitsons pulējas piecelties kājas, pietvīcis sarkans no dusmām.

Koustona sejas izteiksme pauda šoku: Valsts pilsoņi izsviedis mūs mēslainē!

Duglass Martencings mēģināja iebilst: Prcmjcrministr, vai jūs tiešam nopietnL.. taču viņa teikums ta arī netika pabeigts.

Klusumu! Lisjena Pero plauksta smagi noskanēja pret galdu. Pārējie'pārsteigti apklusa. Nesbitsons atslīga krēsla. Pero seja zem melna jam cirtām izskatījās drūma. Nu ko. Houdens nodomaja, esmu pazaudējis Pero, un līdz ar viņu gaist arī jebkāda mana cerība panakt nācijās vienotību. Kvcbcka franču Kanada nu atrausies lepna vienatnē. Tas noticis jau agrak. Kvcbcka bieži bijusi ta klints neiekustināmā, ar asam radzēm pret kuru strandejušas vairakas valdības agrakajos gados.

Viņš šodien varētu pārliecināt pārējos, vismaz lielāko daļu no viņiem; tik daudz pašpārliecinātībās viņam bija. Anglosakšu loģika beigu beigas liktu viņiem saskatīt to, kas jāredz, turklāt angliski runājošā Kanadas daļa arī viena pati viņam varēja sniegt vajadzīgo spēku un atbalstu. Taču sadalīšanas būtu dziļa, rūgta, ar daudziem konllikticm un nekad neaizdzistošam skrambām. Viņš gaidīja, lai Pisjens Pero pieceļas un iet lauka.

Negaidīti ta vieta Pero paziņoja: Ps gribētu dzirdei, kas sekos talak. Bez lenku vāceļu spiegšanas, viņš draudīgi piemetināja.

Džcimsam Uoudenam alkal bija jābrīnās. Taču viņš lieki nezaudēja laiku: Ir kāds ierosinājums, kas kara gadījuma varētu mainīt mūsu situāciju. Ļoti vienkāršs priekšlikums. Proti pārvietot Savienoto Valstu kodolieroču bāzes gan IC'BM. gan tuva rādiusā lādiņus uz musu pašu Kanadas teritorijas ziemeļiem. Ja tas tiktu izdarīts, lielākā daļa radioaktīvo nokrišņu, par kuriem es liku runājis, skartu neapdzīvotas zemes.

Bet vēji taču vienalga pastav, Koustons ieminējas.

Ja, Houdens piekrita. Ja vēji puš no ziemeļiem, tiešam bus daļa nokrišņu, no kuriem mes nevarēsim izvairīties. Taču jaatceras. ka atomkara gadījuma neviena valsts nepaliks pilnīgi neskarta. Tabakais, uz ko mes varam ceret, ir tā ļaunāko seku iespējama samazināšana.

Adrians Nesbilsons mēģināja protestēt: Mes taču jau sadarbojamies…

IToudens asi aprava veeišķo aizsardzības ministru: Tas, ko mes esam paveikuši, nav pat puse no vajadzīgā, ne eeturtdaļa, tā ir tikai vilcināšanās un piemērošanās! Ja karš sāktos rit, mūsu nīkulīga gatavošanas zaudētu jebkādu nozīmi! Viņš paaugstināja balsL Mes esam gandrīz ncaizsargali un viegli ievainojami, un mūs pakļaus un sabradās tieši tapat, ka tas noticis ar Bcļiģiju Eiropas lielo karu laika. Labakaja gadījumā mūs varētu iekarot un pakļaut. Sliktākajā gadījuma mēs kļūsim par atomkara ciņu zonu, musu lauta tiks praktiski iznīcinātā un zemes zudušas vēl daudzus gadsimtus uz priekšu. Un tomēr tam ta nevajadzētu notikt. l aika ir maz. Bet, ja mēs rīkojamies ātri, noteikti, godīgi un, galvenais, esam reālisti, mes varam izdzīvot, izturēt un varbūt beigās sasniegt tadas virsotnes, par kadam neesam pat sapņojušL

Premjerministrs apklusa, paša vārdu saviļņots. Uz bridi bija sajuta, ka elpa aizraujas aiz sajūsmas par iespēju vadīt lielos notikumus, kas naks. Varbūt tieši ta jutās Vinstons Cērčils, kad viņam nacas skubināt savus laikabiedrus pildīt dižus likteņa lēmumus, Houdens klusībā domāja. Bridi viņš prātoja par paralēlēm sava un Čērčila liktenL Vai tas ir tik nenoteiktas? C iti droši vien šobrīd tas nesaskata, taču kādu dienu viss var mainīties.

Es runāju par priekšlikumu, ko pirms četrdesmit astoņām stundām man izteica Amerikas Savienoto Valstu prezidents, ieturējis īsu pauzi, viņš skaidri un nesteidzīgi turpināja. Viņš piedāvaja noslēgt Savienības līgumu starp abam valstīm. Tā nosacījumi ietvertu Kanadas aizsardzības pilnīgu nodošanu ASV pārziņā, Kanadas karaspēka daļu izformēšanu un nekavējošu stašanos ASV militārajā dienesta saskaņa ar kopīga uzticības zvēresta noteikumiem; visas Kanadas teritorijas atvēršanu Savienoto Valstu militārajiem manevriem; un pats svarigakais nekavējoties un ar vislielāko iespējamo ātrumu visu kodolieroču bazu parcclšanu uz Kanadas talajiem Ziemeļiem.

Mans Dievs! Koustons noteica. Mans Dievs!

Pagaidiet mirklīti, lūdza premjerministrs, tas vel nav gluži viss. l iek piedāvāts, ka Savienības līgumam būtu jaaptver arī muitas savienība un kopēja ārlietu politikas vadīšana. Ārpus šim un vel dažām sieram, par kuram man jaruna atsevišķi, musu nacionālā neatkarība un veselums tiktu saglabatL

Houdcns paliecās uz priekšu, sakrustotas rokas noliekot priekša un ar pirkstiem atspiežoties pret ovālo galdu. Pirmo reizi ļaujot balsi ieskanēties emocijām, viņš sacīja: jūs redzēsiet, ka šis priekšlikums ir vienlaikus vilinošs un drastisks. Varu jums droši apgalvot, ka liku to ļoti rūpīgi apsvēris, paredzot visas iespējamas sekas, un, manuprāt, ta tiešam ir vienīga izeja, ja mes ka nāci ja gribam paglābties nakama ja kara.

liet icapec šāda veida? Stjuarta Koustona balss bija saspringta. Finansu ministrs nekad nebija izskatījies tik satraukts vai apjucis. it kā veca. labiekartota un labi pazīstama pasaule būtu sagazusics viņam 11z galvas. Pai jau, Houdens nodomāja, ta brūk un grūst apkārt mums visiem. Ar pasaulēm ta mēdz notikt, arī tad, ja katram atsevišķam cilvēkam liekas, ka viņa pasaule ir droša.

Tāpēc, ka nav citu veidu un nebūs arī cita briza! Houdens nobēra šos vārdus ka automāta zalvL Tāpēc ka sagatavoties ļaunākajam ir vitāla nepieciešamība, un mums atlikušas trīs simt dienas, ja Dievs dos, varbūt mazliet ilgāk, taču pavisam nedaudz ilgāk. 'Tāpēc, ka jankojas vēja ātruma! Tāpēc, ka laiks, kad varēja mīņāties un tūļāties, ir pagājis! Tāpēc, ka līdz šim ikviena kopīgas aizsardzības padome nacionāla lepnuma jutas spokojušās musu degunpriekša un paralizē nius joprojām, ja mes mēģināsim vel atrast kādus kompromisus un apkārtceļus! jūs jautājat man kapcc šada veidā? Ps jums saku vēlreiz Tāpēc, ka citas izejas nav!

Nu saruna iejaucas Arturs I eksingtons, kurš rurtaja pavisam mierīgi, visizturētākajā vidutāja balsi: Cik saprotu, galvenais, ko gribēs zinai lielākā daļa cilvēku, ir vai mes šada savienība spēsim palikt vienota un neatkarīga nacija, vai arī dnzak kļūsim par amerikāņu satelītu tādu ka nereģistrētu piecdesmit pirmo štatu. Ja musu ārlietu politika tiktu pakļauta kontrolei, un tas ta notiks, vai mes to skaļi atzīstam vai ne, ļoti daudz kas bus atkarīgs no uzticēšanas.

Gadījuma, ja šads līgums tiešam tiktu ratificēts, lai gan es personīgi tam neticu. Lisjens Pero lēni ierunājās, nenovērsdams savas tumšas, domīgas acis no 1 loudcna sejas, tam, protams, bus kāds darbības termiņš.

Piedavatais periods ir divdesmit piecie gadi, premjerministrs paskaidroja, tiesa, līguma tiktu iekļauts punkts, ka Savienības aktu var pārtraukt, taču tikai pēc abpusējas vienošanas, ne kādai no valstīm rīkojoties vienpusējL Ja runā par to, ka mums nāksies cīnīties par savstarpēju uzticēšanos tas tiešam būs jādara. Jautajums ir sekojošs: kam jūs labpratāk ticat: vārgai cerībai, ka karš varētu arī neizcelties, vai tāda kaimiņa un sabiedrotā galvojumam, kura starptautiskās ētikas koncepcija līdzinās mūsu pašu viedoklim.

Bet valsts? Koustons iebilda. Vai jūs jebkad spēsiet pārliecināt valsti?

Jā, atbildēja Houdens. Es ticu, ka spēsim. Viņš saka kolēģiem skaidrot, kāpēc tā uzskata: izklāstīja, kādu pieeju iesaka; kādu opozīciju varētu sagaidīt; vēlēšanas šajā kontekstā, kurās viņiem jācīnās un jāuzvar. Sarunas turpinājās. Pagāja stunda, divas, divarpus. Pika ienesta kafija, taču pauze starp diskusijām ilga tikai pāris minūtes. Houdens ievēroja, ka uz papīra salvetēm līdzās kafijas tasītēm iespiests akmeņozola motīvs. Kā dīvains atgādinājums par to, ka līdz Ziemassvētkiem atlikušas tikai dažas stundas. Kristus dzimšanas diena. VisS, ko viņš mums mācījis, liekas tik vienkārši, Houdens domāja mīlestība ir vienīgās vērtīgās jūtas. Tik saprātīga un loģiska mācība, neatkarīgi no tā, vai tic Kristum Dieva dēlam, vai mirstīgajam svētajam moceklim Jēzum. Taču cilvēciskais dzīvnieks nekad nav ticējis mīlestībai tīrai mīlestībai un nekad arī neticēs. Viņš samaitāja Dieva vārdu ar aizspriedumiem, viņa baznīcas sagrozīja to un aizēnoja tā īsto jēgu, un te nu mes esam, Houdens pratoja, darot to, ko darām pašā Ziemsvētku vakarā.

Stjuarts Koustons atkal no jauna piebāza savu pīpi, šķiet, jau desmito reizL Pero bija beigušies cigāri, un viņš smēķēja Duglasa Marteninga cigaretes. Arturs Leksingtons nesmēķētājs tāpat kā premjerministrs, bija uz bridi atvēris logu, taču vēlāk to bija nācies aizvērt caurvēja dēj. Dūmu blāķis karājās virs ovālā galda, un, tam sabiezējot, pieauga arī nerealitātes sajūta. Notiekošais šķita neiespējams, tā nevarēja būt īstenība. Tomēr Džeimss Houdens juta, ka realitāte pārņem pārējo prātus tikpat cieši un pārliecinoši, ka jau tā bija ienākusi viņa paša apziņā.

Leksingtons bija kopā ar viņu, ārlietu ministram nekas no šeit runātā nebija jaunums. Koustons svārstījās. Adrians Nesbitsons galvenokārt klusēja, bet vecais vīrs jau neskaitījās. Duglass Martenings sākumā likās šokēts, taču viņš bija ierēdnis un galu galā droši vien rīkosies tā, kā viņam teiks. Atlika Es jēns Pero sagaidāms, ka viņš būs opozīcijā, taču pagaidām tas nebija skaidri pateikts.

Slepenpadomnieks sacīja: Varētu rasties vairākas konstitucionālās dabas problēmas, premjerministr. Viņa balss skanēja noliedzoši, (aču maigi ta, it kā runa būtu par nenozīmīgam izmaiņam procedūra.

Tad mes tas atrisināsim, Iloudens apņēmīgi atbildēja. Ps nekāda gadījuma neierosinu piekrist iznicināšanai tikai tādēļ, ka no likumu gramatas jāizslēdz noteikti paragrāfL

Kvebeka, ierunājās Koustons. Mes nekad netiksim gala ar Kvebcku.

Bija pienācis izšķirošais bridis.

Džeimss Houdens mierīgi apstiprināja: Man jāatzīstas, ka esmu par to jau domājis.

Parejo acis lēnam pievērsās l.isjenam Pero izredzētajam Pcro, franču Kunadas elkam un runasvīram. Tāpat ka agrak citi

Lorje, l.eponts, Senlorans pirms divām velēšanu reizēm viņš ar savu klātbūtni stiprināja Houdena valdības aizmuguri, dodams lai Kvebekas velētāju balsis. Aiz Pcro slavēja trīssimt gadus ilga vēsture: Jauna Francija, Šamplens, karaļa l.udviķa XIV valdīšana, britu iebrukums un Kanadas francužu naids pret saviem iekarotajiem. Naids bija zudis līdzi laikaiiv'tāču neuzticība abpusēja neuzticība nekad nebija izgaisusL Divreiz divdesmitajā gadsimta, kad Kanada tika ierauta pasaules karos, franču iebildumi bija sadalījuši valstL Kompromisi un vidusceļu meklēšana bija ļāvuši saglabal sarežģītu vienotību. Bet tagad…

l iekas, man nemaz nebūs vajadzības runāt, Pero drūmi noteica. 'Ta vien liekas, ka jums, mani kolēģi, ir sakaru vads uz manam smadzēnēm.

Ir grūti neņemt vera faktus. Koustons iebilda. Nedz arī vēsturL

VēsturL Pcro mierīgi atkārtoja, tad ar troksni nolaida smago plaukstu. Cialds nodrebēja. Runātājā dunošaja balsi auga dusmas: Vai tiešam neviens nav jums teicis, ka vēsture virzas uz priekšu, ka cilvēku prati attīslas un mainas, ka pastāvošie iedalījumi un pretrunas nepastav mūžīgi? Vai arī jūs esal gulējuši? (iulejuši, kamēr nobriest labaki prati?

Telpa valdīja pilnīgi elektrizēta noskaņa. Šie ievadvārdi bi ja nākuši ka pērkona spēriens.

Par ko tad jūs mūs uzskatat mūs no Kvebekas? Pero plosījās. Par mūžīgajiem zemniekiem, muļķiem, analfabētiem? Vai mes esam neziniši, akli un aizmāršīgi pret apkart mainošos pasauli? Ne, mani draugi, mes esam sapratīgāki ka jus, un mazāk uztraucamies par pagātnL Ja tas ir jodam, protams, tas bus mokošL Bet ciešanas franču Kanādai nav nekas jauns, un arī reālisms ne.

Lieliski, Stjuarts Koustons rami rezumēja, nekad nevar droši paredzēt, uz kuru pusi kaķis leks.

Tas bija tieši tas, kas vajadzīgs. Saspringums ka pec burvju mājienā izgaisa smieklu šallL Ar troksni tika atgrusli krēslL Pero, prieka asarām plūstot, dedzīgi apskava Koustona plecus. Mēs esam dīvaini cilvēki, Houdens nodomaja: iepriekš neparedzams viduvējības un lalanta sajaukums, un diženuma uzplaiksnījumi laiku pa laikam.

Varbūt tas bus mans gals, Pero paraustīja plecus īsla galla nevērība, bet es atbalstīšu premjerministru, un varbūt man izdosies pārliecināt arī pārējos. l as bija īsts paziņojuma meistardarbs, un Houdens sajuta uzbangojam pateicību.

Vienīgais, kurš nemainīgi klusēja pēdējas vārdu pārmaiņas laikā, bija Adrians Nesbitsons. Tagad aizsardzības ministrs pārsteidzoši skaļa balsi sacīja: Ja jūs jutāt, ka jarikojas šādi, kāpēc tad apstaties pusceļā? Kāpēc nepārdoties Savienotajam Valstīm līdz pēdējai vīlītei? Piecas galvas vienlaicīgi pagriezās pret viņu.

Sirmgalvis pietvīka, tomēr nepiekāpīgi turpināja: Ps saku, ka mums jāsaglabā sava neatkarība, lai tas maksātu, ko maksādams.

Protams, līdz pat aizsardzībai pret kodoluzbrukumu, Džcimss Houdens runāja ledaina tonL Pec Pero vārdiem Nesbitsona pretestība naca kā nomācošā, salla duša. Vai varbul aizsardzības ministram ir zināmi kadi pašaizsardzības līdzekļi, par kuriem mēs vel neko neesam dzirdējuši, viņš piemetināja ar apvaldītām dusmām.

Luk, paraugs tuvredzībai un trulam stulbumam, ar kādu tev tuvakajas nedēļas bus vel jasastopas aci pret aci, Houdens rūgti nodomāja. Viņš uz mirkli iztēlojās nakam veselu virkni citu Nesbitsonu: kāršu zaldātiņus, akli uz nekurieni maršējošu, apsūbējušiem vimpeļiem rotājušos lempju kavalkadL Cik ironiski, Mcmjcrs praloja, ka man jāliek lieta viss savs intelekts, lai pārliecinātu Ncsbitsonam līdzīgus muļķus, ka nepieciešams glabi pašiem sevL

Iestājās neveikls klusums. Nevienam Ministru kabineta nebija noslēpums, ka premjerministrs pēdējā laika nepavisam nav apmierināts ar savu aizsardzības ministru.

Kad Houdens turpinaja runāt, viņa ērgļa seja bija drūma, vardi skarbi triecas tieši seja Adrianam Ncsbitsonam. Mūsu valdība visu laiku pietiekami rūpējusies par valsts nacionālas neatkarības saglabāšanu. arī manas personīgās jutas šai jautājumā ir apliecinātas atkal un atkal. Atskanēja atzinīga murdoņa. Lēmums, pie ka es pašreiz esmu nonācis, man personīgi nav bijis viegls, un es domāju, ka drīkstu teikt, ka tas prasa kādu mazumiņu drosmes. Vieglāk ir bravurīgi iet pa ceļu, ko kāds varbūt iedomājas par drosmīgu, taču galu gala tas var izrādīties vislielākā gļēvulība. Izdzirdis vārdu "gļēvulība", ģenerālis Nesbitsons pietvīka tumši sarkans, bet premjerministrs nebija beidzis sakamo: Ir vel kada lieta. Lai kadas arī nebutu mūsu diskusijas nakamajas nedeļas, es negrasos no šis valdības locekļiem uzklausīt tadas politisko padibeņu frāzes ka "pardošanas Savienotajam Valstīm".

Houdcns vienmēr stingri turēja savu valdību grožos, un ministriem šad tad nacas uzklausīt aizrādījumus par mutes palaišanu, un arī agrak tas ne vienmēr notika zem četrām acīm. T aču vel nekad viņa dusmas nebija bijušas tik konkrētas.

Parejie mazliet apmulsuši skatījās uz Adrianu Nesbitsonu.

Sākuma šķita, ka vecais karavīrs varētu dot pretsitienu. Viņš paliecās uz priekšu sava krēsla, nikni saviebis seju. Viņš saka runāt, tad pēkšņi saplaka, it kā uzskrūvēta atspere būtu atslabusi, un kļuva atkal vecs virs, kas nedroši maldās starp problēmām, kas atrodas talu ārpus viņa pieredzes loka. Murminādams kaut ko līdzīgu: varbūt kāds pārprata… neveiksmīga frāze… viņš atslīga sēdeklī, ncapšaubami vēlēdamies, lai uzmanības fokuss novirzītos no viņa personas.

Ka aiz līdzcietības, Stjuarts Koustons steigšus ieminējās: Muitas savienība no mūsu viedokļa varētu būt pievilcīgākais punkts šajā līgumā, jo ar to mēs visvairāk iegūtu. Pagaidījis, kamēr pārējie pievēršas viņam, finansu ministrs klusēja, sava viltigaja prata apsvērdams iespējas. Tad turpināja: Taču jebkura līguma mums jāiet vel talak. Ta taču ir tikpat daudz viņu pašu aizsardzība, ka mūsējā, ko amerikāņi perk. Mums japanak garantijas, ka varēsim šajas zonas ražot, paplašināt savu rūpniecību…

Musu prasības nebūs mazas, un es gribētu, lai Vašingtonai tas ir skaidrs, Houdcns sacīja. Lai cik laika atlicis, mums jānostiprina sava ekonomika ta, lai pēc kara mes varētu kļūt spēcīgāki par jebkuriem principiāliem sāncenšiem.

Koustons rāmi piekrita: Tas varētu strādāt. Galu gala tas patiešam varētu ta but.

Ir vel kas, Houstons piebilda. Vēl viena prasība vissvarīgākā, kuru es arī grasos izvirzīt.

Iestājās klusums, kuru pārtrauca Es jēns Pero: Mēs uzmanīgi klausāmies, premjerministr. Jūs minējāt vēl vienu prasību.

Arturs Leksingtons rotaļājās ar zīmuli, un viņa sejas izteiksme bija domīga.

Es uzdrīkstēšos viņiem vēl to neteikt, Houdcns izlēma. Vismaz ne tagad. Plāns bija pārāk liels, pārāk drosmīgs, un zinama mērā absurds. Viņš atcerējās Leksingtona reakciju vakar, kad premjerministrs privātā saruna bija atklājis savas ieceres. Ārlietu ministrs bija noburkšķējis: Amerikāņi tam nekad nepiekritīs. Nekad. Un Džeimss Houdens bija atbildējis: Ja viņi bus pietiekami izmisuši, man liekas, viņi varētu gan.

Tagad viņš vilcinādamies uzlukoja pārējos. Es nevaru jums pastāstīt neko vairak, premjerministrs apņēmīgi sacīja,

kā tikai to, ka, ja šo prasību pieņemtu, tas būtu Kanādas lielākais sasniegums šajā gadu simtenī. Tas viss, līdz sarunām Baltajā namā jums vienkārši jāuzticas man. Skaļākā balsī viņš pavēlnieciski noteica: Jūs esat man uzticējušies agrāk. Lūdzu jūsu uzticību no jauna.

Ap galdu sēdošie viens pēc otra vilcinādamies piekrītoši pamāja.

Houdens, to vērodams, juta jauna triumfa sākumu. Ministri ir ar viņu, tas nu ir zināms. Viņš bija nācis ar argumentiem, pasniedzis tos ar pārliecību, loģiku un vadoņa spēku un guvis atbalstu. Ta bija pirmā pārbaude, un, ja viņam tas bija izdevies vienreiz, to varēja panakt jebkur citur.

Vienīgi Adrians Nesbitsons sedeja klusi un nekustīgi, nodūris acis, grumbainā seja bija drūma. Skatoties uz viņu, Houdens atkal sajuta niknumu. Ja arī Nesbitsons būtu muļķis, viņa ka aizsardzības ministra atbalsts bija nepieciešams. Tad dusmas apslāpa. Veco vīru varētu ātri atstādināt, un, reiz nostumts pie malas, viņš vairs raizes nesagādatu.

SENATORS RIČARDS DEVLRO

Vankuveras Post laikraksts, kam nudien nepiemita paraža izteikties pieklājīgi un pieskarties lietam baltos einulos, bija atvēlējis Dena Orlifa reportažai par iespējamo imigrantu Henriju Di vaļu vissalitakos izteicienus par cilvēka cieņas un goda aizskaršanu. Vēstījums lika publicēts visu Ziemsvētku izdevumu pirmās lappuses kreisajā augšēja stūri, godpilnajā otrajā vieta, atpalikdams tikai no iepriekšēja diena notikušas slepkavības ar seksuāliem motīviem, kas bija avizes titulgabals. Virsraksts pari četrām slejam vēstīja:

Klīstu es juras, un māju man nav,

Kajas sak aizmirst, kas sauszeme, jau

Zem trekna virsraksta, lapai četru sleju platuma un četrdesmit rindu augstuma bija jauna bezbiļetnieka portrets, kura puisis slavēja, atspiedies pret kuģa laivu. Allels bija netipisks preses fotogrāfijai, jo kamerai bija izdevies uztvert raksta varoņa sejas izteiksmes dziļumu, kurš nebija pilnīgi zudis raupja avīzes iespieduma deļ. Portreta bija sajaukušas skumjas, ilgas un kaut kas ļoti tuvs nevainībaL

Raksts un fotogrāfija atstāja tik lielu iespaidu, ka atbildīgais redaktors uzšņapa uz iesniegta eksemplārā: 'Labi neļausim tam atdzist!" un nosūtīja uz pilsētas ziņu nodaļu. Pilsētas ziņu redaktos piezvanīja Denam Orlifam uz mājām un ieteica: Pamēģini izrakt vel kaut ko tikpat spiču ceturtdienas numuram. Palūko, vai iespējams izdabūt no Imigrācijas nelgām kaut ko vairak par parastajam blēņām. Izskatās, ka ši lieta varētu izraisīt lielu interesL

Pilsēta interese tiešam uzbangoja augstu vilni un noturējās uz ta visu Ziemsvētku brīvdienu laiku. l'estervikas bezbiļetnieks bija galvenais sarunu temats gan pilsētas, gan las apkārtnes mājās, klubos un baros. Daži, apspriezdami jaunekļa nožēlojamo stāvokli, nonaca līdz asaram. citi dusmīgi zakaja "nolādētos ollciozus" un "birokrātu antihumanismu". Posi redakcija jau stundu pcc laikraksta iznākšanas atskanēja pirmais telefona zvans, kas uzteica avīzi par inciativu un sabiedrības uzmanības pievēršanu šadai tēmaL Ka parasti šādos gadījumos, visi zvani tādu bija trīsdesmit septiņi lika rūpīgi fiksēti, lai vēlāk reklāmdevējiem paradītu, kāds svars ir kartējām Post ziņu "bliczicnam".

Iii ja arī citi rādītājL Pieci vietējie raidstaciju diskžokeji izjusti atsaucas uz rakstu savās radiopārraides, viens no viņiem pat Henrijam Divalam par godu atskaņoja "Klusu nakti "gadījuma, ja mūsu draugs no septiņām aizjuram noskaņojis savu radio uz Vankuveras vispopulārākā kanāla vilni", Čainatauna kada striptīza dejotāja, aplausiem dārdot, paziņoja, ka savu nakamo izģerbšanos velta "tam vientuļajam mazajam puisēnam uz kuģa* . Vismaz astoņas draudzes Ziemsvētku sprediķi tika rūpīgi pārskatīti, iekļaujot atsauci uz "svešinieku, kurs klauvē pie tavam durvīm .

Piecpadsmit cilvēki aizkustinājumā bija uzrakstījuši vēstules redaktoram, un četrpadsmit no tam tika pēc tam nodrukātas. Piecpadsmita diezgan nesakarīga veida traktēja notikumu ar Henriju Divalu ka cilpasaulcs spēku klātbūtni, uzskatot Di vālu par marsiešu aģentu. Izņemot šo pedejo. visas vēstules izskanēja vienprātīgs viedoklis, ka kādam kaut kas ir jādara, tiesa, nebija skaidrs, kad un kam.

Saujiņa ļaužu ķeras pie praktiskas darbības. Pestīšanas armijas virsnieks un kāds katoļu priesteris iesniedza luguniu apmeklēt Henriju Divalu, un šis vizītes vēlāk arī notika. Udeļādas ievīsti jusics kādreiz veiksmīga zelta meklētajā atraitne pašrocīgi iesaiņoja dāvanu papīra pārtikās un cigarešu sainīti, kas ar uniforma ģērbta šofera un balta kadiljaka starpniecību tika nogādāts uz. Vesterviku. Ka pēkšņi attapusies, vēlāk ši dāma atsūtīja arī pudeli sava vīra mīļāka viskija. Sākuma šoferis bija nolēmis to nočiept, taču pa ceļam, atskārtis, ka tadas šķiras cilvēkam, pie kuriem virs sevi pieskaitīja, ta rīkoties nebūtu piedienīgi, atkal ievīstīja pudeli skaistajā papīrā un nogādāja atbilstoši instrukcijām.

Elektroniskas aparatūras tirgotājs, tuva bankrota draudu steidzināts, paņēma no sava preču klajuma parnēsajamo radioaparātu. un. īsti neapzinādamies, kāpēc, uzrakstījis uz kastes Divala vārdu, aizveda to līdz kuģim. Gadu nastas saliekts pensionēts dzelzceļnieks, kura iztikai atvēlētas pensijas pilnīgi pieliktu, ja dzīves dārdzībā būtu palikusi četrdesmito gadu līmeni, ielika aploksne divus dolārus un nosūtīja uz Post redakciju, lūgdams nodilt tos bezbiļetniekam. Grupiņa autobusa šoferu, tieši pirms maiņas izlasījuši Post rakstu, aplaida pa riņķi formas cepuri un savaca septiņus dolārus trīsdesmit centus. Cepures īpašnieks pats personīgi nodeva šo naudu Divalam Ziemsvētku rīta.

Raksta atsauksmes ņirbēja pār visu Vankuveru.

z.ina pirmo reiz paradijas I'ost kontinentalaja izdevuma divdesmit ceturlaja decembri desmitos no rita. Jau desmitos desmit Kanadas Preses aģentūras telegrala dienesta ta bija pārrakstīta, konspektīvi izklastot svarigakos laktus un "izbarota Rietumkrasta radiostacijām un preses izdevumiem. Pa otru kabeli ziņa tika piegādāta Austrumkrasta medijiem, un ( P centrālais birojs Toronto pārsūtīja to uz AP un Reitera aģenturam Ņujorka. Amerikāņu aģentūras, kas Ziemsvētku klusaja laika bija izbadejušas pēc ziņām, vel mazliet sapresējušas, izplatīja to visa pasaule.

Johancsburgas Star atvēlēja rakstam pēdu, Stokholmas z•.zropa Press ccturklaļslcju. Londonas Daily Mail ziedoja laktam četras rindiņas, un limes of India izmantoja ziņu pasi savam ievadrakstam. Melburnas llerald izmantoja vienu rindkopu no visas informācijās, lapai rīkojas arī Tu Prensa Bucnosaircsa. Pravda Maskava izmantoja atgadījumu, lai kārtējo reizi pieminētu "kapitalislu liekulību".

Ņujorkā, Apvienotajās Nācijas pcruaņu delegāts, izlasījis rakstu, jautāja, vai nav iespējams sai lieta kaut ko darīt. Britu vēstnieks Vašingtona, uzklausījis preses pārskatu, saviebas.

Olava ziņa nonaca agra pēcpusdiena islaja bridi, lai nonāktu divu vakara laikrakstu pedejo ziņu izlaidumos. Citizēn ievietoja ( T ziņu pirmā ja lappuse ar virsrakstu: Cilvēks mīnus valsts vienlīdzīgs "ielaidiet mani Journal bija atturīgāks un trešaja lappuse iespieda publikāciju. kas saucas:

l)z kuģa esmu bez biļetes, vai seit man piešķirs ieejas karti? Braicns Ričardsons, kuru nomaca problēma, ar kuru partijai nāksies tikt gala, kad slepenie Vašingtonas priekšlikumi kļūs zināmi atklatiba, izlasīja abus laikrakstus sava atturīgi mcbclctaja Sparkstntas biroja. Partijas vaditajs bija liela auguma virs ar atlētisku miesasbuvi, zilam acīm, smilšu krasas matiem un ziedoši sārtiem vaigiem. Sejas izteiksme parasti pauda veselīgu, līksmu skepticismu, taču viņš ātri aizsvilas dusmas un staja jautas apslēpts spēks. Pašreiz smagnējais, plecīgais virs zvilnēja atzveltnes krēsla, abas pēdas sacēlis uz papīriem picsvaidita galda, zobos iespraudis pīpL Birojs bija tukšs un pamests. Viņa vietnieks, tapat ka pailgi, analītiķi un biroja klerki, kas veidoja apjomīgo partijas galvcnas mītnes personālu, bija devušies mājup jau pirms vairakam stundām. Lielāka daļa no viņiem, saprotams, apkravušies Ziemassvētku davanu sainīšiem.

Pilnība izpētījis abu laikrakstu saturu, partijas boss atgriežas pie rakstiem par bezbiļetnieku. Ilgajos pieredzes gados viņam bija izstrādājusies jutīga oža uz politiskam nepatikšanām, un tagad viņa deguns reaģēja. Viņš apzinajas, ka, salīdzinot ar luvakaja nākotne paredzamajiem lielajiem notikumiem, šis gadījums ir pilnīgi nesvarīgs, taču publika mēdza uzķerties tieši uz šadam lietam. Ričardsons nopūtas. Reizēm likās, ka nepatikšanas nekad nebeigsies. Kopš pats priekšpusdienā zvanīja Millijai, viņš joprojām nebija saņēmis nekādās ziņas no premjerminstra. Ar smagu kustību nolicis laikrakstus sāņus, partijas līderis alkal piebaza pīpi un iekārtojās krēsla, lai gaidītu tālāk.

Nepilnu ceturtdaļjudzi no Braiena Ričardsona, Rido kluba neaizskaramajās klostera velves Velingtona iela, mēģinot kaut ka nosist laiku līdz stundai, kad bija paredzējis ar virsskaņas reisu izlidot uz Vankuveru, abus laikrakstus izlasīja arī senators Ričards Devero. T ad viņš nospieda savu cigāru pelnu trauka un rakstus par "zaķi" smīnēdams izplēsa. Pretēji Ričardsonam. kurš kvēli ccreja, ka šis gadījums neradīs liekas grūtības valdībai, senators opozīcijas partijas priekšsēdētājs ar līksmu pārliecību domaja, ka problēmas bus gan.

Rakstus senators Devero bi ja nočiepis Rido kluba lasi tava četrstūraina telpa ar ārkārtīgi augstiem griestiem, no kuras logiem paveras skals uz Parlamenta pakalnu, bet durvis sargāja pārspīlēti nopietns karalienes Viktorijas krušutels. Sirniot sākušajam senatoram gan lasītava, gan pats klubs likās sen pazīstams un sirdij tuvs.

Otavas Rido klubs (ka dazkart labpatikas atzīmei ta biedriem) ir tik ekskluzīva, izsmalcināta un diskrēta vieta, ka pat tas nosaukums neparadas nekur ārpus ta sienām. Vienkāršs garāmgājējs, kuram nebūtu paskaidrots, kas ta par vietu, visdrīzāk uzskatītu cku par privātmāju dīvaina kārta mazliet par daudz noplukušu tik lepnam rajonam.

Kad ienācējs Šķērsojis kolonam rotāto priekštelpu un uzkāpis pa platajam kāpnēm, viņš secinās, ka atmosfēra kluba iekšiene ir likpat klusināta. Nekada likuma, kas liktu ieverot klusumu, gan nav, tomēr lielāko dienas daļu telpas valda kapa miers un jaunākie kluba biedri sakuma cenšas runai čukstus.

I,ai gan Rido kluba nepastāv formāli iestāšanas ierobežojumL starp ta locekļiem lielākoties ir Otavas politiska elite: kabineta ministri, tiesneši, senatori, diplomāti, virsnieki ar augstu militārā dienesta pakapi, saujiņa izredzētu uzticamo žurnālistu, paris vienkārši parlamenta deputāti, kas var atļauties samaksai augstas biedru naudas. Lai gan kluba it kā valdīja bezpartijiska attieksme, uz ta telpām nereti parceļoja krietna dala apspriežu par politiskiem darījumiem. Taisnību sakot, vairākus no pašiem svarīgākajiem lēmumiem, kas vēlāk ietekmēja Kanadas attīstību, bija iztirzājuši un noslīpējuši Rido lu-draugL zvilnot pie cigāriem un brendija kluba dziļajos, ar sarkano adu apvilktajos klubkrēslos, tieši tādos, kada pašlaik relaksejas senators Dcvcro.

Savos gailos viņam bija ap sešdesmit pieci Ričards Hordens Dcvcro bija iespaidīgs virs garš, stalts, ar taisnu muguru, skaidru skatienu un veselīgi robusts, ka jau virs, kas visu dzīvi izlicis bez fiziskiem vingrinājumiem. Viņa lielais vēders bija ievērojams, taču neizskatījās smieklīgL Viņa manieres bija dīvains iebaidītāja un buldoga sajaukums, kas palīdzēja gul rezultātus, bet reti kad aizvainoja. Senators runaja gari un likās, ka viņš vispār neklausās sarunu biedra, lai gan patiesība reti ko palaida gar ausim. Šim vīram bija prestižs, ietekme un milzu bagātība, ko nodrošināja kada Dcvcro senča nodibinātā kokapstrādes impērija Kanadas rietumos.

Pašreiz, piecelies no krēsla, senators, cigāru saslējis, devas pie viena no diviem telefoniem, kas bija neuzbāzīgi novietoti kluba dziļuma. Viņam nācās zvanīt divreiz, līdz sazvanīja meklēto viru. Otrajā reize pie telefona picnaca viņa Ciodiba Donars Dcics, parlamenta opozīcijas līderis. Dcics pašlaik atradās sava Centra bloka biroja.

lionar, manu zēn, senators Dcvcro pavēstīja, esmu iepriecināts, pat pārsteigts, ka tu Ziemassvētku priekšvakara esi tik uzcītīgs.

Ps rakstīju vēstules. Deica balss īsi atteica. Tagad došos majas.

Vienkārši lieliski! senators noilardinaja. Vai tu pa ceļam uz bridi nepiestātu kluba? Kaul kas ir atgadījies, un mums vajadzētu likt galvas kopā!

Cik noprotams, vada otra gala atskanēja kaul kaili iebildumi, kurus senators asi aprāva: Ne, manu zēn, tev jau nu vismazāk vajadzētu teikt ko lamlidzigu protams, ja vien tu velies, lai mes uzvaram velēšanās un tu liec par premjerministru ta pūšļa Houdena vieta. Tu taču gribi biti premjerministrs, vai ne? senatora balsi ieskanējās glasmaināki toņL Labi, labi, lu

tas būsi, Bonar, puisīt, neuztraucies. Tikai nu nekavējies ilgL | Es gaidu.

I'ie sevis ķiķinadams, senators apsēdas krēsla kluba galvenajā viesistaba, viņa viltīgais prāts jau darbojas, lai atrastu metodL ka tikko izlasīto rakstu pārvērst par opozīcijas partijas ieguvumu. Drīz par viņu jau klajas cigāru dumu mutulis, tas nozīmēja, ka viņš nodevies saviem mīļākajiem smadzeņu vingrinājumiem.

Ričards Devero nekad ne jaunība, ne brieduma gados.

nebija bijis ne īsls valstsvīrs, ne arī nopietns likumdevējs. Si vira izraudzītais lauciņš bija politiskas manipulācijas, ar kuram viņš nodarbojas visu muzu. Devero patika šr it kā anonīmas varas sajuta. Viņš bija vadījis vairākas savas partijas vēlēšanu kampaņas, pals sevi neizvirzīdams (pašreizēja atrašanas priekšsēdētaja amata bija vēlīns izņēmums), taču sava organizācija bija ieguvis tik valdonīgu autoritāti ka reti kurš līdz šim. Turklāt nedarīdams neko draudīgu. Senatora ietekmi balstīja divi vienkārši faktori iedzimta politiķa gudrība, kura pagātne lika viņa vārdos dedzīgi ieklausīties, un sapratīga naudas izmantošana.

Pirms katla laika, bridi, kad paša partija bija pie varas, abas sis spējas bija atnesušas Ričardam Devero lielāko balvu, katla tiek piešķirta partijai uzticīgajiem viņš uz muzu lika ievelēts Kanadas Sēnala, kura locekļus viens no pašu vidus reiz bija precīzi apzīmējis par "Kanadas pensionāru augslako šķiru .

Ciluzi lapai ka lielākā daļa viņa cienījama vecuma "sugas brāļu' Sēnala paviršajās debates, kuras Augšpalāta mēdza noturēt. lai attaisnotu savu esamību, senators Devero bi ja redzams reti un vārdu viņš bija lūdzis tikai divas reizes. Pirmo reizi lai ierosinātu ierīkot Parlamenta pakalna papildus autostāvvietas senatoriem, otro lai aizrādītu, ka parlamenta ventilācijas sistēma rada caurvējus. Ka pašam senatoram labpatika piezīmei, abas šis uzstāšanas guva rezultātus, ko nevarētu teikt par lielāko daļu no Sēnala teiktajam runām.

Kops telefona sarunas bija pagājušas desmit minūtes, un parlamenta opozīcijas līderis vel nebija parādījies. Taču Devero zinaja, ka Bonaram Deicam vajadzētu atnākt, un gaidīdams pievēra acis, lai mazliet nosnaustos. Viņš aizmiga gandrīz acumirkli gadi un pamatīga maltīte darīja savu.

Kad viņa (iodiba Bonars Deies aizvēra sava biroja smagas ozolkoka durvis ar numuru 407S, Parlamenta Centrālais bloks

bija lukss un kluss ka izslaucīts. Deputātā vieglie soļi asi atbalsojas no marmora grīdas, skaņa aizveļas uz priekšu un lejup gar izliektam gotiskajam arkam un Tindcila kaļķakmens sienam. Rakstīdams dažas personīgas piezīmes, viņš bija aizkavējies darbavieta ilgāk neka plānojis, un nu, kad jādodas uz Rido klubu satikties ar senatoru Devero, viņam nāksies noveļoties vel vairāk. Tomēr Deieam likās, ka labāk jāpaskatās, ko īsti vecais zēns no viņa grib.

Negaidīdams liftu, opozīcijas līderis devas lejup pa četrstūrainajam marmora kapnem, kas veda uz. pirmā slava gaitenL Parlamentārieša garajam, kaulainajam stavam tie bija likai divi lidojoši noskrejieni, kurus viņš veica īsam, saraustītam kustībām, ka rotaļu marionete. Slaida, maiga roka pavisam viegli pieskaras dzelzs maigam.

Svcišinicks, kas redzēja Bonaru Dcicu pirmo reizi, varētu viņu uzskatu par zinātnieku kas patiesība viņš arī bija, nevis par politiķL Vadoņi tradicionāli izskatās robusti un cienījamL Dcica ārienei nepiemita neviena no šīm īpašībām. arī viņa izdēdējušajā tnssturveida seja velti bija meklēt to fizisko pievilcību, kas dažiem politiķiem nodrošina velētāju balsis, lai ko viņi sacītu vai darītu. Dcicu kāds nedraudzīgs karikatūrists reiz bija attēlojis ar mandeli galvas vieta un vīteņauga ķermenL

Tomēr Šim vīram valsti bija pārsteidzoši daudz atbalstītāju to diskriminēto un pazemoto ļaužu vidu, kas Dcica saskatīja daudz smalkāku un dziļāku dvēseli un cilvēciskas īpašības ka viņa politiskajā oponenta Džcimsa lloudena. Taču pēdējas velēšanas Uoudcns ar savu parti ju bija Dcicu krietni sakavušL

Ieejot Konfederācijas zāle plaša, velvjota telpa, kuras tumšas, pulētas sicnita kolonas trauksmaini tiecas pret griestiem, deputāts izdzirdēja, ka forma tērpies apkalpotājs sarunājas ar jaunu puisL Platas, dzcltcnbrunas bikses un Cirenlcla jaka ģērbtais ienācējs izskatījās pcc pusaudža. Abu balsis zem augstajam velvēm bija skaidri dzirdamas.

Man ļoti žēl. dēliņ, apkalpotājs sacīja, bet ne es šeit nosaku likumus.

Tas man skaidrs, bet vai tiešam jūs nevarētu taisīt vienu izņēmumu? Puisis runaja ar amerikāņu akcentu ja ne gluži no dziļajiem Dienvidiem, tad no kadas šai pasaules malai tuvas vietas. Man likai div' dienas, un viss. Man' veči laiž' atpakaļ

1

Bonars Deies nevilšus apstājas. Ta nebija viņa darīšana, taču kaut kas šaja zēna… Viņš iejautājas: Vai ir kāda problēma?

95

Šis tc jaunais cilvēks veļas apskatīt Parlamenta namu, mister Dcic, apkalpotajs paskaidroja. l'.s viņam saku, ka tas nav iespējams, jo ir svētku brīvdiena…

I 'smu Catanogas Universitāte, puisis sacīja. T aisu savu kursa darbu par konstitucionālo vēsturL Iedomājos, ja jau esmu šeit…

Deies palūkojas pulksteni: Ja mes pacenstos but ļoti ātrL es jums varētu paradīt. Nāciet man līdzL Pa mājis kalpotajam, viņš pagriezās laja virziena, no kurienes bi ja nācis.

Vecīt, tas ir lieliski! izstīdzējušais otrkursnieks slaja blakus gariem, viegliem soļiem. Vienkārši super!

Ja jūs studējat konstitucionālo vēsturi, Deies sacīja, sapratīsiet atšķirību slarp musu Kanadas valsts institūciju sistēmu un jusejo.

Puisis pamaja. Piekās, es saprotu gan, vismaz lielos vilcienos. Pielaka atšķirība ir ta, ka mes savu prezidentu ieveļam, betjūsu premjerministrs netiek ievelēts.

Viņu neicvel ka premjerministru, Deies pārlaboja. Taču, lai sedetu Apakšpalata, viņam tieši tapai ka visiem pārējiem parlamenta locekļiem, jāvāc sev balsis. Pec vēlēšanām vairakuma partijas vadītājs klust par premjerministru un veido ministru kabinetu no saviem sekotajiem.

Viņš turpināja izklāstu: Kanādā valdoša sistēma ir parlamentāra monarhija, kur atbildības un vadības līmeni var attelot ka taisnu, nelokāmu augšupejošu līniju, kas no vienkāršā veletaja caur valdību iet uz KronL Jūsu sistēmā atbildība un vara ir dalīta daļa pieder prezidentam, daļa Kongresam.

Pārbaudes, saskaņošanas un līdzsvarošana, pusis pasmīnēja. T ikai dažreiz visu pārliecīgi saskaņo, un reāli nekas netiek izdanls.

To es nekomentēšu. Bonars Deies pasmaidīja. Tā jau var sabojāt arējos sakarus.

Viņi bija nonākuši Apakšnama vestibila. Bonars Deies atvēra vienas no smagajam dubultdurvim un ieveda ceļabiedru Apakšnama zāle. Abi apstājās, viņus apņēma dziļš, gandrīz fiziski sajūtams klusums. Dega tikai dažas lampas, galerijas un telpas augšējie stūri virs viņiem tinas tumsa.

Apakšnama sēžu laika te izskatās krietni dzīvāk, Deies sausi piezīmēja.

Priecājos, ka redzu to šādu, zēns klusi sacīja. Tas… tas… las ir gandrīz ka svētvieta.

Dcics smaidīja: Tam ir senas tradīcijas. Abi devas uz priekšu, un deputāts aprakstīja, ka premjerministrs un opozīcijas līderis viņš pats ik dienas lūkojas pāri zalci viens otram seja. Redziet, Dcics slāstija, mēs uzskatam, ka tiešam saitēm ir daudz priekšrocību. Ja ir tada valdība ka mūsēja, valsts galva nekavējoties atskaitas parlamenta priekša par it visu, ko viņš darījis.

Puisis ziņkāri palūkojas uz savu gidu: Ja jūsu partijai būtu vairak vēlētāju, ser, tad jūs būtu premjerministrs, nevis vadītu opozīciju.

Pa butu, Bonars Dcics pamaja.

Vai jūs domājāt, ka kādreiz to sasniegsiet? Zēns ar vaļsirdīgu tiešumu jautāja.

Šad tad es pats sev uzdodu šo jautājumu, Dcics skābi pasmaidīja.

Viņš bija domājis, ka ziedos tikai dažas minūtes. Taču alskarta. ka puisis viņam patīk, un, kad abi beidza sarunu, bija aizritējis krietni ilgāks laiciņš. Kārtējo reizi ļāvos novirzīt sevi no mērķa, Dcics nodomaja. Tas gadījās biežL Reizēm viņš prātoja, vai tas nav galvenais iemesls, kapec politika neveicas ta, ka varētu vēlēties. Citi viņam pazīstamie politiķi Džcimss Houdens bi ja viens no viņiem nosprauda taisnu, nelokāmu ceļu un virzījās pa to. Dcics tā nedarīja nekad ne politika, ne arī citas lietas.

Rido kluba viņš ieradās stundu vēlāk, neka bija plānojis. Pakārdams mēteli, ar nožēlu atcerējās, ka apsolījis sievai lielāko dienas daļu pavadi! majas.

Augšstāvā viesistaba senators Devcro joprojām snauda, krakdams maiga toņkārtā.

Senator, Bonars Dcics klusi uzsauca, senator!

Vecais virs atvēra acis un bridi meģinaja konccntrct skatienu. Mīļais Dievs! Viņš paslējās augšup no liela krēsla dziļumiem. Piekās, esmu bi jis atslēdzies.

Varbūt jums vienkārši likās, ka esat senata, Dcics noteica, neveikli ka brūkošas sastatnes ievietodamies blakus sēdeklL

Senators Devcro iesmējās. Ja tas ta tiešam butu, tev naktos ilgāk nopūlēties, lai mani pamodinatu. Paliecies atpakaļ, viņš izvilka no kabatas pirms brīža izplesto avižrakstu. Izlasi šo, manu zēn.

Deics sakaiti)ja savas bczietvaru brilles un saka uzmanigi lasīt. Kamēr viņš to darīja, senators izvilka jaunu cigāru un to aizdedzinaja.

Paskatījies augšup, Deics rāmi teica: Man ir divi jautajumi, senator.

Klāj vaļa. manu zēn.

Pirmais ir tads: ka jums šķiet, vai jūs spētu izbeigt mani uzrunai "manu zēn", jo man galu gala jau ir sešdesmit divi gadL

Senators ķiķina ja. Ta jau ir tā ķeza ar jums. zaļknabjiem jūs gribat kļūt veci pirms laika. Nebēda: laiks tevi sagrabs aiz nkles pieliekami dnz. Un nu, manu zēn, kails ir tavs otrais jaulajums?

Bonars Deics nopūtas. Viņš izlcma neielaisties ķīviņa ar sirmgalvi, kurš. ka likās, gribēja pakaitināt sarunu biedru. Aizdedzinājis cigareti, opozīcijas līderis pajautāja: Kas tad īsti ir ar to zelli Vankuvera? Henriju Divalu? Vai jums kas zināms?

Senators Dcvero noraidoši pavicinaja cigāru, teikdams: Ps nezinu neko sevišķu. Izņemot to, ka bridi, kad uzzināju par šo nelaimes putnu un viņa nesekmīgajiem lūgumiem ielaist lo valsti, es sev teicu: luk. lieliska iespēja uzvandīt meslus, lai sagadatu nepatikšanas mušu oponentiem.

Telpa bija ienākuši vel vairaki virL kuri garam ejot svcicinaja Deieu un senatoru Dcvero. Senators ka konspirējoties pieklusināja balsi: Vai dzirdēji, kas vakar vakara noticis gubernatora rezidence? Kauliņš! Starp kabineta locekļiem!

Bonars Deics pamāja.

Ievēro, tieši paša inusu dārgās valdnieces iecelta parstāvja degunpriekša.

Tadas lietas reizēm notiek. Deics sacīja. Atceros, reiz, kad musu ļaudīm bija baļļuks…

Ludzu. senators Dcvero izskatijas pārsteigts. Tu pašlaik kriti vislielakaja politiķa grēka, manu zēn. Tu pūlies but

godīgs.

Klau, Bonars Deics ierunājās, esmu apsolījis sievaL..

Ps runāšu īsi, manevrēdams cigāru uz mutes kreisā kaktiņa pusi, senators salika kopā savu tuklo roku pirkstgalus. Punkts pirmais: mes zinām, ka musu pretinieku vidu pastav nesaskaņas, ka liecina vakarnakts neglītais atgadījums. Punkts otrais: ka ziņo mani informācijās avoti, dzirkstele, kas izraisīja

cksplozi ju, bi jusi saistīta ar imigrāci ju un I larveju Vorenderu to caļagalvu ar sasmakušajam smadzēnēm. Vai liktai saproti?

Ps klausos, pamaja Bonars Deies

Ļoti labi Punkts trešais: tie atsevišķie gadījumi, kas nonākuši publikas uzmanības loka imgracijas sakara sauksim tos par sentimentāliem atgadījumiem tikuši risināti ar šausmīgu nevērību… sausmigu no mušu oponentu viedokļa, protams, nevis musoja… šausmīgu nevērību pret praktisko politiku un pret iespaidu, kādu sadi gadījumi atstāj sabiedrības apziņa. Vai tu piekriti?

Atkal piekrītošs galvas mājiens.

Spīdoši! senators Dcvero staroja. Nu mes esam nonākuši līdz punktam četrL Varam bul gandrīz pārliecināti, ka mušu nejēga Imigrācijas ministrs ar so nelaimīgo zelli Henriju Divālu apiesies tikpat rupji un nemākulīgi ka ar visiem iepriekšējiem. Jebkura gadījuma, mes varam uz to ccrct.

Bonars Deies smaidīja.

Tapec, senators joprojām runaja klusināta balsi, tapec. es saku, mums opozīcijas partijai jaatbalsla ši jauna cilvēka lugums. Pārvedīsim šo lietu par publisku skandālu, sacelsim kņadu ap nepielūdzamo Houdena valdību. Mēģināsim…

I s uztveru ideju, Bonars Deies paiirauca senatoru, un savaksim arī dažas balsis. Nav slikta doma.

Opozīcijas līderis domīgi noraudzījās senatora caur briļļu stikliem. Tiesa, viņš pie sevis sprieda, senators klust mazliet scnils. taču, ja neņem vera visus viņa muļķīgos jociņus un nogurdinošo aizbildniecību, šim vīram tomēr joprojām piemīt krietna tiesa politiskas apķērības. Skaļi Deies sacīja: Ps vairāk esmu norūpējies par ši rīta paziņojumu, ka Iloudens Vašingtona tiksies ar ASV prezidentu. Viņi gan saka, ka tas būšot sarunas par tirdzniecības jautājumiem, bet man ir sajuta, ka zem tā slēpjas kaut kas nopietnāks. Biju domājis pieprasīt plašakus paskaidrojumus, par ko viņi grasās runāt.

Ps skubinātu levi to nedarīt, senators Dcvero nopietni pašūpoja galvu. Sabiedrības simpātijas mes ar to neiegūsim, turklāt dažu svarīgu ļaužu acis tu varētu izskatīties pec neiecietīga īgņas. Kadeļ gan noskaust lloudenam mazu pamielošanos ar šķiņķi uz Balta nama saimnieku rēķina? Tā ir viena no valsis galvas amata privilēģijām. Šo prerogatīvu kādu dienu pats varēsi izmantot.

Ja 1as liesam ir tirdzniecības sarunas, Bonars Dcics lēni sacīja, kapec tieši šāda laika? Nav neka steidzama, neka, kas būtu diskutējams.

Tieši ta! Senatora balss skanēja uzvarošL Ja paša suņu būda viss mierīgi, īstais laiks, lai lloudens dotu vielu kādam panlim avīžu virsrakstu un nofotografētos Iabaka kompānijā. Ne, manu zēn, uzbrukdams šaja vieta, tu nerīkosies gudrL Starp citu, ja viņi ieplānojuši runāt par tirdzniecību, kuru, izņemot paris eksportētājus un importētājus, gan tas vispār interese?

Mani, Bonars Deics atbildēja, katram par to būtu jādomā.

Nu ja! Bet tas, ko cilvēkiem vajadzētu darīt, un tas, ko viņi patiesība dara, ir divas dažādas lietas. Mums jādomā par vienkāršajiem vēlētajiem, bet viņi neko nesajēdz no starptautiskas tirdzniecības, turklāt, un tas ir vel svarīgāk, arī negrib par to neka dzirdēt. Vidusmēra velētāji uztraucas par visiem saprotamam lietam cilvēciskam lietam, kas aizskar viņu jutas, par kuram var raudat vai uzgavilēt, kaut ko līdzīgu šim nabaga pamesta jam un vientuļajam jauneklim Henrijam Divālam, kam tik ļoti nepieciešams draugs. Vai iti būsi šis draugs, manu zēn?

Labi, Deics domīgi piekrita, varbūt te tiešam kaut kas

ir.

Viņš bridi domīgi klusēja. Vecajam blēdim Devcro taisnība viena ziņa: opozīcijai nepieciešams labs, sabiedrību aizkustinošs iemesls, lai uzkluptu valdībaL Pēdēja laika tādu bijis pārāk

maz.

Bija vel kas cits. Bonars Dcics skaidri apzinājās, ka viņa paša atbalstītāju vidu pieaug neapmierinātība. Viņi pārmeta, ka opozīcijas līderis savos uzbrukumos valdībai ir parak maigs. Varbūt kritiķiem arī ir taisnība, reizēm viņš mēdz but maigs, jo vienmēr spēja uzklausīt arī pārējo viedokļus. Politikas ciņu laukos šada saprātība var but trukums.

Taču šads acīmredzams cilvēktiesību pārkāpums ja izrādīsies, ka laikraksta minētais ir patiesība, un visticamāk, ka ta arī ir, ja, las būtu citādL Viņš spētu cīnīties, spert valdībai pa tas neaizsargāto pavēderi un varbūt šada veidā izdotos izlīdzināt paša pārkāpumus. Vel svarīgāk bija, ka šādu eiņu pamanītu un ar aplausiem uztvertu arī prese un publika.

Bet vai tas palīdzes viņa partijai nākamajās vēlēšanas? Ta bija īsta pārbaude, īpaši pašam līderim. Viņš atcerejas, ka amerikāņu jaunietis šopecpusdien tika jautājis: Vai jums šķiet, ka jebkad to sasniegsiet? Atbilde bija skaidra: nākama kampaņa šo iespēju var sniegi vai laupīt. Bonara Dcica vadītā kampaņa jau reiz bija nesusi sakavL Vel viena sakāve vai pal tas draudi nozīmētu beigas viņa paša līdera pozīcijām un viņa vēlmei kļūt par premjerministru.

Vai senatora ieteikta ciņa varētu palīdzēt? Ja, viņš nolēma, visticamāk, ka jā.

Pateicos, senator, Dcics sacīja. Viņš parlaida vērtējošu skatienu telpai, lai pārliecinātos, ka neviens nenoklausās. Mums jāpārliecinās, ka tas zellis tur Vankuvera tiešam ir tas, par ko uzdodas, un ka viņam ir labs raksturs. T as ir skaidrs, vai ne?

Dabiski, Mānu zēn. DabiskL

Ar ko jūs ieteiktu sakt?

Pirmā lieta ir sagadat šim puisim advokātu, teica senators Devero. Par to es pats parūpēšos rit Vankūverā. Pēc tam sekos daži juridiski soļi, uz kuriem, visticamāk, imigrācijas departaments reaģēs ar savu parasto stulbo, satracinošo bezsirdibu. Un tad… ja, pārējais paliek tavā ziņa.

Opozīcijas līderis apstiprinoši pamāja. Izklausas labi Bet ka bus ar advokātu?

Es dabušu īsto viru kādu, uz ko mēs varēsim paļauties. Par to tu vari but drošs.

Bulu gudrāk, ja šis jurists nebūtu mūsu parti jas pārstāvis.

Bonars Dcics leni runāja, it kā skaļi domātu. Tādā gadījumā mūsu parādīšanas visa šaja stasta neliksies tik insceneta. Taisnību sakot, advokātam būtu jābūt ārpus jebkādām partijām.

Pabi uztverta nianse. Problēma ir la, ka lielākā dala mušu

• >

juristu atbalsta vienu vai otru partiju.

Ne visi, Bonars Dcics uzmanīgi iebilda. Ne visi jauniņie, piemēram. Tic, kas tikko uzsākuši praksi pēc juridiskas fakultātes.

Picliski! senatora Devero seja lēni atplauka atzinīgā smaida.

Luk, manu zēn! Mes atradīsim pašu nevainību! Smaids kļuva platāks. Mazu vadāmo jēriņu.

Kad Braiens Ričardsons, šalli stingri aplinis ap kaklu, saslējis mēteļa apkakli un apavis galošas, pameta savu biroju Spārksslnta, lai veiktu īso gājienu līdz Parlamenta pakalnam, joprojām sniga, tikai sniegs bija kļuvis slapjš un ķepīgs. Premjerministrs beidzot bija piezvanījis un ierosinājis: l.abak atnac. Man tev daudz kas sakams. Gariem, slīdošiem soļiem lavieredams eauri Ziemsvētku iepirkumu drudzi ņudzošajam pūlim, Ričardsons drebinājās sala, kas pilsētu pārņēmušajā pclecigaja krēsla šķita pieņēmies spēka.

Ričardsons gan pret ziemu, gan pret Ziemassvētkiem izturējās ar vienlīdz lielu nepatiku. Pirmajai par iemeslu bija iedzimta tieksme pēc siltuma, otrai agnosticisms, kuram, viņš nešaubījās, patiesība ir ļoti daudz piekritēju, lai gan skaļi to neviens nebūtu ar mieru atzīt. Partijas līderis reiz bija izteicies DZcimsam Houdenam: Ziemassvētki ir desmitkārt neīstāki par visnetīrāko politiku, taču neviens neiedrošināsies lo alzit. Viss. ko viņi spēj pateikt, ir "Ziemassvētki kļuvuši parak komerciāli". Pie joda! komercijas drumslas šai gadījuma ir vienīgais, kam vispār ir kada jēga!

Dažas sis komercijas druskas aizskāra Ričardsona apziņu, kad viņš gaja gar veikalu skatlogiem, kuri lielākoties bija spoži izgreznoti ar neizbēgamajiem Ziemassvētku motīviem. Pamanījis vairākus skalogus, kas atkal bija izgreznoti tapai ka iepriekšējos gados, viņš viegli saviebās. Sadzīves elektrotehnikas veikala skatloga par spoži zaļu gaismas paneli stiepās neona uzraksts 1 AI MIPRS VIRS ZPMPS UN (TPVPKIPM LAIJS PRĀTS, bet mazliet zemāk otrs tikpat spoži aicinaja: PR1P( A.IIPS ŠOBRĪD MAKSA VPLAK.

Braiens Ričardsons ar atvieglojumu domāja, ka izņemot paris davanas Millijai Pridcmanci domāta vel šovakar bija japagust nopirkt viņam nav jārīkojas albilstosi Ziemassvētkiem pierastajai lietu kārtībaL Viņš rit no rīta nav spiests iet uz baznīcu ka Džcimss Houdens. kurš to darī ja gandrīz kairu svētdienu, lai gan premjerministra reliģiska pārliecībā bija tikpat tuvu nullei ka Ričardsonam.

Reiz pirms daudziem gadiem, kad Ričardsons atbildēja par rēķiniem kada reklāmās aģentūra, liels rūpniecisks klients bija pasūtījis firmai kampaņu ar saukli "kopā uz baznīcu", un Ričardsonam bija nācies lo organizēt. Katlu dienu pasūtītājs zinngi ieteicas, ka pašam Ričardsonam arī būtu jāseko gudrajiem reklāmas padomiem un jākļūst par baznīcēnu. Viņš bija gājis; rēķina summa bija parak liela, lai ar lo jokotos. Taču, kad aģentūra vclak zaudēja so pasutijumu un ar klienta velniem vairs nenācās rēķināties, klusībā jutas atvieglots

l iesi tādēļ partijas vadītajam tik ļoti palika pašreizējais darbs. Nenācās nomierināt nekādus klientus, un. ja šads mierinājums bija nepieciešams, saskaņa ar Ričardsona norādījumiem par to parūpējas citL Tā kā viņš neatradās sabiedrības redzesloka, arī par stīvinātu apkaklīti nenācās raizēties tā bija politiķu darīšana. Partijas vadītāja uzdevums bija turēties ēnā, īpaši neuztraucoties par uzvedības normām, un šajā varas gaiteņu aizmugurē viņš varēja atļauties iztureties, kā pašam patika.

Šī iemesla dēļ viņš daudz mazāk kā Millija Fridemane uztraucas par nejaušiem klausītājiem, kad viņi norunāja šovakar satikties. Lai gan, partijas boss nodomāja, citreiz neapstrīdami viņam jābūt piesardzīgākam. Ja būs vēl cita reize.

Ja tā padomā, ir jāapsver uzmanīgāk, un varbūt pēc šī vakara būtu gudrāk spēlītē ar Milliju nolaist priekškaru. Mīliet viņas un pametiet viņas, Ričardsons prātoja. Galu galā ir pietiekami daudz sieviešu, kuru sabiedrība gan gulta, gan ārpus tās labi organizētam vīrietim varētu sagādāt prieku.

Protams, Millija viņam patīk, šis sievietes personības siltums un rakstura dziļums viņu valdzināja, un tajā vienigajā reizē, kad abi tika mīlējušies, viņa nebija zemē metama, lai gan mazliet atturīga. Tomēr, ja viņi satiekas, vienmēr pastāv emocionālas aizraušanās briesmas ne no viņa puses, jo skarbais vīrs bija noskaņots pārredzamā nākotnē izvairīties no šāda veida jutām. Toties sievietes bieži izturējās pārāk nopietni pret attiecībām, ko vīrieši uzskatīja par parastu mīlas sakaru, Millija varētu ciest, un viņš negribētu, lai tas notiek.

Neizteiksmīga, plakana meiča Pestīšanas armijas uniforma ieskandināja zvanu Ričardsonam tieši sejā. Viņai blakus uz galdiņa atradās stikla krūka ar monētām pārsvara sīknaudu. "Ziedojiet, kungs. Tā ir Ziemsvētku žēlastība trūkumcietējiem". Meitenes balss skanēja spalgi ka iztrita, seja salā apsārtusL Ričardsons parakņājās kabatā, pirksti sīknaudas saujā sataustīja banknotL Tic bija desmit dolāri, un pēkšņa impulsa dzīts, viņš iemeta naudu krūzē.

Dievs būs ar jums un svētīs jūsu ģimeni, meitene teica.

Ričardsons pasmīnēja. Paskaidrojumi izbojātu idillisko ainu, viņš nodomāja. Paskaidrojumi, ka ģimenes un bērnu nekad nav bijis, vismaz nc veidā, kas atbilstu kādreizējam iedomām, ko šobrīd skarbais vīrs novērtēja kā durstīgi sentimentālus brīžus. Labak nepaskaidrot, ka starp viņu un sievu Eloīzi spēka ir vienošanās, ka katrs iet savu ceļu, rīkojas saskaņā ar savām personīgajam interesēm, saglabājot laulības čaulu tikai, lai dalītu dzīvokli, reizēm ieturetu kopīgas maltītes un šad tad, ja visi apstākļi tam bija labvēlīgi, apmicrinatu savas seksuālās apetītes, pieklājīgi izmanlojot viens otra augumus.

Neka cita starp viņiem nebi ja, nebija palicis nekas, pat rūgtie pametumi, ko reiz abi meta viens otram seja, bija zudušL Braiens un Hloize nekad vairs nestrīdējās, uzskatīdami, ka plaisa starp viņiem ir pārāk dziļa, lai mēģinātu to pāriet. Pamazām, kad citas intereses īpaši darbs partijas laba guva parsvaru, pārējais likās arvien nenozīmīgāks.

Daudzi varētu brīnīties, kadeļ viņi vispār saglaba savu laulību. Ja neskaita divas provinces, šķiršanās Kanādā bija salīdzinoši viegla. Parasti pietika ar nesāpīgu, formālu lietas izskatīšanu, ar ko tiesa airi tika gala. Patiesība gan viņš, gan Ploizc laulība jutas brīvāki neka būtu šķirtL Pašreizēja situācijā viņi abi varēja atļauties mīlas sakarus, un to arī darīja. Bet, ja sakars kļuva parak sarežģīts, laulības saites bija ērta "izeja". Vel vairak pieredze bija abus pārliecinājusi, ka otra laulība nevienam no viņiem nebūs sekmīgāka par pirmo.

Gribēdams ātrāk paglabties no sala un aukstuma, Ričardsons pasteidzināja soļus. Iegājis klusajā, tukšajā austrumu bloka, viņš devas pa kāpnēm augšup un iegāja premjerministra apartamentos.

Millija Prīdcmane, tērpusies koraļkrasas vilnas moteli un ar kažokādu apdarinātos augstpapēžu ziemas zabaeiņos, pašlaik lūkojas spogulī, likdama galva baltu udeļādas cepurL Man atļava doties mājās, viņa smaidīdama paskatījās apkact. Tu vari ieiet; lai gan ta nav Aizsardzības komiteja, liekas, arī jūsu saruna nebūs no īsajam.

Parak ilgi tas novarētu but, Ričardsons iebilda. Man japaspej uz kādu tikšanos.

Varbūt ta jaatceļ, Millija pagriezās. Cepure bija vieta, viņš nodomāja, ka ta ir vislieliskākā, praktiskāka un pievilcīgākā ziemas galvassega. Viņas seja kvēloja, lielās, pelēkas acis dzirkstīja.

Pie joda, nonāk ne prata, Ričardsons atbildēja. Vīrieša acis apbrīna slidoja par viņas augumu. Tad viņš atgādināja sev, ko izlēmis par šo vakaru.

Pabeidzis stāstīt, Džeimss lloudens gurdi atbīdīja krēslu atpakaļ. Otrpus vecmodīgajam čertkajainajam galdam, pie kura bija strādājuši jau vairāki premjerministra priekšteči, apmeklētāja kresia klusi, domas iegrimis sēdēja Braicns Ričardsons, kura modrais prāts pašlaik uzsuca un Šķiroja tikko dzirdētos laktus. Lai gan viņš lielos vilcienos zināja par Vašingtonas priekšlikumiem, Št bija pirmā saruna par sīkākām detaļām. Houdcns pastāstīja arī par Aizsardzības komitejas reakciju. Partijas vadītāja prata, gluži ka pa cilvēka ķermeņa vēnām un artērijām strauji cirkulēja domas, lietpratīgi un vispārīgi novērtējot kredītus un debetus, organiskas sakarības un iespējamības, darbības un pretdarbības. Detaļas tiks pievienotas vēlāk, daudz detaļu. Pašlaik bija vajadzīgs plašs stratēģisks plāns plāns, kas bus daudz svarigaks un to Ričardsons lieliski apzinājās par visiem, kuru izstrāde viņš līdz šim piedalījies. Ja viņš kļūdīsies, tas nozīmētu partijas sakavi, varbūt pat vairāk pilnīgu norietu.

Ir vel cita lieta, Džcimss Houdens sacīja. Viņš bija piecelies un slavēja pie loga, lūkodamies lejup uz Parlamenta pakalnu. Adrianam Nesbitsonam jāiet.

Ne! Ričardsons uzsvērti pakratīja galvu. Varbūt vēlāk, bet ne pašlaik. Ja tu izmet Nesbitsonu, tas izskatīsies pec kabineta sašķelšanas, neatkarīgi no nosauktā iemesla. Tas ir sliktākais, kas varētu gadīties.

Ps baidījos, ka tu tā domāsi, Houdens sacīja. Problēma ir ta. ka viņš ir pilnīgi bezjēdzīgs. Bet es ceru, ka mes varēsim tiki gala, ja jau reiz tas nepieciešams.

Ja jau par to runājām, vai tu varēsi viņu noturēt rāmjos?

Domāju, ka ja. Premjerministrs masēja savu garo, iclīko degunu. Piekās ticami, ka viņš varētu kaut ko gribēt. To es varu izmantot, lai salīgtu.

Uz līgumiem es daudz vis nepaļautos, Ričarsons šaubīgi teica. Neaizmirsti, ka vecajam zēnam ir godavīra reputācijā.

Šo padomu es atcerešos, Houdens pasmaidīja. Vai vari dot vel kādu?

Ja, partijas boss īsi noteica, cik nevajag. Bet vispirms parunāsim par dienaskārtību. Ps piekritu, ka tik liela mēroga lielai vajadzīgs valsts mandāts. Viņš pardomaja. Daudzējādā ziņa rudens vēlēšanas būtu mūsu labāka iespēja.

Mes nevaram tik ilgi gaidīt, Houdens apņēmīgi sacīja. T ām jānotiek pavasarL

Kad tieši?

Esmu nodomājis allaist parlamentu tūlīt pec karalienes vizītes. Tādā gadījuma velēšanas varētu notikt mai ja.

Ričardsons piekrītoši pamaja: Tas varētu nostrādāt.

T am jānostrādā.

-    Un ko tu domā iesākt pēc sarunām Vašingtonā?

Premjerministrs apsvēra. Domāju, paziņojums

Apakšnamam varētu būt, teiksim, pēc trim nedēļām, skaitot no šodienas.

Partijas līderis smīnēja. Un tad sāksies uguņošana.

-     Jā, cik sagaidāms, ta bus, Houdens tikko manāmi pasmaidīja. Tas dos valstij laiku, lai līdz vēlēšanām pierastu pie domas par Savienības aktu.

-      Ja mes piedabūtu karalieni atbraukt, tas neapšaubami krietni palīdzētu, Ričardsons sacīja. Ja viņa varētu ierasties starp paziņojumu un velēšanam.

-    Arī man bija tada doma, Houdens piekrita. Viņa simbolizētu to, ko mēs glabājam, un varētu apliecināt cilvēkiem abas robežas pusēs, ka mēs ncgrasamics zaudēt savu nacionālo identitātL

Cik saprotu, līdz vēlēšanām nevarētu notikt nekada līguma parakstīšana.

-     Ne. Būtu jasaprot, ka velēšanu rezultāti ir īstais lēmums. Bet savstarpējās sarunas risināsies jau iepriekš, lai vēlāk lieki nebūtu jāzaudē laiks. Laikam šai lieta ir vislielākā nozīme.

-      Kā vienmēr, Ričardsons atbildēja. Bridi klusēja, tad domīgi turpināja: Tātad līdz brīdim, kad viss kļūst zināms atklātībā, ir trīs nedēļas, pec tam vēl četrpadsmit līdz vēlēšanām. Nav ilgs laiks, taču tam ir savas priekšrocības ar visu varētu tikt galā, pirms gadījums parak izpleties apmēros. Viņa balss kļuva lietišķāka. Labi, pateikšu, ko es par to domāju.

Houdens no loga bija atgriezies sava krēslā. Ērti atgāzies pret atzveltni, viņš salika pirkstgalus kopā, sagatavojies klausīties.

Viss, Braiens Ričardsons piesardzīgi iesāka, un sakot viss, es tiešām ta arī domāju, ir atkarīgs no vienas vienīgas lietas: uzticēšanās. Jāpanāk pilnīga un absolūta paļāvība un uzticēšanas vienam vienīgam cilvēkam tev. Un jāpanāk, lai tas tā būtu visa valstī un visos sabiedrības slāņos. Bez šādas uzticības mēs zaudēsim; to ieguvuši, mēs varam uzvarēt. Viņš apklusa, rūpīgi pārdomāja vārdus, tad turpināja. Savienības akts … starp citu, pec manām domām, mums jāatrod cits nosaukums… šis apvienošanās veids, ko tu piedāvā, nav nekas varmācīgs un necilvēcīgs. Galu galā, mes jau pusgadsimtu vai pat ilgāk esam virzījušies tam pretī, un dažā ziņā mēs būtu traki, ja no tā atteiktos. Taču opozīcija darīs visu, lai iztēlotu to par necilvecigu, un diez vai tu viņus par to nosodīsL Pirmo reiz ilgu gadu laika viņiem bus īsti svarīgs jautājums, kura iecirst zobus, un Deics ar kompāniju darīs, kas viņu spēkos. Viņi mētāsies ar tādiem vārdiem ka "nodevība" un "iztirgošana", un dēvēs tevi par Jūdu.

Esmu an agrāk saukts visādos vārdos, un te nu es esmu, vai ne tā.

Nav grūti to pateikt, Ričardsona seja smaida nebija. Taču tev jāpanāk, lai tavs tels sabiedrības acīs ir tik vienots un neievainojams, ka cilvēki tev absolūti uzticētos un viņiem būtu paļāvība, ka viss, ko tu iesaki, naks viņiem pašiem par labu.

Vai mēs šobrīd esam tik ļoti šo ticību zaudējuši?

Pašapmierinātība nevienam nepalīdzēs, Ričardsons strupi atcirta, un premjerministrs sarāvās, taču neko neatbildēja. Partijas vaditajs turpināja: MUsu pēdējā privāta aptauja liecina, ka valdība arī tu noslīdējusi popularitātes skala par četriem procentiem, un tavas personīgas pozīcijas visvājākās ir Rietumos. Par laimi, tas nav lielas pārmaiņas, tomēr šo to norada. Protams, šo ievirzi mes varam mainīt, ja vien krietni papūlamies, turklāt ja to darām ātrL

Kādi ir tavi ieteikumi?

Man bus vesels ieteikumu saraksts. Parit. Taču tas galvenokārt nozīmēs, ka bus jādodas laukā no šejienes, Ričardsons ar rokas vēzienu norādīja uz kabineta sienām, braucieni pa valsti tikšanās, runas, darbs ar presi, laiks televīzija, kur vien mēs to varēsim dabūt. Un tas jāsāk nekavējoties tikko tu atgriezīsies no Vašingtonas.

Neaizmirsti, ka parlaments atkal sanāk pēc nepilnam divām nedēļām.

-   Es to neesmu aizmirsis. Daždien tev nāksies vienlaikus būt divās vietās. Ričardsons atļāvās viegli pasmaidīt. Ceru, ka neesi zaudējis bijušo ķērienu gulēt lidmašīnas.

Tātad tu plāno, ka vismaz daļēji šai tūrei jānotiek pirms paziņojuma parlamentā?

-   Ja. Mēs to varam noorganizēt, ja rīkojamies ātrL Cik vien mūsu spēkos, mums jāsagatavo valsts tam, kas sagaidams, un tavas runas šim nolūkam bUs ļoti svarīgas. Es domāju, mums vajadzēs nolīgt to sacerēšanai vairākus jaunus cilvēkus patiešam spējīgus ļaudis, kuri palīdzētu taviem vārdiem skanēt kā Čērčilam, Rūzveltam un Billijam Grehemam, kopā ņemtiem.

Labi Vai tas būtu viss?

-    Šim brīdim viss, Ričardsons apstiprināja. Ak, izņemot vienu, ka šķiet, visā šai lietā tas būs nopietnākais traucēklis. Mums ir imigrācijas tracis Vankūverā.

Atkal? Houdens uzbudināts iesaucās.

-    Uz kāda kuģa ir zaķis, kuru neielaiž nevienā valstī, un viņš grib tikt krastā pie mums. Izskatās, ka prese šo gadījumu krietni uzpūtuši, un tas jānotušē, cik ātri iespējams. Ričardsons izklāstīja sīkāk, kas parādījies pēcpusdienas laikrakstos.

īsu bridi Houdens juta vēlēšanos aizslaucīt šo problēmu sānis. Galu galā, tam lietu skaitam, kurās premjerministram jāiesaistās personīgi, taču arī ir robežas, turklāt darāms tik daudz kas svarīgs… Tad viņš atcerējas, ka gribējis mest galdā trumpjus pret Hārveju Vorenderu… paša pārliecību, ka mazi jautājumi reizēm iegūst lielu nozīmL Tomēr premjers vēl svārstījās.

-    Es vakar vakara runāju ar Hārveju Vorenderu.

-    Jā, Ričardsons sausi atteica. Esmu par to dzirdējis.

-     Es gribu būt godīgs, Houdens domās joprojām strīdējās pats ar sevL Atsevišķām lietām, ko Vorenders vakar sacīja par cilvēku neielaišanu valsti, tiešām ir jēga. Tas konkrētais gadījums, par kuru tu man stāstīji sieviete, kuru izsūtīja. Cik saprotu, viņa bija turējusi bordeli Honkongā un slimoja ar venēriskām kaitēm.

-     Bet avīzes par to nerakstīs, pat ja mes viņiem to paziņosim, Ričardsons aizkaitinati iebilda. Viss, ko redz cilvēki, ir māte un mazulis, ko izgrūdis no pajumtes milzīgs valdības bullis. Opozīcija sedē to vareni lika lietā, vai ne tā? Tev bija vajadzīgas galošas, lai izbristu caur asaru peļķem.

Premjerministrs smaidīja.

Tāpēc ar šo Vankūveras lietu mums jātiek gala nekavējoties, partijas līderis uzstāja.

-    Bet tu tāpat nepieņemtu kā imigrantus nevēlamus cilvēkus kā šo sievietL

-     Kāpēc ne? Ričardsons apgalvoja, ja tā iespējams izvairīties no sliktas slavas sabiedrībā? Beigu beigās, pagājušajā gadā izsniegts tūkstoš divsimt īpašu atļauju, lielākoties pēc mūsu pašu deputātu lūguma. Vari but pārliecināts, ka starp visiem šiem ļaudīm bija arī daži īsti tārpi, tad kāda starpība, ja būtu kāds pārītis vairak.

Skaitlis tūkstoš divi simti Houdenu pārsteidza. Protams, nebija nekāds jaunums, ka imigracijas likumi Kanādā pašlaik bija samudžināti un stiepjami pec vajadzības, un visas poliliskas partijas ar iecietību izturējās pret patronāžu. Taču tas apmēri premjerministru parstcidza. Viņš jautāja: Vai tiešam viņu bijis tik daudz?

Pat mazliet vairak, Ričardsons apstiprināja, tad sausi piezīmēja: Par laimi, departaments izraksta katru pavēli par divdesmit līdz piecdesmit ieceļotājiem, un galīgos ciparus neviens neskaita.

Bridi klusējis, premjerministrs mierīgi teica: Ilarvcjs un viņa departaments acīmredzot uzskata, ka mums jāpastiprina imigrācijas likuma prasības.

Ja tu nebūtu karalienes pirmais ministrs, Ričardsons atteica, es tev atbildētu īsi un kodolīgL

Džeimss Houdcns saviebās. Reizēm Ričardsons iet pārāk talu, viņš nodomāja.

Nepievērsdams uzmanību noliedzošajai izteiksmei sarunu biedra seja, partijas vadītājs turpinaja: Katra valdība pedejo piecdesmit gadu laika izmantojusi imigrācijas likumu, lai palīdzētu savas partijas biedriem, tad kadeļ mums peksņi tas būtu jāpārtrauc? Tam nav politiskas jēgas.

T iešām, Houdens nodomāja, tam nav jēgas. Viņš pastiepās pēc telefona klausules un teica Ričardsonam: PabL Mes darīsim pēc tava prata. Ps tūlīt izsaukšu Hārveju Vorenderu. Sameklējiet misteru Vorenderu. Viņam vajadzētu but mājās, viņš nodeva rīkojumu valdības telefonistei, tad. aizklājis ar roku klausuli, pajautāja: Vai, izņemot to, par ko mes runājām, man vel viņam būtu kaut kas jāsaka?

Tu varētu pateikt, lai mēģina turēt abas kajas uz zemes. Tad viņam negaditos tik biezi vienu no tam trāpīt mute, Ričardsons pasmīnēja.

Ja es to pateiktu Ilarvejam, Houdcns sacīja, viņš, iespējams, man citētu Platonu.

Tāda gadījuma tu varētu atbildēt ar Menandra tekstu: Jo augstāk celsies, jo zemāk nāksies krist.

Premjerministra uzacis izbrīna pacēlās. Braicnam Ričardsonam piemita spēja viņu allaž pārsteigt.

Vadā icskanejas telefonistes balss, Houdcns paklausījās, tad nolika klausuli: Vorenderi aizbraukuši brīvdienas. Uz savu savrupmāju Paurcnsija. bet tur nav telefona.

Ričardsons ziņkārīgi ieminējās: Tu dod Ilarvejam Vorenderam lielas atlaides, vai ne? I .iclakas ka citiem.

Ne šaja reize, Džeimss Houdcns noskaldīja. Pēc abu sarunas viņš bija pilns noteiktas apņēmības. Viņš bus pie manis aizparīt, un šis Vankuveras gadījums nekaps pari katliņa maļam, to es garantēju.

Bija septiņi trīsdesmit, kad Braiens Ričardsons ieradās Millijas Fridemanes dzīvoklī, nesdams divus sainīšus. Vienā atradās unce Gverlēna viņš zinaja, ka šīs smaržas Millijai patīk, otrā divdesmit sešas unces džina.

Smaržas Milliju iepriecināja. Par džinu viņa nebija tik pārliecinātā, tomēr aiznesa to uz virtuves stūrīti, lai sajauktu dzērienus.

Gaidīdams maigi apgaismotajā dzīvojamā istabā, Ričardsons iekārtojās vienā no abiem milzu klubkrēsliem. Viņš ērti izstiepa kājas par bēškrāsas grīdas segumu vienīgo dārgo priekšmetu, ko Millija bija iegādājusies, iekārtojot šo dzīvokli, un atzinīgi sacīja: Vai zini, Millij, daudzas no lietam, kas tev šeit ir, citi cilvēki izsviestu ārā. Bet veids, ka tu tas esi izlikusi, radījis omulīgāko mājokli, kādu es zinu.

Es uztveru to kā komplimentu, Millija smaidīdama pagriezās. Jebkura gadījuma, esmu priecīga, ka tev patīk.

Protams, man patīk. Kuram gan nepatiktu? Domās Braiens Ričardsons pretstatīja šo dzīvokli viņa paša mājoklim, kuru Eloīze bija pārkārtojusi tikai pirms gada. Viņiem bija ziloņkaula krāsas sienas, gandrīz balts grīdas klājums, Zviedrijas riekstkoka mebeles un īpaši piegriezti aizkari bali pāvu zilā krāsā. Pagāja krietns laiciņš, iekams Ričardsonā radas vienaldzība pret to visu, un telpa vairs uz viņu neatstāja uzbrūkošu izspaidu. Taču partijas boss lieliski atccrējas rūgto cīņu ar Eloizi bridi, kad viņa priekša tika nolikts rēķins un viņš protestējot nosauca jaunizveidoto mājokli par "prezidenta numuru meitumājā".

Millija vienmēr zinātu, ka padarīt telpu siltu un personīgu, viņš nodomāja…. sīka nekārtība, gramatu kaudzes uz galdiem, vieta, kur cilvēks var atpūsties.

Milija atkal bija pagriezusi muguru. Ričardsons viņu domīgi vēroja.

Pirms viņa atnākšanas jauna sieviete bija nomainījusi savu agrako apģērbu pret platam, oranžām biksēm un vienkāršu, melnu svīteri, kuru atsvaidzinaja tikai viena pērļu virkne. Ričardsonam likās, ka efekts ir vienkāršs un (iziski uzbudinošs.

Kad viņa atgriezās dzīvojamā istabā, vīrietis atskārta, ka apbrīno viņas grāciju. Katrai Millijas kustībai piemita ritms un ekonomija, viņa reti izdarīja kādu lieku žestu.

-    Millij, viņš ieteicas, tu esi satriecoša meitene.

Viņa pāri istabai nesa sagatavotos dzērienus, glāzēs šķindēja ledus. Viņš skaidri zināja, ka zem platajām biksēm slēpjas slaidas kājas un tvirta miesa; atkal šis nevērīgais kustību ritms… kā jauns, garkājains sacīkšu zirgs, prāta iešāvās absurds salīdzinājums.

Kāda ziņā satriecoša? Millija vaicaja. Viņa pasniedza Ričardsonam glāzi, un abu pirksti saskārās.

-    Nu, viņš sacīja, pat bez visas smalkās negližē rutīnas, zīda zeķēm un tamlīdzīgām sievišķīgām viltībām tu esi seksīgāka būtne uz divām kājām.

Viņš nolika pasniegto glāzi, piecēlās un noskūpstīja Milliju. Pec mirkļa sieviete maigi atbrīvojās no skāvienā un novērsās.

-     Braien, viņa jautāja, vai tam ir kada jēga?

Pirms deviņiem gadiem Millija bija uzzinājusi, ko nozīmē zaudējums un ilgas, nemainīgas sāpes pēc tam. Viņai likās, ka nav iemīlējusies Braienā Ričardsona, kā tas bija ar Džeimsu Houdenu, bet starp viņiem vēsmoja siltums un maigums, un viņa apzinājās, ka varēja but vēl kas vairāk, ja laiks un apstākļi atļautu. Taču Millijai bija aizdomas, ka to nevaretu pieļaut. Ričardsons ir precejies… viņš ir praktisks; tatad galu galā tas nozīmēja atkal attiecību izbeigšanu… šķiršanos…

Ričardsons jautāja: Kam ir jēga?

Es domāju, ka tu zini, viņa nosvērti sacīja.

-     Jā, es zinu. Viņš atgriezās pie savas glāzes. Pacēla to pret gaismu, nopētīja, tad nolika.

Es alkstu pec mīlestības, Millija domaja. Ķermenis gluži smeldza no alkām. Taču pēkšņi viņu pārņēma vajadzība pēc kaut ka vairāk par fizisku mīlestību… Bija nepieciešams kaut kas pastāvīgs. Jeb tomēr nē? Toreiz, mīlēdama Džeimsu Houdenu, viņa bija gatava samierināties ar mazumiņu.

Braiens Ričardsons lēni teica: Es tevi varētu manīt, teikt un solīt daudz ko, Millij. Bet mēs abi esam pieauguši cilvēki, un man neliekas, ka tu to gribētu.

-    Ne, viņa apstiprināja, es nevēlos tikt manīta. Bet es negribu arī kļūt par dzīvnieku. Jābūt kaut kam vairak.

Viņš atbildēja skarbL Starp daudziem cilvēkiem nekā vairāk nav. Ja vien viņi ir godīgi pret sevL

Bridi vēlāk Ričardsons brīnījās, kadeļ to teicis: pēkšņa godīguma uzpludā vai dnzāk aiz žēluma pret sevi jūtām, ko ta nicinaja citos. Taču viņš nebija paredzējis, kādu iespaidu atstās uz Milliju. Viņas acis ievizējās asaras.

-    Millij, piedod.

Viņa pakratīja galvu, un vīrietis piegāja viņai klāt. Izvilcis mutautiņu, maigi noslaucīja asaras un tušas pēdas zem acīm.

-    Paklau, man to nevajadzēja teikt.

-     Ir jau labi, Millija nopūtas. Es izturējos tikai kā sieviete, man šķiet.

Ak Dievs, viņa nodomaja, kas ar mani notiek pašpārliecinātā Milisenta Fridemane pinkšķ kā pusaudze. Ko gan šis vīrietis man nozīmē? Kapec es nevaru pārkāpt tam pāri, kā agrāk līdzīgās reizēs?

Ap viņu apvijās vīrieša rokas. Es tevi gribu, Millij, viņš maigi teica. Es neprotu to pateikt citādāk, kā vien es tevi gribu.

Pacēlis Millijas galvu, viņš sievieti noskūpstīja.

Viņu parņēma šaubas. Nē, Braien! Lūdzu, nevajag! Taču viņa pat nemēģināja vīrieti atstumt. Līdz ar glāstiem iekāre pieņēmās spēkā. Tagad viņa raizējas. Vēlāk atkal bus vientulība, zaudējuma sajuta. Bet tagad… tagad… pievērtām acīm, ķermenim trīsot., tagad.

Lai notiek, sievietes balss bija piesmakusL

Klusumu pārcirta elektrības slēdža klikšķis. Tūlīt pec tam no ārpuses telpā ielauzās tāla reaktīvās lidmašīnas motoru rūkoņa augstu pari pilsētaL Skaņa tuvojās, tad izzuda : nakts lidmašīna uz Vankūveru starp tās pasažieriem bija senators Dcvero pagriezās uz rietumiem, strauji traukdamās augšup cauri ziemas tumsaL

Esi maigs, -Millija čukstēja. Šoreiz… lūdzu, esi maigs.

6 alans meitlends

Ziemassvētku rītā Vankuverā Alans Meitlends gulēja ilgi, un, kad viņš pamodās, mute bija šausmīga garša no dzērieniem, ko viņš iepriekšējā vakarā bija baudījis sava juridiska kantora partnera mājā. Žāvādamies un berzēdams savu smeldzošo, ezītī apcirpto galvasvirsu, puisis atcerējās, ka trijatā viņi bija iznīcinājuši paris pudeļu viņš, Toms Luiss un loma sieva Liliana. Tā bija ekstravaganta izšķērdība, jo ne viņam, ne lomam nebija naudas, ko tērēt tādā veidā, jo īpaši tagad, kad Liliana bija stāvoklī, un Tomam bija grūti tikt galā ar hipotēku maksājumiem par māju Vankuveras ziemeļos, ko viņš pirms sešiem mēnešiem bija nopircis. Tad iesaucies : pie joda ar šim domām! Alans izritināja savu sešas pēdas garo atlēta augumu no gultas un basām kājām aizdipināja uz vannas istabu.

Atgriezies viņš uzvilka apdilušas flaneļa bikses un izbalējušu koledžas laiku T-kreklu. Tad iemaisīja sev šķīstošo kafiju, pagatavoja grauzdiņu un saskrapstināja burka mazliet medus. Lai paēstu, puisim nācās iekārtoties uz gultas, kura aizņēma lielāko daļu no šaurā bakalaura dzīvoklīša Crilforda ielā pie Angļu līča. Vēlāk šo gultu varēja paslēpt siena ka lidmašīnas ievelkamo trapu, taču Alans reti steidzas to darīt, labprātāk sākdams dienu bez steigas. Tā viņš rīkojās vienmēr, kopš jau sen bija atskārtis, ka lietas sokas labāk, ja tajās iedziļinās lēni un pamazām.

Puisis prātoja, vai nevajadzētu uzcept kādu bekona šķēli, kad iezvanījās telefons. Tas bija Toms Luiss.

-    Paklau, tu, āmurgalva, Toms sacīja, Kā tas sanācis, ka tu man nekad neesi stāstījis par saviem draugiem no augstakas sabiedrības.

-       Kārtīgam puikam nepiedien dižoties. Mes ar Vanderbiltiem… Alans norija pussakošļātu maizes kumosu. Īlei, kas tie par draugiem no augstakas sabiedrības?

-     Nu, kaut vai senators Dcvero. Pats Ričards Devero. Viņš grib tevi redzēt savā māja. Šodien. Bravo, bravo!

-    Tu esi traks!

Traks, vai ne! Man tikko piezvanīja Dž. K. Brians no "Kalinera, Briāna, Mortimera, Leina un Robcrtsa", sauktiem arī par "mes cilvēki". Viņi, kā liekas,veic lielāko daļu vecā Devero juridisko pakalpojumu, taču šoreiz senators vaicājis tieši pēc tevis.

Kā viņam tas ienācis prātā? Alans bija skeptisks. Kāds kļūdījies, acīmredzot, sajaucis vārdus.

-      Klausies, junior, Toms sacija, ja daba tevi apveltījusi ar stulbumu, kas augstāks par vidusmēru, mēģini ta līmeni vairāk necelt. Vīrs, kas viņiem vajadzīgs, ir Alans Mcitlends no jaunās, plaukstošās tas taču varētu atbilst patiesībai, ja mums būtu pārītis klientu firmas, no "Luisa un Meitlenda". Tas tā kā būtu tu, vai ne?

-    Protams, bet…

-     Jāteic, tas, kāpēc gan tadam vīram kā senators Dcvero būtu vajadzīgs Meitlends, ja viņš var dabūt Lūisu, kurš beidzis juridisko fakultāti gadu agrāk un, kā pierāda Šī saruna, ir ievērojami apķērīgāks, sniedzas pāri manai saprašanai, bet…

-    Pagaidi brītiņu, Alans partrauca. Tu teici: Devero.

Ne vairāk kā sešas reizes, kas, es piekritu, nav gluži pietiekami, lai iespiestos apziņā…

-     Pēdējā kursā koledžā es mācījos kopā ar Šeronu Devero. Mēs pāris reizes bijām vienā kompānijā, vienreiz es viņu uzaicināju uz satikšanos, bet kopš tā laika neesmu redzējis. Varbūt viņa…

-     Varbūt viņa, varbūt nē. Viss, ko es zinu, ir tas, ka šajā skaidrajā un saulainajā Ziemassvētku rītā senators Devero gaida kādu Alanu Meitlendu.

-     Es eju, Alans atbildēja. Varbūt zem viņa eglītes man atstāta dāvana.

-      Te būs adrese, Toms notieca, un, kad Alans bija pierakstījis, piebilda: Es lūgšu par tevi Dievu. Es varētu izsaukt mūsu biroja saimnieku un likt arī viņam lūgties; galu galā no tā atkarīga viņa īre.

-    Pasaki viņam, ka es darīšu, ko spēšu.

-     Neviens par to nekad nav šaubījies, Toms noteica. Labu veiksmL

Senators Devero dzīvoja Dievidrietumu Piejūras prospektā. Tas Alanu Meitlendu nepārsteidza.

Alans labi zināja šo prospektu daudz bija dzirdēts par ta reputāciju, koledžas laika reizem bija gadījies ciemoties pie studiju biedriem. Šī vieta augstu pāri Vankūveras centrālajai daļai, kur pāri platumā izplūstošas Preizera upes ziemeļu atzaram pavērās brīnišķīgs skats uz dienvidrietumiem, uz pastorālo Lulū salu, bija sabiedrības Meka, kurā visvairāk koncentrējās bagātība. Gandrīz no visam mājām prospekta mala skats bija vienlīdz iespaidīgs skaidras dienās tas sniedzās līdz pat ASV robežai un Vašingtonas štatam. Alans apzinājās, ka šis skats ir simbolisks, jo tie, kas šeit dzīvoja, lielākoties bija vai nu ieguvuši augstu stāvokli sabiedrība, vai jau piedzimuši ar tādu. Vēl kāds simbolisms jautās kārtīgi sasietajos baļķu blāķos, kas bija piesieti zemāk upē vai majestātiski pietauvoti kokzāģētavu piestātnēs. Kokrūpniecība bija britu Kolumbijas provinces labklājības pamata un arī tagad ļoti ietekmēja tās veiksmīgu attīstību.

Alana Meitlenda acis vienlaikus uztvēra l-'reizera upes mirdzumu un pulējas noteikt, kura ir senatora Devero māja. Viņš nosprieda, ka no senatora īpašuma vajadzētu pavērties vienam no skaistākajiem skatiem visa piekrastē.

Kad viņš piebrauca pie lielas Tjudora stila muižas, laiks bija saulains, skaidrs un spirgts. No ziņkārīgajam garāmgājēju acīm namu aizsedza augsts ciedru dzīvžogs, ēka atradās labu gabaliņu no ceļa, uz to veda izliekts piebraucamais ceļš, kura ieeju slēdza metāla kalti divviru vārti, kam pāri slējās divas notekas fantastiku gotisku liguru forma. IJz piebraucamā ceļa stavēja spīdīgs kraislers imperiāls, un Alans Mcitlends novietoja savu veco, aplupušo ševroletu aiz limuzīna. Viņš piegaja pie grezna portika iebūvētajām masīvajām, apkaltajam ieejas durvīm un piezvanīja. Virssulainis tas tūlīt atvēra.

Labrīt, sacīja Alans. Mans vārds ir Meitlends.

Ludzu, ienāciet, ser, virssulainis bija vārgs, baltmatains vīrs, kurš kustējās ta, it kā viņa pēdas sāpētu. Caur īsu, flīzēm izliktu koridoru viņš ieveda Alanu plašā uzgaidāmaja telpa. Durvīs uz kāpnēm paradi jās slaids, trausls stāvs.

Tā bija Šerona Devero, meitene izskalijas tieši tā, kā viņu atcerējās Alans ne skaistule, tomēr smalka un pievilcīga, gandrīz līdzīga laumiņai, ar garenu seju un dziļam, humora pilnam acīm. Kraukļa melnie mati izskatās citādi, ievēroja puisis. Kādreiz tie bija gari; tagad apgriezti ka laumiņai un atbilstoši saskruļļotL

Sveika, Alans teica. Dzirdēju, jums vajadzīgs jurists.

Tieši šobrīd mes dotu priekšroku santehniķim. Šerona nekavējoties atbildēja. Vectētiņa vannas istabas tualete ūdens gažas bez mitas.

Vel kāds sīkums, kas bija iespiedies prātā kad meitene smaidīja ka šobrīd, bedrīte viņas kreisaja vaiga paradījās un pazuda.

Šis konkrētais jurists, Alans atteica, ārpus darba laika var but arī santehniķis. Ar likumu grāmatām vien pēdējā laikā kļuvis grūti izdzīvot.

Tad es priecājos, ka atcerējos par tevi, Šerona smējās. Virssulainis paņēma puiša mēteli un Alans ziņkāri palūkojās apkart.

Gan nama iekšienē, gan āriene viss liecināja par bagātību un labklajību. Viņi stāvēja plaša priekštelpa ar grīdu no mirdzošiem spundētiem ozolkoka dēļiem, sienas klaja krokota linu auduma panelis, bel griesti bija krāsoti Renesanses stilā. Masīvā Tjudoru stila kamīna ar slaidiem pīlāriem sānos spoži dega pagales, un blakus ugunij uz Elizabetes laika ēdamgalda rotājās sārtu un dzeltenu rožu buķete. Uz krāsainas Kermana grīdsegas viens otram pretī stāvēja cienījams Jorkširas atzveltnes krēsls un Knolla ražots divāniņš, bet pretējā pusē kuplas izšūtu aizkaru krokas apņēma orientālas formas logus, kas atradās telpas pašā dziļumā.

-     Vectētiņš pagājušaja naktī pārbrauca mājās no Otavas, Šerona sacīja, pievienodamās puisim, un pie brokastu galda ieminējās, ka viņam vajadzīgs jauns Ebs Linkolns. Un es teicu, ka esmu pazinusi kādu, vārdā Alans Metlends, kas grasījās kļūt par juristu, un kam bija ideālL.. starp citu, vai tev tie joprojām ir?

Liekas gan, Alans atteica, juzdamies mazliet neveiklL Acīmredzot kādreiz viņš meitenei sastāstījis vairak, nekā atcerējās. Jebkura gadījumā paldies, ka iedomājies par manL

-     Mājā bija ļoti silts, un puisis juta, ka zem vienīga pieklājīgā ogļu pelēka uzvalka, ko viņš bija uzvilcis, mazliet grauž baltā krekla stīvinātā apkaklīte.

-     Iesim uz zīmēšanas salonu, Šerona sacīja. Vectētiņš drīz būs tur. Viņš pāri zālei sekoja meiteneL Caur atvērtajām durvīm telpā ielauzās saules gaisma.

Istaba, kurā viņi bija ienākuši, bija lielāka nekā gaitenis, košāka un, kā Alanam likās, ne tik briesmīgi piebāztā. Čipendeila un Šeratona mēbeles, gaiši persiešu tepiķi, sienas tapsētas ar damastu un rotātās ar zeltītiem kristāla svečturiem. Vairaki eļļas gleznu oriģināli Degā, Sczans, mūsdienīgākais Lorens Heriss. Vienu telpas stūri līdzās Steinbcka klavierēm aizņēma liela, bagatigi izrotāta Ziemsvētku egle. Pa lieliem divviru logiem, kas pašlaik bija aizvērti, pavērās skats uz akmens plāksnēm izliktu terasL

-    Vectētiņš, cik saprotu, ir senators Devero, Alans sacīja.

O, jā, es piemirsu, ka tu to varētu nezināt, Šerona

noradīja uz nelielu Čipendeila divāniņu un pati apsēdās iepretī.

-    Redzi, maniv vecāki ir šķīrušies. Mans tēvs tagad dzīvo Eiropā

-     lielākoties Šveicē, mamma apprecējās otrreiz un aizbrauca uz Argentīnu, un tā es dzīvoju šeit. To visu meitene pateica bez kautrības un bez nekādām rūgtuma pazīmēm.

-      Labi, labi, labi! Tātad šis ir tas jaunais cilvēks. No durvju puses atskanēja varena balss. Tajās stāvēja senators Dcvero, gludi sasukājis sirmos matus, nevainojami izgludināta rīta uzvalkā. Žaketes atlokā bija iesprausts sīks rozes zieds, un ienākdams sirmgalvis berzēja rokas.

Šerona abus iepazīstināja.

-    Pieņemiet manu atvainošanos, mister Meitlend, senators laipni sacīja, ka esmu jūs uzaicinājis šurp Ziemassvētku dienā. Ceru, kas tas nesagādāja neērtības.

-    Nē, ser, Alans sacīja.

-      Labi Varbūt, pirms runāsim par biznesu, jūs kopā ar mums iedzersiet glāzi šerija?

-    Pateicos.

Uz mahagonija galda stavēja glāzes un kristāla karafe. Kamēr Šerona salēja šeriju, Alans ieminējās, jums ir skaista māja, senator.

-    Jauki, ka jums ta liekas, manu zēn. Vecais virs šķita patiesi iepriecināts. Visu dzīvi esmu pavadījis, ar baudu vācot ap sevi izcilas lietas.

-    Vectētiņam ir īsta kolekcionāra reputācija, Šerona sacīja, pasniedzot vīriešiem glāzes. Vienīgā nelaime reizēm man liekas, ka dzīvoju muzejā.

-    Jaunie nievājoši izturas pret senlietām, vai vismaz izliekas, ka smejas par tam. senators Devero piedodoši uzsmaidīja mazmeitaL Taču Šerona mani vieš cerības. Šo istabu mes iekārtojām kopīgL

-    Rezultāts ir iespaidīgs, Alans atbildēja.

-       Gribētos gan ticēt, ka jums taisnība, senators ar maigumu palūkojās apkārt. Šeit atrodas dažas pavisam īpašas lietiņas. Sis, piemeram, ir spožs Tanga dinastijas mākslas paraugs viņa pirksti pastiepās, lai viegli noglāstītu lielisku, izsmalcināti apgleznotu porcelāna jātnieku uz zirga. Šis priekšmets bija nolikts atsevišķi uz tam īpaši domātās taburetes ar marmora virsmu. To pirms divdesmit sešiem gadu simteņiem radījis kāds lietpratējs, kura civilizācija, iespējams, bija daudz izglītotāka, nekā mēs šodien.

-     Tas ir brīnišķīgs, Alans sacīja. Šai vienā istaba droši vien ir vesela bagātība, viņš sprieda, salīdzinādams, kāds kontrasts ir starp šo telpu un Toma Luisa šauro bungalo ar divām guļamistabam, kurā puisis bija pavadījis iepriekšējo vakaru.

-      Bet nu pie lietas, senatora tonis kļuva aprauts un lietišķs. Visi trīs apsēdās.

-    Kā jau teicu, es vēlreiz atvainojos par savu pēkšņo zvanu, manu zēn. Tomēr tam ir iemesls, kas rada man rūpes un līdzjūtību, un, pec manām domām, jārisina bez jebkādās kavēšanās. Senators Devero paskaidroja, ka interesējas par Vestervikas bezbiļetnieku Henriju Divālu "šo nelaimīgo jauno cilvēku, bez mājām un bez valsts, kurš, apelējot pie mūsu humānisma, stāv pie vārtiem, lūgdams to ielaist."

Jā, Alans atteica, es par to lasīju vakar vakara. Cik atceros, vel nodomāju, ka neko daudz līdzot nav iespējams.

Šerona, kas visu uzmanīgi klausījās, iejautājās: Kādēļ ne?

Galvenokārt tadeļ, skaidroja Alans, ka Kanadas imigrācijas likumā gluži stingri noteikts, kurš var iebraukt valsti, kurš nē.

liet, ja var ticot avīzēm, Šerona protestēja, viņam nav pat dotas tiesības uz publisku noklausīšanos tiesā.

Ja, manu zēn, ka tad ar to, ko? senators jautājoši saslēja uzacis. Kur tad paliek mūsu izslavēta brīvība, ja virs jebkurš virs nevar panakt, ka viņa lietu izskata tiesa?

Nepārprotiet mani, lūdza Alans, es neaizstāvu pastāvošo kartību. Ja runājam atklati, mēs studējām šo Imigrācijas likumu juridiskajā fakultātē, un es uzskatu, ka daudz kas tajā ir nepareizs. Bet es runāju par likumu, kurš reāli pastav. Ja tas jāmaina, tas vairāk ir Jūsu ziņa, senator.

Senators Devero nopūlās. To izdarīt ir grūti, ļoti grūti, ja valdība ir tikpat pasīva un nekustīga ka tās birokrātL Taču pasaki man, vai tiešam no juridiskā viedokļa šā nabaga jaunekļa laba it neko nevar darīt?

Alans bridi vilcinājās, es neesmu īpaši gatavojies šadai

sarunai, un varbūt kludīšos.

7< >

Tas ir saprotams.

Nu labi, ja mēs uzskatam, ka fakti ir tādi, ka izklāstīts laikraksta, šim puisim Divalam vispār nav nekādu tiesību. Pirms viņš panāktu lietas izskatīšanu tiesā es gan šaubos, vai no ta vispār būtu kada jēga viņam būtu jāsaņem oficiāla atļauja nokāpt krasta, un, ja lietas notiek parastajā kārtība, tas neliekas ticamL Alans pašķielēja uz Šeronu. Man visticamāk liekas, ka kuģis aizbrauks un Divals tam līdzi tieši tapai, ka ieradies.

Varbūt, varbūt, senators bija iegrimis pārdomās, acis kavējas pie Sezana gleznas uz pretējās sienas. Tomēr likumos bieži atrodas tādi caurumL..

Ļoti bieži, Alans piekrītoši pamāja. Es jau teicu, ka mans viedoklis bus nesagatavots.

Tā tu teici, manu zēn, senators bija novērsis acis no gleznas un atkal kļuva lietišķs. Tāpēc es gribu, lai tu izpēti visu šo lietu pamatīgāk un paskaties, vai tajā ir caurumi, un kādi tie ir. īsāk sakot, es vēlos, lai tu rīkojies kā šī nelaimīgā jaunā cilvēka padomnieks.

-    Bet, ņemot vēra, ka viņam…

Senators Devero brīdinoši pacēla roku: Es ļoti lūdzu noklausies līdz galam. Par juridiskajiem pakalpojumiem un visiem izdevumiem, kas tev varētu rasties, maksāšu es. Pretī lugšu tikai vienu lai mana līdzdalība šajā notikuma tiktu turēta noslēpuma.

Alans nedroši atspiedās pret dīvāniņa atzvellnL Viņš apzinājās, ka bridis ir svarīgs tiklab viņam, kā pārējiem. Pati lieta varētu beigties bez rezultāta, bet, ja to vadītu prasmīgi, tas varētu nozīmēt turpmākus sakarus, kas vēlāk novestu pie jauniem pasūtījumiem. No rīta, nakdams Šurp, viņš nebija zinājis, kas gaidāms, tagad, kad viss bija skaidrs, viņam, ka šķiet, būtu jājūtas iepriecinātam. Tomēr sirds dziļumos slēpās šaubas. Puisim bija aizdomas, ka zem virsējās kārtas slēpās kaut kas tāds, ko vecais virs nebija atklājis. Viņš juta sev pievērsto Šeronas skatienu.

-    Kāpēc? Alans aprauti jautāja. Kāpēc, senator?

-    Ko kāpēc, manu zēn?

-       Kāpēc jūs gribat, lai jūsu līdzdalība šai lietā paliek noslēpumā?

Uz mirkli senators likās apmulsis, tad viņa seja atplauka. Kada labā gramatā ir teksts. Man liekas, tur teikts ta: "Kad tu dod žēlastības dāvanas, ļauj savai kreisajai rokai nezināt, ko labā darījusL"

Tas bija paveikts ar dramatiska aktiera talantu. Taču kaut kas Alana apziņa nostrādāja. Viņš klusi vaicāja: Žēlastības dāvanas, ser, vai politika?

Senatora uzacis nolaidās. Baidos, ka nesaprotu, ko tu domā.

Lieliski, Alans nodomāja, te nu mēs esam; tu esi izjaucis darījumu un pazaudējis pirmo lielāko klientu, ko jau gandrīz biji ieguvis. Viņš piesardzīgi teica: Imigrācijas tiesības pašlaik ir centrālais politiskais jautājums. Šis konkrētais gadījums jau aprakstīts laikrakstos un sagādās valdībai diezgan lielas grūtības. Vai tad ta jūs to nebijāt iecerējis, senator, izmantot šo vīru uz kuģa tikai par ķīlu, par bandinieku? Vai ne tādēļ jums biju vajadzīgs es jauns, zaļš un nevienam nepazīstams, nevis jūsu parastais advokātu birojs, ko tūlīt saistītu ar Jūsu vārdu? Man žēl, ser, bet šis nav tas veids, kadā esmu nodomājis veikt savu jurista praksL

Viņš bija runājis stingrāk, nekā sākumā bija domājis, taču sašutums bija nācis par labu, turklāt skāris puiša dvēseles labāko daļu. Nu viņš prātoja, ka to paskaidros savam partnerim Tomam Lūisam un vai Toms būtu rīkojies tapat. Diez vai: Tomam bija vairāk prāta, viņš nesviestu vēja naudu muļķīga donkihotisma dēļ.

Izdzirdis dārdošu skaņu, Alans ar pārsteigumu aptvēra, ka senators Devero kratās smieklos.

-     Jauns un zaļš, man likās, ta tu teici, manu zēn, senators apklusa, tad atkal iesmējās, varenais vēders klusi drebēja. Nu, ļauns tu varbūt esi, bet par zaļu tevi nenosaukt. Ka tev liekas. Seron?

Man jasaka, tu esi pieķerts, vectētiņ, Alans bija pārliecināts, ka meitene uz viņu skatās ar cieņu.

-     Tā arī bija, mana dārgā, tieši ta arī notika. Tu man esi atradusi jauku, attapīgu jaunu cilvēku.

Alans saprata, ka situācija mainījusies, lai gan nebija skaidrs, kādā virziena. Vienīgais, par ko puisis bija pilnīgi pārliecināts, bija tas, ka senators Devero acīmredzami ir vīrs ar vairakām sejām.

Lieliski, tātad visas musu kārtis nu mestas galdā, senatora tonis nemanot bija mainījies, balss skanēja mazāk smagnēji, it kā runājot ar sev līdzīgiem. Iedomāsimies, ka viss, ko tu apgalvo, ir taisnība. Vai šim jaunajam cilvēkam uz kuģa tāpēc mazak vajadzīga juridiska palīdzība? Vai viņam jaatrauj palīdzīga roka tādēļ, ka sagadišanas deļ te iejaukti kada cilvēka, piemēram, mani personīgie motīvL Ja tu slīktu, manu zēn, vai tiešām tu raizētos par to, ka kāds, kas atpeldējis, lai tevis izglābtu, to darījis tapec, ka tu viņam esi vajadzīgs dzīvs?

Ne, Alans atzina. Liekas, to es nedarītu vis.

Tad kāda ir starpība? ja vispār kāda starpība ir. Senators Devero paliecās uz priekšu savā krēslā. Ļauj man tev ko pajautat. Tu tici, kā liekas, ka netaisnība jālabo.

-    Protams.

-     Protams, senators zinoši pamaja. Tad padomāsim par šo jauno cilvēku tur, uz kuģa. Mums saka, ka viņam nav juridisku tiesību. Viņš nav ne kanādietis, ne laimes mekletājs imigrants, pat ne tranzītpasažieris, kas nonācis pie mums un drīz pametīs šo kraslu. Likuma acis viņa vispār nav. Tātad, pat, ja viņš gribētu versties pie likuma iesniegt prasību tiesā, lai viņam piešķir iebraukšanas atļauju tajā vai cita valstī, viņš to nevar izdarīt. Vai es runāju pareizi?

-     Es to varbūt formulētu mazliet citiem vārdiem, Alans piekrita, taču būtība jūs visu izklāstījāt pareizL

-    Tātad, citiem vārdiem, jā?

Alans nedroši pasmaidīja: Ja.

-      Bet, ja mēs iedomātos, ka šis pats jauneklis šonakt uz kuģa te, Vankuverā, kādu nogalina vai ļaunprātīgi aizdedzina kaut ko. Kas ar viņu varētu notikt?

Alans pamaja. Viņš saprata, kāpēc senators uzdevis šo jautājumu. Viņš tiktu novests krasta un nopratinats.

-     Tieši tā, manu zēn. Un, ja būtu atzīts par vainīgu, viņš tiktu sodīts, ne mazākajā mera neņemot vēra viņa statusu vai ta trūkumu. Tātad, ka redzi, likums var aizsniegt Henriju Divalu, lai gan viņš līdz šim likumam netiek.

Tas bija prasmīgi formulēts arguments. Nav pārsteidzoši, jo vecajam vīram piemīt prasme veikli ievirzīt sarunu vajadzīgajā gultnē, Alans nodomāja.

Prasmīgi vai ne, vēlamais bija panakts, un argumenti izklausījās nopietnL Kāpēc gan likumam būtu jādarbojas tikai viena virzienā pret cilvēku, nevis tā labā? Un, lai gan senatoram Devero bija politiski motīvi, nekas nemainīja pašu faktu, uz kuru viņš norādīja: ka indivīdam, kas ieradies musu sabiedrība, tiek liegtas pašas elementārākās cilvēka tiesības.

Alans apsvēra. Ka likums varētu palīdzēt cilvēkam uz kuģa? Kaul kā vai nekā? Un ja nekā tad kādēļ?

Alanam Meitlendam nebija naivu ilūziju par likumiem. Lai gan viņš tiem kalpoja nesen, puisim bija skaidrs, ka tiesību sistēma nav ne automatiska, ne arī taisnīga, un reizēm netaisnība triumfēja par taisnīgumu. Viņš apzinajās, ka sociālajam statusam ir tiešs sakars ar noziegumiem un sodu, un bagatie, kas varēja atļauties izmantot visus juridskos pakalpojumus un procesus, visticamāk, mazāk cieta par saviem grēkiem kā mazāk bagātie, kam tas nebija pa kabataL Alans nešaubījās, ka likuma kalpu lenā, nesteidzīgā darbošanās bieži nevainīgajiem liedza viņu tiesības, un reizēm paši cietušie neiesniedza prasības tiesā, jo viena prāvas izskatīšanas diena tiesa maksāja pārāk dārgL Skalas otrajā galā atradās ar lietam pārslogotās maģistratu tiesas, kas kaudzēm cepa labdarības spriedumus, bieži nepietiekami rūpējoties par apsūdzēto tiesībām.

Viņš bija nonācis pie šādiem secinājumiem tieši tapat, kā visi studenti un jaunie juristi pamazām un nenovēršami tiek par tiem informētL Reizēm puisis tādēļ ļoti cieta, tapat ka cieta daudzi viņa vecākie kolēģi tie, kuru ideālisms garajos gados tiesas zālē nebija nobružājies.

Tomēr, par spīti visām likuma vainām un kļūdām, tam piemita viens tikums. Tas vispār bija. Tas pastāvēja. Ta labākā īpašība bija tā pieejamība.

Likuma pastāvēšana apliecināja, ka cilvēktiesību līdztiesība ir mērķis, par kuru ir vērts cīnīties. Ja runā par trūkumiem, ar laiku var nākt kādas reformas; tās nāca vienmēr, lai gan krietni iepakaļ vajadzībām. Visiem gan pašiem zemākajiem, gan pašiem varenākajiem ja vien viņi paši to izvēlējās tiesas durvis, tāpat kā apelācijas tiesas durvis, vienmēr bija atvērtas.

Visiem. Izņemot, cik saprotams, kādu viru vārdā Henrijs Divals.

Alans juta, ka senators viņu nogaidoši vero. Šeronas seja bija viegli saviebusies.

-     Senator Devero, Alans sacīja, ja es uzņemtos šo lietu, protams, ja vien puisis uz kuģa gribēs, lai kāds pārstāv viņa intereses, -viņš būs mans klients. Vai tā?

-    Es ceru, tu to tā varētu pasniegt.

Alans smaidīja: Citiem vārdiem sakot jā.

Atgāzis galvu, senators skaļi, zvaigājoši iesmējās. Tu man sāc patikt, manu zēn. Lūdzu, attīsti savu domu tālāk.

-    Lai gan fonā esat jūs, senator, Alans uzmanīgi sacīja, ikviena nciba mana klienta varda tiks izlemta vienīgi mūsu abu starpā, bez trešās puses līdzdalības.

Vecais vīrs caururbjoši paskatījās Alanā: Vai tev neliekas, ka zellis, kuram kabatā…

-     Nē, ser, ne šajā gadījumā. Ja man ir klients, es gribētu panākt to, kas ir vislabākais viņam, nevis to, kas politiski ir visizdevīgāk.

Senatora smaids bija pazudis, balsi tagad jautās atsvešināts vēsums. Man nāksies jums atgādināt, ka šī ir iespeja, kuru ar prieku būtu ar mieru pieņemt daudzi jauni juristL

Alans piecēlās: Tad man jums jāiesaka ieskatīties telefona gramatā, ser, viņš pagriezās pret Seronu. Atvaino, ja esmu tevi iegāzis.

Mirklīti! Tas bija senators. arī viņš bija piecēlies un skatījās Alanam tieši seja. Tad nodārdināja: Es gribēju tev pateikt, manu zēn, ka uzskatu tevi par nepacietīgu, bezkaunīgu un nepateicīgu un ka piekritu taviem noteikumiem.

Par zīmi noslēgtajam darījumam abi sarokojas, pcc tam Alans atteicas no senatora ielūguma palikt uz lencu. Ps labak došos jau šodien uz kuģi, viņš atteica. Var izrādīties, ka mums nav daudz laika, jo kuģis drīz dosies talak.

Šcrona pavadīja puisi līdz ārdurvīm. Vilkdams mēteli, viņš sajuta meitenes tuvumu un valdzinošas smaržas.

Bija jauki tevi atkal satiki, Scron, Alans mazliet neveikli sacīja.

Man ari, viņa smaidīja. Bedrīte vaiga vēlreiz paradijas un pazuda. Un atnac mūs apmeklēt vel kādreiz, pat. ja tev nav jānodod ziņojums vectētiņam.

Man visniazak saprotams ir tas, ka es tik ilgi varēju nenākt. Alans atziņas.

Pagajušas nakts lietus bija atstajis dokos peļķes, un Alans Meitlends piesardzīgi laipoja starp tam, laiku pa laikam palūkodamies augšup un uz priekšu gar kuģu rindu, kuru silueti regaini slejas pret zemajam, pelēkajam debesim. Vienrocis sargs jaukteņa šuneļa pavadība vienīga dzīva būtne, ko viņš sastapa tukšajos, klusajos ostas dokos bija noradījis, kada virziena doties, un nu, lasīdams vārdus uz noenkuroto kuģu sāniem, viņš redzēja, ka I esfervika ir otra sai ganīja rinda.

Dūmu strūkliņa, tik sīka, ka vējš to izklīdinaja. tikko pacēlušos debesis, bija vienīgā zīme, ka uz kuģa ir dzīvība. Skaņas ap kuģi bija neskaidras un netveramas: kaut kur leja skalojas ūdens un brakšķēja koks; virs galvas melanholiski brēca pāri lidojošas kaijas. Ostas trokšņi ir vientulības skaņas, nodomaja Alans, pratodams, cik daudzas citas ostas tas nācies dzirdēt vīram, kuru satikt viņš bija nācis.

Un vel viņš pratoja. kāds cilvēks izrādīsies bezbiļetnieks Henrijs Divals. l iesa, avīzes raksta viņa portrets bi ja aprakstīts ar simpātijām, taču žurnālisti parak bieži iztēlo veļamo par esošo. Visticamāk, domaja Alans, puisis ir vislrakakais okeana klaidonis, kuru neviens negrib gluži saprotamu iemeslu deļ.

Meitlends bija nonācis pie kuģa dzelzs trapa un uzlēca uz la. Kad viņš bi ja uzkāpis līdz klajam, uz rokam viņš manīja rūsu.

Ieeju uz klaju aizšķesoja ķede. No tas nokarajas finiera gabals, uz kura greiziem burtiem bi ja uzšņāpts:

BEZ DARĪŠANĀM UZ KUĢA IEEJA AIZLIEGTA Ar kapteiņa pavēli Jābcks

Alans noāķēja ķēdi un uzkāpa uz klāja. Viņš bija nogājis pāris jardus dzelzs durvju virziena, kad izdzirda brīdinošu balsi: Jūs redzējāt uzrakstu! Vairs nekādus reportierus!

Alans pagriezās. Vīrs, kas tuvojās pa klāju, bija apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, garš un stiegrains. Viņš bija ģērbies saburzītās brūnās drānās un apaudzis ar bārdu. Spriežot pēc akcenta un neskaidri izrunātā r, virs bija skandināvs.

-   Es neesmu reportieris, Alans paskaidrbjā. Es gribētu runāt ar kapteinL

Kapteinis ir aizņemts. Es esmu trešais palīgs. Garais virs dziji, krepjaini noklepojās, iztīrīja rīkli un nospļāvās pāri kuģa bortam.

-    Jums ir nejauks klepus, Alans ieminējās.

-    Ah! Tā ir jūsu nolāpita zeme auksta un mitra. Manās mājās, Zviedrijā, arī ir auksts, bet gaiss ir ass kā nazis. Kāpēc jūs gribat satikt kapteini?

Es esmu jurists, Alans paziņoja. Esmu ieradies noskaidrot, vai nevaru palidzēt tam jūsu zaķim Divālam.

-    Divāls! Divāls! Pēkšņi visiem vajadzīgs Divāls, viņš te kļuvis par pašu svarīgāko. Nu, jūs jau viņam nepalīdzēsiet. Viņš mums kā to pateikt pielipis? Viņš paliks ar mums, kamēr kuģis nogrims. Garais virs sardoniski pasmīnēja. Paskatieties apkārt tas nebūs ilgi!

Alans nopētīja rūsu un nolupušo krāsu. Viņa deguns noraustijās: pūstošo kāpostu smaka bija spēcīga. Jā, jaunais vīrietis piekrita, es saprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

-   Nu, garais jūrnieks noteica, ja reiz jūs neesat reportieris, varbūt kapteinis ar jums runās. Viņš pamaja. Nāciet! Lai tā būtu Ziemsvētku dāvana es jūs aizvedīšu pie viņa.

Kapteiņa kajītē valdīja smacējošs karstums. Tās saimniekam laikam gan tas patika, jo Alans pamanīja, ka abi iluminatori, pa kuriem varēja redzēt augšklāju, ir rūpīgi aizvērtL Gaiss turklāt bija biezs no stipras tabakas dūmiem.

Alanam ienākot, kapteinis Jābeks, tērpies īspiedurkņu krekla un vecmodīgas, platās rupja audekla biksēs, piecēlās no ādas krēsla. Viņš bija lasījis, jo nolika pie malas smagu solīda izskata sējumu.

-   Jauki, ka piekritāt ar mani parunāt, Alans teica. Mans vārds ir Mcitlends.

Un es esmu Sigurds Jābeks, kapteinis izstiepa spalvainu, dzīslotu roku. Mans trešais palīgs saka, jūs esot jurists.

-     Tieši tā, Alans apstiprināja. Es izlasīju par jūsu bezbiļetnieku un esmu ieradies noskaidrot, vai nevaru kaut kā palīdzēt.

-   Sēdieties, lūdzu, kapteinis norādīja uz krēslu un no jauna ieņēma savu sēdeklL Alans ievēroja, ka pretstatā pārējām vietām uz kuģa;, kajīte bija tīra un ērta, tās koka un bronzas dēta as spīdēja un laistījās. Trīs sienas klāja mahagonija paneļi, te pā atradās zaļi ādas krēsli, neliels pusdienu galds un pulēts rakstāmgalds ar nolaižamu virsmu. Drapērijām aizsegta durvju ai e veda blakustelpā, kas acīmredzot kalpoja par guļamistabu. Pārslīdējušas telpai, Alana acis ziņkārīgi apslājās pie kapteiņa noliktās gramatas.

-    Tas ir Dostojevskis, kapteinis Jābeks paskaidroja. "Noziegums un sods".

Jūs lasāt to orģinālā krievu valodā? Alans pārsteigts secināja.

-    Jāatzīstas, ļoti lēni, kapteinis atbildēja. Krieviski es lasu ne pārāk labi Viņš pacēla pelnutraukā guļošo pīpi, izkratīja tās galviņu un sāka piebāzt no jauna. Dostojevskis tic, ka galu galā vienmēr tomēr uzvar taisnība.

-    Un jūs ne?

-    Reizēm cilvēks nevar tik ilgi gaidīt. īpaši, ja viņš ir jauns.

-    Ka Henrijs Divāls?

Sūkdams pīpi, kapteinis pašūpoja galvu. Ko jūs cerat panakt? Viņš ir nekas. Viņš neeksistē.

Varbūt tā arī ir. Alans piekrita. Tomēr es gribētu ar viņu parunāt. Cilvēki ir ieinteresējušies, un daži gribētu palīdzēt, ja vien varēs.

-    Vai šī interese nezudīs? Vai mans zaķis tomēr nebūs kā jūs to saucat brīnums deviņām dienām?kapteinis skeptiski atjautāja.

-    Pat ja ta, Alans iebilda, vēl atlikušas veselas septiņas.

Un atkal kapteinis pirms atbildes brīdi klusēja. Tad piesardzīgi teica: Kā saprotat, mans pienākums ir atbrīvoties no šā jaunekļa. Zaķu ēdināšana izmaksa dārgi, un kuģa uzturēšanai šodien naudas tikko pietiek. īpašnieki apgalvo, ka peļņa ir maza. un mums tādēļ esot jāekonomē. Jūs jau redzēja I, kādi uz kuģa ir apstākļL

Ps to saprotu, kaptein.

Bet šis jaunais cilvēks ir bijis kopā ar mums divdesmit mēnešus. Tik ilga laika izveidojas viedoklis par cilvēku, sauksim to ta, vai pat sevišķa attieksme. Balss kļuva lena un smagnēja. Zēnam nav bi jusi viegla dzīve, varbūt viņam nekad tadas arī nebūs, un, ka liekas, ta nav mana darīšana. Un tomēr es negribētu pieļaut, ka viņa modina cerības, kas pec tam tiek nežēlīgi pieviltas.

I 's jums varu tikai vēlreiz atkartot, Alans atteica, ka ir cilvēki, kuri veļas, lai šim puisim šai pilsēta tiek dota iespēja. Varbūt, ka tas nav iespējams, taču , ja neviens neko nemēģinās darīt, mes to nekad arī neuzzināsim.

Tas tiesa, kapteinis pamaja. Lai notiek, mister Mcillcnd. es aizsūtīšu pec Divala un jūs varēsiet parunāt šeit. Vai jūs gribat lo darīt vienatne.

Ne. Alans atbildēja. Man labak paliktu, ja jūs paliktu.

Henrijs Divals nervozi slavēja durvis. Viņš paskatijas uz Alanu Mcitlendu, tad pievērsās kapteinim Jabekam.

Kapteinis pamāja, lai Divals ienāk. Tev nevajag baidīties. Šis džentlmenis, misters Meitlends, ir jurists. Viņš ir atnacis tev palīdzēt.

Ps lasīju par tevi vakar, Alans smaidot teica. Viņš pasniedza roku, un bezbiļetnieks to nedroši paspieda. Alans pamanīja, ka viņš ir vel jaunaks, neka lika domāt laikraksta iespiesta fotogrāfijā, un dziļi iegrimušajās tumšajas acis slepus neveikla piesardzība. Puisis bija ģērbies džinsos un salapita jūrnieka krekla.

Tas labs, kas bija rakstīt. Vai ja? bezbiļetnieks noraizējies vaicāja.

Ļoti labs, Alans apgalvoja. Psmu atnacis parbaudīt, cik daudz no ta visa ir patiesība.

Viss patiesība! Ps stāstīt patiesība! sejas izteiksme bija aizvainota, it kā kāds būtu zēnu apsūdzējis. Man uzmanīgāk jaizvelas vardi, Alans nodomāja.

Psmu pārliecināts, ka tu to darīji, viņš mierinoši atbildēja. Ps tikai gribēju parbaudīt, vai laikraksta tavi vardi alstastiti pareizL

Hs nesaprast. Divals pakratīja galvu, joprojām izskatīdamies aizvainots.

Uz bridi aizmirsīsim par to. Alans icrosinaja. Ka likās, viņš iesācis kļūdaini, taču jāmēģina turpināt. Kapteinis jau tev tcica. ka esmu jurists. Ja tu to gribētu, es varētu tevi pārstāvēt un mēģināt lavu lietu iesniegt musu valsis liesa.

I lenrijs Divals skaujas le uz Alanu, le 11z kapeinL Es nebul nauda. Es nevar maksai advokats.

Tev nevajadzēs neko maksai, Alans sacīja.

Tad kurs maksai? Alkal ncuzlicešanas.

Maksas kāds cits.

Vai ir kāds iemesls, kadej jūs nevarat viņam teikt, kurš las bus, mister Meitlend, iejaucas kapteinis.

Ja, apstpirinaja Alans. Esmu saņēmis instrukcijas neatklat ši cilvēka vārdu. Es varu likai pateikt, ka tas ir kāds, kas tev simpatizē un grib palīdzēt.

Reizem jau gadas arī labi cilvēkL noteica kapteinis. Acīmredzami apmierinats ar dzirdēto, viņš iedrošinoši pamāja Di vālam.

Atcerejies senatoru Devero un viņa rīcības motīvus, Alans 11z bridi sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Viņš tos apklusinaja, algadinadams sev par noteikumiem, kādus bi ja uzstādījis.

Ja es palikt, es stradāl, I lenrijs Divals uzstājīgi skaidroja, es pelnīt nauda. Es viss maksat atpakaļ.

I ai notiek, Alans piekrita. Es domāju, ka tu to varēsi darīt, ja vien pats tā vēlēsies.

Es maksai atpakaļ. Jauna vīrieša seja atspoguļojas dedzība. Neuzticība uz bridi bija zudusL

Man tev, protams, jasaka, Alans alsaka. var gadīties, ka es neko nevaru izdarīt. Vai tu to saproti?

Divals izskalijas apmulsis. Kapteinis skaidroja: Misters Meillcnds darīs, ko spēs. Bet var gadīties, ka imigracijas viri saka ne… lapai ka citreiz agrak.

Hs saprast. Divals leni palocīja galvu.

Man kaul kas ienāca prata, kapteini Jābek. Alans ieminējas. Vai jūs kopš ierašanas Vankuvera esat aizvedis Henriju uz imigracijas departamentu un lūdzis, lai viņa lūgums izsniegt iebraukšanas atļauju tiek oficiāli izskatīts?

Imigracijas dienesta virsnieks bija šeit, uz kuģa…

Ne, Alans neatlaidās, es domāju, bez šis vizitcs. Vai jūs esal vedis viņu uz imigracijas dienesta eku un pieprasījis oficiālu izlaujašanu?

Kāds no tā labums? kapteinis paraustīja plecus. Atbilde vienmēr ir viena un ta palL T urklāt osta mes esam tik īsu laiku, un man jākārto tik daudzas kuģim nepieciešamas lielas. Šodien ir Ziemsvētku brīvdiena. T ikai tapēc es lasu DostojevskL

Citiem vārdiem sakot, Alans rami secināja, jūs neesat viņu vedis un pieprasījis pilnīgāku iztaujāšanu, jo jūs esat parak aizņemts. Vai ta? Viņš pulējas nemainīt balss intonāciju, lai gan pa pusei noformulēta doma viņa smadzēnes pamazam sāka iegul konkrētas aprises.

Ta tas ir, kapteinis Jabeks piekrita. Protams, ja no ta varētu but kāds labums…

Par to tagad nerunāsim noteica Alans. Nule radusies ideja bija vel neskaidra un izplūdusi, ta varēja nenovest ne pie kada rezultātā. Jebkura gadījuma viņam rūpīgi jāpārlasa imigrācijas statūtL Meitlends bez komentāriem mainīja temu.

Ilcnrij, viņš sacīja Divalam, šobrīd es vēlētos velreiz pārrunāt par visu, kas ar tevi noticis, tik tālu pagātnē, eik vien tu spēj atceroties. Ps zinu, ka šis tas bija nodrukāts avīze, taču var gadīties, ka kaul kas palicis ārpus raksta vai arī tu kopš ta vakara esi vel kaul ko atcerējies. Kāpēc gan nesākt no sākuma? Kas ir pati pirmā lieta, ko tu atceries?

Mana māte, Divals atbildēja.

Ko tu vislabak atceries par viņu?

Viņa laba pret mani, Divals vienkārši sacīja. Pēc viņa miris, neviens atkal labs kamēr šis kuģis.

Kapteinis Jabeks piecēlās un pagrieza pārējiem muguru. Viņš lēnītēm baza pīpē tabaku.

Pastasti man par savu mati, I lenrij, Alans lūdza. Kada viņa izskalijas, par ko viņa mēdza runāt, ko jūs abi kopā darījat?

Mana māte skaista, es domāt. Kad es mazs zēns, viņa mani apskaut; es klausīties un viņa dziedat. Jaunais vīrietis runāja leni, uzmanīgi, it kā pagatne būtu kaut kas tik trausls, ka jāizturas maigi, Jai ta nepazustu. Citu reize viņa teikt: kādu dien mes iet uz kuģa un atrast jauna maja. Mes divi iet kopā… Brīžiem šaubīdamies, tomēr izturēdamies pret pārējiem arvien paļavigāk, viņš turpināja stāstīt.

Viņš domaja, ka māte cēlusies no franču ģimenes, kura atgriezusies Francija pirms zēna piedzimšanas. Varēja tikai minot, kādēļ viņai zuduši jebkādi sakari ar ģimenL Varbūt iemesls bija saistīts ar zona tēvu, kurš (ta teikusi mate) īsu laiciņu dzīvojis kopā ar sievieti Džibuti, tad pametis viņu un atgriezies jūra.

Pamata stāsts bi ja tieši tads pats, kādu pirms divām dienam uzklausīja Dens Orlii's. Alans klausijas uzmanīgi, pārbaudīdams, ja bija nepieciešams, velreiz parjautadams, kad likās, ka radusies pretruna. Un visu laiku viņš vēroja Henrija Divāla seju. Ta bija pārliecinošā seja. kura atblazmoja prieks vai alspogļojas satraukums par nolikumiem, kas atdzīvojas 1as īpašnieka atmiņa. Bija arī apmulsuma brīži un mirklis, kad pavizeja asaras, jo jaunais cilvēks aprakstīja savas mātes navL Ja tā būtu liecība tiesa, Alans klusībā atzina, es ticētu tam. ko viņš saka.

Sarunas beigas viņš uzdeva pēdējo jautājumu: Kadeļ tu gribi nokāpt krasta šeit? Kapec tieši Kanada? Šoreiz jau nu gan atbildei jabul sagudrotai, Alans nodomāja. Zēns droši vien teiks, ka Kanada ir brīnišķīga zeme un viņš vienmēr sapņojis te dzīvot.

Henrijs Divals rūpīgi apsvēra. Tad teica: Visi citi teikt ne. Kanada pedeja viela es mēģināt. Ja te ne, es domāt, Henrijam Divalam nav maja, nekad.

Labi, Alans noteica. Ka liekas, esmu saņēmis godīgu atbildL

Viņš juta savadu aizkustinājumu, un šādas emocijas nebija gaidījis. Metlends bija ieradies skeptiski noskaņots, gatavs veikt jurista darbu, ja las izrādīsies nepieciešams, taču necerot neko panākt. Nu viņš gribēja vairak. Viņš gribēja paveikt kaul ko Divāla laba vislabakaja ši vārda nozīme; dabūt viņu nost no kuģa un dot iespēju sakt veidot savu dzīvi la, ka liktenis līdz šim viņam bija liedzis.

• Bet ka to izdaru? Vai imigracijas likuma bija iespējams atrast kādu plaisu, kas dotu iespējas šim zēnam iekļūt valsti? Varbūt ja, taču tada gadījumā nedrīkstēja zaudēt ne mirkli, lai tadu atraslu.

Kad saruna tuvojas beigām, kapteinis Jabeks vairākas reizes bija izgājis no kajītes un atgriezies laja. Nu viņš atkal ienāca, un Alans jaulāja: Cik ilgi jūsu kuģis paliks Vankuverā?

Bija domāts piecas dienas. Par nelaimi, jālabo motors, un tagad vajadzēs divas, varbūt pat trīs nedējas.

Alans pamaja. arī divas vai trīs nedēļas bija pārāk īss laiks,tomēr las bija labak neka piecas dienas. Ja es grasos pārstāvei Divalu, viņš sacīja, man nepieciešamas viņa rakstiskas instrukcijas.

Tad jums pašam jauzraksta, kas vajadzīgs, kapteinis Jabeks noteica. Viņš prot uzrakstīt savu vārdu, taču neko vairāk

Alans izņēma no kabatas piezīmju gramatiņu. Bridi padomāja, tad rakstīja:

Es, Henrijs Divals, pašlaik esmu aizturēts uz motorkuģa Veslervika l.c Pointas piestātne, Vankuverā, britu Kolumbija. Es vēlos saņemt iebraukšanas atļauju, lai nokāptu krasta augšminetaja osta, un esmu nolīdzis Alanu Meitlcndu no firmas "Luiss un Meitlends" but par manu padomnieku un rīkoties mana vārdā visos jautajumos. kas attiecas uz šo pieteikumu.

Kapteinis uzmanīgi noklausīja*, ka Alans skaļi nolasa uzrakstīto, tad piekrītoši pamaja. Tas ir labi, viņš sacīja Divalam. Ja misters Meitlends gatavs palīdzēt, tev japaraksta savs vārds zem ta, kas te rakstīts.

Paņēmis kapteiņa pasniegto pildspalvu, Henrijs Divals leni un nedroši parakstījās uz piezīmju lapiņas bērnišķīga, drebelīga rokraksta. Alans nepacietīgi vēroja šo ncibu. Viņa vienīga vēlēšanas bija tikt projām no kuģa un pamatīgāk pārbaudīt, cik reala ir acumirklīga ideja, kas pirms laiciņa bija iešavusies prata. Viņš juta pieaugošu satraukumu. Protams, tas, ko viņš ieccrejis, bus riskants solis. Taču tads riskants solis, kas varētu, varbūt varētu izdoties.

7 viŅa godĪba harvejs VORENDERS

?

Īsa Ziemsvētku atelpa bija aizsteigusies, ka nebijusL

Ziemsvētku diena Houdeni bija apmeklējuši pirmo rīta dievkalpojumu, gājuši pie dievgalda, un pēc atgriešanas mājas līdz lenčam pieņēma viesus galvcnokart tas bija oficiālas pieklājībās vizītes, taču iegriezās arī paris ģimenes draugu. Pecpusdienā bija ieradušies Lcksingtoni, un premjerministrs pavadīja divas stundas zem četrām acīm ar Arturu Leksingtonu, apspriežot, ka labak sagatavoties Vašingtonas braucienam. Vēlāk Margareta un Dzcimss Houdeni pa starpkontinentālo telclbna līniju bija sarunājušies ar meitām, znotiem un mazbērniem, kas pavadīja z.iemsvetkus kopā I ondoria. Kad ikviens bija pārmijis kādu vārdu gan ar vecletiņu, gan vecmāmiņu, saruna bija krietni ievilkusies, un, pēkšņi paraudzījies rokas pulksteni, premjerministrs jutas atvieglots, ka nevis viņš, bet gan turīgais un veiksmīgais lielrūpnieks znots saņems par lo rēķinu. Vēlāk 1 loudcni ieturēja klusas vakariņas divata, pēc tam premjerministrs stradaja sava kabineta, bet Margarcta skaujas televizoru. Demonstrēja skumju, maigu Džcimsa llillona filmu "Ardievu, mister t'ips", un Margarcta nostalģiski atccrejās, ka trīsdesmitajos gados viņi lo bija skatījušies kopā ar Džcimsu. Tagad gan autors, gan lilmas galvenais varonis Roberts Donets jau bi ja miruši, un Houdeni sen vairs negaja uz kino… Pusdivpadsmitos, novēlējusi labu naktL Margarcta devas pie miera, bel Džcimss Houdens turpinaja darbu līdz vieniem naktL

Millijai liidemanei z.iemassvelku diena pagaja mazak spraigi, taču arī mazak interesantL Viņa pamodās vēlu, un, mazliet svārstījusies, aizgaja uz dievkalpojumu, lai gan pie dievgalda negaja. Pecpusdiena jauna sieviete ar taksometru aizbrauca uz majam pie jaunības dienu draudzēnes no Toronto. kura tagad bija precējusies, dzīvoja Olava un bija ielugusi viņu uz Ziemsvētku pusdienām. Namāteviem bija vairaki berili, kuri drīz kļuva uzmācīgi, un vēlāk, turpinoties nebeidzamam un nenovēršamam sarunam par bērnu audzinašanu. mājsaimniecības gudrībām un dzīves dārdzību, visus parmaca garlaicība. Gluži lapai ka agrak līdzīgos gadījumos. Millija secinaja. ka viņa nemaz nemana sevL uzskatīdama, ka šādas ta saucamas ģimenes laimes scēnas viņu nevaldzina. Viņa deva priekšroku savam ērtajam dzīvoklim, neatkarībai, darbam un atbildībai visam, kas viņai sagada prieku. Varbul klustu veca, piekasiga skabumķerne, viņa nodomāja, sajutusi atvieglojumu, ka beidzot laiks atvadīties. Draudzēnes virs parveda viņu majas. pa ceļam meģinadams izleikl jutekliskus mājienus, kurus Millija noteikti noraid i ja.

Visu dienu jauna sieviete daudz domaja par liraicnu Ričardsonu. par lo, ko viņš dara un vai piezvanīs. Kad vīrietis nepiezvanīja, Millija jutas ļoli vīlusies un saruglinala.

Veselais saprals bndinaja Milliju. ka nedrīkst pieļaut dziļāku emocionālu pieķeršanos. Viņa sev algadinaja, ka Ričardsons ir precejies, to, ka pastavigakas attiecības slarp viņiem ir gandrīz neiespējamas, ka pati ir viegli ievainojama un neaizsargāta… Taču acu priekša nezuda vīrieša lels, sapratīgas domas gaiša dienas laika nomaca sapņi, ausis atbalsojās maigi čuksti: es tevi gribu. Millij, es nezinu, ka citādi to pateikt, es tevi vienkārši gribu… Un beidzot šie vardi pārvērtās saldas un sapņainas atmiņas par austošo dienu.

Braienam Ričardsonam Ziemsvetku diena naeas smagi pastradat. Viņš pameta Millijas dzīvokli agri no rīta, un pēc četrām stundām miega atskanēja modinātājā zvans. Ričardsons pamanīja, ka Eloize nav parradusies parnakšņot, taču šis fakts viņu nepārsteidza. Sameklējis kaut ko brokastīm un steigšus iekodis, viņš aizbrauca uz partijas sēdekli Sparksstnta, kur pavadīja lielāko dienas daļu, dctalizeti izstradadams ģenerālplānu, kuru iepriekšēja vakara tika apspriedis ar premjerministru. Ta ka nama atradas tikai viņš pats un sargs, neviens nepārtrauca, viņam veieas labi un sava joprojām tukšajā dzivokli partijas līderis atgriežas, juzdamies gandarīts. Stradadams viņš vienu vai divas reizes pārsteigts alskarta, ka domas novirzījušas pie Millijas, pie abu pagajušas nakts. Divreiz vīrietis grasījās viņai piezvanīt, taču piesardzība bndinaja to nedarīt. Cialu gala, tas viss taču ir tikai īslaicīgs, pārejošs sakars, ko nevajadzētu uztvert parak nopietnL Vakara viņš mazliet palasīja un agri devas gulēt.

Un nu Ziemsvētki bija beigušies.

Bija 26. decembris, pulksten vienpadsmit no rīta.

Ja jūs vēlaties šorīt satikt misteru Vorenderu, viņš ir brīvs, pavēstīja Millija Eridemanc. Viņa bija ieslīdējusi premjerministra privataja kabineta, nesdama paplati ar kāliju, tikko no ta bija izgājis premjerministra pirmais palīgs. Šis palīgs nopietns. ambiciozs, labi situēts jauns cilvēks, vārdā Eliots Prouss, visu ritu bija nācis un gājis, saņēmis rīkojumus un ziņojis Džcimsam Uoudcnam par to izpildi, manevrēdams blīvaju citu apmckletaju straume, kas bija pieteikušies audiencē pie valdības vaditaja. Millija zināja, ka lielākajai daļai šas rosības bija kāds sakars ar gaidamajam sarunam Vašingtona.

Kapcc gan man būtu vajadzīgs Vorenders? mazliet aizkaitinats, Džeimss lloudens pacēla acis no dokumentu mapes, ko tikko bija šķirstījis ta bija viena no veselas mapju kaudzes, kas. rotaļas lieliem uzrakstiem SEVIŠĶI SLEPENI, klaja premjera galdu un atliecas uz starpkontinentālās drošības jautajumiem. Militārie jautājumi Džeimsu lloudenu nekad nebija īpaši interesējuši, un pal tagad viņam naeas piespiest sevi koncentrelies, lai pareizi uzlvertu laktus. Laiku pa laikam valsis galva juta sarugtinajumu, ka pašlaik tik maz laika iznāk velni sociālās labklājības jautājumiem, kas reiz bija viņa galvena interese politika.

Cik saprotu, jūs misteru Vorenderu meklējat dienu pirms svētkiem, bet viņš bija izbraucis, ieliedama kāliju no alumīnija vakuumkannas, Millija nosvērti atbildēja. Viņa ka allaž pielika kalijai čelrus cukurgraudiņus, pielēja saldo krējumu un uzmanīgi nolika lasi premjerministram priekša uz dzešlapas, līdzas novietojusi mazu šķīvīti ar šokolādes kūciņām.

Džcimss lloudens nolika mapi, paņēma kuciņu un iekoda taja. .Šis ir labakas ka iepriekšējas. Vairāk šokolādes, viņš vērtējoši noteica.

Millija smaidīja, .la lloudens nebūtu tik aizņemts, viņš būtu pamanījis, ka sekrelare ir neparasti starojoša un pievilcīgi saposusies bruņa tvida kostīma ar ziliem lasumiņiem un maigi zila blūze.

Ak, atceros es zvanīju gan, premjerministrs pec brītiņa sacīja. Bija kadas nepatikšanas imigrācijas joma Vankuvera. Varbūt šobrīd tas jau atrisinājušās pašas no sevis, viņš cerīgi piebilda.

Baidos, ka ne, Millija atlieca. Misters Ričardsbns šonl zvanīja un lūdza jums atgadinat. Viņa ielūkojas piezīmju gramaliņa. Viņš lūdza jums paleikt, ka Rietumu krasta sacelta liela kņada, un par to interesējas arī Austrumkrasla laikrakstL Protams, viņa nepieminēja, ka Ričardsons bi ja piebildis arī ko siltu un personisku: Tu esi burvīga meitene, Millij. Ls par to esmu domājis, un mes drīz atkal parunasim.

Džcimss Houdens nopūtas. Laikam bus labak, ja es tiešam parunāšu ar llarvcju Vorenderu. Mēģini atrasl kādu brītiņu ar desmit minūtēm vajadzētu pietikt.

Labi, Millija piekrita, Es to izdarīšu šorīt pat.

Maziem malciņiem dzerdams kāliju, lloudens vaicaja: Vai tur ārpuse ir liela drūzma?

Millija papurināja galvu: Neviena, kas nevarētu mazliet pagaidīt. Paris steidzamas lietas es nodevu misteram Prousam.

Labi premjerministrs atzinīgi pamāja. Tuvakajas nedēļas rīkojies 1a. cik bieži vien iespējams.

Reizem, pat šaja bridi, viņš juta savādas, nostalģiskas ilgas pec Millijas. lai gan spēcīga fiziska tieksme sen bija pagaisusL Šad tad l loudenam bija jābrīnās, ka tas vispār varēja notikt… abu sakars, viņa paša pārsteidzoša jutu intensitāte tolaik. Protanīs, vientulība, no kuras Otava cieta daudzi aizmugurējos solos sēdošie deputāti, tik maz iespēju, ka aizpildu garas parlamenta sēžu stundas. arī Margarcla tolaik diezgan bieži bija ilgi prom no majam… Taču tas viss likās tik lals, tik pagajis.

Ir vel kada lieta, un man nepatīkami, ka jāapgrūtina jūs ar to, Millija atvainojas. Te ir vēstule no bankas. Vel viens atgādinājums, ka esat pārsniedzis kredītu.

Pievērsdamies tagadnei, Houdens drūmi atziņas: Ps jau baidījos, ka drīz tādai atkal jāpienāk. Tapai ka tobrīd, kad Maragreta pirms trim dienam viņam atgadinaja par šo lēmu, premjerministrs juta aizvainojumu, ka (ada laika ka šis spiests nodarboties ar kaut ko tamlīdzīgu. Zināma niei'a tā droši vien ir paša vaina, viņš nodomāja. Viņš apzinajas, ka atliktu tikai ieminēties par to paris bagātakajiem partijas atbalstītajiem un augstsirdīgi dasnajiem Amerikas draugiem, kad naudas veltes plustu bagātīgā straume, pat pirkstu nepakustinot. Citi premjerministri pirms viņa ta bija rīkojušies, taču Houdens vienmēr izvainjas no šādiem soļiem, palikdams principiāls goda jautājumos. Viņš atrunajas, ka dzīvi sācis ka sievas žēlsirdības pabalstīts bārenis, tadeļ nevēloties pat dzirdēt, ka pec visa. ko mūza sasniedzis, premjerministram būtu atkal jāklust atkarīgam no kada žēlsirdības.

Viņš alccrejas Margaretas bažas par to, cik airi kust viņu nelielie ietaupījumL l abak piezvani uz Monreālas T restu, viņš izrīkoja. Uzzini, vai misters Medokss var ierasties pie manis uz sarunu.

Ps jau iedomājos, ka jūs varētu gribēt viņu salikt, tapec parbaudiju, Millija ziņoja. Vienīgais laiks, kad jūs esat brīvs, ir rit veļu pēcpusdiena, un viņš atnaks.

1 loudcns piekrītoši pamaja. Viņš vienmēr jutās pateicīgs, ka Millija rīkojas atri un atbilstošL

Premjerministrs bija iztukšojis savu tasi viņam palika gandrīz verdoša, salda un krcmiga kafija un Millija piepildīja krūzīti no jauna. Atgāzies sava polsteretaja adas krēsla, viņš apzinali atslabinajas. izbaudot vienu no nedaudzajiem dienas brīžiem, kad nebija spriedzes un spiediena. Pec desmit minūtēm viņš atkal bus koncentrējies un spējīgs strādāt ar tadu atdevi, ka kolēģiem bija ļoti grūti turēties līdzL Millija to zinaja, un ilgajos gados bija iemācījusies šajos atelpas brīžos art pati atslābināties. Viņa zināja, ka Houdcnam tas patīk. Vai lasīji stenogrammu? viņš nevērīgi iejautājas.

Par Aizsardzības komiteju?

Paņēmis vel vienu šokolādes kueiņu. Houdens pamāja.

Ja, es to izlasī ju.

I Jn ko (u doma?

Millija apsvēra. Viņa apzinajas, ka par spīti jautajuma nevengajam tonim liek gaidila godīga atbilde. Džeimss Moudens reiz viņai pārmetoši bija teieis: Kad es pūlos uzzināt, ko eilveki doma, vismaz puse no viņiem man nesaka taisnību; lie runā likai to, ko es, pēc viņu domam, veļos dzirdēt.

Man bija jadoma, kas gan mums tiek atstats, mums ka kanadiešiem, Millija sacīja. Ja tas notiek es domāju, ja paraksta Savienības līgumu, es neredzu, ka mes varētu atgriezties pie savas iepriekšējas dzīves un lietu kārtības.

Ne. arī es to neredzu, alzina [loudens.

Labi, bet vai tāda gadījuma 1as nebūs musu apnšanas procesa sakums? Līdz mēs klusini par daļu no Savienotajam Valstīm. Lidz visa musu neatkarība bus pagalam? Pat uzdodot šo jautajumu, Millija pratoja, cik svarīga gan ir ši patiesība. Kas gan īstenība bija neatkanba.ja ne ilūzija, par kuru cilvēki likai runa? Neviens nav patiesi neatkarīgs, un arī nevar but, un lieši tas pats attiecas arī uz nācijām. Jaunajai sievietei bija jadoma, ko par lo teiktu Braicns Ričarsons, viņai būtu gribējies ar viņu par lo parunai kaul tūlīt.

Varbūt mes liesam tiksim apriti vai vel kādu laiku izliksimics, ka nekas nav nolicis, Houdens leni teica. Tikpat labi var gadīties, ka pēc kara viss izrādās gluži otrādL Nomāktu izteiksmi garenaja seja, viņš bridi klusēja, lad runaja tālāk. Tu lāču zinL Millij, kari medz visu mainīt iznicināt nācijās, samazinat impērijas, reizēm gadas ari, ka tie, kas uzskata, ka kara uzvarējuši, patiesība to zaudējušL Savulaik par to nacas pārliecināties Romai, tapai ka citiem: (ilisticšiem, Grieķijai, Spanijai, l'rancijai, BritanijaL Tas pals var notikt ar Krieviju vai Savienotajam Valstīm, varbūt ar abām, un galu gala Kanāda paliks stiprāka. Viņš apstajas, tad piemetināja: Lielāka kļūda, ko cilvēki dažreiz pieļauj, ir iedoma, ka iiclas vēsturēs pārmaiņas noliek citu, nevis viņu dzīves laika.

Houdena smadzēnēs bija vēl viena, neizteikta doma. Savienības līgums piešķirtu Kanadas premjerministram pat lielāku iespaidu neka pilnīga neatkarība. Viņš kļutu par starpnieku, kura varu un ietekmi būtu iespējams veicinal un palielināt. Un visbeidzot ja Moudens pals būtu tas, kurš plūks ši darba augļus iekaroto autoritati varētu izmantot savas valsts laba.

Svarigakais, ko dotu Šis atslēgas uz varu, būtu iespēja nepieļaut, ka Kanāda pilnīgi zaudētu neatkarību.

lis saprotu, cik svarīgi ir pārvietot kodolieroču bāzes uz ziemeļiem. Millija sacīja, un zinu, ko jūs sacījāt par vajadzību pasarga! no indīgajiem nokrišņiem pārtikās ražošanas zonas. Bet tas taču nozīme, ka mes tiešam atrodamies kara priekšvakara, vai ne ta?

Vai uzticēt sekretārei savu pārliecību, ka karš ir neizbēgams un, lai izdzīvotu, tam pienācīgi jāsagatavojas? Houdcns izlēma to nedarīt. Viņam nāksies publiski izvairīties no tiešas atbildes uz šo jautajumu, tapec tagad varētu papraktizeties.

Mes izvēlamies savu pozīciju, Millij, viņš piesardzīgi atbildēja, un mums tas jādara, kamēr izvelc vel kaut ko nozīme. Sava ziņa, ja raugas uz lietam no musu viedokļa, tas ir vienīgais, ko mēs varam darīt. Taču daudziem ir vēlēšanās atstumt šo domu mala, atteikties no lēmuma pieņemšanas, sēdēt saliktam rokām cerībā, ka acīmredzamas patiesības kaut kur izgaisis. Ne vairak, viņš pašūpoja galvu.

Vai tas nebūs grūti pārliecināt cilvēkus, viņa nogaidoši vaicāja.

Premjerministrs daudznozīmīgi pasmaidīja: Domāju, ka ja. Musu dzīve šeit varētu kļūt pat diezgan drudžaina.

Tādā gadījumā, Millija sacīja, es mēģināšu samazinat spriedzi līdz normas robežām. Teikdama šos vārdus, viņa juta saviļņojumu un apbrīnu par šo viru, kuru gadu gaita savām acīm bija redzējusi tik daudz sasniedzam un kurš nu bija sagatavojies uzkraut uz saviem pleciem vel daudz vairak. Tas nebija senās, spēcīgas jutas, ko Millija reiz bija jutusi, ta bija vēlēšanas aizstavel un pasargāt, kas naca no sirds dziļumiem. Viņa apmierināta juta, ka ir šim vīram nepieciešama.

Džeimss Houdcns mierīgi teica: Tu vienmēr esi turējusi visus rāmjos, Millij. Man tas daudz palīdzējis. Viņš nolika kafijas tasi tas nozīmēja, ka atelpas periods beidzies.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm un vel trim sarunam Milli ja ieveda viņa godību llarveju Vorenderu.

Ludzu, sēdieties, Houdena balss bija vēsa.

Pilsonības un imigrācijas ministrs ielocīja savu garo, lempīgo augumu krēsla iepretī rakstāmgaldam. Viņš neveikli grozījās sēdeklL

Klau. Džini, viņš mēģināja bul sirsnīgs, ja tu mani esi izsaucis, lai pateiktu, ka esmu sevi tovakar pataisījis par muļķi visu acis, ļauj man to atzīt pirmajam. Ta ir, un man sasodīti žēl.

Par nelaimi, Houdens indīgi atlieca, nožēlot tā ka būtu par veļu. T urklāt, ja jau jūs esat izlēmis izturēties ka plencis no tirgus plača, ģenerālgubernatora pieņemšana diez vai ir īsla vieta, kur sakL Ivs ceru, jūs saprotat, ka visai Otavai šis stāsts jau nākamajā dienā bija zināms no sākuma līdz beigām. Viņš ar netīksmi pamanīja, ka otra vīrieša uzvalks acīmredzami sen nebi ja gludināts.

Vorenders izvārījās no premjerministra acīm, kas nikni kvēloja virs ērgļa deguna. Viņš nožēlas pilns pamaja ar roku: Es zinu, es zinu.

Man būtu pilnīgs attaisnojums un visi nosacījumi, lai pieprasītu jūsu demisiju.

Es ceru, ka jūs to nedarīsiet , premjerministr. Es tiešam ceru, ka jūs to nedarīsiet, Ilarvejs Vorenders paliecās uz priekšu, uz kailas galvvirsas izspiedās svieru lāsītes. Vai vārdos un balsi skanēja apslēpti draudi, Houdcns prātoja? Bija grūti saprast. Ja man atļauts piebilst, Vorenders turpināja jau rāmi, smaidot viņš bija atguvis savu parasto pašpārliecinātību: saka, ka gmviom quaedam simt remedia peviculis, jeb, brīvi tulkojot Vcrgiliju, dažas zāles ir ļaunākas par briesmām.

T urpat talak bija arī kada rindiņa par ēzeļa brēcienu, Houdcns nikni atcirta. Sarunu biedra klasiskie citāti vienmēr viņa radīja sapīkumu. Prejerministrs turpināja caur sakostiem zobiem: Es biju nodomājis teikt, ka esmu nolēmis pagaidām likai brīdināt. Un ieteiktu jums izvairīties no provokācijām, kas liktu man mainīt savas domas.

Vorenders pietvīka, tad paraustīja plecus. Un tālāk tikai klusums, viņš klusi nomurmināja.

Patiesībā iemesls, kadeļ es jūs izsaucu, ir pēdējās imigrācijas dienesta problēmas Vankuvera. Liekas, radusies tieši tāda sarežģīta situācija, no kādām es lūdzu jūs izvairīties.

Alia! Harveja Vorendera acis iekvēlojas interese. Mana rīcībā ir pilnīga atskaite par to, un es jums varu visu pastāstīt.

Man nevajag neko staslil, Džeimss Houdcns nepacietīgi pārtrauca. T ikt gala ar savu departamentu ir jūsu pienākums, un man jebkura gadījumā ir svarīgākas lietas. Viņa acis pārslīdēja atvērtajām aizsardzības jautājumu mapēm, pie kuram viņš vēlējas ātrāk atgriezties. Es tikai veļos, lai ši lieta tiktu nokārtotā bez laikrakstu starpniecības.

Vorenders sacēla uzacis: Vai jūs nenonākat pretruna? Viena elpas vilciena jūs man liekat pašam vadīt savu departamentu, nakošaja notušēt šo lietu…

Moudens dusmīgi iejaucas: Bs jums lieku rīkoties saskaņa ar valdības politiku manu politiku: izvairīties no skandalicm, no strīdīgiem Imigracijas jautajumiem, īpaši šobrīd, kad nakamaja gada gaidamas velēšanas un viņš brītiņu vilcinājās tuvojas arī citas lietas. Mes par to visu jau runājām tovakar, tad rūgti piemetinaja. vai varbūt jūs neatceraties?

Bs nemaz nebiju tik ļoti piedzeries! Tagad bija I larveja Vorendera karta sadusmoties, Ls jums tieši tad jau pateicu, ko domāju par musu ta saucamo Imigracijas politiku, un ta joprojām nav mainījusies. Vai nu mes pieņemam jaunu, godīgu Imigracijas likumu, kas alzisl musu ncibu, un ko visas iepriekšējas valdības…

Atzīst ko?

Džcimss Houdens bija piecelies un stāvēja pie rakstamgalda. Lūkodamies viņa, Hārvcjs Vorenders rami, taču saspringti sacīja: Atzīst, ka musu politika ir diskriminējoša; un kādēļ gan ne ta taču iimusu pašu valsts, vai ne? Atzīsi, ka pie mums pastav šķirošana pēc adas krasas un kvolas citu rasu pārstāvjiem, ka mes aizliedzam iebaukt nēģeriem un dzeltenajiem, ka ta vienmēr bijis, un kāpēc gan kaut kas jāmaina? Atzīsi, ka mes gribam, lai ieceļo lielākoties anglosakši, un ka mums ir vajadzīgs noteikts bezdarba līmenis. Atzīsi, ka paslav stingras kvotas itāļu emigrantiem un visiem pārējiem, jo mēs raugāmies, lai nepalielinātos Romas katoļu procents. Izbeigsim drāzt visiem smadzēnes. Uzrakstīsim godīgu Imigracijas likumu, kura melns uz balta bus nodrukāts, ka patiesība viss notiek. Izbeigsim rādīt vienu seju Apvienotajās Nācijas, kur mēs llirlejam ar krāsainajiem, bel otru mājas…

lai tu esi zaudējis prātu'? neticīgi, pusčukstus jautāja Džcimss Moudens. Viņa acis ka piekaltas nenovērsās no Vorendera. Protams, man jau lika dots mājiens, viņš domāja, ņemot vērā to, kas lika pateikts pieņemšana pie gubernatora… es gan domāju, ka alkohola iespaida… Tad viņš atcerejas Margaretas vārdus: man retiem liekas, ka Harvejs vienkārši ir mazliet traks.

Mārvejs Vorenders smagi elpoja; viņa nāsis drebēja. Ne, es neesmu traks, es vienkārši esmu noguris no šis nolādētās liekulības.

Godīgam but ir jauki, Houdens piekrita. Viņa dusmas bija pagaisušas, liet šāda veida godīguma izpausmes ir politiska pašnaviba.

Ka mes to varam zināt, ja neviens nav pat mēģinājis? Ka mes varam būtu tik pārliecināti, ka cilvēki negribēs dzirdēt to, ko viņi patiesība jau zina.

Ko tu iesaki ka alternatīvu? Džeimss Uoudcns klusi jautāja.

Tu doma, ja mes nerakstam jaunu imigrācijas likumu?

Ja.

Tad es uzstāšu, ka esošais mums jāievēro līdz pēdējam komatam, llarvejs Vorenders noteikti sacīja. Es gādāšu, lai nebutu nekādu izņēmumu, nekādas maskēšanas vai aizmugurisku paveļu turēt presi talak no nepatīkamam lielam. Varbūt las paradis, kas īstenība noliek.

Tada gadījuma man jālūdz levi demisionēt, Džeimss Houdens atbildēja līdzīga lonL

Abi vīrieši skaujas viens otrā. Ak nē, I larvejs Vorenders klusi noteica, ak ne.

Klusums.

lis tev ieteiktu Ibrmulet savu domu skaidrāk, Džeimss Houdens ierunājās. Vai tev ir kaila ideja?

lis domāju, ka tu zinL

Premjerministra seja nepakustējās ne vaibsts, acis bija nelokāmā stingrība. "Formulēt savu domu skaidrāk" tadi bija mani vardL

Pieliski, ja tu to tiešam vēlies, l larvejs Vorenders atgriežas sava krēsla. Ka sarunādamies par ikdienišķu biznesa lietu, viņš sacīja: Mes noslēdzam līgumu.

Tas bija sen.

1.īguma nebija minēts noilguma termiņš.

Tas tomēr ir nolccejis.

l larvejs Vorenders noraidoši papurināja galvu. Līgumam nav termiņa. Viņš izvilka no žaketes iekškabatas salocilu papīru un nosvieda to uz premjerministra galda: Izlasi pats un paskaties.

Kad Uoudcns pastiepa roku, ta viegli drebēja. Ja las būtu oriģināls, vienīgais eksemplārs… Ta bija fotokopija.

I Iz bridi viņš zaudēja kontroli par sevi: Tu, idiots!

Kapec? otra vīra balss bija nomierinoša.

Tu to esi Iblogralējis…

Neviens nezināja, kas tiek fotografēts. Turklāt es visu laiku stāvēju līdzas, blakus kopējamai mašīnaL

Bet ir taču negatīvL

Negatīvs ir pie manis, Vorendera balss skanēja gandrīz glasmainL Ksmu to saglabājis gadījumam, ja man kādreiz ievajadzētos vel kādu kopiju. arī oriģināls ir drošība, viņš pamaja. Kādēļ tu nelasi? 'i ur rakstīts tas, par ko mēs runājam.

Houdens nolieca galvu un vardi nostājās acu priekša. Pavisam vienkārši vārdi, sadalīti pa punktiem, un rakstīti ar viņa paša roku.

t>." cin

11. Vorenders atsakas no vadības un apsola atbalstīt Dž. Houdenu.

IL Vorendera masadēlam (IL O'H) jasaņem IV turēšanas licence.

1 l.Vorenderam viela Houdena kabinetā (jebkura pec paša izveles. izņemot ārlietu vai veselības aizsardzības ministra portfeli). Dž.H. apsola ncatstādinat M.V., izņemot, ja viņa neapdomīgas rīcības deļ izceļas skandals. Minētājā gadījuma H.V. uzņemas pilnu atbildību, neiesaistot Dž. 11.

Tad sekoja datums ta kļūmīga diena pirms deviņiem gadiem un sleiga uzšņāpti abu iniciāļL

Ilarvejs Vorenders mierīgi noteica: Pats redzi ka jau es teicu, šis ir beztermiņa līgums.

llarvej, lēni sacīja premjerministrs, kāds tev no tā labums? Mes esam bijuši draugL.. Viņa smadzēnes drudžaini strādāja. Viena kopija, kas nonāktu viena vienīga reportiera rokas, varētu pārvērsties par iznīcības instrumentu. Nebūtu nekādu paskaidrojumu, nekādu manevru, nekādu iespēju izdzīvot ka politiķim, tikai atmaskojumi, negods… Viņa rokas nosvida.

Olrs vīrietis šūpoja galvu. Houdens juta starp viņiem sienu… necaurlaidīgu, bezjēdzīgu sienu. Viņš mēģināja no jauna. Tas bi ja ka izcirst mārciņu gaļas no dzīvas miesas, ja ne vel vairak. Bet tagad?

l'S tev pastāstīšu! Vorenders pieliecas tuvāk galdam, runādams skaļos, saspringtos čukstos. Ļauj man palikt, ļauj man izdarīt kaul ko vērtīgu, lai atgūtu līdzsvaru. Varbūt, ja mēs pārrakstītu savu imigracijas likumu un darītu to godprātīgi, varbul lad cilvēki sajulis sirdsapziņas edas un gribēs mainīties? Varbūt, ja mes rīkojamies la, ka pašlaik, mums vienkārši lemts šis lietas mainīt, varbūt tieši tas galu gala ir nepieciešams. Bet mums vispirms jasak ar to, ka kļūstam godīgL

Houdens apmulsis pašūpoja galvu: Tu runa ka bez sajēgas. Ps tevi nesaprotu.

Tad ļauj, es mēģināšu tev paskaidrot. Tu runāji par mārciņu gaļas. Vai tev šķiet, ka es raizējos par savu daļu? Vai tu domā, ka es negribētu atgriezties atpakaļ un padarīt musu Ilgumu par nebijušu, ja vien tas būtu iespējams? Varu tev pateikt, ka bijušas naktis, daudz nakšu, kad esmu palicis nomoda līdz rīta gaismai, ienīzdams sevi un dienu, kad to izdarīju.

Kapec, Harvcj? Varbūt, ja viņi to visu beidzot izrunātu, tas palīdzētu… kaut kam taču japalidz ..

1л taču pardevos, vai ne tā? nu Vorenders runaja emocionālL Pardevos par lecu virumu, ka nebija centa vērts. Tūkstošiem reižu kopš tā laika esmu velējies, kaut mes atkal varelu but laja zale un stalies viens otram pretī ar tādām izredzēm, kadas mums toreiz bija.

Domāju, ka es vienalga būtu uzvarējis, Houdens mierīgi sacīja. Bridi viņš sajuta dziļu līdzcietību. Musu grēki mūs neaizmirst, viņš nodomaja tie atgriežas vienā vai cita veidā, pie katra cilvēka savadak.

lis neesmu par to tik pārliecināts, Vorenders lēni norūca un pacēla acis. Ps nekad neesmu bijis pilnīgi pārliecināts, Džirn, ka nevarētu sēdēt tava vieta šeit, aiz ši galda.

Tad luk, kas tas ir, Houdens nodomaja: viss, ko vien viņš bija varējis iztēloties, ar papildus sastavdaļam. Sirdsapziņa plus vel izjauktie godkāres sapņL Briesmīga kombinācijā. Viņš bažīgi jautāja: Vai tagad tu neesi nekonsekvents? Tu apgalvo, ka nolādi dienu, kad mes noslēdzam līgumu, tomēr uzstāj, lai tas tiktu turpināts.

Та ir mana labaka daļa, ko es pūlos glābt, un, ja es ļaušu tev sevi izmest, ar mani ir beigas. Tapec es turēšos pie ta zobiem un nagiem, Mārvejs Vorenders izvilka kabatlakatiņu, lai noslaucītu pa galvvidu plūstošas sviedru straumītes. Iestājās klusums, tad viņš turpinaja jau mierīgāk: Reizēm es domāju, ka būtu bijis labak, ja mēs tiktu pieķertL Mes abi esam krāpnieki tu un es. Varbūt tiešam ļaut, lai ta noliek?

Tas kļuva bīstamL Ne, steigšus iesaucās Houdens, tici man, ir labakas metodes. Viena lieta viņam nu bija skaidra:

Ilārvejs Vorenders ir garīgi nestabils. Viņu nepieciešams vadīt, ja vajadzīgs, pat pierunāt ka mazu bērnu.

l ieliskL Dzeimss Houdens teica, sarunu par alkapšanos mes aizmirsīsim.

Un imigrācijas likums?

Likums paliks tāds, kāds tas ir, Houdens noteikti sacīja. Kompromisa iespējas pat šaja gadījuma bija ierobežotas. Vel vairak, es pieprasu, lai kaut kas tiktu darīts ar šo situāciju Vankuvera.

Hs rīkojos saskaņa ar likumu, Vorenders atbildēja. Es vēlreiz parbaudLšu, to es apsolu. Tomēr viss noticis atbilstoši likumam, burts burla.

Houdens nopūtas. Ta tam būtu jabul. Viņš pamaja, noradīdams, ka saruna beigusies.

Kad Vorenders bi ja aizgājis, premjers sēdēja un klusēdams apsvēra, ko iesākt ar šo jauno problēmu, kas gluži nelaika novēlusies par viņa galvu. būtu kļūdaini novērtēt par zemu draudus viņa personīgajai drošībai, Houdens domaja. Vorendera temperaments vicnnmer bijis ncapreķinams, bel tagad nestabilitāte bija manami palielinājusies.

Isu bridi viņš bnnijas, ka varējis tik muļķīgi rīkoties… pats uzraksti! uz. papīra savu nāves spriedumu, lai gan pieredzei un juridiskajai izglītībai vajadzēja brīdināt par briesmām. Taču godkāre ar cilvēkiem dara dīvainas lietas, liek tiem uzņemties risku, reizēm pal ārkārtīgi lielu risku, un ta rīkojusies ir arī citL Atskatoties atpakaļ pāri gadiem, viss likās tik mežonīgi un neprātīgL Un tomēr tolaik, ambīciju vadīts, bez priekšnojautas par to, kas varētu noliki nākotne. ..

Visdrošāk būtu likt Ilarvcju Vorenderu miera, vismaz pašreiz, premjerministrs domaja. No neprātīgas runas par likumu pārrakstīšanu tūlītējas problēmas izcelties nedraudēja. Nelikās, ka ši doma varētu rast atbalstu pat pašu Vorendera tuvāko palīgu vidu, un vecakajiem ierēdņiem piemita īpašība noliegt to. kam viņi nepiekrita, Parmaiņas likumdošana nevarēja liki ieviestas bez ministru kabineta ziņas, tomēr vajadzētu izvairīties no atklatas Vorendera sadursmes ar citiem kabineta locekļiem.

Tatad viss, kas šobrīd darams, ir nedarīt neko un ccret uz to labāko ši veca politiķu panaceja, universālais līdzeklis visiem dzīves gadījumiem. Protams. Braicns Ričardsons nebūs iepriecināts, partijas vaditajs neapšaubāmi gaida airu, noteiktu rīcību, bet paskaidrot viņam, kādēļ neko nav iespējams dant, būtu neiespējamL arī Vankuveras situācijā varēja uzvirmot, un Houdenam naktos atbalstīt Vorenderu. lai kādu lēmumu arī nepieņemtu Imigrācijas departaments. Nu, labi tas nebija, taču šis ir tikai sīks gadījums, kurš izsauks sabiedrības mazākuma kritiku, lai valdība jau agrāk veiksmīgi likusi pāri, gan pārdzīvos arī šoreiz.

Šobrīd svarīgākais ir gadat par savas valdības un varas saglabāšanu, domaja Houdens. No ta tik daudz kas bija atkarīgs, tik daudz gan lagadne, gan nākotne. Vara bija jāsaglabā par katru cenu, to nevar panākt vienatne, lkt cita, kas viņu varētu pilnvērtīgi aizvietot, šobrīd nebija.

Klusi ienaca Millija Fndemane. Vai ēdīsiet lenču? viņa apjautājas sava zemaja konlralta. Servēt šeit?

Ne, viņš atbildēja. Jutu, ka jānomaina dekorācijās.

Pec desmit minūtēm, tērpies labi piegriezta melna mēteli, premjerministrs strauja soli devas no Austrumu sparna uz Miera torņa ieeju un parlamenta restorānu. Diena bija skaidra, auksta, saltais gaiss uzmundrināja, celiņi un sanceliņi, kuru krustojumos slejas kupenas sastumtais sniegs, saule žuva. Houdens jutas pacilāts un sirsnīgi atņēma pretimnākošo godbijīgos sveicienus un sardzes gvārdu salutešanu. Starpgadījums ar Vorenderu jau bija pagaisis no prāta, bija daudz citu svarīgāku lietu.

Millija I'ndemane, ka gandrīz vienmēr, iebaudīja kāliju un sviestmaizes turpat darbavieta. Pec tam viņa iegāja premjerministra kabineta, nesdama memorandu žūksni, no kuriem jau iepriekš bija atlasījusi mazak svarīgos, kas varēja pagaidīt. Viņa atstāja papīrus uz rakstamgalda, tureklī ar uzrakstu "ienākušie dokumenti". Rakstamgalda virsmu klaja nekārtīgi izsvaidīti dokumenti, taču Millija nemēģināja ieviest kartību, jo bija pārliecinātā, ka dienas vidu Džcimss Houdens gribēs atrast lietas tieši lapai, ka tas atstatas. Kada plana, atsevišķi nomesta papīra loksne tomēr piesaistīja viņas skatienu, z.iņkangi pagriezusi to otrādi, viņa redzēja, ka tā ir fotokopija.

Viņai nacas izlasi! divas reizes, līdz satura nozīme pilnība iesūcas apziņa. Kad tas notika, Millija juta, ka dreb no ta, cik nozīmīgs ir dokuments, ko viņa tur roka. Tas izskaidroja daudzas lielas, ko viņai ilgo gadu laika ta arī nebija izdevies saprast: kopsapulcL.. Houdcna uzvaru…. viņas pašas zaudējumu.

Viņa zinaja, ka šis dokuments varētu nozīmēt arī divu politiķu karjeras beigas.

Kādēļ 1as atradas šeit? Acīmredzot las ticis apspriests… šodien… premjerministra saruna ar llarveju Vorenderu. Bet kādēļ? Ko tas varēja dot? Un kur ir oriģināls? … Viņas domas joņoja, .lautajumi biedēja. Millija velējas, kaut nebūtu pieskārusies papīram, viņa nekad nebutu uzzinājusL Un tomēr…

Pēkšņi viņa sajuta asu niknuma uzpludu pret Dzeimsu lioudenu. Ka viņš to bija varējis izdarīt? Kad starp viņiem abiem tik daudz kas bija radies; kad viņi varēja dalīties laime, kopīga nākotne, ja vien viņš būtu zaudējis ciņa par partijas vadību… zaudējis laja kopsapulce. Viņa jautāja sev: kāpēc viņš nespēlēja ar godīgam kārtīm? … vismaz alsajot viņai iespēju uzvarēt? Taču sieviete zināja, ka tadas iespējas nekad nav bijis…

Tad, tikpat negaidīti ka iepriekš, dusmas bija prom, to vieta naea skumjas un līdzjūtība. Millija zinaja, ka to, ko Houdens bi ja izdanjis,viņš bi ja darījis lapec, ka ta bi ja jadara. Alkas pēc varas, pēc sāncenšu sakaves. pec sekmēm politika… tas aprija visu. Bez tā personīgajai dzīveL.. pat mīlestībaL.. nebija nekādās nozīmes. Skatoties patiesībai acis, las vienmēr ta bija bijis: nekad nekādu cerību…

Nu jadoma par praktiskām lietam.

Millija apstajas, gribēdama visu apsvērt ar vesu pratu. Skaidrs, ka Dzeimss Houdens ir apdraudēts, varbūt, ka vel kāds. Un Dzeimss Houdens ir viss, kas viņai svarīgs… likās, ka atgriezusies pagalne. Un vel šorīt viņa bija solījusies aizstāvēt un aizsargal savu še IiL Bet ka viņa varētu… izmanlol to, ka zina… zina to, ko nezina neviens cits, par lo viņa bija pārliecinātā. Varbūt pat Margareta lloudena ne. Ja, vismaz caur šim ziņām viņa beidzot kļuvusi Džeimsam Houdcnam vel tuvākā ka personīga sieva.

Nckada tūlītēja nciba nebija nepieciešama. Bet var gadīties, ka rodas kada iesēja. Reizēm kompromitējošu informāciju var liki prel citu kompromitējošu informāciju. Domas šķila neskaidras, arti gaistošas… ka taustīšanas tumsa. Bet, ja las notiek… ja rodas izdevība… viņai jabul spējīgai pierādīt to, ko zina.

Millija paskatijas rokas pulkstenL Viņa labi zinaja lloudena paradumus. Pirms viņš atgriezīsies, paies vel pusstunda. Biroja ārējas telpas vairak neviena nebija.

Paļaudamas mirkļa impulsam, viņa iznesa fotokopiju ārpusē pie kopējamas mašīnas. Sirds strauji sitas, dzirdot, ka ārpusē garamgājeju soļi te tuvojas, te atlalinas, kamēr Millija atram kustībām ielika papīra loksni mašīna un izlaida tai caurL Iegūtajai kopijai reprodukcijas reprodukcijai bija slikta kvalilatc un izpludis attēls, tomēr ta bija pieliekami skaidra, lai to izlasītu, un rokrakstu varēja pazil bez pūlēm. Sieviete steigšus salocīja iegūto kopiju un noglabāja savas somiņas dibena, f otokopiju viņa nolika, ka atradusi, ar aprakstīto pusi uz leju.

Vēlāk pecpusdiena Džeimss IToudens pacēla vientuļo lapiņu un nobālēja. Viņš bija aizmirsis, ka ta palikusi šeit. Ja viņš to būtu atstajis pa naktL.. Premjerministrs zagšus paskatijas uz ārdurvīm. Millija? Ne, senzinams likums noteica, ka viņa galds pusdienlaikā nedrīkst tikt aizskarts. Vīrietis ienesa fotokopiju tualete līdzas savam kabinetam. Sapluinijis papīru sīkas driskas, viņš tas aizskaloja lejup, pārbaudīdams, vai visas līdz pēdējai bija nozudušas.

Tikko manami smaidīdams, Harvejs Vorenders ērti iekārtojās šofera vadīta limuzīna, kas aizvizinaja viņu atpakaļ uz Pilsonības un Imigracijas ministriju Pldžcnslnta. Izkāpis no mašīnas, viņš iegaja kastei līdzīgajā brunaja ķieģeļu eka, spraukdamies cauri pretī nākošo ierēdņu plūsmai, kas steidzas pusdienas pārtraukumā. Uzbraucis ar liftu piektaja stāva, Vorenders nonaca tieši sava kabinetā. Nevērīgi nometis mēteli . šalli un cepuri uz krēsla, viņš piegāja pie rakstāmgalda un nospieda iekšējas telefona līnijas pogu, kas ministru tieši savienoja ar departamenta vaditaja vietnieku.

Mister lies, Vorenders sacīja, ja esat brīvs, ienāciet, ludzu, pie manis.

Saņēmis tikpat pieklājīgu piekrišanu, viņš saka gaidīt. Lai ierastos, viņa vietniekam vienmēr bija vajadzīgas vairākas minūtes, lai gan abu kabineti atradas viena stava. starp tiem bija zināms attalums, varbūt tāpēc, lai atgādinātu, ka pēc ministrijas administratīva vadītāja nav jasuta parak bieži vai arī nenozīmīgu lielu dēļ.

Ilārvejs Vorenders lēni un domīgi soļoja pa brīvo laukumu istabas dziļuma. Viņš joprojām jutas pacilāts pēc domu apmaiņas ar premjerministru. Nav šaubu, viņš prātoja, ka liku cauri tik labi, cik vien iespējams to, kas draudēja kļūt par sakavi vai vel ko ļaunaku, man izdevās pārvērst par skaidru uzvaru. Vel vairak attiecības starp viņiem abiem nu bija skaidri un asi noteiktas par jaunu.

Saviļņojumu nomainīja patīkama apmierinājumā un ieguvuma apziņa. Te, šai viela viņam pienaeas atrasties viņš piederēja valdošajam slānim, sēdēja ja ne paša karaļa troni, lad otra līmeņa varas krēsla. Turklāt labi polsterēta krēsla, viņš praloja, ar labpatiku paskatījies apkali, ka bieži mēdza darīt. Imigracijas ministra personīgas darba telpas bija vislepnākās visā Olava, tas, iztērējot krietnus naudas līdzekļus, bi ja iekārtojusi viņa priekštece viena no retajam sievietēm Kanāda, kam bija izdevies kļūt par ministru labinela loceklL Pārņemot šo biroju, viņš visu bija atstajis, ka ir tumši pelēkos tepiķus, gaišpelēkos drapējumus, mājīgu angļu perioda mēbeļu sajaukumu un uz apmeklētajiem tas vienmēr atstāja iespaidu. Si viela tik ļoli atšķiras no salto koledžas istabeļu šaurības, kura viņš gadiem ilgi vilka smagu darba slogu bez cerībām uz kārtīgu atalgojumu, un, par spīti sirdsapziņas parmelumiem, kuros viņš bija atzinies Džeimsam Houdenam, izbijušajam prolesoram nacas alzit. ka būtu gruli atteikties no komforta, ko nodrošināja ieņemamais stāvoklis un finansiālie panākumL

Doma par Houdenu viņam atgādināja paša doto solījumu vēlreiz pārbaudīt nogurdinošo, apnicīgo Vankūvcras notikumu un nkolies precīzi saskaņa ar likuma burtu. Un viņam šo solījumu nāktos turēt. Viņam bija uzstādīts noteikums, ka ncdnkt pieļaut nekādas kļūdas vai nejaušības, lai Houdenam vai citiem vēlāk nebūtu izdevības viņam neko pārmest.

Pie durvīm klauvēja, un Vorendera personīgā sekretāre ielaida ministra vietnieku Klodu liesu ierēdni, kas bija taisījis sekmīgu karjeru, mēdza ģērbties ka veiksmīgs uzņēmējs un kuram reizēm piemita klerikālā paradums pielāgoties situācijaL

Labrīt, ministra kungs, liess sacīja. Ka vienmēr, viņš pamanījās sava runas veidā sapratīgi apvienot cieņu un familiaritalL it kā uzsvērdams, ka redzējis velētos ministrus ņakam un ejam. kamēr pats droši vien saglabās savu varu un stāvokli arī tad, kad pašreizējais ši kabineta iemītnieks bus to atstajis.

Ls biju pie premjerministra, Vorenders sacīja. Uz kāliju. Viņam bija izveidojies paradums runāt ar I lesu vaļsirdīgL jo laika gaiļa daudzkārt bija pierādījies, ka uzticēšanas bieži liek atmaksāta ar Irapigu padomu. Pa daļai tādēļ, pa daļai arī tāpēc, ka Vorenders ieņema imigracijas ministra krēslu jau divas valdības pcc kārtas, abi sastrādajas labi

Vietnieka sejā paradijas līdzjūtīga izteiksme: Alia, skaidrs, viņš leica. Protams, pa ierēdniecības augstākajā kasla

1 16

pastavošo hczdrals telegrāfu viņš jau bija saņēmis ziņu par traei gubernatora rezidence, taču smalkjūtīgi to nepieminēja.

Viens no cukurgraudiņiem, ko viņš man pasvieda, bi ja par lietu Vankuvera. Ilarvejs stastija. Dažiem ļaudīm, ka nīdās, hcpatik tas, ka mes stingri ievērojam likumus.

Ministra vietnieks skaļi nopūlas. Viņš bija sen pieradis, ka politiķu intereses imigracijas likums liek pakļauts visdažadakajam aizmugures cilpām, locījumiem un patvaļīgiem traktējumiem. Taču ministra nakama piezīme viņu par-steidza.

Fs pateicu prcmjcrminislam. ka mes neatkāpsimies ne par milimetru, Vorenders pavēstīja. Vai nu la, vai arī mes revidēsim imigracijas likumu, un darīsim, kas mums jādara, bez slēpšanas, visu acu priekša.

Un misters Houdens… nogaidoši jaulaja I less.

Mums dotas brīvas rokas, Vorenders īsi noteica. Fs piekritu parskatil šo gadījumu, taču pec tam rīkoties pec musu ieskaliem.

Tas ir ļoti labas ziņas, liess nolika mapi, ko bija atnesis, un abi vīrieši apsēdas krēslos viens otram iepretī. Ta nebija pirmā reize, kad druknais ierenis paļavas uz to. ka viņa ministram ir īpašas attiecības ar viņa godību Džcimsu Makkalumu Iloudenu. Acīmredzot starp viņiem tiešam paslavēja kāds sevišķs sakars, jo likās, ka 1 larvejam Vorenderam salīdzinājumā ar citiem ministriem vienmēr liek piešķirta lielākā rīcības brīvība. Pret šādiem apslakļiem nebija nekas iebilstams, jo tie tava pašam ministra vietniekam reizēm realizēt personīgo politiku. Autsaideri bieži uzskata, ka politika ir vienīgi ievelēto tautas priekšstavju priekšrocība, domāja Klods liess. Patiesība gluži pārsteidzoši, cik liela mera valdīšanas process notiek, šiem ievēlētajiem cilvēkiem iestrādājot likuma normas idejas, ko radī jusi viņu vietnieku elite.

Kodīdams lupas, liess domīgi sacīja: Fs ceru, jūs nedomājāt nopietni, runadams par imigracijas likuma pārskatīšanu. Visuma jau likums ir gluži labs.

Protams, ka jums ta liekas, Vorenders īsi attrauca. Jūs taču bijāt viens no galvenajiem tā autoriem.

Nu, man jāatzīst, ka sava veida Ievas jutas…

Fs nepiekritu visiem jūsu uzskatiem jautajuma par iedzīvotāju strukturu, Ilarvejs Vorenders sacīja. jūs taču to zināt, vai ne.

Vietnieks smaidīja. Musu savstarpējo attiecību

pastavešanas laika kaut ko tamlīdzīgu man naeies nojaust. Taču, ja drīkstu ta izteikties, jūs tomēr esat reālists.

Ja jūs ar to gribat teikt, ka man negribetos, lai Kanadu parpludina un pārņem sava ietekme ķinieši un nēģeri, jums tiešam taisnība. Vorenders noskaldīja. Tad turpinaja jau mierīgāk: I'omer reizem man jabnnas. Mēs sēžam uz viena no pašiem bagātākajiem nekustamajiem īpašumiem pasaule, uz četriem miljoniem kvadrātjūdžu, kas ir nepietiekami apdzīvotas, nepietiekami attīstītas; bet planēta tikmēr mudž no eilvekiem, kuri izmisīgi meklē sev jaunas majas…

Mēs neko neglābsim, ja plaši atvērsim savas'dfcirVis visiem ienaeejiem, liess stīvi iebilda.

Mes sava zeme varbūt arī ne, bet ka ar pārējo pasauli, ar kariem, kuri var izcelties, ja iedzīvotājiem neļaus atstat pārapdzīvotos rajonus?

Man šķiet, ta būtu pārāk augsta cena par tādu iespējamību novēršanu, kas tikpat labi var arī nekad nenotikt. Klods I less parlika vienu kāju par otru un rūpīgi nogludināja nevainojami piegriezto bikšu krokas. Ka jūs jau labi zināt, ministra kungs, es uzskatu, ka Kanadas ietekme pasaulē būtu krietni vien lielāka, ja mes saglabājam pašreizējo līdzsvaru iedzīvotāju struktura, nevis, ja mēs pieļausim, lai mazāk vēlamo rasu pārstāvju skaits pārsniedz mūsējo.

Citiem vārdiem sakot, Hārvcjs Vorenders klusi sacīja, aizstāvēsim priviliģēto stāvokli, kura mums bijusi ta laime piedzimt.

Vietnieks tikko manami pasmaidīja: Kā es jau pirms brīža teicu, mēs abi esam reālistL

Labi, varbūt jums taisnība, llārvejs Vorenders pirkstiem bungoja pa rakstāmgalda virsmu. Ir dažas lietas, ar kuram man nekad nav bijis viegli samierināties, un ši ir viena no tam. I'omer par vienu esmu pārliecināts šis zemes pilsoņiem jajutas atbildīgiem par saviem imigrācijas likumiem, un viņiem jāliek ias apzināties. Kamēr mēs locīsimies un līkumosim, cilvēki to nekad nedarīs. Tieši tapēc mes ne soli neatkāpsimies no ta, kas rakstīts likuma nav svarīgi, no kuras puses to lasa. Pie joda, kamēr vien es sēžu šai krēsla!

Bravo! leni izveļas pār drukna Hesa apaļīgajām lupām. Viņš smaidīja.

Iestājās pauze, un I larveja Vorendera acis pacēlās pāri pretī sēdoša vīrieša galvaL Hess pat nepagriezies zināja, uz ko skatas ministrs: tur karajas Kanadas Karalisko gaisa spoku uniforma tērpta jauna vīrieša portrets. Tas bija gleznots no fotogrāfijās pec tam, kad gaisa spoku akcija gaja boja Harveja Vorendera dols. Klodam I lesam daudzas reizes šajā istaba bija nācies verot, ka tova acis pievēršas dēlam, un dažkārt tas sarunajās ar portretu.

Vai zināt, es bieži domāju par dēlu, ka apjautis otra vīrieša klātbūtni, Vorenders noteica.

liess nesteidzīgi palocīja galvu. Tas nebija nekāds atklājums, un reizēm viņš nepievērsa Vorendera vārdiem uzmanību. Tomēr šodien nolēma atbildot.

Man nekad nav bijis dola, Hess teica. Tikai meitas. Mums ir ļoti labas attiecības, tomēr man vienmēr licies, ka starp delu un tēvu noteikti pastav kaut kas īpašs.

Ta ir, llarvcjs Vorenders piekrita. Ir, un pat nāve to nekad pa īstam neiznīcina, vismaz man ne. Viņš turpināja, balss kļuva arvien siltākā: Esmu tik daudzas reizes domājis, par ko gan mans dēls Hovards būtu kļuvis. Viņš bijā lielisks zēns, vienmēr tik drosmīgs un izveicīgs. Drosme bija viņa labāka īpašība, un beigās viņš mira ka varonis, Es bieži sev saku, ka man jabut lepnam.

Ministra vietnieks pratoja, vai varonība būtu galvenais, ko viņš gribētu atcerēties par savu paša dēlu. Toties ministrs gandrīz to pašu bija teicis jau agrak gan liesam, gan citiem, it kā neapzinādamies, ka atkārtojas. Dažkārt llarvcjs Vorenders tik ilgi un sīki aprakstīja šausmīgo gaisa kauju, kura mira viņa dēls, ka bija grūti saprast, kur beidzas sāpes un sakas varoņa slavināšana. Reizēm pa Olavu pat klīda komentāri par šo tēmu, tiesa, lielāka daļa no tiem bija līdzcietīgL Nožēla dara dīvainas lietas, domaja Klods Hess, reizēm radīdama pat parodiju par seram. Viņš jutas atvieglots, kad priekšnieka tonis atguva lietišķumu.

Nu labi, Vorenders sacīja, parunāsim par šo Vankuveras atgadījumu. Gribu pārliecināties, ka mēs tiešām esam absolūti tīri likuma priekša. Tas ir svarīgL

Ja. es zinu, liess saprotoši pamāja, tad uzlika roku uz mapes, ko bija atnesis līdzL Esmu vēlreiz izskatījis ziņojumus, un varu likt roku uz sirds, ka tur nav neka tāda, par ko jums vajadzētu uztraukties. Man rupes ir tikai par vienu lietu.

Sabiedriska doma?

No, man liekas, uz to jums jābūt gatavam. Patiesība Hess bi ja raizējies par sabiedrisko domu, jo bija pārliecināts, ka politiskais spiediens varētu likt valdībai atteikties ievēro! slingrakas imigrācijas likuma normas-, ka bija nolicis jau daudzkart. Pagaidam, cik liekas, viņš kļūdījies. Vietnieks turpināja: I s domāju par to, ka mums Vankuvera tieši pašlaik nav dienesta vecākā. Viļjamsons, musu apgabala superintendanls, ir slimības atvaļinājuma un paies vairaki mēneši, kamēr viņš atgriezīsies, ja vispār bus atpakaļ.

Ja, Vorenders sacīja. Viņš aizdedzināja cigareti un piedāvāja otru savam vietniekam, kurš arī aizsmēķēja. Tagad es atceros.

Ja lietas rit, ka parasti, man nebūtu ko raizēties, bel ja rodas spiediens, ka tas var gadīties, man gribētos, lai uz vielas ir kāds, kam es varu uztieeties personīgi un kas tiks gala ar presL

Man ir pamats domai, ka jums ir kas padoma, l iesi ta, Hess airi apdomājas. I .emums ieturot noteiktu pozīciju viņu bija iepriecinājis. Vorenders reizēm ir ekscentrisks. lāču I less uzskatīja, ka jabut lojālām un jāaizsarga ministra pozīcijas, cik un kur vien iespējams. Viņš domīgi ierunājās: Es varētu pārņemt atbildību par dažiem jautājumiem šeit uz vietas un atbrīvot vienu no saviem vietniekiem nodaļas vadītāju. Tad viņš varētu uzņemties posteni Vankuvera šķietami it kā līdz brīdim, kamēr mes zināsim, kas bus ar Viljamsonu, bcl patiesība viņa uzdevums bus liki gala ar šo gadījumu.

Nespēdama rasi mieru. Millija Fndemane sava dzīvokli pardomāja dienas nolikumus. Kapec viņa parkopeja Ibtokopiju? Ko viņai ar to iesākt, ja vispār iesākt? Cik lalu patiesība gan sniedzas viņas lojalitāte?

Viņa vēlējas, kaut pienāktu gals bezgalīgajam izlikšanas spēlītēm, manevriem, kuros nacas piedalīties. Tāpat ka pirms dienas vai divām, viņa apsvēra, vai nepamest politiku, neaiziet no Džeimsa Houdena un nesākt kaut ko jaunu. Viņa prātoja. vai kaul kur. jebkura vietā, kada cilvēku grupa atrodama miera osla, kura nekad nav intrigu. Par to viņai bija ļoti jašaubas.

Telefons iezvanīdamies patrauca smagas pārdomās.

Millij, Braicna Ričardsona balss skanēja mundrL Pie Raula I .em je viņš strada par nodaļas vadītāju Tirdzniecības ministrija un ir mans draugs luht sāksies ballīte. Mes abi esam ielūgtL Ko tu par to doma?

Millijas sirds salocās. Viņa impulsīvi jautajā: Vai tur bus jautri?

Raula ballītes parasti ir ta nokas, partijas boss nogrudzi-

nāja.

Trokšņaini?

Iepriekšējo rcizi kaimiņi izsauca policiju, Ričardsons pavēstīja.

Vai viņam ir muzika? Vai mēs varēsim padejot?

Viņam ir kaudze ierakstu; pie Raula viss ir iespējams.

Hs naku, Millija iesaucas, ak, ludzu, es nāku.

lis tevi paķeršu pec pusstundas, viņa balss skanēja uzjautrinātL

Paldies tev, Braien, paldies. Viņa dedzīgi sacīja.

Pateikties varēsi vēlāk, atskanēja klikšķis, un līnija atvienojas.

Millija uzreiz zinaja. ko vajadzētu vilkt mugura kleitu no kremkrasas šifona, ar dziļu kakla izgriezumu. Sajusminala, sajutusi atvieglojumu, viņa aizspēra savas kurpes pari dzīvojamajai istabaL

8 edgars krĀmers

Trīsdesmit sešas stundas, kuras Pdgars S. Kramers bija pavadījis Vankuvera, viņš bija izdarījis divus secinājumus. Pirmkārt, jaunieceltais superintendanta vietas izpildītājs bija sapratis, ka Pilsonības un imigrācijas departamenta Rietumkrasta galvenaja mītnē nav jautajumu, kuru pārvarēšana viņam sagadātu problēmas. Otrkārt, viņš ar nepatiku juta, ka personīgā labsajūta un fiziskas spējas kaitinoši pasliktinājušās.

Sēdēdams čotrsturainaja, funkcionāli iekārtotājā biroja, kas alradas pret ūdeni pavērsta Imigrācijas nama trešaja stava, Pdgars Kramers domas apstrīdēja abas sajūtas.

Kramers bija nepilnus piecdesmit gadus vecs. kalsns virs pelēkām acīm, brūniem, cirtainiem, vidu pāršķirtiem matiem un valkāja brilles bez ietvara. Viņam piemita žigls, loģisks prāts, kas lieti bija noderējis ilgaja, pavisam pieticīgi aizsaklaja kāpienā pa valdības dienesta kāpnēm. Viņš bija strādīgs, ncuzperkami godīgs un nelokāmi sekoja, lai oficiālie likumu noteikumi tiktu ievēroti līdz pēdējam sīkumam. Viņam nepatika jutīgums, nenoteiktība un necieņa pret likumiem un kartību.

Kāds kolēģis reiz bija piezīmējis, ka "Edgars samazinās pals savas mutes pensiju, ja kāds komats pieprasījuma veidlapa bus ielikts nevieta" . Sis novērtējums, lai gan mazliet pārspīlēts, pamala bija paliess, taču likpal labi par Krameru varēja arī saeit, ka viņš, aci nepamirkšķinājis, palīdzētu savam lielakajam ienadniekam, ja vien viņa amata pienākumi to prasītu.

Viņš bija preeejies ar neizteiksmīgu sievieti, kura vadīja viņu saimniecību ar bezkrāsainu uzcītību, bērnu abiem nebija. Misis Krāmere pašlaik nodarbojās ar dzīvokļa medībām lajos pilsētas rajonos, kurus uzskatīja par pietiekami respektabliem, lai lie atbilstu vira stāvoklim valdība.

Civildienesta augstukajos slāņos Edgars S. Kramers bija viens no nedaudzajiem īpaši izredzētajiem cilvēkiem, kuri savam sevišķajam stāvoklim varēja pateikties daļēji spējam, daļēji makai sevi paradu, imigracijas departamenta uz viņu raudzijas ka uz uzticamu viru, kas liks gala ar vislielākajam nepatikšanām, un tā bija droša zīme, ka tuvakajos gados dažadas izmaiņas augslakajos varas ešelonos aiziešana pensija li 11 paaugstinājumi amata ļaus šim cilvēkam ieņemt ministra vietnieka postenL

Pilnība apzinadamies savu izcilo stāvokli un būdams arkartigi ambiciozs, Edgars Kramers nemitīgi centās atrast iespēju nodrošināt un uzlabot savas pozīcijas. Viņš bi ja iepriecināts par norīkojumu uz laiku uzņemties vadību Vankuvera, jo vairāk lapēc, ka bija uzzinājis, ka pats ministrs atbalstījis šo izvēli un sekos tam, kadi bus rezultātL Kaul vai ši iemesla deļ personīga problēma, kas pašlaik viņu apgrūtināja, bija radusies vairak ka nelaika.

Vienkāršiem vārdiem sakot, problēma slepas apstaklL ka Kramers bija spiests apgrūtinoši un pazemojoši bieži urinet.

Urologs, pie kura pirms dažam nedēļām Kramera privatarsts viņu bija aizsulijis, situāciju bija rezumējis šadi: jūs ciešai no prostatas, mister Kramcr, un, pirms sāksies uzlabošanās, jums kļus vel sliktāk. Speciālists bija aprakstījis nomācošus simptomus: biežu urinēšanu diena, kad urīna strūkla vājāka ka parasti, bel naktis nokturiju vajadzību celties un atbrīvot pūsli, kas traucē miegu un nakamaja diena liek justies nogurušam un ātri aizkaitināmam. Viņš bija jautajis, cik ilgi las varētu turpināties, un urologs līdzcietīgi sacīja: Baidos, ka jums jabut gatavam, ka paies vel divi trīs gadi, kamēr jūs nonāksiet tiktai, ka bus iespējama ķirurģiska iejaukšanas. Kad las notiks, mes varēsim jūsu sajūtas atvieglot.

Tas bija vajš mierinājums. Vel nospiedošākā bi ja doma, ka viņa priekšnieki varētu uzzināt, ka Kramers cieš no kaites, ko parasti medz uzskatīt par vecu viru slimību. Iedomājoties vien, ar ko tas varētu draudēt, kad beidzot pcc visam viņa pūlēm, ilgiem pašaizliedzīga darba gadiem taluma vidēja atalgojums, sirds nodrebēja.

Mēģinādams uz mirkli aizmirsties, Kramers atgriezās pie vairakam sagralētam papīra loksnēm, ka bija izklātās viņa priekša uz galda. Smalka, precīza rokraksta viņš uz tām bija tabulas atzīmējis darbības, ko jau bija paguvis paveikt kopš ierašanas Vankuvera un tas, ko bija plānojis paveikt tuvakaja nākotne. Visuma viņš uzskatīja, ka apgabala galvenajā nutne kārtība ir laba un darbs tiek vadīts pareizL Tomēr dažas procedūras, zināmu disciplīnas pastiprināšanu ieskaitot, nāksies pārskatīt, un vienu parmaiņu viņš jau bija realizējis.

Tas bija atklājies vakar pusdienlaika, kad viņš bija paņēmis ēdiena paraugu no maltītes, kas lika izsniegta aizturētajiem notvertajiem nelegālajiem ieceļotajiem, kuri mitinājās kameras, nomākti gaidot izsutišanu no valsis. Nepatīkami pārsteigts, viņš secinaja. ka ēdiens gan ir baudams, taču nav karsts un arī kvalilatc atšķiras no las maltītes, kas viņam mazliet agrak bija pasniegta personālā kafetērija, faktam, ka daži no deportējamajiem eda labāk, neka jebkad sava dzīvē, citi varbūt nedēlam ilgi bija badojušies, saja gadījuma nebija nekādas nozīmes. Ieslodzīto uzturēšanas noteikumi bija visai specifiska lieta, tadeļ Edgars Kramers bija aizsūtījis pcc vecāka pavara, kurš izrādījās milzu virs, kura augums ka tornis slejas pāri sīkajam, kalsnajam superinlcndanlam. Kramers. kuru citu cilvēku ķermeņa izmēri nekad neietekmēja, bija nekavējoties izteicis asu, nopietnu rājienu un nu bija pārliecināts, ka aizturētajiem domatais ēdiens tiks rūpīgi sagatavots un viņi to allaž saņems karstu.

Nu Kramers saka apsvērt, ka uzlabot disciplīnu. Šorīt viņš bija novērojis zināmu neprecizitāti centrālajā biroja un bija arī pamanījis, ka imigrācijas dienesta virsnieki diezgan nevīžīgi izturas pret savam Ibrmam. Pats izturēdamies pret apģērbu ļoti rūpīgi viņa tumšie uzvalki ar skujiņas rakstu vienmēr bija perfekti izgludināti, krusu kabatiņa salocīts sniegbalts kabatlakatiņš viņš gaidīja, ka arī padotie ievēros līdzīgus standartus. Superinlendants saka rakslil aizrādījumus, tad atkal sajuta mokošu nepieciešamību atviegloties. Paskatījies pulksteni, Kramers atklāja, ka kopš pēdējas urinēšanas reizes pagājušas labi ja piecpadsmit minūtes. Viņš nolēma, ka varētu… ka varētu piespiest sevi pagaidīt… Meģinaja koncentrēties. Pec brīža, smagi nopūties, tomēr pieceļas un alstaja kabinetu.

Kad Kramers atgriezās, viņu gaidīja jauniņa stcnograliste, kas pašlaik pildīja superintendanta sekretāres pienākumus. 1 .ai gan Kramers izmantoja tiešo izeju uz koridoru, viņš pratoja, vai meitene pamanījusi, cik reizes viņš gājis iekša un ara. Protams, vienmēr var aizbildināties, ka jāiet uz kādu citu telpu šai eka… Drīz tas varētu but nepieciešamL.. Viņam jāizdomā ticami attaisnojumL

Mister Kramcr, jūs veļas redzēt kāds džentlmenis, meitene pavēstīja. Kāds misters Alans Mcitlends, viņš saka, ka esot jurists.

Labi, Kramers noņēma savas acenes, lai tas izslaucītu. I .udziel viņu ienakl.

Alans Mcitlends bi ja nācis no sava biroja pusjudzi kajam, un viņa vaigi kvēloja no ārpuse valdoša auksta vēja. Cepuri jaunais vīrietis nevalkāja, mugura bija tikai viegls putekļu mētelis, kuru jurists ienākot bija nometis no pleciem. Vienā roka viņš turēja portfelL

Labrīt, mister Kramcr, Alans sacīja, labi, ka piekrita! ar mani likties, lai gan nebi ju iepriekš pieteicies.

Lsmu ierēdnis, man jakalpo sabiedrībai, mister Meitlcnd, Kramers atbildēja sava prccizaja, punktuālaja balsL Pieklājīgi smaidīdams viņš pamāja, lai Alans apsēžas, un arī pals nosēdas pie rakstamgalda. Mana biroja durvis vienmēr ir atvērtas, ja kadam radusies nepieciešamība. Ko es varētu darīt jūsu labā?

Varbūt jūsu sekretāre jau sacīja, Alans atbildēja. Ls esmu jurists.

Ja. Kramers pamaja. Turklāt jauns un nepieredzējis, viņš nodomāja, lidgaram Krameram bija nācies satiki daudzus juristus. ar vairākiem arī krustot zobenus. Lielākā daļa no šis profesijas pārstāvjiem nebija atstajuši uz viņu nekādu iespaidu.

Ls pirms paris dienam izlasīju par to. ka esat norīkots šai amata, un nolēmu pagaidīt, kamēr jūs icradisictics, Alans bija nolēmis izturēties ļoti uzmanīgi, negribēdams nostādīt pret sevi šo prctimsedošo mazo viru, kura laba griba varēja izrādīties ļoti svarīga. Sakumā viņš ka Henrija Divala pārstāvis bija grasījies ierasties imigrācijas departamenta tulil pec Ziemsvētkiem. Bcl tad, aizvadījis veselu dienu, lasot imigracijas likumu un juridiskos precedentus, divdesmit sestā datuma vakara avīzes viņš ieraudzī ja īsu ziņu par lo, ka imigrācijas departaments nosaucis jauna Vankuveras apgabala nodaļas vadītaja vārdu. Apspriedušies ar partneri lomu l.uisu, kurš arī bija veicis dažas diskrētas aptaujas, viņi nolēma pagaidīt, lidz ierodas jaunais vaditajs, kaut arī tapec naktos zaudēt vairakas no tik vērtīgajam dienam.

[.abi, esmu ieradies. Varbul jūs pateiksiet, kādēļ mani gaidijat. Kramers savilka seju smaida. Viņš bija izlēmis, ka , ja vien tas bus iespējams, gatavs palīdzēt šim iesācējām juristam, izradīt atsaucību un departamenta gatavību sadarboties.

Fsmu ieradies sava klienta uzdevuma, Alans piesardzīgi iesaka, viņa vārds ir Henrijs Divals. un pašlaik viņš aizturēts uz motorkuģa VeMervika. Ps gribētu jums paradīt apliecinājumu, ka rīkojos saskaņa ar viņa pilnvarām. Atvilcis portfeļa ravejsledzi, viņš izvilka papīra lapu un nolika to uz galda. Uz papīra loksnes bija ar rakstammašinu parraksīits ta dokumenta teksts, kuru bezbiļetnieks bija parakstījis viņu pirmās sarunas noslēguma.

Kramers uzmanīgi izlasīja dokumentu, tad nolika to atpakaļ uz galda. Izdzirdējis Henrija Divala vārdu, viņš bija mazliet saviebies. Tagad ierēdnis mazliet bažīgi vaieaja: Ja drīkstu jautat, mister Mcitlcnd, cik ilgi jūs pazīstat savu klientu?

Tas bija neparasts jautajums, tomēr Alans nolēma neapvainoties. Kramers visada ziņa izturējās pietiekami draudzīgL Pazīstu savu klientu trīs dienas, viņš moži atbildēja. Ja gribat zināt līdz pēdējam sīkumam, vispirms par viņu izlasīju laikrakstos.

Ak ta. Fdgars Kramers uz galda virsas salika savu roku pirkstus kopā. Tas bija slavens žests, kas liecinaja, ka viņš doma vai prata kaut ko skaitļo. Protams, ka tūlīt pec savas ierašanas jaunais superintendants bija pieprasījis sagatavot pilnīgu atskaiti par negadījumu ar Divalu. Ministra vietnieks Klods Hess viņam bija aizradijis, ka ministrs ir norūpējies, lai šis gadījums liktu kārtots absolūti korekti, un Kramers ar gandarījumu bija secinājis, ka tas no paša sakuma tiešām ta noticis. Patiesību sakot, viņš jau vakar bija atbildējis uz Vankuveras avīžnieku jautājumiem par šo lielu.

Varbul jūs neesat redzējis šos rakstus, Alans atkal atvēra portfeli un iebāza tajā roku.

Nepūlieties, ludzu, Kramers nolēma, ka izturēsies laipni, bet noteiktL Fsmu redzējis vienu no tiem.-Het mes šeit nepaļaujamies uz to, kas rakstīts avīzes. Redziet, viņš viegli pasmaidīja, man pieejami oficiālie dokumenti, kurus mēs uzskalam par svarīgākiem neka preses viedoklL

Par Henriju l)ivaļu nevar but nekādu dokumentu. Alans sacīja. Cik esmu noskaidrojis, neviens nav veicis oficiālu iztaujašanu.

Jums pilnīga taisnība, mister Mcitlcnd. Darīts tiešam nav daudz, jo mušu nostāja un viņa pozīcija ir pilnīgi skaidra. Šai personai uz kuģa nav statusa, nav dokumentu, un, cik saprotams, nav arī nevienas valsis pilsonības. Tapec, ciktāl las attiecas uz departamentu, nav nekādās iespējas pat uzskatīt viņu par imigrantu.

Šai personai, ka jūs viņu dēvējat, ir ļoti neparasti iemesli, kaxleļ viņam nav pilsonības. Alans iebilda. Ja jūs esat lasī jis rakstus prese, jums lo vajadzētu zināt.

Ja, atceros, ka tas vairakkart pieminēts šais rakstos. Atkal tikko manams smaids. Bet, ja jums būtu tikpat liela pieredze ka man. jūs zinalu, ka stāsti laikrakstos un patiesie fakti reizēm krietni vien atšķiras.

Hs arī neticu visam, ko lasu, Alans juta, ka sarunu biedra attieksme un smaids, kas te paradijas, te pazuda, sak viņu kaitinat. Viss, ko es gribētu lugt, ir lai jūs mazliet rupigāk izpētāt šo gadījumu. Tieši ši iemesla deļ esmu ieradies.

Un es jums atbildēšu, ka jebkurai tālākai jautājuma izskatīšanai nav nekada pamata. Šoreiz Edgara Kramera toni bija skaidri dzirdams atstumjošs vēsums. Viņš apzinajas, ka kļuvis viegli aizkaitināms, droši vien tādēļ, ka jutās noguris. Pagajušaja nakti bija nācies vairakas jpizes celties, un šorīt pamostoties padzīvojušais virs nebūt nejutās atpūties. Indivīdam, par kuru mes runājām, šai zeme nav nekādu likumīgu tiesību, nedz arī iespēju uz tādām pretendēt.

Viņš ir cilvēciska būtne, Alans protestēja. Vai tas nenozīme pilnīgi neko?

Pasaule ir milzums cilvēcisku bulņu, un dažiem veicas sliktāk ka pārējiem. Mans uzdevums ir nodarboties ar tiem, uz kuriem attiecas imigrācijas likuma noteikumi, bel Divalam ar to nav nekada sakara. Sis jaunais jurists pilnīgi noteikti nav musu sabiedrotais, Kramers nodomaja.

Hs ludzu, lai ar manu klientu par viņa imigranta statusu tiklu sarīkotas oficiālas formālās pārrunās, Alans nepadevās.

Un es noraifju šo lugumu. Edgars Kramers noteikti atbildēja.

Abi vīrieši skatījas viens otrā, sakdami sajust savstarpēju nepatiku. Alanam Mcitlendam likās, ka viņa priekša atrodas necaurejama pašapmierinatibas siena. Edgars Kramcrs redzēja jaunības pārdrošību un necieņu pret autoritatL Viņam traucēja arī tas, ka atkal gribējās uz tualetL Smieklīgi, protams… pēc tik īsa brītiņa… Taču viņš bija pamanījis, ka reizēm šada sajuta rodas garīga uzbudinājumā dēļ. Kramcrs pavēlēja sev ignorēt spiedīgo sajūtu. Viņam jāiztur… padoties nedrīkst…

Vai mes nevarētu to atrisinat sapratīgi? Varbūt esmu bijis parak skarbs, Alans pratoja. l a bija parasta kļūda, no kuras viņš centas izsargaties. Cerēdams, ka viņa tonis izklausa* pārliecinošs, jaun'aiš'Vīrietis jautāja: Vai jūs nebūt ar mieru pats savām acīm paskatīties uz šo cilvēku, mister Kramer? Domajū, ka jūs tas ietekmētu. v

Otrs vīrietis pakratīja galvu. Saja gadījuma nebut nav svarīgi, ietekmētu tas mani vai ne. Man jāseko, lai likums tiktu ievērots tāds, kāds tas ir. Es šo likumu neesmu pieņēmis, un nevaru arī pieļaut nekādus izņēmumus vai atkapes no la.

Bet jūs varat sniegt savus ieteikumus. Ja, to es varu, domāja Edgars Kramcrs. Bet viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos to darīt, sevišķi šaja gadījuma ar tik sentimentālo pieskaņu. T urklāt, ja runa ir par personīgu sarunu ar kādu varbutēju imigrantu, pašreizējais sabiedriskais stāvoklis viņu pacēla augstu pari šadam lietam.

Bija laiks, kad viņš šādas pārrunās bija pavadījis daudz stundu pec kara beigām, izpostītajās Eiropas valstis… izvēloties cilvēkus, kas imigrēs uz Kanadu, un alsako! citiem gribētajiem tieši tapat, it kā izraudzītos labākos suņus no bara (bija gadījies dzirdēt, ka kāds komentē Kramera darbošanos šādiem vārdiem). Tās bija dienas, kad vīrieši un sievietes par imigranta vizu bija gatavi pārdot dvēseli (un reizēm to arī darīja), imigrācijas virsnieki tika pakļauti daudziem kārdinājumiem, un daži tiem arī patievas. Viņš pats ne reizi nebija svārstījies, un lai gan pret darbu netika izturējies sevišķi rūpīgi Kramcrs deva priekšroku administrēšanai, nevis darbam ar cilvēkiem savus pienākumus viņš veica labi

Tolaik viņu pazina ka stingru varas pārstāvi, kas strikti rūpējas par savas valsts interesēm un pieņem tikai augslakajiem standartiem atbilstošus imigrantus. Domājot par labajiem cilvekicm, kuriem atļavis iebraukt Kanādā… vērīgiem, strādīgiem, fiziski veseliem un spēcīgiem… viņš bieži jutas lepns.

Ja nacas atteikt tiem, kuri kaut kada iemesla dēļ neatbilda standartiem, viņš nekad nepārdzīvoja, ka reizēm to darīja viņa kolēģL

Kramera patīkamas atmiņas lika rupji pārtrauktas.

Es neprasu, lai manu klientu atzilu par imigrantu, vismaz pagaidām ne, Alans Meitlends sacīja. Viss, ko es gribelu panākt, ir tikai pali pirmā stadija pārrunās ar imigrācijas dienesta pārstāvjiem ārpus kuģa teritorijas.

Par spui savai agrākajai apņēmībai ignorēt dabiskas vajadzības, Kramcrs juta. ka spiediens pūsli palielinās. Turklāt sarunu biedra pieņēmums, ka viņš varētu uzķerties uz veca un elementārā juristu trika, ierēdni sakaitinaja. Viņš asi atbildēja: Es lieliski saprotu, ko jūs man prasat. jūs prasat, lai departaments oiiciali atzīst šo viru un pēc lam oficiāli noraida viņa lugumu, lai jums būtu pamats spert kādus juridiskus soļus. Tad, kamēr jūs veiksiet visas ar prasību saistītas procedūras nešaubos, ka tas notiks, cik lēni vien iespējams, kuģis aizpeldēs, atsladams jūsu ta deveto klientu šeit. Vai es kļūdījos, jeb tieši tada ir jūsu iecere?

Ja gribai dzirdēt patiesību. Alans sacīja, ta las tiešam bija. Viņš pasmaidīja. Šo stratēģiju viņi bija izplānojuši kopīgi ar lomu l.uisu. Tagad, kad nodoms bija atklats, likās bezjēdzīgi to noliegt.

Ta jau es domāju! Kramcrs nošņācās. jūs bijāt sagatavojies likt lieta Ielas juristu viltības! Viņš ignorēja gan draudzīgo smaidu, gan savu iekšējo balsi, kas brīdināja, ka saruna ieslīdējusi nepareiza gultnē.

Lai jums būtu skaidrs, Alans Meitlends mierīgi sacīja, es netaisos piekrist, ka las bija lēli vai villigL Tomēr man ir vel viens jautājums. Kāpēc jūs šo cilvēku nosaucat par manu "ta deveto klientu ?

Tas bija par daudz. Mokošais fiziskais diskomforts, uzbudinājumā aizvadītas nedēļas, ilgas naktis sakrājies nogurums saplūda un izveidoja lādiņu, kadam lakliskais un diplomātijā trenētais Edgars Kramcrs cita gadījuma nekad nebūtu ļāvis rasties. Turklāt arī pretī sodoša jauna vīrieša veselīgais, ziedošais izskats viņu sāpīgi aizskāra. Ierēdnis skābi konstatēja: Atbilde ir pilnīgi skaidra, lapai ka man ir skaidrs ka diena, ka šo absurdo un bezcerīgo lietu jūs esat uzņemies ar vienu vienīgu mērķi jūs gribai tādējādi iegūt sabiedrības ievērību un atzinību.

Paris sekundes mazajā četrsturainaja istabiņa valdīja klusums.

Alans Meitlends juta, ka dusmas seja iesitas asinis. Acumirklīga neprata viņš bija gatavs pārliekties pari galdam un iesist vecakajam vīrietim pa seju.

Kramera secinājums bija pilnīgi aplams. Alans pat nedomāja par publicitati, un bija jau apspriedis ar lomu Puišu, ka no tas izvairīties, jo abi bija pārliecināti, ka parak liela preses uzmanība varētu kavcl legālu juridisku darbību Henrija Divala intereses. Tieši ši iemesla dcļ viņš bija ieradies imigrācijas departamenta klusu un nemanāmL Jaunais advokāts bija grasījies ieteikt, lai presei netiktu sniegti nekādi paziņojumi, ka.s attiecas uz pašreizējo situāciju…

Alana Mcitlenda acis sastapas ar liclgara Kramera skatienu. Ierēdņa acis dega nikns, dīvaini drudžains spīdums.

Paldies, mister Kramer, jurists leni noteica. Viņš pieceļas, paņēma savu moteli un pasita paduse portfelL Piels paldies jums, ka devāt man padomu, ka talak rīkoties.

Turpmākās trīs dienas pēc Ziemsvētkiem stāsts par Henriju Divālu cilvēku ārpus zemēm un robežām nepazuda no Vankuveras Post lappusēm. arī divas citas pilsētas avīzes konkurējošais vakara laikraksts Colonist un nosvērtākais rīta laikraksts (Jlobe turpinaja par to rakstīt, liesa īsāku laiku un ar nelielu skepticisma pieskaņu, ka jau pienācās, ja lietu pirmais bija atklājis Post.

lkM nu ši ziņa jau bija parak nobružāta, tai bija pienācis laiks pazust.

Mes esam iztukšojuši šo kausu līdz mielēm, Den, un ko mes panācām? Interese bija liela, toties reakcijas nekādās. Tad liksim šai lietai mieru, kādas paris dienas, kamēr kuģis aizpeldēs, un tad tu varēsi uzrakstīt nostalģisku gabaliņu par mazo zēnu, kas dodas pretī saulrietam.

Tas notika septiņos četrdesmit piecas no rīta Post jaunako ziņu redakcija. Runātājs bija Čārlzs Vulfents, tas dienas atbildīgais ziņu redaktors, viņa klausītājs bija Dcns Orlifs. Izrīkojot dienas uzdevumus, Vulfents, akadēmisks un kluss virs, kuram piemita prāts, kas, ka daži nuleja izteikties, strādāja ka IBM dators, pamaja Denam pari rakstāmgaldam.

Lai ko tu par to teiktu, Cak, IX'ns paraustīja plecus, es tomēr gribētu, lai mes to paturam vel vienu dienu.

Vullcnts peloši paskatijas sarunu biedra. Viņš respektēja Oli i fa viedokli, jo reportieris zinaja, ko runa, taču bija arī eilas problēmas, ko apsvērt. Šodien visu uzmanība bija pieversta jaunai vietējai ziņai, kas varelu ieņemt galveno vielu pēcpusdienas laidiena pirmā ja lappuse, un šim rakstam viņam bus vajadzīgi vairaki reportierL Tepat netālu no pilsētas, Scimora kalna bi ja bez vesls pazudusi kada alpinislc, un par spīli intensīviem meklējumiem vel nebija izdevies noteikt viņas atrašanas vietu. Visi trīs vietējie laikraksti visos sīkumos atainoja meklēšanas gailu, un bija radušas aizdomas par sievietes vira negodīgu spēlL Galvenais redaktors jau šorīt bija atsūtījis Vūlfcnlam zīmīti, kas skanēja ta: "Vai Deizija nokrita, jeb viņu nogrūda? .la viņa vel dzīva, nokļūsim pie viņas atrak neka vecais blēdis!" Dens Orlil's būtu īstais virs, ko aizsūtīt uz kalnu, prātoja Vullcnls.

Ja mes varētu but pārliecināti, ka bezbiļetnieka liela notiek kaul kas patiešam svarīgs, es tev piekristu, redaktors sacīja. 1'acu tam jabut kam būtiskākām, nevis vienkārši skatam no cita ra kursa.

Ks zinu, Dens piekrita. Te nepieciešams kas svaigs, pietiekami iespaidīgs un ar humānismā pieskaņu. Domāju, ka to es varu garantēt.

Ja tu to vari, es dodu tev vel vienu dienu, Vullcnls sacīja. C'itadi tevi varelu izmantot laja meklējumu lieta.

Nu, nu, lad tik uz priekšu. Dens pretojas. Viņš saprata, ka Vulferts, ar kuru kopā nostrādāts krietns laiciņš, viņu izzonde. Tu esi boss, tomēr es uzskatu, ka no ta pirmā iznāktu labaks stāstiņš.

Redakcija tikmēr bija ienākuši arī cili dienas ziņu reportieri, un telpa modās ikdienas dzīveL Izpildredaktora palīgs ieņēma savu vietu pie pilsētas ziņu galda. I'ari pie galvena ziņu galda uz maketēšanas un apstrades nodaļu trīs slāvus zemāk saka slīdēt rakslu kopijas. Jau bija jūtams smagnējs, apslapēts ritms, kas sasniegs kulmināciju, avīzes nodošanas laikam pienākot un aizejot.

An es esmu vilies, domīgi atzina pilsētas ziņu redaktors.

Hs tiešam biju iedomājies, ka ap tavu bezbiļetnieku notiks kas vairak, neka patiesība bijis. Viņš skaitīja, noliekdams pirkstu pec pirksta: Mes esam aprakstījuši pašu jauno cilvēku, kuģi, sabiedrības reakciju, imigrācijas ļaudis vairak karšu mums nav; mēs esam ievākuši ziņas ārzemēs nekādu rezultātu, mes telegrafējām uz Apvienotajam Nācijām viņi izskatīšot šo jautājumu, tikai Dievs zina, kad, bet man galu galā ir jāizdod avīze. Ko vēl?

-   Es cerēju, ka parādīsies kāds, kas šāda vai tāda iemesla dēļ varētu viņam palīdzēt.

Iesteidzās izsūtāmais zēns, kurš nolika uz redaktora galda vēl mitrus jau gatavo lappušu novilkumus.

Vūlfents apklusa. Viņa smadzēnes aiz augstās pieres strauji izvērtēja visus par un pret. Tad izlēmīgi noskanēja: Lai notiek. Es dodu tev vēl divdesmit četras stundas. Tas nozīme: vienu apaļu dienu, lai atrastu puisi baltā zirgā.

-      Paldies, Čak, Dens Orlifs pasmaidīja. Pagriezies uz iešanu, viņš pari plecam uzsauca: Uz tā kalna būtu bijis pārāk aukstL

Bez kādiem īpašiem nodomiem reportieris devas mājas, ieturēja vēlīnas brokastis kopā ar sievu Nensiju un pēc tam aizveda uz skolu sešgadīgo meitiņu Petiju. Bridi, kad viņš atgriezās pilsētas centrā un novietoja mašīnu Imigrācijas nama priekšā, pulkstenis rādīja gandrīz desmit.

Žurnalistam nebija nekādu speciālu iemeslu nakt šurp, jo Edgaru Krāmeru viņš bija intervējis dienu iepriekš, neiegūdams neko vairāk par bezkrāsainu oficiālu paziņojumu. Bet tā šķita visloģiskākā vieta, lai ko uzsāktu.

-    Es meklēju vīru uz balta zirga, reportieris sacīja jaunajai meitenei, kas pildīja Edgara Kramera sekretāres pienākumus.

-    Viņš devās tajā virzienā, meitene norādīja. Taisnā ceļā uz paklājiem izklāto istabu.

-    Es bieži brīnos,Dens piezīmēja, kā tas nāk, ka meitenes mūsdienās var būt tik seksīgas un tomēr tik inteliģentas.

-      Mani hormoni satur augstu IK procentu, viņa paskaidroja. Un mans vīrs man iemācījis daudzas pareizas atbildes.

Dens nopūtās.

-    Ja esat ticis galā ar komisko dialogu, meitene sacīja, varat pateikt, ka esat reportieris un gribat satikt misteru Krāmeru, taču viņš pašlaik ir aizņemts.

-    Es domāju, ka jūs mani neatcerēsieties.

-    Es arī nebutu atcerējusies, meitene vīzdegunīgi atcirta, taču reportierus viegli atšķirt. Viņi visi ir mazliet ķertL

Šis eksemplārs pagaidam vel nē, Dens noteica. Ja jums nav nekas pretī, es pagaidīšu.

Meitene smaidīja. Kā izklausās, tas nebūs ilgi, viņa pamāja uz Kramera kabineta aizvērto durvju pusL

Dcns varēja saklausi! skaļas, asas balsis. Viņa smalka dzirde uztvēra vārdu "Divals". Pēc dažam minūtēm ar kvēlojošu seju no telpas ka lode izšāvās Alans Meitlends.

Dcns Orlifs notvēra jauno vīrieti pie ēkas galvenas ieejas. Atvainojiet, viņš sacīja, man liekas, mums varētu but kopīgas intereses.

Nedomāju vis, izgrūda Alans. Viņš pat nepūlējas apstaties. Advokātu eaurstravoja trakas dusmas aizkavējusies pretreakcija līdzšinējam mieram.

Neņemiet tik ļoti pie sirds, soļodams blakus, Dcns ar galvas mājienu noradīja uz eku, ko abi tikko bija atstajušL Ps neesmu viens no viņiem. Tikai cilvēks no avīzes. Viņš nosauca savu vārdu.

Alans Meitlends sastinga, ka piekalts pie ietves. Piedodiet. Viņš dziļi ieelpoja, tad muļķīgi pasmaidīja. Ps biju gatavs uzsprāgt, un jūs man trāpījāties pa rokaL

Jebkura laika jūsu nciba. Dcns noteica. Viņš jau bi ja paguvis pamanīt portfeli un kaklasaiti britu Kolumbijas universitātes krasas. Vai jūs gadījuma nevarētu but jurists?

Varētu but un esmu arL

IJ11 parstavat kādu puisi, varda Henrijs Divals.

Ja.

'Vai mes kaut kur nevarētu pamīlaties?

Alans Meitlends svārstījās. Pdgars Kramers bija pārmetis, ka viņš meklē sev popularitāti sabiedrība, un jauna cilvēka pirmā nikna atbilde bija skanējusi, ka nu viņš lo tiešam varētu darīt. Bet jurista instinktu, kas lika izvairīties no jebkādiem paziņojumiem presei, bija grūti satricināt.

Tas nav publicēšanaL Dcns Orlifs klusi sacīja. Cik saprotu, lietas varēja veikties labak, vai ne ta?

Alans savilka izvairīgu grimasi: Tikpat konfidenciāli varu paskaidrot, ka tas varēja veikties arī sliktāk.

I ada gadījuma, Orlifs ncatlaidas, ko jums vai Divalam būtu jabaidas zaudēt?

Domāju, ka neko, Alans Icni noteica. Tas 11u ir pietiekami skaidrs, viņš domaja, zaudēt nevar neko. Vienīgi iegul, l abi, iesim iedzert kādu kāliju.

Man ir sajuta, ka šai jābūt labai dienai, Dcns Orlifs apgalvoja. Starp citu, kur jūs piesējat savu zirgu?

Zirgu? Alans izskatijas sapūties. Ps nacu kajam.

Nepievērsiet uzmanību, Dcns mierinaja. Dažreiz es kļūstu dīvains. Iesim uz manu mašīnu.

Stundu vēlāk, tukšodams jau ceturto kalijas tasi, Alans Meitlcnds komentēja: jūs uzdodat tik daudzus jautājumus par mani, bet skaidrs, ka Divals ir daudz svangaks.

Dens Orlils uzsvērti pašūpoja galvu: Ne šodien. Šodien stasta varonis busiel jus. Viņš paskatījās sava rokaspulkstenL

Vel tikai viens jautājums, tad man jāiet rakstīt.

Klājiet vaļa.

Nepārprotiet mani, Dens sacīja. Bet kapcc ir noticis ta, ka Vankuvera, kas ir pilna ar ievērojamiem un talantīgiem juristiem, vienīgi jūs nacat palīga šim mazajam nabaga puisim?

Ja man jasaka jums patiesība, Alans atbildēja, es pals par to brīnos.

lika, kura atradas Vankuveras Post redakcija, izskatījās pēc vienmuļas, dzeltenpelēkas ķieģeļu kaudzes, priekša ofisu telpas. aizmugure spiestuve, un abiem korpusiem pari ka strups, apcirsts īkšķa stumbenis slejas tornis, kura izvietojušas redakcijas. Desmit minūtes pēc tam, kad bija atvadījies no Alana Meitlenda, Dens Orlils novietoja savu forda furgonu darbinieku stāvvietā ielas pretēja puse un devas iekša māja. Ar liftu uzbraucis torni, kur pilsētas ziņu redakcija jau strauji kusaja dzīvība, reportieris atrada brīvu galdu un apsēdas rakstīt.

Ievads veidojas viegli, ka pats no sevis.

Aizkaitināts jauns Vankuveras jurists gluži ka Dāvids gatavojas doties ciņa pet Goliātu.

Šo jauno varoni sauc Alans Meitlcnds. viņš ir 25 gadus vecs britu Kolumbijas universitātes juridiskas skolas absolvents.

Viņa Cioliats ir Kanadas valdība īpaši imigrācijas departamenta persona.

Departamenta ierēdņi atsakas pievērst uzmanību "ielaidiet mani" lugumam, ko iesniedzis jauniņais "cilvēks bez dzimtenes" Henrijs Divals, kurš pašlaik aizturēts uz kuģa Vankuveras osta.

Alans Meillends šobrīd ir Henrija Divala juridiskais padomnieks. Klejotājs, kuram nav ne draugu, ne paziņu, jau bija gandrīz zaudējis cerības alrast juristu palīdzību, kad Meitlcnds brīvprātīgi piedavaja savus pakalpjumus. Šis piedāvājums tika ar pateicību pieņemts.

Dens uzdrukāja vārdu "VEL.", uzsauca Kopija! un izrava no rakstammašinas lapu, kuru izsutamais lulit paķcra no reportiera rokas un aiznesa pie redaktora galda.

Gluži automatiski Dens paskatījās pulkstenī. Bija 12:17, līdz Kontinentālā izlaiduma nodošanas brīdim atlikušas sešpadsmit minūtes. Kontinentālais bija dienas galvenais izlaidums, kuru picgadāja abonentiem tieši majas un kam bija lielākā tiraža. To, ko viņš bija uzrakstījis, šovakar lasis tūkstošos dzīvokļu… siltos, ērtos mājokļos, kuru iemītnieki sēž drošībā…

l'osl lasītāji droši vien atcerēsies, ka mušu laikraksts pirmais atainoja traģisko un nožēlojamo stāvokli, kada atrodas Henrijs Divals cilvēks, kuram liktenīgas sagadīšanās rezultātā nav tautības. Gandrīz pirms diviem gadiem, izmisuma dzīts, viņš ka zaķis uzlavijas uz kuģa un devās jura. Kopš ta laika zeme pec zemes atteikusies viņu pieņemt.

Anglija, kamēr kuģis atradās osta. ieslodzīja Divalu cietuma. ASV lika viņu ieslēgt ķēdēs. Kanada nedara neko, izlikdamas, ka šis cilvēks vispār neeksistē.

Dod šurp turpinājumu, Den! No redaktora galda puses atskanēja Čarlza Vūlferta steidzīga balss. Atkal izsutamais zēns, kurš pakampa no rakstāmmašīnas lapu, ko lulit nomainīja nakama.

Vai paslav iespēja, ka jauniņo Henriju Divalu varētu pieņemt šeit? Vai likuma normas spēs viņam palīdzēt?

Vecāki, vesaki prati saka, ka ne. Valdībai un imigracijas ministram ir vara, kuru ietekmēt pulēties ir bezjēdzīgi, viņi apgalvo.

Alans Mcitlends tam nepiekrīt. Manam klientam ir liegtas pašas elementārākās cilvēka tiesības, viņš šodien sacīja, un es grasos par tam cīnīties.

Viņš uzrakstīja vel trīs rindkopās, citēdams Meitlenda domas par Henriju Divalu. Šie citāti bija trāpīgi, kodolīgi un attiecas tieši uz lietu.

Mes taupam tev Iabako vietu, Den! tas atkal bija pilsētas ziņu redaktors, bet šoreiz blakus Vulfcrtam bija redzams arī atbildīgais redaktors. Gadījums kalnos bija izrādījies bezcerīgs: pazudušo sievieti atrada dzīvu, nekādās negodīgas spēles nebija un viņas virs izrādījās nevainīgs. Traģēdijas, nevis laimīgas beigas vienmēr ir tas, kas padara ziņas dzīvākās.

Dcns Orliis saspringti rakstīja, viņa smadzēnes veidoja teikumus, un pirksti ar pūlēm sekoja domaL

Neatkarīgi no la, vai Mcitlcndam izdosies sasniegt mērķi vai arī viņš zaudēs, jun'sts jebkura gadījuma sācis skriclics ar laiku. Divala kuģim Vestervikai pa okeānu klīstošam kravnesim, kurš varbūt nekad vairs neienāks šaja osta jādodas jūrā pec divām nedējām, varbūt pat atrak. Kuģis jau būtu projām, to aizkavējuši tikai neatliekami remonta darbL

Tagad mazliet jaatgadina par iepriekšējos numuros rakstīto. Viņš iestarpināja notikuša rezumējumu.

Pie elkoņa pieskaras pilsētas ziņu redaktora palīgs. Den, vai tev ir Mcitlenda fotogrāfijā?

Nebija laika. Viņš atbildēja, pat nepaskatījies augšup. Liet viņš spēlējis lūlbolu britu Kolumbijas universitātes sporta rezerves.

Viss kārtība! 12.23. Palikušas desmit minūtes.

Pirmais, ko nies gribētu panākt, ir oficiāla noklausīšanas Henrija Divala lietā, Meitlends pastāstīja PosL Es prasīju, lai šāda noklausīšanas notiktu, jo šim puisim vienkārši ir uz to tiesības, liet man tika noteikti aiteikts, un. manuprat, Imigracijas departaments izturas ta, it kā Kanāda būtu policejiska valsts.

Talak dažas ziņas par Meitlendu… Tad kārtības labad Imigracijas departamenta nostājās atstasls, vārds vārda, ka lo vakar formulēja Edgars Kramers… Atpakaļ pie Mcitlenda citāts, kas atspēko ierēdni, tad viņa paša iespaidi par juristu.

Uz rakstāmmašīnas taustiņiem sev priekša Dens Ori i fs skaidri varēja saskatīt jauna advokāta seju, apņēmīgi sarauktu, kāda ta bija šorīt, kad puisis izbrāzas no Kramcra kabineta.

Viņš ir iespaidīgs jauns vīrietis, šis Alans Meitlends. Runājot viņa acis kvēlo, un zods apņēmīgi izslējās uz priekšu. Rodas sajuta, ka jums darīšana ar personību, kuru jūs gribētu sev par sabiedroto.

Varbūt šonakt, vientuļajā aizslēgtajā kajīte uz kuģa Henrijam Divālam ir tieši tada pati sajuta.

Laiks viņu steidzināja; vel paris laktu, pēdējais citāts, un lieta bus darīta. Pēdējam izlaidumam viņš savu rakstu varētu izvērst, taču tagad jāuzraksta tas, ko lasis lielākā daļa cilvēku.

Labi, atbildīgais redaktors izrīkoja ļaužu grupiņu, kas bija sapulcējusies viņam apkart pie pilsētas ziņu galda. Mūsu galvena ziņa joprojām ir par sievietes meklēšanu, bet tagad ta jāsaīsina un Orlifa raksts jāliek pa visu kreiso augšdaļu.

Sportistiem ir Meiticnda fotoattēls, ziņoja pilsētas ziņu redaktora palīgs. Galva un pleci, viena sleja. Tas ir trīs gadus vecs, bet tīri ta neko. Es aizsutīju to maketētajiem.

Fināla gabalam sadabūjiet kādu labaku bildi, atbildīgais redaktors deva komandu. Aizsuticl kādu no fotovečiem uz Meiticnda biroju, lai uztaisa kaut ko ar likumu sējumiem fona.

Hs to jau izdarīju, strupi atteica asistents, trausls, izstīdzējis jauneklis, kas reizēm bija pārlieku uzcītīgs. Man jau ienāca prata, ka jūs gribēsiet tas likumu grāmatas, tapec es puišiem to pateicu.

.Iežus! iesprauslojās redaktors. Jus, ambiciozie bastardi, mani drīz izsvēpēsiet! Kam gan es te esmu ar savam pavēlēm, ja jus, putnubiedēkļi, paši visu izdomājat atrak! Viņš kurnēdams aizslaja atpakaļ uz savu kabinetu, jo Kontinentālais izlaidums bi ja pabeigts.

Jau pcc dažām minūtēm, vēl, pirms Post nonāca pie avižzēniem uz ielas, Dena Orlifa raksta kodols jau aiztraucās pa nacionālo Kanadas preses aģentūras kabelL

Alans Meitlends šai vēlajā rīta stundā vel nenojauta, cik tālu pavisam īsa laika paguvis aizskanēt viņa vārds.

Atstājis Denu Orlifu, viņš bija atgriezies sava vienkāršaja biroja, kurti pilsētas eentrala biznesa rajona nomale dalīja ar Tomu Luisu. Ofiss bija izvietojies nama augšstava virs vairakiem veikaliem un itāļu restorāna, no kura bieži augšup uzvēdīja pieas un spageti smaržas, tas sastāvēja no divām kubveida kabīnēm ar stiklotam paneļa sienam un mazītiņas uzgaidāmas telpas, kura pietika vietas diviem krēsliem un stenogrāfista galdiņam. trīs rītus nedēļa šaja šauraja telpā rosījās vecmamiņai līdzīga atraitne, kas par neeilu naudas summu veica dažus nepieciešamos mašīnrakstīšanas darbus.

Pašreiz priekštelpā atradas Toms Lūiss, saliecis īso, lempīgo augumu pār daudzlietoto Underwood rakstammašinu, kuru abi pavisam leti pirms dažiem mēnešiem bija iegādājušies. Es rakstu uzmetumu savai pēdējai gribai, viņš pavēstīja. Esmu nolēmis ziedot savas smadzēnes zinātneL

Alans nometa mēteli un pakara to sava kabīne. Neaizmirsti pats sev piesūtīt rēķinu un atceries, ka man pienākas puse no summas.

Kapec gan tev mani neiesudzet, vienkārši prakses nolūkos? l oms ar lēcienu pieceļas. Kādi rezultāti tavam izgajienam?

Negatīvi, Alans kodolīgi atstaslija savu vizīti imigrācijas dienesta galvenajā mītne.

loms domīgi braucīja zodu. Šis Kramers nav ar pliku roku ņemams. Nemaz ne, ja jau viņš uzreiz ieraudzīja musu slēpto gambītu.

Cik noprotu, ideja jau nav nekada oriģinālā, Alans rūgti pasmīnēja. arī citi droši vien to jau izmēģinājušL

Likumos vispār nemēdz but oriģinālu ideju, Toms noteica. Ir tikai bezgalīgas vecu ideju mutācijās. Nu labi bet ko nu? Ķeramies pie plana numur divi?

Nepagodināsim to ar šo vārdu. Tā ir visriskantākā avantūra, un tu to zini tikpat labi ka es.

Bet tu taču laidīsi to darbā?

Ja, Alans leni pamāja ar galvu. Kaut vai tadeļ, lai sabojātu ši mistera Kramera pašapmierināto sminiņu. Viņš klusi piebilda: Ak, ka man gribētos satiki to viepli tiesa un sasist viņu lupatu lēveros.

Luk, ta ir īsta attieksme! Toms l.uiss plati smaidīja. Nekas nepiedod dzīvei tadu asumu kā mazliet kaitīga ienaida. Viņš sarauca degunu un nosprauslojas. Mīļais cilvēk! nu saki, kur tu esi ieracis to spageti mērci?

Fis to sajutu, Alans atteica. Un, ja tu grasics est šo mantu pusdienas tikai tadeļ, ka citas tuvākas ēstuves nav, brīdinu tu divu gadu laika klusi resns ka cūka.

Manos plānos ietilpst apstāties kādu mirkli pirms tam. Toms paziņoja. Tas, ko es tiešam gribētu, ir kārtīgs pēdējā izmēra smakrs un trīs dubultzodi, tieši lādi, kadi ir juristiem filmas. T as perfekti ietekmes klientus.

Ārdurvis atveras, un, pat nedomādams pieklauvēt, pa tam ienāca cigārs, kuram sekoja drukns, aszodains virs, tērpies zamša vcjjaka un uz pakauša atbīdīta, nobružātā filca platmale. Plecam pārmestu, viņš nesa adas somu ar fotoaparaluru.. Neizlaidis no mutes cigāru, viņš noņurdēja: Kurš no jums, zēni, i Meitlends?

Ps, Alans atbildēja.

Man vaj'dzig' bilde, un trak' steidzīgi jāpaspēj uz linālTaidienu. Fotogrāfs saka izkrāvāt savus darbarīkus. Un mugurpuse likumu gramatas, Meitlend.

Atvainojiet par jautajumu. T oms ieminējas, bet, ko, pie joda, tas viss nozīmē?

Ak ja, Alans iesaucas. Ps tieši grasījos tev stāstīt. Es izpļāpāju visus noslēpumus, un, ka šķiet, šo mes varam saukt par plānu numur trīs.

Kapteinis Jabeks sēdēja pie pusdienu galda, kad viņa kajīte uz Vestervikas paradijas Alans Meitlends. lapai ka iepriekšējo reizi, kajīte valdīja kārtība un omulība, tas mahagonija paneļi bija nopulēti un bronzas detaļas spīdēja. Pie vienas no sienam bija atvāzis neliels četrstūrains galdiņš, uz balta linu galdauta vizēja sudraba galda piederumL Cialds bija klāts vienai personai, un kapteinis Jabeks no lielas, vaļējas bļodas lika savā šķīvi kaut ko. kas izskatijas pēc rīvētiem svaigiem dārzeņiem. Kad Alans icnaea, skarbais norvēģis nolika servējamas karotes un goddevīgi pieceļas. Šodien kapteinim mugura bija brūns sarža uzvalks, taču kajas joprojām tas pašas paklājauduma ritakurpes.

Man jāatvainojas, Alans sacīja. Nedomāju, ka iztraucēšu jūs ēdienreize.

Ak, ludzu, man nav iebildumu, mister Meitlend, kapteinis Jabeks noradīja Alanam uz zaļo adas atzveltni un pats apsēdas iepriekšēja vieta pie galda. Ja jūs gadījuma neesat pusdienojis…

Paldies, esmu paēdis, Alans bija noraidījis loma Luisa ieteikto dienas vidus spageli, tā vieta pa ceļam uz kuģi steigšus apezdams sviestmaizi un izdzerdams glāzi piena.

Varbūt ta arī labak. kapteinis pamāja uz ēdiena trauku, tadam jaunam cilvēkam ka jūs veģetāriešu barība varētu likties nepietiekoša.

Jus esat veģetārietis, kaptein? Alans bija pārsteigts.

Jau gadiem ilgL Daži uzskata, ka las ir … viņš apklusa. Ka to sauc angliski?

Untumaina iedoma. Alans nobeidza, bet tad vēlējās, kaut nebūtu tā steidzies.

Kapteinis Jabeks pasmaidīja. Ja, tā reizēm saka. Ucl tas nav liesa. jūs neiebildisict, ja es turpināšu?

Ak. protams, ludzu, neliecieties traucoties.

Kapteinis klusēdams aizgūtnēm notiesāja vairākus kārtīgus kumosus dārzeņu maisījuma. 'I'ad, ievilcis elpu. sacīja: Domāju, ka jūs zinai, mister Meitlend veģetāriešu ticība ir senaka par kristietību.

Ne, es to nezināju, alzinas Alans.

Kapteinis pamaja. Та paslav gadsimtiem ilgL īsts las sekotājs uzskala, ka dzīvība ir svela. Tāpēc visam dzīvam radībām ir tiesības priecāties par to, nejūtot bailes.

Vai jūs pats tam ticat?

Ja, mister Meitlend, ticu gan. Kapteinis vēlreiz papildināja sava šķīvja saturu, l.ikas, viņš apsver, ka formulēt savu domu. Redziet, viss patiesība ir ārkārtīgi vienkāršL Cilvēcē nekad nespēs dzīvot miera, kamēr mes nepārvarēsim lo plēsoņu, kas mīt katra no mums. Та pali nezeliba. kas liek mums nogalinal cilās dzīvās radības, kuras mes ēdam, las pats plēsoņas instinkts iegrūž mūs ķildas, karos, un galu gala varbūt ir par iemeslu musu bojāejaL

Та ir interesanta teorija, Alans noteica. Viņš jula, ka sis norvēģu juras vilks viņu nepārtraukti pārsteidz. Jaunais viriclis saka saprast, карее uz l'estervtkas klaja Henrijs Divāls saņēmis vairak laipnības neka jebkura eila vieta.

Teorija, jūs sakāt, kapteinis izvēlējas vienu no datelēm no blakus nolikta augļu šķīvja, lkl, ak vai, ka visam teorijām, arī šai ir savi trukumL

I rukumi? Kādi tad? Alans ziņkārīgi jautāja.

Zinātnieki pēdēja laika mums ziņo, ka arī augu dzīve ir saprata un sajutu forma. Kapteinis Jabeks sakošļāja dateli, tad rūpīgi noslaucīja muti un pirkstus linu salvetē. Man stāsti ja.

ka eksistē tik jutīgas mašīnas, kas spēj sadzirdēt persiku pirmsnāves kliedzienus, kad tos plaucē un mizo. Tādejādi veģetārietis galu gala nesasniedz neko, jo viņš pret neaizsargātu kāpostu ir tikpat nežēlīgs ka gaļedajs pret govīm un cukam. Kapteinis smaidīja, un Alans pratoja, vai viņš netiek mazliet izāzets.

Tad norvēģis jautāja jau lietišķākā toni: Nu, mister Meitlend, kas mums būtu darams?

Ir viena vai divas lietas, ko es gribētu pārrunāt, Alans sacī ja, liet es gribētu zinai, vai mans klients varēs but klat.

Protams, kapteinis Jabeks šķērsoja kajīti, paņēma pie sienas piekārto telefona klausuli, piespieda pogu un pateica dažus vārdus. Atgriezies viņš sausi pavēstīja: Man teica, ka jūsu klients pašlaik palīdz tirit mūsu tilpnes. Bet viņš atnaks.

Pec dažam minūtēm pie durvīm nedroši pieklauvēja, un ienaca Henrijs Divals. Zēnam mugura bija ar rusu notraipīts uzsvārcis, un no viņa plūda spēcīga mašīneļļas dvaka. arī seju klaja melni traipi, kas iestiepās piesvidušajos un sajukušajos matos. Puisis izskatījās pavisam zēnisks un nedroši stāvēja, abām rokam sažņaudzis adītu vilnas cepurL

Laba diena, llenrij, Alans sveieinaja.

Jaunais bezbiļetnieks bikli pasmaidīja. Viņš nokaunējies paskatījās uz savam noķēpātajam dranam.

Neesi nervozs, kapteinis viņam sacīja, un nekaunies par godīga darba pedam. Pievērsies Alanam, viņš piemetināja: Reizēm, man jaatzist, Henrija labais raksturs tiek izmantots. uzdodot viņam darbus, ko citi negrib darīt. Bet viņš tos paveic labprāt un ļoti labi

To dzirdot, sarunas subjekts plati pasmaidīja: Vispirms es tirit kuģis, viņš paskaidroja, pēc tam Henrijs Divals. Abi visnetīrākie.

Alans iesmējās.

Kapteinis grūtsirdīgi pasmaidīja. Tas, kas tika teikts par manu kuģi, diemžēl, ir vistīrākā patiesība. Tik maz liek dots naudas, tik maza komanda. Bet, ja runājam par mūsu jauno draugu, es negribētu, ka visa viņa dzīve paiet, spodrinot šo vraku. Varbūt jums ir kadi jaunumi, mister Meitlend?

īstu jaunumu nav, Alans atbildēja. Vienīgi tas, ka imigrācijas departaments atteicas sarīkot ollcialu noklausīšanos Henrija Di vāla lieta.

Ak! Kapteinis Jabeks neiecietīgi pacēla rokas. Tātad kārtējo reizi neko nav iespējams darīt! Henrija Divāla acis, kuras bi ja iemirdzējusies cerība, atkal apdzisa.

lvs negribētu to tik noteikti apgalvot, Alans iebilda. Patiesību sakot, ir kada lieta, ko es gribētu ar jums apspriest, kaptein, un tāpēc es gribēju, lai klat būtu arī mans klients.

Jā?

Alans juta, ka abu pārējo acis cieši pievērstas viņam. Viņš rūpīgi apsvēra vārdus, kurus grasijas tūlīt sacīt. Bija jāuzdod kāds jautajums, un bija konkrēta atbilde, kuru jaunais vīrietis cerēja sagaidīt. Ja kapteinis Jabeks dotu īsto atbildi, pavērtos iespēja rīcībai, ko T oms Puiss bija nosaucis par plānu numur divL Bet īstie vardi bija jaatrod pašam kapteinim.

Kad es te bi ju iepriekšējo reizi, Alans uzmanīgi iesaka, es jums jautaju, vai ka kuģa kapteinis jūs būtu ar mieru aizvest Henriju Divalu uz imigrācijas dienesta centrālo eku un lugt, lai tur tiek izskatus viņa lugums nokāpt krasta. T oreiz jūsu atbilde bija ne, un par iemeslu jūs minējāt to Alans ieskatījās savas piezīmes ka esat pārāk aizņemts un domājāt, ka tas neko nedos.

T as liesa, kapteinis piekrita. Fs atceros, ka mes par to runājām.

Divala acis jautajoši sekoja runātājām.

Es gribētu jums jautat vēlreiz, kaptein, Alans mierīgi vaicaja, vai jūs būtu ar mieru aizvest manu klientu uz imigrācijas dienesta cenlrālo eku un tur pieprasīt, lai viņam sarīko oficiālu iztaujāšanu.

Alans aizturēja elpu. Viņš gribēja vēlreiz saņemt lo pašu atbildL Ja kapteinis atbildēs noliedzoši, lai arī tas bus noticis lbrmali, neatkarīgi no iemesla šads lēmums tehniski nozīmētu, ka Divals tiek turēts ieslodzījumā uz kuģa… uz kuģa Kanādas teritoriālajos' ūdeņos, uz kuriem attiecas Kanādas likumL Un varēja gadīties, ka tiesnesis, balstoties uz Alana rakstisku liecību, varētu izdot izpildrakstu par habeas corpus… pavēli atvest arestēto uz tiesu. Pikumā bija šāda sīka nianse… riskantais mēģinājums, par kuru viņi ar Tomu Puišu bija runājušL Bet ta pielietošana bija atkarīga no ta, vai šobrīd tiks saņemta īsta atbilde, kas ļautu godprātīgi apzvērēt Alana liecības patiesīgumu.

Kapteinis izskatijas sakaitinats: Bet jūs taču man skaidri un gaiši teicāt, ka imigrācijas viri teikuši ne.

Alans neatbildēja. Viņš tikai neatlaidīgi skatījās uz kapteinL Viņš velējas paskaidrot, izvilināt vajadzīgos vārdus. Taču tada rīcība būtu grēkošana pret jurista ētiku. Protams, atšķirība bija tikko jūtama, taču ta pastāvēja, un Alans to skaidri apzinājās. Viņam allika likai eeret, ka sarunu biedra vērīgais prāts….

Nu… kapteinis Jabeks šaubījās. Varbūt jums taisnība, un viss ir jāizmēģina. Varbūt man tomēr vajadzētu atrast laiku…

Viss šķērsam. Ne to viņš gribēja. Kapteiņa taisnpratibas deļ zudis iespēja izmantot vienīgo likumīgo izeju… viegli pavērtas durvis aizkrita. Alans saknieba lupas, ļaudams seja atspoguļoties sarugtinajumam. .).

I'as nav tas, ko jūs gribējāt? Un tomēr jūs jautājai! Kapteiņa balsi alkal ieskanējās mulss aizkaitinājums.

Alans paskatījās kapteinim tieši acis un bezkaislīgi vaicaja: Kapteini Jabek, es atkārtoju savu jautājumu, liet man jums jasaka. ka. ja jūs atbildēsiet noraidoši, es paturu tiesības sava klienta intereses spert visus turpmākos soļus likuma priekša, kādi vien būtu nepieciešamL

Kapteiņa sejai lēnam pārslīdēja smaids. Ja. 11u es saprotu, viņš noteica. Jums jarikojas saskaņa ar noteiktam formulām, jo ta prasa likums.

Un kāda ir atbilde uz manu jautājumu, kapteini Jabek? l ielais norvēģis pakratīja galvu. Viņš noteikti sacīja: Man jasaka. ka es nevaru tam piekrist. Man tik daudz kas darāms osta un uz kuģa. ka nevaru terci laiku un ķepaties ar visādiem bezbiļetniekiem.

I lenrija Divala seja bija saraukta aiz koncentrēšanas, lai gan bi ja skaidri redzams, ka zēns no runata saprot visai maz. Taču pcc kapteiņa pēdējiem vārdiem viņa sejas izteiksme pēkšņi kļuva pārsteigtā un sāpīgi aizvainota. Gandrīz ta, it kā bērnam viena acumirkli nežēlīgi būtu atņemti vecāki, Alans nodonmja. Viņš nomaca atkal uznākušo velēšanos visu izskaidrot, jo apzinajas, ka jau tā gājis par lalu. Pastiepis roku, viņš sacīja Henrijam Divalam: Ks darīšu visu, ko spēšu, Ks drīz atkal atnakšu pie tevis.

Tu vari iet, kapteinis nopietni sacīja jaunajam bezbiļetniekam. Atpakaļ uz tilpnēm! un slrada kārtīgL

Acis nolaidis, nelaimīgs Henrijs Divals izgāja no kajītes.

Ka redzal, kapteinis Jabeks klusi noteica, es esmu arī nežēlīgs virs. Viņš paņēma pīpi un saka bāzt laja tabaku. Ks isli nesapratu, ko jūs man jautājai, mister Meitlend. Taču domāju, ka neko neesmu parpratis vai palaidis garausim.

Ne, kaptein. Alans smaidīja. Ja gribai dzirdēt taisnību, manupral uz pasaules vispār ir maz tadu lielu, ko jūs varētu nesaprast.

Vieta, kur beidzas doks, slavēja balts kabriolets ar nolaistu jumtu. Kad Alans Meitlends, kurš ateeļa no Vestervikas apkakli saslējis pulējas izvairīties no mitra, no ūdens puses uzbrukuša vēja, atradas iepretim automašīnai, durvis šofera puse atvēra Šerona Devero.

Hallo, ' viņa uzsauca, es zvanīju uz tavu biroju, un misters l.uiss ieteica braukt šurp un gaidīt.

Reizēm vecais zēns loms parada gluži vai cirka zirga sapratu, Alans moži atbildēja.

Šerona smaidīja, vaiga parādijas bedrīte. Viņa bija bez cepures, bali bēšas krasas mēteli un pieskaņotos cimdos. Kap iekša, meitene izrīkoja, un es tevi aizvedīšu, kur vien vajadzīgs. A

Puisis apgaja mašīnas otra puse un mēģināja ielocīt savu garo augumu mazitiņaja divsedekļu braucamaja. Otraja reize viņam tas izdevās. Nav slikti, Šerona novērtēja. Vcctetiņš vienreiz arī meģinaja, bet viņam nekādi neizdevās iecelt mašīna otru kāju.

Fs esmu ne likai jaunāks, bet arī kustīgāks par vectētiņu. Alans piezīmēja.

Ar trim ašam kustībām Šerona apgrieza mašīnu un viņi aiztraucas pa grubuļaino ceļu gar dokiem. Mašīnas interjers bi ja mazs un mājīgs. Abu pleci saskaras, un Alans sajuta tas pašas smaržas, ko bija ievērojis, kad viņi satikas iepriekšējo reizL

Par to kustīgumu es pedeja reize saku brīnīties, Šerona ieminējas. Uz kurieni brauksim?

Man šķiet, atpakaļ uz biroju. Man vel jasagatavo kāds zvērests.

Kapcc gan ne šeit? Fs zinu lielāko daļu no teksta?

Iztiksim bez šim skaisto brunešu muļķībām, Alans plati smaidīja. Fs zinu labak.

Viņa pagrieza galvu. Koši sarkanas, pilnīgas lupas bija mazliet pavērtas un savilktas jokpilnā grimase. Jaunajam vīrietim atkai gribējās salīdzina! meiteni ar laumiņu.

Skaidrs, ialad dienas karliba tomēr ir kada likumu būšana, viņa atkal pievērsa skatienu ceļam. Asa pagrieziena viņš uzgrudas vadītājas augumam. Kontakts bija patīkams.

Tā ir rakstiska liecība, viņš paskaidroja.

Ja 1as nav pret jūsu traki nopietnajiem likumiem, Šerona jautāja. saki, ka tur ir? Ar lo viru uz kuģa, es domāju.

Vel neesmu drošs par iznākumu, Alans nopietni atbildēja. Imigrācijas viri mūs izmeta lauka, bet to mes jau bijām paredzējušL

Un tad?

Kaut kas notika šodien… tieši nupat. Varētu izrādīties, ka ta ir iespēja pavisam neliela iespēja ka mēs varētu dabūt šo lielu līdz tiesaL

Vai tas palīdzes?

Protams, var gadīties, ka ne. Šcronrfs jautājumu viņš jau bija sev uzdevis arī pals. Bet, ja ir darīšana ar šada veida problēmām, vienlaicīgi var spert tikai vienu soli un lad ccret uz visu lo labāko.

Kapec tu gribi iel uz liesu, ja tas var arī nepalīdzei? Viņi drazas cauri satiksmes straumei, ar lielu ātrumu traucoties talak, kad gaisma jau bija kļuvusi dzinlardzeltena. Krustojuma nokauca bremzes. Vai redzēji to autobusu? Šerona jautāja. Man likās, ka tas grib mūs sadragāt. Apbraukdami apstājušos piena vedēju, viņi asi pagriezās pa kreisi, lad pa labi, un tik tikko neaizskāra tā šoferL Tu teici kaut ko par tiesu?

Ir vairaki atšķirīgi ceļi, Alans teica, norīdams siekalas, un arī dažādu veidu tiesas. Vai mes nevarētu braukl mazliet lēnāk?

Šerona samazinaja ātrumu no četrdesmit jūdzēm līdz trīsdesmit piecām. Pastasti man par tiesu.

Iepriekš nekad nevar skaidri zinai, kas var alklatics, kad liek nodolas liecības, Alans slastija. Reizēm iznāk dzirdēt tadas lielas, par kuram nekur cilur pasaule neviens nerunā. arī par likuma pantiem. Un šaja lieta varētu bul tads iemesls.

Slasli vel, Šerona mudināja, izklausās aizraujošL Alans pamanīja, ka viņu ātrums atkal sasniedzis četrdesmit jūdžu iedaļu.

Nu, viņš skaidroja, lai ko arī darītu, mes neko zaudēt nevaram. Un jo ilgāk mes uzturam interesi par šo lietu, jo labākas ir izredzes, ka valdība varētu mainīt domas un ļaut, ka Henrijs Divals imigre.

Es nezinu, vai vecteliņš vispār to gribētu, Šerona domīgi sauja. Viņš cer, ka no tā visa varēs izlaisil lielu politisku troksni, un, ja valdība atļaus puisim iebraukt, vairs nebūs, pret ko iebilst.

.lauki, Alans sacīja. Man nošķaudīties par to, ko grib vectētiņš. Mani vairak interese tas, vai varu ko izdarīt Henri ja laba.

Bridi klusējusi, Šerona jautāja: l u nosauci šo puisi vārdā pat divreiz. Tev viņš patīk?

Ja, patīk, Alans teica, apzinādamies, ka runā pārliecinošL Viņš ir jauks puisis, kam visu dzīvi sasodīti neveicas. Nedomāju, ka viņš jebkad varētu kļūt par prezidentu kaut vismazakajai firmai, vai arī sasniegt ko patiešam dižu, bet es gribētu redzēt, ka viņš kādu bridi sež un bezrūpīgi bauda atpūtas bridL Ja ta notiks, ta bus pirmā reize šī puiša mūžā.

Šerona iesāņus paskatijas uz Alana profilu, tad atkal pievērsās ceļam. Pec brīža viņa jautāja: Vai zini ko?

Ne. Pasaki man.

Ja es nonāktu grūtības, meitene sacīja, tu, Alan, būtu tas cilvēks, kuru es gribētu sev par palīgu.

Mes jau esam grūtības, jaunais vīrietis atbildēja. Vai laidīsi mani pie stūres?

Bremzes nočīkstēja. Kabriolets pieslīdēja pie apmales un apstajas. Kāpēc? Šerona nevainīgi vaicaja. mēs esam atbraukušL

Viena aromāta sajaukušas picas un spageti inerces smaržas nebija iespējams sajaukt ne ar ko.

Biroja sēdošais loms Lūiss lasīja Vankuveras Post kontinentālo izlaidumu. Viņiem ienākot, Alana partneris nolika laikrakstu. Juristu biedrība tev, protams, atņems advokata tiesības. viņš pavēstīja, bez šaubam, iepriekš Stenlija parka publiski izslēdzot no juristu kartas. Tu taču zini noteikumus par reklāmu?

Ļauj man paskatīties. Alans paņēma laikrakstu. Ps tikai pateicu to. ko domāju. Tobrīd bi ju mazliet satracinats.

Tas ir skaidrs pēdējam nejēgam, T oms sacīja.

Mans Dievs! loms bija izpletis pirmo lappusi, un Šerona skatijas viņam par plecu. Ps taču nedomāju, ka tas izskatīsies ta!

Par to stasti ja arī radio, l oms viņu informēja.

Bet es domāju, ka galvenais bus Divāls…

Ja man jasaka pilnīgi atklati, Toms smīnēja, es vai plīstu no skaudības. Nez kada veidā, pats pal nepiepūlēdamies, tu esi dabūjis ārkārtēju lietu, varoņa tēlu presē, un nu, ka liekas…

Ak. es gandriz aizmirsu, Alans viņu pārtrauca, ta ir Serona Devero.

Es zinu, l oms sacī ja, es tikko ar viņu runāju.

Šcronas acis uzjautrināti mirdzēja, (ialu gala, mister Luis, jūs esat pieminēts laikraksta. Tur taču melns uz balta ir sacīts: Luiss un Meitlends.

Par to es jutīšos mūžīgi pateicīgs, l oms uzvilka metelL

A, starp citu, es dodos satikties ar jaunu klientu. Viņam pieder zivju tirgotava, un, cik saprolu, radušas problēmas ar nomu. Par nelaimi, nav neviena, kas viņu varētu aizvietot veikala, tapēc man jadodas pie zivīm. Vai tev negribētos skaistu mencas kotleti vakariņam?

Ne šovakar, paldies lev, Alans papurināja galvu. Esmu nodomājis uzaicina! Seronu kaut kur kopā aiziel.

Ja, l oms pamaja, man jau tā likās.

Kad viņi bija palikuši vieni, Alans secinaja: Man jāķeras pie savas liecības, lai jabul galavai, jo esmu nodomājis rit ierasties pie tiesneša.

Vai varu palīdzēt? jautāja Serona. Viņa uzsmaidīja puisim, bedrītes vaigos alkal parādījas un pazuda. Es protu arī rakstīt uz mašīnas.

Nac līdzi, Alans paņēma viņu aiz. rokas un ieveda sava kabīne ar stikla paneļu sienam.

9 ĢenerĀlis ADRIANS NESBITSONS

Noskatīties, ka premjerministrs ar svilu izlido uz Vašingtonu, Aplendas lidosta bija ieradies viss ministru kabinets, izņemot trīs ministrus, kas dienesta darīšanas atradas ārpus Otavas. Tas nebija nekas neparasts. Jau savas valdīšanas sākumposmā Džcimss Houdens bija licis manīt, ka viņam patīk, ja to pavada un sagaida nevis viens vai divi ministri, bet visa grupa. Tas attiecas ne tikai uz sevišķam reizēm, bet uz visiem premjera braucieniem ārpus galvaspilsētas.

Kabineta locekļu vidu šis process familiāri lika dēvēts par "nostāšanos ierinda". Parasti atskanēja arī klusa kurnēšana, un reiz ta bija nonākusi līdz Džeimsa Houdena ausim. Bet premjerministrs uzskatīja tā viņš tika sacījis Braicnam Ričardsonam, kad tas atstastija šis žēlabas ka šadas reizes ļauj demonstrēt partijas un valdības solidaritāti, un partijas vaditajs viņam bija piekritis. īstais iemesls, kuru premjerministrs netika pieminējis, bija pusaudža gadu atmiņas, kuras reizēm viņam ienaea prāta vel šodien.

Sen, pirms daudziem gadiem, jaunais Džeimss lloudens bi ja no savas bāreņu patversmes devies uz trīssimt piecdesmit jūdzes attālo Fdmontonu, lai rakstītu iestājeksāmenu darbus Albertas universitāte. Apgādāts ar vilciena biļeti abiem virzieniem, viņš bija aizbraucis, neviena nepavadīts. Pec trijām dienam, saviļņots no gūtajam sekmēm, tikko valdīdams prieku, kura ta gribējās ar kādu dalīties, zēns bija atgriezies … tukša dzelzceļa stacija, kur neviens viņu negaidīja. Kad, nesot papes čemodānu, viņam nacas kājām mērot ceļu uz bāreņu patversmi, kas atradas trīs jūdzes ārpus pilsētas, pirmais sajūsmas vilnis bija pagaisis. Vēlākajos gados viņš vienmēr trīsēja no nepatikas, ja nacas ceļu sakt vai beigt vienatne.

Šodien par vientulību viņam nebūtu ko sūdzēties, l idosta bez kabineta locekļiem bija ieradušies arī citi pavaditaji , un, sēdēdams šofera vaditaja limuzīna ar Margaretu pie sāniem, lloudens redzēja armijas, llotes un gaisa spēku vaditajus adjutantu pavadība, lapai Otavas meru, vairaku valdības padomju priekšsēdētājus un, kas nemaz negadījās tik biezi arī ASV sūtni, viņa ekselenci Pilipu B.Fngrovu. Atsevišķa grupa drūzmējas nenovēršama reportieru un fotogrāfu kliķe, bet kopā ar viņiem bija nostājušies Braiens Ričardsons un Millija Pndemane.

Dievs lai stāv klāti nočukstēja Margareta, varētu iedomaties, ka mes dodamies ka misionāri uz Ķīnu.

la gan, viņš atbildēja. Tas šķiet smieklīgi, taču liekas, ka cilvēki tiešam gaida kaut ko tamlīdzīgu.

Nemuļķojies, Margareta mierīgi noteica, pieskardamas vira rokaL Tev tas viss patīk, un kapec gan ne.

Pimuzins izmeta plašu loku pa lidlauku un apstājās gandrīz blakus sevišķi svarīgu personu pārvadāšanai paredzētajam Avangardam, kura lizelaža mirdzēja rīta saules staros, bet Karalisko gaisa spēku komanda bija godbijīgi sastingusi miera staja līdzas lidmašīnaL Apsardzes konstcbls atvēra durtiņas, un paradijas Margareta, kurai sekoja Džeimss lloudens. Armijas viri un policisti salutēja, un premjerministrs atbildei pacēla jauno, pērļu pelēko platmali, kuru Margareta bija pārveduši no sava iepirkšanas brauciena uz Monrcalu. Cik gaidpilna atmosfēra, lloudens nodomaja, vai arī tas ir asais, saltais vējš, kas.

slaucīdams lidlauka skrejceļus, padara tik saspringtas an ļaužu sejas. Viņam bija jadoma par slepenību vai izdevies saglabat noslēpumu, jeb tomēr notikusi informācijās nolude, ļaujot nojaust šīsdienas brauciena īsteno nozīmīgumu.

Starojoši smaidīdams, pretī panacas Stjuarts Koustons. Smaidošais Stju, ka jau pakapē svangakais kabineta loceklis, Moudena prombūtne pildīs premjerministra pienākumus. Sveicināti, ser, un Margaret, sacīja finansu ministrs. Tad, sarokojoties ar Houdeiiu, iebilda: ka redzat, esam savakušies krietns pavadītāju pulciņš.

Bet kur tad karaliskais pūtēju orķestris, Margarcta pielāgojās viņa tonim. Šķiet, tas ir vienīgais, ka pietrūkst.

To tika izlemts turēt noslēpuma, taču varu pačukstēt, ka mēs viņus nosūtījām uz Vašingtonu ar iepriekšējo reisu, pārģērbtus par ASV juras kājniekiem. Koustons bezrūpīgi atbildēja. Tātad, ja kādu sastopat, uzskatiet, ka tie ir mūsējie. Viņš pieskaras premjerministra rokai un, kļuvis nopietns, jautāja: Vai ir kādi jaunumi apstiprinājums vai noliegums?

Džeimss Houdens papurināja galvu. Paskaidrojumi bija lieki, šo jautājumu visa pasaule uzdeva kopš brīža, kad pirms četrdesmit astoņām stundām Maskava bija atskanējušas fanfaras par godu ASV kodolzemudenes iznicināšanai Austrumsibirijas jūra. Krievija izvirzīja apsūdzību, ka zemūdene ielauzusies Padomju teritoriālajos ūdeņos, bet Vašingtona līdz šim brīdim to noliedza, šis incidents bija novedis līdz augstākajam punktam saspringumu, kas pasaule brieda jau vairakas nedēļas.

Nekāds apstiprinājums nav iespējams, vismaz ne pašlaik, Houdens mierīgi sacīja. Pārējie gaidīja, kamēr viņš beigs nopietno sarunu ar Koustonu. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tā ir apzinata provokācijā, un mums jāizvairās no jebkādā talaka spriedzes pieauguma. Esmu nodomājis runāt par to Baltajā nama, jo mums joprojām ir vajadzīgs laiks. Jo vairak laika, jo labak.

Es pilnīgi piekritu, Koustons klusi teica.

Esmu devis rīkojumu mums pašiem atturēties no jebkādiem paziņojumiem vai protestiem, premjerministrs pavēstīja, un jums jāsaprot, ka nekas nedrīkst notikt, ja vien mēs ar Arturu Vašingtona neizlemjam citādL Tādā gadījuma paziņojums tiks sniegts no turienes. Vai skaidrs?

Absolūti skaidrs, Koustons apgalvoja, godīgi sakot, esmu priecīgs, ka tas paliek nevis mana, bel jūsu un Artura ziņa.

Viņi atgriežas pie gaidošas grupas, un lloudens saka spiest palicējiem rokas. Pārējie trīs kabineta locekļi, kam bija jālido kopā ar premjerministru Arturs Lcksingtons, Adrians Ncsbitsons un Stailss Brekens no T irdzniecības minislrijas turējās iepakaļ.

Houdens nodomāja, ka Adrians Nesbitsons izskatas daudz veselāks neka pēdēja reizē, kad abi likās. Sārtiem vaigiem un rūpīgi ievīstijies vilnas šalle, kazokadas cepurē un biezā meteli, vecais kareivis demonstrēja savas parades manieres. Ka visas ceremonijas, notiekošais viņam acīmredzami sagadāja prieku. Mums jāparunā lidojuma laika, nosprieda lloudens, kopš Aizsardzības komitejas sanaksmes tādas iespējas nav bijis, bet vecais virs neapšaubami jāved pie kārtības. Lai gan sarunās ar prezidentu Nesbitsons tieši nepiedalīsies, jābūt drošībai, ka ncalgadas nekas neparedzēts.

Aiz Nesbitsona naca Arturs Lcksingtons, kurš pret lidojumu izturējās ar ierastu nevērību, ka jau ārlietu ministrs, kuram ceļošana pa pasauli ir ikdienišķa nodarbošanas. Šķietami nerūpēdamies par aukstumu, viņš bija uzlicis pec izskata vieglu cepuri un uzvilcis plāna auduma mēteli, kura izgriezuma, ka vienmēr, vidēja izmeklēta kaklasasaite. T irdzniecības ministrs Brekens turīgs virs no rietumkrasta, kurš likai pirms paris mēnešiem bija kļuvus par kabineta locekli, brauca līdzi, lai oficiālā informācijā, ka Vašingtonas sarunu galvenais temats ir tirdzniecība, izklausītos ticama.

Harvcjs Vorenders slavēja ministru ierinda. Veiksmīgu ceļojumu, viņa manieres bija izmeklēti korektas, ne mazāka mājienā par abu neseno vārdu parmaiņu. Jums ari, Margarct, viņš piebilda.

Palcicos, premjerministrs viņam atbildēja manami mazak godbi jīgi ka pārējiem.

Margareta negaidot iejautājas: Vai jums tiešam nav nevienas latiņu parunas, ko mums pateikt ai vadam, Hārvēj?

Vorendera acis šaudijas starp premjeru un viņa kundzL Reizēm man ir sa juta, ka jūsu vīram nepatīk mani mazie jociņL

Nedomājiet ta, Margareta iebilda, man šķiet, tas ir

jautrL

Imigracijas ministrs tikko manami pasmaidīja: Tādā gadījuma, varbūt īstais butu: veetatio. inlenļue, et mulata regio vigorem dant.

Ls apmēram varu uzķert, kas būtu vi garenu atziņas Stjuarts Koustons. Bet ko nozīme pārējais?

Katls Scnckas vērojums,. atbildēja Vorenders. CeļojumL parbraueieni un vietas maiņa dod enerģiju.

Ls esmu pietiekami enerģisks, ceļoju vai nc, Džcimss Iloudens strupi pavēstīja. Vārdu parmaiņa viņu bija aizkaitinajusi, tāpēc premjers stingri saņēma Margaretas roku un pavilka viņu pretī AŠV vēstniekam, kurš panacas uz viņu pusi, noceldams cepurL Pārējie gluži instinktīvi atkapas.

Lngri j, kāds negaidīts pārsteigums, 1 Ioudcns sacīja.

Ciluži otrādi, premjeministr, mana privilēģija un pagodinājums. Vēstnieks viegli paloeījas pret Margaretu. Filips Lngorvs, diplomāts ar galvu reibinošu karjeru un draugiem daudzas pasaules malas, prata izteikt diplomātiskas pieklājībās frāzes ta, lai tam būtu personīga pieskaņa. Reizēm ta varbūt arī bija. Mes vienmēr parak cenšamies visu, kas sacīts pieklājīgi, uztveri ka virspusējas frāzes, nodomāja Iloudens. Viņš pamanīja, ka vēstnieks uzkumpis vairak neka parastL

Ari Margarcta to bija ievērojusL Ceru. ka jūsu artrīts nav sācis kārtējo uzbrukumu, mister Lngrov.

Baidos, ka viņam tas labpaticies, raizigs smaids. Kanādas ziemai piemīt daudz jaukumu, misis Houdena, taču ta nes Ildzi arī nepatikšanas mums, arlrila upuriem.

Dieva deļ, nepūlieties but pieklājīgs pret mūsu ziemu, iesaucas Margarcta. Mes ar viru esam šeit dzimuši, tomēr arī mums ta nepatīk.

Ceru, ka jūs pārspīlējāt, vēstnieks runaja klusa, mierīga balsi, meditatīvu izteiksmi grumbainaja seja. Bieži esmu domājis, misis Houdena, ka kanadiešiem par daudz ko jāpateicas savam klimatam: par stingriem un noteiktiem raksturiem, kas tomēr slēpj sevi arī daudz siltuma.

Taisnību sakot, tas ir vel viens iemesls, kādēļ mums tik daudz kopīga, Džeimss Iloudens sniedza vēstniekam roku. Cik saprotu, jūs mums pievienosieties Vašingtona.

Vēstnieks piekrītoši pamāja: Mana lidmašīna paceļas dažas minūtes pēc jūsējas. Sniegdams roku, viņš novēlēja: Laimīgu ceļu, ser, un atgriezties ar godu.

Kad Iloudenu laulātais paris pagriežas uz gaidoša lidaparata pusi, viņus aplenca žurnālistu grupa. Apmēram ducis no parlamenta preses galerijas regulārajiem iemītniekiem, telegrāfā aģenturu reportieri, ka arī viens no ieverojamakajiem i'V ziņotajiem kopā ar filmēšanas grupu. Braicns Ričardsons bija izvēlējies vietu, no kuras viss bija dzirdams un kuru varēja redzēt Iloudens. Premjerministrs pasmaidīja un draudzīgi pamaja, Ričardsons viņam atbildēja. Viņi abi jau bija iepriekš apspriedušies, kas būtu sakāms presei un vienojušies, ka galvenais politiskais paziņojums lai gan arī tajā vēl nekas netiktu minēts par sarunu nopietnību un īsto tematu būtu jāsniedz pēc ierašanās Vašingtonā. Taču Houdens saprata, ka jāpasaka kaut kas, ko varētu izmantot Otavas preses cilvēkL Viņš runāja ļoti īsi, galvenokārt izmantodams parastās klišejas, kas attiecās uz Kanādas un ASV attiecībām. Tad gaidīja jautājumus.

Pirmais nāca no TV intervētāja. Ir dzirdētas baumas, ka šajā jūsu braucienā iekļautas ne tikai sarunas par tirdzniecības jautājumiem. >' r >>

-     Nu, tas ir taisnība, Houdens sacīja ar skaidri redzamu nopietnību. Ja atliks laiks, mēs ar prezidentu varbūt uzspēlēsim rokasbumbu. Nošalca smiekli; viņš bija uztvēris vajadzīgo toni, izvairījies no atbildes, neatgrūzdams reportierL

-       Bet, ja nerunājam par sportisko pusi, ser, TV vīrs smaidīja, demonstrēdams divas nevainojami baltas zobu virknes, vai jūs nerunāsiet par galvenajiem militārajiem lēmumiem, kas tuvākajā laikā jāpieņem.

Tātad, par spīti visam, tomēr notikusi informācijas noplūde, lai gan, kā rādās, tikai pavisam vispārīga. Tas mani nepārsteidz, Houdens nodomaja, reiz dzirdēju kādu sakām, ka noslēpums, pat ja tas zināms vēl tikai vienai personai, vairs nav nekāds noslēpums. Tomēr tas velreiz atgādināja, ka vitālu informāciju nav iespejams ilgi noklusēt, un ja pec sarunām Vašingtonā viņš grib paturēt kontroli pār to, kā izplatās galvenās ziņas, jārīkojas ātrL

Viņš atbildēja, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus un nepārtraukti atcerēdamies, ka ikviena frāze vēlāk var tik citēta. Dabiski, ka Vašingtonā mēs līdz ar citiem abas puses interesējošiem tematiem runāsim arī par kopīgās aizsardzības jautājumiem, kā tas vienmēr notiek šādos gadījumos. Bet, ja runājam par lēmumiem, ikviens šādas nozīmes priekšlikums var tikt izlemts tikai Otavā, pilnībā par to informējot parlamentu un, ja vajadzīgs, arī prasot tā apstiprinājumu.

No skatītāju puses atskanēja klusi aplausL

-      Ja iespējams, mister Houden, sakiet, TV reportieris turpināja izjautāšanu, vai tiks apspriests nule notikušais incidents ar zemūdeni, un kada būs Kanādas attieksme pret to?

-    Esmu pilnīgi pārliecināts, ka par to tiks runāts, Houdens atbildēja, viņa garā putnveida seja bija nopietna, un skaidrs, ka mēs izprotam Savienoto Valstu dziļas bažas par kairinājuma un ta komandas zaudējumu. Bet pašlaik es neesmu noskaņots sniegt vel kādus paziņojumus.

'I'adā gadījuma, ser… iesaka TV virs, taču viņu nepacietīgi partrauca cits žurnālists: Vai tev neliekas, ka arī kāds cits jālaiž pie varda. draudziņ? Laikraksti vel nav gluži likvidēti, vai zinL

No pārējo preses grupas pārstāvju puses atskanēja piekrītoša murdoņa, un Džeimss Houdens iekšēji pasmaidīja. Viņš redzēja, ka TV reportieris pievīkst, tad pamāj operatoram un filmēšanas grupaL Premjerministrs nojauta, ka šis konkrētais filmas fragments vēlāk liks rūpīgi izrediģēts.

Virs, kas iejaucas saruna izveicīgs pusmuža žurnālists Džordžs I laskins, kas slradaja Vinipegas laikraksta Brīva Prese, tagad pavēstīja: Prcmjerministr, es gribētu uzdot jautājumu, kas neattiecas vis uz sarunam Vašingtona, bet gan uz gadījumu ar cilvēku bez valsts.

Džeimss Houdens saviebas un mazliet aizkaitinats jautāja: Kas tad atkal, Džordž?

Es runāju par šo jauno puisi Henriju Divalu, ser, to cilvēku Vankuvera, kuram imigrācijas darbinieki neļauj iebraukt valsti, Es gribētu zināt, kapec valdība ieņēmusi tadu nostāju?

Houdens uztvēra Braicna Rieardsona skatienu, un partijas vadītājs iznaca priekšplānā. Džentlmeņi, Rieardsons iesāka, ir taču skaidrs, ka šis nav īstais bridis…

Pie joda, man vienalga, ir vai nav, Braien, uzliesmoja reportieris 1 laskins. tā ir lieta, par kuru pašlaik runa visa valsti, tas ir viss. Vel kāds no žurnālistiem īgni piebilda: Un ka tad ar attieksmi pret presi un televīziju, ja cilvēki vairs nevarēs uzdot jautājumus.

lis atbildēšu uz visiem jautājumiem, uz ko vien varēšu. Es taču vienmēr tā daru, vai ne? Džeimss Houdens iejaucās, gribēdams visu pārvērst jokā.

Ja, ser, tā tiešām ir, 1 laskins piekrita. Tikai ir cilvēki, kas mēģina tam Iraucēt. viņš apsūdzoši palūkojas Braicna Rieardsona, kurš uztvēra skatienu ar bezkaislīgu sejas izteiksmL

Es likai šaubos, premjerministrs sacīja, un acīmredzot ta doma arī misters Rieardsons, vai šis jautājums ir atbilstošs pašreizējai situācijaL Viņš cerēja, ka izdosies mainīt tematu, ja ne, tad nāksies likt ar lo gala, cik labi iespējams. Reizēm viņš domaja, kadas priekšrocības mēdz bul elvekiem, ka, piemēram, ASV prezidentam, kam ir savi preses sekretāri, uz. kuru pleciem noveli šādas lielas. Taču Houdens vienmēr bija atteicies noalgot šadu cilvēku, baidīdamies zaudel savu nozīmīgumu.

Tomkinss no T'oronto Slcir, kluss, izglītots anglis, kuru ļoti respektēja galvaspilsētas preses aprindas, godbijīgi sacīja: Ser, man jums jasaka, ka īiclaka daļa no mums saņēmusi telegrammas no saviem redaktoriem, kuri pieprasa noskaidrot, ko jūs domājāt par šo gadījumu ar Divālu. Liekas, ka vairums iasilaju grib zināt, kas ar viņu notiks.

Es saprotu. Tatad no ši temata izvairīties nebūs iespējams. Pat premjerministrs, ja viņš ir gudrs, nevar neņemt vēra šādus lugumus Tomēr Houdens jutas mazliet saniknots, apzinadamics, ka daļa uzmanības, kas pienācās viņa paša Vašingtonas plāniem, liks novērsta citam lielam. Houdens rūpīgi apsvēra, ko darīt. Viņš redzēja, ka llarvejs Vorenders virzas tuvāk, taču ignorēja šo kustību, ar dusmām atceredamics, ka tieši viņa stulba stūrgalvība bijusi par iemeslu šim nepatikšanam. Premjerministrs uztvēra Ričardsona skatienu. T as šķita sakam: Ps levi brīdināju, ka mums bus problēmas, ja neturēsim Vorenderu grožos. Vai varbūt Ričardsons ir sapratis, ka pastav kāds papildus faktors viņš bija pietiekami slīpēts. Lai būtu ka būdams, llarveja Vorendera draudi joprojām karajas par viņa galvu ka giljotinas asmens, un Džcimsam Houdenam tagad jāliek gala ar situāciju, cik vien kompetenti iespējams. Viens ir skaidrs: šis incidents, lai gan mazliet apgrūtinošs, piederēja lietām, kas nešaubīgi pēc dažam dienam izčukstēs pašas no sevis un aizmirsīsies, Houdens pamanīja, ka televīzijas kamera atkal darbojas, varbūt tomēr ir īstais bridis stingri izskaidrot olicialo nostāju un tādējādi klusināt kritiku.

Pai notiek, džentlmeņi, premjerminists īsi pavēstīja, luk, ko es teikšu. Zīmuļi viņa acu priekša sapringa, tad saka švīkstēt, sekodami sacītajam.

Man ir zināms, ka gadījumam ar cilvēku, kura vārdu misters Haskins tikko nosauca, prese bijusi ievērojama rezonanse. Man jasaka pilnīgi atklati, ka vairakas no šim reportāžām bijušas vairak sensacionālas dabas, sliekdamās ignorēt konkrētus laktus faktus, uz kuriem valdībai tas atbildības pakape neļauj pievērt acis.

Varbūt jūs mums minēsiet, kādus tieši? Šoreiz jautāja Monrealas Gazette.

Ja jūs pacietisieties, es līdz tam nonākšu, Houdcna balsi bija jūtama asa pieskaņa. Premjerministram nepatika, ja kāds parlrauca viņu pusvārdā, un nebija par ļaunu reizēm algadinat šiem cilvckiem, ka viņi neruna ar kādu zaļknabi ministru, Es gribēju atziniet, ka ir ļoti daudz individuālu gadījumu, par kuriem neatradīsiet ne varda prese, bet ar kuriem regulāri saskaras Pilsonības un imigracijas departaments. Un šadas lietas ne ta ierēdņiem, nedz arī mušu valdībai nebūt nav nekāds jaunums, viņi ar tam strādā godprātīgi un humāni, tomēr ievērojot likuma normas.

Bet vai šis gadījums tomēr nav mazliet atšķirīgs no citiem, mister prcmjcrminislr? Ks domāju, tas. ka šim cilvēkam nav pilsonības, un tamlīdzīgi, jautāja Otavas Journal.

Džeimss Houdens skarbi aizradi ja: Kad jums ir darīšana ar cilvēciskam butnem, ikviens gadījums atšķiras no citiem, mister Čcis. Tieši tadeļ. lai nodrošinātu godprātīgu un vienlīdzīgu attieksmi pret visiem, mums ir imigracijas likums, ko atbalstījis parlaments un Kanadas iedzīvotājL Valdība rīkojas ši likuma ietvaros, ka tam juridiski arī jabut, un gadījuma, par kuru nies runājam, tieši ta arī nolicis. Viņš ieturēja pauzi, nogaidīdams, kamēr žurnālisti pabeidz savas piezīmes, tad turpinaja: Man tieši šobrīd nav pie rokas visu šis lielas sikako detaļu. Bet man apliccinaja, ka jauna cilvēka iesniegums ir izskatīts pēc butibas, apsvcrol visus par un pret, un imigrācijas likuma nav normu, kas atļautu viņam iebraukt Kanāda.

Vai tad jūs neteicat, ser, ka ir gadījumi, kad cilvēciski apsvērumi ir svangaki par tehniskam lietam, jautalajs bija jauniņš reportieris, kura vārdu Houdens nespēja atcerelics.

Premjerministrs smaidīja. Ja jūs man uzdodat retorisku jaiitajumu, es atbildēšu, ka cilvēciski aspekti vienmēr ir ārkārtīgi svarīgi, un ši valdība ne reizi vien pieradījusi savas rūpes par tiem. Bet, runājot par šo konkrēto gadījumu, ļaujiet man vēlreiz atkarlol. ka cilveciskic faktori ir likuši ņemti vera, eiklal las bi jis iespējams. Tomēr, man vēlreiz jums jaalgādina, ka valdības rīcību sasaista ta tam arī jābūt, normas, kas pieņemamas likumam.

Pula dzeldigs vējš, un Houdens juta, ka Margarcta viņam līdzas drebinās. Nu jau pietiks, viņš izlēma, nakamais jautajums lai ir pēdējais. I'0 uzdeva Tomkinss, virs ar labam manierēm, kurš saka, gandrīz atvainodamies: Opozīcijas līderis ir šorīt sniedzis paziņojumu sai sakara, ser. Reportieris izvilka no kabatas kopiju, ieskatijas savas piezīmes, tad turpinaja: Misters Dcics ir teicis sekojošo: "Valdībai vajadzētu nevis ietiepīgi pakļauties likuma burtam, bel gan risināt Merija Divala lietu saskaņa ar plašakicm vispārcilvēcigiem principiem, .la vien viņš to veļas izmantot, Pilsonības un imigrācijas ministram dota vara parakstīt rīkojumu, kas ļautu šim nelaimīgajam jaunajam cilvēkam ar traģisko likteni ieoraukt Kanāda ka imigrantam.

Ministram tadas varas nav, Džcimss Iloudens atcirta. Vara pieder karaliskajam tronim ģenerālgubernatora personā. Misteram Bonaram Dcicam tas ir tikpat labi zināms, ka ikvienam citam.

Mirkli valdīja klusums, tad reportieris piemīlīga nevainība jautāja: Bet vai tad nav ta, ka ģenerālgubernators vienmēr rīkojas tieši ta, ka iesākāt jus, ser, un tas attiecas arī uz imigrācijas likumu, kas, ja nemaldos, ticis atcelts ļoti retos gadījumos? Par spīti šķietamajam nekaitīgumam, Tomkinss bija viens no asākajiem prātiem Otavas preses korpusa, un 1 loudcns apjauta, ka nonācis slazda.

Ksmu vienmēr sapratis, ka Opozīcijas protests vadībai ir ieteikums pieņemt padomes rīkojumu, viņš asi atbildēja, l āču ta bija vaja atbilde, un premjers to apzinajas. Viņš pamanīja, ka Braiena Ričarsona seja kvēlo dusmas un ne jau velti, Houdens nodomaja. Bēdīgi ir ne tikai tas, ka uzmanība no misijas Vašingtona parsviedusies uz šo triviālo notikumu, bet arī fakts, ka premerministram nav izdevies veiksmīgi izkļūt no situācijas.

Viņš nolēma alkāpties, cik vien veikli spēja. Man Zel dzirdēt, ka, spriežot pēc šeit citētajiem mistera Deica vārdiem, lieta, par kuru mes runājām, varētu kļūt par strīdus jautājumu politisko partiju starpa. Mans personīgais uzskats ir, ka tam nebūtu jānotiek. Viņš ieturēja pauzi, gribēdams panākt lielāku iespaidu, tad nopietni turpināja: Ka es jau agrāk noradīju, musu pašreizējā likumdošana nedod pamatu ielaist šo Divalu valsti, un, ka man tika stāstīts, arī citam valstīm bijusi līdzīga nostājā. Ps arī neredzu, kalab Kanādai būtu ta jārīkojas, ja to nav darījušas citas valstis. Pirms Ši lēmuma pieņemšanas visus faktus gan oficiālos, gan neformālos apgalvojumus ļaujiet man vēlreiz to apstiprināt ir rūpīgi pārbaudījuši imigrācijas departamenta darbiniekL Un nu, džentlmeņi, ja atļausiet, es gribētu beigt.

Viņš gribēja piebilst kaut ko par laikrakstiem un viņu izpratni par ziņu svarīguma proporcijām, taču nolēma to nedarīt. Lai gan preses ļaudīm nebija nekā svēta, tie kļuva neparasti jutīgi, ja tika kritizēti pašL Arēji smaidīgs, bet iekšēji vai slapdams no apspiestam dusmām pret Hārveju Vorenderu, premjcrministrs saņēma Margarctas roku un devas uz lidmašīnas pusL Viņu pavadīja atbalstitaju aplausi un atzinības saucienL

T urboreaktīva lidmašīna Avangards, kuru valdība izmantoja oficiāliem lidojumiem, bija sadalīta trīs salonos priekšgalā atradas parastais salons pabgpersonalam, kas bija iekāpuši jau pirms premjerministra ierašanās, centra daudz komfortablāka kajīte, kura pašlaik bija izvietojušies trīs ministri un vairaki deputāti, un lidmašīnas pakaļgala ērta, mīksti mēbelēta viesistaba maigi zilos toņos, tai blakus ārkārtīgi kompakta, taču mājīga guļamtclpa.

Šos apartamentus, kas sākotnēji bija iekārtoti karalienes un viņas vira prinča reģenta valsts vizīšu vajadzibam, tagad lietoja premjerministrs un Margareta. Stjuarts Kanadas Karaliskās gaisa (lotes seržants palīdzēja viņiem piesprādzēties divos no dziļajiem, mīkstajiem sēdekļiem, tad korekti pazuda. Aiz sienas arvien pieņemas spēka dobja, slāpēta rūkoņa, lidmašīnai manevrējot pa lidlauku, četri rolsroisa motori uzņēma arvien ātrākus apgriezienus.

Kad stjuarts bija izgājis, Džeimss Houdens asi jautāja: Vai tiešam bija tik nepieciešami veicināt Vorendera absurdo augslpratibu par viņa tukšajam latiņu rīmēm?

Protams, tas nebija obligāti, Margareta mierīgi atbildēja.

Bet, ja jau nu tu gribi dzirdēt manas domas, tad tu izturējies ārkārtīgi rupji, un es gribēju mazliet nogludināt situāciju.

Velns pārāvis, Margarcl, premjera balss paaugstinajas vel par paris toņiem. Man ir pietiekami nopietns iemesls bul rupjam pret Hārveju Vorenderu.

Viņa sieva uzmanīgi noņēma cepuri un nolika to uz maza galdiņa blakus savam sēdeklim. Šo īpatnējo, gaisīgo kušķi no melna samta un tīkliņa Margareta bija nopirkusi Monreala. Viņa nosvērti sacīja: Esi tik laipns un nekliedz uz manL Džcimij. T'cv varbūt ir iemesls, bet man tada nav. turklāt esmu jau agrak brīdinājusi, ka mana izturēšanas vienmēr nebūs tava garastāvokļa kopija.

T as nemaz nav la…

Ja, tieši tā gan! Margarctas vaigos bija sakapis sārtums. Viņu bija grūti sakaitinat, tapec HOudeni strīdējās salīdzinoši retL Spriežot pec ta, ka tu tikko izturējies pret reportieriem, ITārvejs Vorenders nav vienīgais, kurš būtu jaapsudz liekulība.

Ko tu ar to gribi teikt? Houdens aprauti jautāja.

Tu sadusmojies uz šo misteru Tomkinsu tapēc, ka viņš nebija tik stulbs, lai uzķertos uz visam šim pompozajām muļķībām par godīgumu un humānismu. Ja gribi zinai, arī man tas likās tukšas pļapas.

Šķiet, vismaz šajas sienas es varētu velelies sagaidīt kādu lojalitāti, viņš parmeta.

Ak, neesi taču smieklīgs, Margareta uzliesmoja. Un, Dieva deļ, izbeidz runāt ar mani ta, it kā es būtu politiska sapulce. Ceru, (u neesi aizmirsis, ka esmu tava sieva, ka esmu redzējusi levi izģērbtu. Visiem ir skaidrs, kas notika. Marvejs Vorenders levi nostādījis grūta stāvoklL..

Neiespējama stāvokli, premjers pārtrauca.

Vel labak, latad neiespējama. Un kaut kāda iemesla deļ tu viņu tomēr atbalsti, bet, tā ka to darīt tev nepatīk, tu izgaz savu slikto garastāvokli uz visiem pārējiem, personīgo sievu ieskaitot. Pie pēdējiem vārdiem Margarctas balss aizlūza, un ta nebija parasta paradiba.

leslajas klusums. Lidmašīnai gatavojoties pacelties gaisa, motora rūkoņa ārpuse pieauga. Skrejceļš aizslīdēja, un viņi atravās no zemes, Houdens saņēma Margarctas roku. Tev bi ja pilnīga taisnība. Ls biju slikta noskaņojuma.

Tā beidzas gandrīz visas vārdu parmaiņas, pat pašas nopietnākās, lai gan lādu viņu mūža nebija bijis daudz. Viens no viņiem vienmēr izprata otra viedokli un tad piekāpās. Džcimss Houdens prātoja, vai vispār ir tādi laulati pari, kas dzīvo kopā nestrīdēdamies. Viņam likās, ka tiem jābūt gluži garlaicīgiem un nedomājošiem ļaudīm.

Margareta bija aizgriezusi seju, tomēr atbildēja viņa rokasspiedienam.

Pēc mirkļa Houdens sacīja: Tas gadījums ar Vorenderu nav tik nozīmīgs, kaira ziņa ne mums. Tas ir zināmā mēra apgrulinoši, ne vairak. Bet viss izlīdzināsies. ,

Laikam arī es izturējos mazliet muļķīgL Varbūt tapēc, ka mes pēdēja laika tik maz esam redzējušies. Margareta bija izņēmusi no somiņas mazu batista čctrsturiti un viegli pieskaras abu acu kaktiņiem. Viņa leni sacīja: Reizēm es jutu drausmīgu greizsirdību uz politiku, gandrīz tādu ka bezpalīdzību. Liekas, ka labak būtu, ja tev būtu kāda cita sieviete, slepens sakars. Es vismaz zinātu, ka ar lo sacensties.

Tev nav jāsacenšas, viņš iebilda. Un tu taču nekad 10 neesi darījusL Atcerējies Milliju ITidemani, viņš īsu bridi juta vainas apziņu.

Margarcta strupi vaicāja: Ja jau ar Hārveju Vorenderu ir tik grūti strādāt, kapcc tad dot viņam imigrācijas departamentu? Vai tu nevari to viru pārcelt uz vietu, kur viņš būtu nekaitīgs pie zivjrupniekicm, piemēram?

Džeimss Moudens nopūtas. Par nelaimi, Hārvcjs vclas būt imigrācijas ministrs, un viņa ietekme joprojām ir pietiekama, lai ar to rēķinātos. Viņš nesaprata, vai Margarcta tiešām noticējusi pēdējiem vārdiem, bet nekādus jautājumus viņa vairak neuzdeva.

Avangards pagriežas, lai lidotu uz dienvidiem, lidmašīna joprojām uzņēma augstumu, taču nu vairs ņe tik stāvL Pa apaļajiem sanu lodziņiem iespīdēja spoži rītā saules stari, un, pavēršot skatu pa labi, no abiem sēdekļiem skaidri varēja saskatīt, ka leja plešas Otava, kas no trīs tūkstoš pēdu augstuma atgadinaja minialuru leļļu pilsētiņu. Otavas upe bija sudraba svītriņa starp sniega klātiem krastiem. Rietumos, blakus Šodjē ūdenskritumam, kur upe kļuva šauraka, spodri balti viļņlauži ka pirksti stiepās uz Parlamenta un Augstākās tiesas ēku pusi, no augšas izskatīdamies pavisam sīki un jokainL

Galvaspilsēta pazuda skatienam, un priekša pletās atklats līdzēnums. Apmēram pec desmit minūtēm viņi šķērsos Svēta Laurenta upi un atradīsies virs Ņujorkas štata. Trāpīgi notēmēts lādiņš šo pašu ceļu varētu veikt ne minūtes, bet sekundes, Houdens nodomāja.

Atrāvusi skatienu no loga, Margareta iejautājas: K.a tev liekas, vai cilvēkiem arpasaule vispār ir kada nojausma par to, kas notiek valdībā? Par politiskajiem darījumiem, pakalpojumu pret pakalpojumu un visu pārējo?

Džeimss Moudens acumirklī saspringa. Sajuta, ka Margarcta spēj ielūkoties viņa domas, viņam radas ne pirmo reizL Daži, tic, kas atrodas tuvāk, protams, nojauš. Bet es varu iedomāties,, ka vairumam cilvēku par to nav ne jausmas, vai arī viņi negrib neko zinaL Un ir citi, kas netices nekam, pat ja mēs publicēsim parbauditus un apstiprinātus dokumentus un apzvērēsim savas rakstiskās liecības.

Margarcta domīgi noteica: Mēs vienmēr ta steidzamies kritizēt amerikāņu politiķus.

Ps zinu, Houdens piekrita. Tas ir neloģiski, jo proporcionāli pie mums ir tikpat daudz aizbildniecības un kukuļņemšanas, varbūt pat vairak. Atšķirība ir tā, ka mēs vairuma gadījumu esam diskrētāki, un tikai šad tad publiski upurējam kādu, kas pārāk sasmērējies.

Gaismas signāls "Piesprādzējieties*' virs viņu galvām nodzisa. Džeimss Houdens atbrīvojās no savas jostas un pārliecās sēdeklim, lai palīdzētu MārgāretaL Protams, mana dārgā, tev jāsaprot, ka viens no mušu nācijas pamatkapitāliem ir paštaisniguma apziņa, v viņš sacīja. To mes esam mantojuši no britiem. Atceries Šovu: Nav nekā tik laba vai tik ļauna, lai anglis to nedarītu, bet jūs nekad nesaszapsiet angli, kas rīkotos nepareizL Šada pārliecība lieliski noder, lai nācijas sirdsapziņa dusētu mierīgL

Reizēm izklausas. ka tu priecājies, ja kāds rīkojas nepareizi, Margarcta sacīja.

Viņas virs klusējot pardomaja. Nekad neesmu gribējis, lai ta izklausītos. Tikai, kad mēs esam divatā, es mēģinu izvairīties no izlikšanas. Viņš vārgi pasmaidīja. Nav allicis daudz1 vietu, kur šobrīd es varētu nejusties kā uz skatuves.

Piedod, Margarcta nu izklausijas norūpējusies, man to nevajadzēja teikt.

Ne! Es negribētu, ka kāds no mums nevar teikt otram, ko doma, lai par ko arī nebūtu runa. Garamslulol uzplaiksnīja doma par Hārveju Vorcņderu un abu darījumu. Kāpēc viņš nekad to nav stāstījis Margarctai? Varbūt ieadu dienu. .. viņš runāja talak: Tas, ko es zinu par politiku, visbiežāk mani skumdina. Ta bijis vienmēr. Bet tad man nak prata tas, ka esam mirstīgi, ka cilvēks ir vajš, atceros, ka nekad un nekur nav bijis varas, kam būtu pilnīgi lira sirdsapziņa. Ja tu gribi paliki tīrs, ir jānoiet sāņus. Ja tu izvēlies darīt pozitīvas lietas, kaut ko sasniegt, alstat pasauli aiz sevis mazliet labaku, neka esi atradis piedzimstot, tev jāizvēlas vara un jāaizmet daļa no savas skaidrības. Citas izvēles nav. Houdena seja bija domu pilna. Ir tā, it kā mēs visi kopā atrastos upe ar spēcīgu straumi lai ka tu gribētu, tas virzienu pēkšņi mainīt nav iespējams. Var tikai sekot straumei un mēģināt pakāpeniski to novirzīt uz vienu vai otru pusL

Muzikāli ietinkšķejās lidmašīnas iekšējais telefons pie premjerministra sedekļa, un Houdens pacēla klausulL Lidmašīnas pirmā pilota balss sacīja: Te runa Gelbrcils, ser.

Ja, gaisa spēku komandieri? Gelbreits, pilots veterāns ar solīdu reputāciju, parasti vadīja lidojumus, kad svarīgas personas devās ārpus Otavas. Viņš bija lidojis ar Houdeniem jau daudzas reizes.

Mēs esam sasnieguši paredzēto augstumu, divtūkstoš pēdas, un sasniegsim Vašingtonu pēc stundas un desmit

minūtēm, l aiks tur ir skaidrs un saulains, temperatūra sešdesmit pieci grādi pec Farcnlieita.

Lahas ziņas. Iloudens novērtēja. Varēsim izbaudīt vasaru. Viņš pastāstīja Margaretai, kāds Vašingtona laiks, tad sacīja klausulē: Cik saprotu, rit vestnicciba tiek rīkots lenčs, komandierL Mes ceram jūs redzēt.

Pateicos, scr.

Dzcimss Iloudens nolika klausuli vieta. Kamēr viņš runaja, karalisko gaisa spēku seržants bija atkal parādījies, šoreiz nesdams paplātes ar kāliju un sviestmaizēm. Blakus viena glazē ar vīnogu sulu. Margareta noradīja uz to. teikdama: Ja tev tik ļoti ta garšo, es pasūtīšu, lai mums atved arī uz mājām.

Pagaidījis, kamēr stjuarts aiziet, viņš klusināti norūca: Fs saku to ienīst. Fs reiz ieminējos, ka man ta garšo, un redzu, ka ziņa ir izplatījusies. Tagad es saprotu, kāpēc Dizraeli necieta prīmulas.

Fs vienmēr domāju, ka viņam palika prīmulas, Margareta sacī ja. Vai tad tas nebija viņa mīļākas puķes?

Viņas virs noraidoši papurināja galvu. Dizraeli to teica tikai vienu reizi, turklāt aiz pieklājībās pret karalieni Viktoriju, kura viņam bija aizsutijusi pušķītL Taču veiak cilvēki kaisīja tas viņam pari tādiem klēpjiem, ka visbeidzot nabaga virs varēja zaudēt savaldīšanos, ieraudzījis vienu vienīgu puķītL Ta ka, pali redzi, politiskajiem mītiem ir sīksta dzīvība. Smaidīdams viņš paņēma sulas glāzi, alvera kabīnes pakaļgala esošas durvis un izlēja saturu tualete.

Zini, Margareta domīgi atzina, reizēm man liekas, ka tu tiešam esi diezgan līdzīgs DizraelL Varbul mazliet nežēlīgāks par viņu. Viņa pasmaidīja. Deguns tev to atļauj.

Ja, viņš piekrita un ši veca, skarba seja kļuvusi par manu tirdzniecības marku. Viņš saslēja savu ērgļa degunu, tad rezigneli noteica: Sakuma es biju pārsteigts, ka cilvēki mani uzskata par niknu un nežēlīgu. Bet, kad es iemācījos šo izteiksmi ieslēgt un izslēgt pēc vajadzības, tas izrādī jās krietni vien noderīgL

Cik jauki, ka mes bridi varam pabūt divvicntuliba, Margareta tīksmi izstaipī jās. Cik ilgi vel lidot līdz Vašingtonai?

Viņš saviebas. Baidos, ka šis ir pēdējas minūtes. Pirms mes nolaižamies, man vel japaruna ar Nesbitsonu.

Vai tiešam, Džcimij? Tas skanēja vairāk ka lugums, nevis jautājums.

Viņš noliedzoši atteica: Man ļoti žel, bet ta ir, dārgumiņ.

Margareta nopūlas. Man jau likās, ka 1as ir pārāk jauki, lai turpinātos. Labi, es apgulšos, lai jūs varai netraucēti parunāt. Paņēmusi cepuri un rokassomiņu, viņa pieceļas. Durvis uz mazo guļamtclpu pagriežas atpakaļ: Vai tu viņu lamāsi?

Varbūt ne ja vien viņš mani nepiespiedis.

Es ceru, ka tu to nedarīsi, Margareta bija nopietna. Viņš ir lads bedigs vecs virs. 1-s vienmēr iedomājos, ka viņam būtu jāsēž zem mīkstas, rūtainas segas braucamkrēsla, ko stumj cits vecs zaldals.

Prcjeministrs plati smaidīja. Visiem atvaļinātiem ģenerāļiem vajadzētu laiku pavadīt ta. Par nelaimi, viņi grib vai nu rakstīt gramatas, vai iesaistīties politika.

Pec Margarctas aiziešanas Houdens izsauca stjuartu un aizsūtīja pieklājīgu zīmīti, lūgdams ģenerāli Ncsbitsonu viņam piebiedroties.

Jus izskatatics satriecoši labi, Adrian, Džcimss Houdens sacīja.

Adrians Ncsbitsons iepriecināts piekrītoši pamaja no mīksta krēsla dziļumiem, kurus Margareta nesen bija atstājusL Viņa masivas, sartas plaukstas auklēja glāzi viskija ar sodu. Pēdējas dienas jutos pirmklasīgi, premjerministr. Liekas, beidzot esmu izķepurojies no tā nolāpītā katara.

Priecājos dzirdēt. Man likās, ka esat mazliet pārstrādājies. Ka mēs visi, taisnību sakot. Un lapcc bijām viens pret otru neiecietīgL Houdens uzmanīgi vēroja sava aizsardzības ministra seju. Vecais virs tiešam izskatījās tabak, ievērojami labāk, par spīti tam, ka arvien vairak nosirmoja un mazliet atgādināja misteru Pieci pret Pieci no populārā raidījuma. Bieza, balta barda viņam labi piestāvēja; rūpīgi apcirpta, ta piešķīra četrstūrainajai sejai, kuras vaibstos joprojām bija manams karavadoņa pavelnicciskums, cēlu auru. Varbūt icccreta laklika varētu iedarboties, Houdens nodomāja. Taču viņš atcerejas Braiena Ričardsona brīdinājumu: Daudz neceri uz darījumiem, vecajam zēnam ir taisna vira reputācijā.

Neiecietīgi vai ne. Ncsbitsons sacīja, es joprojām nevaru pieņemt jūsu viedokli attiecība uz Savienības līgumu. Esmu pārliecināts, ka mēs varam dabūt no jeņķiem to. ko gribam, neatdodot pretī tik daudz.

Džcimss Houdens pavēlēja sev savaldīties, ignorējot dvēseles dziļumos uzvilnījušas dusmas un vilšanos. Viņš apzinajas.

ka neko nepanāks, ja zaudēs savaldīšanos un, paklausīdams impulsam, skaļi sauks: Dieva deļ, mostieties taču! Mostieties un apjedziet visiem skaidri redzamo: ir par vēlu, nav laika nodoties vecām, apnicīgam panaccjam! Tā vieta viņš mierinoši sacīja: Es gribētu, lai jūs kaut ko izdarat mana labā, Adrian, ja būsiet ar mieru.

Vecais virs it kā svārstījās, pirms jautāja: Un tas butu?

Apdomājiet velreiz pilnīgi visu: kada, visticamāk, veidosies situaeija; cik mums atlicis laika; kas tika runāts sanāksmē; tad alternatīvas un jūsu personīgo sirdsapziņas balsL

1 vs jau to esmu izdarījis, atbilde bija noteikta.

Bet vel vienu reizi? Houdens centas runāt tik pārliecinoši, cik spēja. Uzskatiet to par īpašu personīgu pakalpojumu.

Vecais virs iztukšoja pedejo viskija lasL Dzēriens viņu bija sasildījis, un ģenerālis nolika glāzL Labi, viņš piekāpās. Man nekas nav pretī. Bet man jūs jābrīdina, ka atbilde bus tāda pati: mums jasaglaba nacionālā neatkarība pilnība.

Paldies, Džeimss Houdcns sacīja. Viņš piezvanīja stjuartam, un, kad tas parādījās, palūdza: Vel vienu viskiju ar sodu, ludzu. Ģenerālim Ncsbitsonam.

Kad lika atnesta otra dzēriena glāze, Ncsbitsons iesūca malciņu, tad atslīga sēdekli, vērodams premjerministra personīgos apartamentus. Nolādēts, ja drīkstu ta izteikties, premjerministr, glīti gan esat iekārtojies, viņš atzinīgi nosēcas. Balsi icskanejas vecais, rejošais militāristā tonis.

Uz šadu sarunas sākumu Houdcns bija cerējis.

Nav slikti, viņš apstprināja, pirkstiem spēlējoties ar svaigas vīnogu sulas glāzi, ko stjuarts bija ienesis kopā ar aizsardzības ministra viskiju. Fs gan neko daudz to nelietoju. Si lidmašīna vairak pieder ģenerālgubernatoram, neka man.

Vai^ tiešam? Ncsbitsons likās pārsteigts. jūs gribat teikt, ka Šcldons Grifitss var braukalet apkart šada veidā?

Ja gan, kad vien vēlas. Houdena balss skanēja pārdomāti nevērīgL Galu gala, Dži Dži ir viņas majestātes pārstāvis. Viņam pienakas speciālā aprūpe, vai jums ta neliekas?

Paikam gan, vecais virs izklausījās apmulsis.

T ikpat nevērīga toni, it kā saruna viņam būtu ko atgādinājusi, Houdens sacīja: Domāju, ka esat dzirdējis Šels Grifitss šovasar aiziet pensija. Viņš pavadījis Valdības nama septiņus gadus un uzskata, ka pienācis laiks mest darbu pie malas.

Biju dzirdējis kaut ko tamlīdzīgu, Ncsbitsons sacīja.

Premjeministrs nopūtas. Ģenerālgubernatora atkapšanas vienmēr rada problēmas, jo jaatrod vispiemērotākais pēctecis tads, kuram ir gan nepieciešama pieredze, gan velēšanas kalpot. Jāņem vēra, ka šis postenis ir visaugstākā cieņas zīme, ko valsis var kādam paradīt.

Houdens vēroja, ka sirmgalvis iedzer kārtīgu malku viskija.

Ja, ģenerālis piesardzīgi sacīja, ta tas tiešam ir.

Protams, Houdens turpinaja. šim amatam ir dazi trukumL Lielu daļu laika aizņem dažadas ceremonijas goda sardzes visas malas, gavilējoši puļi, artilērijas salūti un ta joprojām. Viņš piemelinaja: jūs lāču zinai Dži Dži deva ir divdsmit viena zalve tikpat, cik karalieneL

Ja, es to zinu.

DabiskL Houdens runaja, it kā skaļi domadams, lai šada veida pienākumus veiklu labi, nepieciešama īpaša veida pieredze. Parasti vislabak las izdodas katlam ar militāru pagātnL

Veca kareivja lupas bija viegli pavērtas. Viņš ar mēli tas samiirinaja. Ja, man liekas, jums taisnība.

Ciodigi sakot, Houdens teica, esmu vienmēr ccrejis. ka jūs kādu dienu varētu pārņemt šo amatu.

Veca vira acis bija platas. Es? Viņa balss bija tikko sadzirdama. Es?

Lai paliek, Houdens sacīja, it kā atvairīdams so domu. Es zinu, tas nak nelaika. jūs nevēlaties atslal kabinetu, un arī man negribētos jūs zaudēt.

Nesbitsons pa pusei piecēlās, it kā gribēdams atstat sēdekli, tad atslīga atpakaļ. Roka. kas turēja glāzi, drebēja. Viņš norija siekalas, meģinadams atgūt normālu balsi, pa daļai viņam tas izdevās. Patiesība es jau kādu laiku domāju, ka būtu jāmet politika pie malas. Mana vecuma las reizēm ir apgrūtinošL

Vai patiesi, Adrian? premjerministrs tava balsi ieskanēties pārsteigumam. Es viemer esmu uzskatījis, ka tu velies strādāt kopā ar mums vel ilgu laiku. Viņš apklusa, lai pārdomātu. Protams, ja tu piekristu, las alrisinatu daudzas problēmas. Es nebaidīšos apgalvot, ka. ja viss notiks saskaņā ar maniem paredzējumiem, laiks pēc Savienības līguma parakstīšanas mušu valstij bus ļoti grūts. Mums bus nepieciešama vienotības un nācijās perspektīvas apziņa. Mans personīgais uzskats ir, ka ģenerālgubernatora birojam, ja tas atradīsies istajas rokas, bus liela nozīme, lai to panāktu.

Bridi viņš šaubijas, vai nav aizgājis par talu. Viņa runas laika vecais virs bija pacēlis acis un tieši lūkojas premjerminis-

Ira. Bija gruli izlasīt, ko teica šis skatiens. Šaubas, neticība, varbūt abi kopā, sajaukuma ar ģenerālā karjerismu? I aču uz vienu varēja paļauties, l.ai gan daža ziņa Adrians Nesbitsons art bija stulbenis, viņš nebija tik neattapīgs, lai nesaprastu, kas viņam tiek piedāvāts darījums, kura par politisku atbalstu liek maksata visaugstakā iespējama cena.

Džcimss Iloudens ceroja uz veca vira alkani pēc atalgojuma. Viņš zinaja, ka ir viri, kas nepieņemtu ģenerālgubernatora krēslu ne pie kādiem nosacījumiem. Viņiem las būtu nevis apbalvojums, bet sods. Taču cilvēkam ar militāru domasanu, kas nul ceremonijas un pompu, tas bija spīdošs, gandrīz ideāls piedāvājums.

Džcimss Iloudens nekad nebija ticējis ciniskajai atziņai, ka katram vīram ir noteikta cena. Sava mūža viņš bija pazinis vīrus, kuri nebija nopērkami ne slava, ne bagatiba, pat ne kārdinājums, kuram tik daudzi padodas, nekas nevarēja viņus piespiest rīkoties par labu saviem biedriem, ja tapēc nakos nostāties pret pārliecību. Taču lielākajai daļai to, kas darbojas politika, bija tada vai cita veida cena ta bija vienkārši nepieciešama, lai izdzīvotu. Dažiem labak palika lielot tādus cifemismus ka "kopromiss" vai "lietderība", kas galu gala nozīmēja to pašu. Tagad jautājums ir: vai viņš pareizi uzminējis cenu, par kādu pērkams Adriana Nesbitsona atbalsts.

Veca vira seja skaidri bija rakstīta iekšēja ciņa, ka bērnu kaleidoskopā tur strau ji maini jas dažadas izteiksmes, jaucot viena jūkli šaubas, lepnumu, kaunu un ilgošanos….

Domas skaidri bija dzirdami šāvienL.. t aru astoņdesmit astoto rejieni un atbildes uguns… saulains rīts, aiz muguras Antverpene, priekša Sekla… Kanādiešu divīzija rāpo, veļus, tomēr virzās uz priekšu, tad svārstās, vilcinās, gatava atkāpties…

Atrazdamies paša kaujas centra, viņš deva komandu apvidus mašīnai, pamāja dudiniekam un pavēlēja šoferim braukt uz priekšu. Dūdām skaņo! no pakaļēja sedekļa, viņš bija piecelies stāvus, ar seju pret vācu ieročiem, vadīdams, komandēdams, un svārstīgās viru rindas bija atkal sakļāvušas. Viņš bija mudinājis kareivjus ciņa, lamādamies pēdējiem vārdiem, un viri, zākādamies pretī, bija sekojušL

Troksnis, putekļi, šauteņu sprakšķi, deguma un eļļas smaka, ievainoto vaimanas… Kustība uz priekšu, sakuma leni, uid ātrāk… izbrīns viru acis par viņu. stāvošu, lepnu mērķi, kam nevarētu netrāpu pats neveiklākais ienaidnieka savējs…

Tas bija pilnīgas slavas mirklis. Bezcerīga momenta viņi bija izkampuši uzvaru liktenim no zobiem. Viņš rīkojas ka pašnāvnieks, bet, ka par brīnumu, palika dzīvs.

Viņu iedeveja par Trako Ģenerāli un par Karojošo Stulbeni, bet vēlāk slaidais, trauslais virs, kurš stostījās, taču baudīja vispārēju cieņu, Bekingliemas pili Nesbitsonam piesprauda ordenL

Bet nu aizgājuši gadi, un līdz ar tiem arī atmiņas, reti kurš vairs atcerējās seno slavas mirkli, un vel možāk bija to. kam tas likās svarīgL Neviens viņu vairs nesauca par Karojošo StulbenL Ja vispār par viņu runāja, vārdu Karojošais parasti izlaida.

Reizem, gan tikai īsu bridi, viņš ilgojas atkal izbaudīt slavas garšu.

.lus liekaties (ik pārliecināts par šo Savienības līgumu, premjerministr. Vai jūs tiešam domājāt, ka dabūsiet to cauri? Nesbitsons šaubīdamies vaicaja.

Ja, esmu. Tam jānoliek, jo 1as ir vi tai i nepieciešamL Houdens saglabāja nopietnību balsi un seja.

Jums bus opozīcija, vecais virs sasprindzis saviebas.

Dabiski, lkt beigas, kad ši soļa nepieciešamība liii neatliekamība bus skaidri redzama, tam vairs nebūs nozīmes. Iloiidena balsi ieskanējās pieglaudīgāki toņL Es zinu, ka jūsu pirmā velēšanas bi ja pretoties šim plānam, Adrian, mes visi jūs par to cienām. Mes uzskatam, ka, ja jūs velalies turpināt pretošanos, mums nāksies politiski sadalīt kabinetu.

Neredzu vajadzības, Nesbitsons strupi noteica.

Vajadzības tiešam nav. Houdens piekrita. It sevišķi tad, ja jūs ka ģenerālgubernators varēsiet darīt daudz vairak valsts laba neka, politisko aprindu iegrožots.

Nu. Nesbitsons sacīja, pētīdams savas plaukstas, ja jūs uz to raugāties šadL man liekas…

Viss ir tik vienkārši, nodomāja Houdcns. Aizbildniecība, vara par pagodinājumiem padara aizsniedzamas gandrīz visas lielas. Skaļi viņš sacīja: Ja jūs piekrītat, es gribētu informēt karalieni, cik vien airi iespējams. Esmu pārliecināts, ka Viņas Majestāte bus iepriecinātā par šim vēstīm.

Ka vēlaties, premjerministr. Adrians Nesbitsons godbijīgi nolieca galvu.

Viņi pieceļas un paspieda viens otram roku. Priecājos, no sirds priecājos, Dzeimss IToudens sacīja. Tad piebilda neformālā toni: Jūsu nozīmēšana par ģenerālgubernatoru tiks izziņota jūnija. Vismaz līdz tam laikam mes varēsim jūs paturēt kabineta, un jūsu līdzdalība priekšvēlēšanu kampaņā varētu mums krietni palīdzeL Viņš rezumēja, ncatstadams ne mazāko šaubu vai pārpratuma enu par to, kada vienošanas tikusi panakta. No Adriana Nesbitsona puses vairs nedrīkstēja but nekādas rūgšanas pret valdību, nekādās Savienības līguma kritikas. Ta vieta Ncsbitsons cīnīsies priekšvēlēšanu kaujas kopā ar pārējiem partijas ļaudīm, parliccinadams, atbalstīdams, dalīdamies atbildība…

Dzcimss Iloudens gaidīja, vai neatskanēs kādi iebildumL Nekas nenolika.

Pirms paris minūtēm lidmašīnas moloru toņkārtā bija mainījusies. Viņi viemērigi laidās lejup, un zemi tur apakša vairs neklājā sniegs, ta atgadinaja lupatu segu bruņos un zaļganos toņos. Atkal maigi notinkšķēja iekšējais telefons, un premjerministrs pacēla klausulL

Pilota Gelbreita balss ziņoja: Mēs nolaidīsimies Vašingtona pec desmit minūtēm, ser. Mums dota priekšroka lidostas lormalitašu kartošanai, un man tika lūgts jums pateikt, ka prezidents ir ceļa uz lidostu.

Kad premjerministra lidmašīna bija pacēlusies, Braiens Ričardsons un Millija aizbrauca no Aplcndas lidostas Ričardsona jaguarā. Gandrīz visu brauciena laiku līdz Otavai partijas boss klusēja,viņa seja bija drūmi saviebta, ķermenis sasprindzis dusmas. Savu jaguaru, pret kuru parasti izturējās ar mīlestību, viņš vadīja ta, it kā tieši auto būtu atbildīgs par lidostā izgāzušos preses konferencL Partijas vadītājs droši vien vel daudz labak par pārējiem spēja iedomāties, cik jauki izskatīsies Džeimsa IToudena izteikumi par imigracijas departamentu un Henriju Divalu, kad tie bus nodrukāti preses slejas. Vel vairak Ričardsona dusmas uzkurinaja tas, ka valdība premjerministra persona ieņēmusi nostāju, no kuras vēlāk bus sasodīti grūti atkāpties.

Kopš mašīna bija atstajusi lidostu, Millija vienu vai divas reizes iesāņus bija palūkojusies sava kompanjona, taču, nojauzdama, par ko viņš domā, atturejas no komentāriem. Taču pec kāda straujākā pagrieziena, kad auto gandrīz jau bija iebraucis pilsētas robežās, viņa viegli pieskaras Ričardsona rokaL Vardi nebija nepieciešamL

Partijas boss piebremzēja, paskatījās blakussēdētāja un plati pasmaidīja. Piedod, Millij. Es mēģināju nolaist tvaiku.

Zinu. Reportieru jaulājumi bija satraukuši arī Milliju, kura zināja par Džcimsa Houdcna slepeno sasprindzinājumu.

Man tā ka derētu iedzert, atzinās Rieardsons. Ka būtu, ja mes iebrauktu pie tevis?

Lai notiek. Bija gandrīz pusdienlaiks, un vel stundu vai divas Millijai nebija jastcidzas atgriezties premjerministra biroja. Pāri Danvarda tiltam šķērsojuši Rido upi, viņi pa Karalienes Elizabetes prospektu pagriežas uz rietumiem, pilsētas centra virzienā. Saule, kas pirmīt bija tik silti mirdzējusi, paslepas aiz bieziem mākoņiem, diena kļuva peleka un galvaspilsētas drūmas akmens ēkas nekavējas tai pieskaņoties. Dzēnadams putekļu, kritušu lapu un papīra vērpetes, apkart svilpoja vējš, gaudodams notekas un jaukdams nedēļu vecas sniega kupenas, kas jau bija kļuvušas netīras un neglītas no dubļiem un sodrējiem. Kājāmgājēji steidzas pa ietvem, sacēluši apkakles, pieturēdami cepures un cenzdamies iet luvak namu sienam, lai izvairītos no vēja brāzmām. Par spīli tam. ka jaguara iekšiene bija silti, Millija drebinājās. Šaja gada laika ziema šķita bezgalīga, un jauna sieviete ilgojas pēc pavasara.

Viņi novietoja jaguāru pie Millijas mājas un kopā uzbrauca lifta uz viņas dzīvoklL Iegājusi dzīvokli, Millija izklaidīgi saka jauki dzērienus. Braiens Rieardsons aplika roku viņai ap pleciem un steidzīgi noskūpstīja uz vaiga. Mirkli lūkojies Millijai tieši acis, viņš pēkšņi palaida sievieti vaļa. Partijas bosu parsteidza paša sajūtas: it kā uz bridi viņš būtu ieniris cila megakosmā, sapņaina, gaisīga pasaule… Jau daudz lietišķākā toni viņš izrīkoja: Ļauj man pagalovol dzērienus. Pie bara vieta ir vīrietim.

Rieardsons paņēma glazēs, un, kamēr Millija viņu vēroja, veikli ielēja tajās līdzīgas porcijas džina, lad sagrieza šķēles citronu un iespieda glazēs tā sulu. Pievienoja ledus gabaliņus, prasmīgi atkorķēja švepa pudeli un precīzi sadalīja tas saturu starp abam glāzēm. Lai gan tas bija vienkārši un lielas pulēs neprasīja, Millija nodomāja: cik jauki ir dalilies pat tadas elemetāras lielas, ka dzērienu jaukšana ar kādu, kas tev patiešam ir svarīgs.

Paņēmusi savu glāzi, Millija apsēdās uz dīvāniņa, iedzēra malciņu, lad nolika trauku. Atlaidusies pusguļus, viņa tava galvai ērti atdusēties uz spilveniem, izbaudīdama retu greznību pusdienlaika mazliet pavaļoties. Viņai bija sajuta, ka šādus mirkļus izdevies nozagt laikam. Nometusi kurpes, viņa tīksmi izstaipijas, izstiepusi neilona zeķes tērptas kajas un atbalstījusi papēžus pret grīdsegu.

Cieši satvēris glāzi, Ričardsons ar saspringtu, saviebtu seju mēroja mājīgo dzīvojamo istabu turp un atpakaļ. Ls nespēju to saprast, Millij. Ls vienkārši nespēju lo aptvert. Kapēc šefs izturas ta, ka nekad līdz šim nav izturējies? Kapēc, pie visiem velniem, viņš aizslav šo llarveju Vorenderu? Viņš taču pats netie tam, ko dara, šodien tas bija skaidri redzams. Tad kāds ir iemesls? Kapēc, kapēc, kapēc?

Ak, Braien! Vai mes tiešam nevaretu lo uz mirklīti piemirst? Millija jautāja.

Aizmirst, velns un elle! Vardi lauzas par lupām ar sašutumu un dusmām. Man jasaka. ka mes esam pēdējie nejēgas, nolāpīti idioti, ja nelaižam so draņķa bezpavalstnieku nost no kuģa. Si lieta briest un briedis tikmēr, kamēr maksas mums velēšanas.

Un kada tam nozīme, ja ta arī būtu? Millijai pēkšņi gribējās gluži neloģiski pajautaL Viņa apzinajas, ka ta domāt nav pareizi, un viņas sašutums vel pirms brīža bija bijis tikpat liels ka Ričardsona dusmas. Taču pašai negaidot, viņu parņema gurda vienaldzība pret politiskajiem manevriem, visu so taktiku, manevrēšanu, maziskam intrigām pret oponentiem, pašapmierinātu savas taisnības apziņu. Kada galu gala tam visam jēga? l'ee desmit, nu labi, varbūt simts gadiem visas šis sīkas problēmas un eilveki, kas tajas iesaistīti, sen bus pazuduši aizmirstība. Tas, kas patiešam ir svarīgi, nav vis politika, bet eilveki, indivīdL Turklāt ne jau vienkārši eilveki, bet tieši viņi pašL..

Braien, Millija ierunājās samtaina, piesmakuša balsL Ludzu, nuli manL Tūlīt.

Soļošana apklusa. Iestājās klusums.

Nesaki neko, Millija nočukstēja. Viņa bija aizvērusi aeis. Bija sajuta, it kā viņas vieta runātu kāds cits, viņas auguma būtu iemājojusi kada balss. Ta tam būtu jabut, jo viņa pali nekad nespētu izteikt vārdus, kas izskanēja tikko, pirms acumirkļa. I'aliesiba man tagad vajadzētu iebilst, atsaukt to, kas lika pasacīts, atgul pašai savu identitāti, domaja Millija. Tomēr saldi tviksmigs gurdums viņu atturēja.

Millija dzirdēja, kā tiek nolikta glāze, aizvilkti aizkari, atskanēja viegli soļi un Braicns atradās viņai līdzas. Abi apskāvās, lūpas dedzīgi sastapās, ķermeņi alkaini tiecās viens otram pretī. Ak, Millij, viņš elsoja. Balss drebēja. Millij, es gribu tevi un es mīlu tevL

Dzīvokļa klusuma maigi iedzinkstējas telefona zvans. Braicns Ričardsons paslējās uz elkoņa. Nu, esmu priecīgs, ka tas nenotika pirms desmit minūtēm. Viņš jutās tā, it kā runātu runašanas pēc, it kā censtos aiz ikdienišķu vārdu vairoga noslēpt pats savu nedrošību.

Man nav obligāti jāatbild, Millija noteica. Tīksmais gurdums bija pārL Viņa jutās mundra, pacilāta un gaidu pilna. Ši reize un arī iepriekšējā bija tik citāda, tik atšķirīga no pārējām, ko viņa atcerējās…

Braicns Ričardsons noskūpstīja viņas pierL Cik milzīga atšķirība ir starp to Millliju, ko pazīst ārpasaule, un to, kuru viņam bija laimējies iepazīt šeit. Šobrīd viņa šķiet tik miegaina, silta, maii pajukuši uz. visām pusēm…

-    Es labāk tomēr pacelšu klausuli, Millija sacīja. Ar rāvienu piecelusies, viņa basām kājām aizdipinaja pie aparāta.

Zvanīja kada no premjerministra biroja palīdzēm stenogrāfistēm. Man likās, ka jāpiezvana jums, mis Frīdemane. Mums ir daudz telegrammu. Tās sāka pienākt šorīt no rīta, un pašlaik jau atnestas septiņdesmit divas, visas adresētas misteram Houdenam.

Par ko tās ir? Millija izbrauca ar pirkstiem caur izspūrušajiem matiem.

Visas runāts par to puisi uz kuģa, kuram imigrācijas departaments neļauj iebraukt valstL Šīnta laikrakstos par viņu bijis vel kāds raksts. Vai esat to redzējusi?

-     Ja, redzēju, apstiprināja Millija. Un kas teikts telegrammas?

Pamatā viens un tas pats, tikai dažādiem vārdiem: ka viņš jaiclaiž un jādod tam iespēja. Man likās, ka jūs gribēsiet to zināt.

Ļoti labi, ka tu piezvanīji, Millija sacīja. Sāc veidot sarakstu, no kurienes šīs telegrammas suiitas un kas tajās teikts. Es bušu klat pavisam drīz.

Premjerministra sekretāre nolika klausulL Viņai nekavējoties jāsazvana Eliots Prouss, kuram jau šobrīd vajadzētu but Vašingtonā. Par to, vai informēt valdībās galvu lulit, lai talak izlemj viņa palīgs. Visticamāk, ka Prouss pastastis premjerministram Dzeimss Ploudens pret kores pondeci vēstulēm un telegrammām izturējās ļoti nopietni, uzstāja, lai par to saturu un avotiem tiktu veidotas dienu un mēnešu tabulas, kuras viņi abi ar partijas vadītāju pec tam rūpīgi studēja un analizēja.

Kas tur zvanīja? Braiens Rieardsons gribēja zināt, un Millija viņam pastāstīja.

Gluži ka iedarbinats motors, viņa prāts acumirkli pārslēdzās uz praktiskam lietām. Ka viņa jau bija paredzējusi, partijas boss uzreiz kļuva satraukts. Katls to ir īpaši organizējis, citādi nepienāktu tik daudz telegrammu vienlaicīgL Pin las man patīk tikpat maz ka viss pārējais. Viņš drūmi piebilda: Pie joda, es gribētu, kaut man būtu jel mazāka sajēga, ko darīt talak.

Varbūt, ka neko izdarīt nav iespējams, Millija noteica.

Rieardsons spēji paskatījās uz jauno sievietL Tad maigi satvera abam rokam viņas plecus: Millij, saldumiņ. pašlaik noliek kaut kas tāds, par ko man nav ne jausmas, bet, ka radas, tu gan zini, kas tas ir.

Viņa papurināja galvu.

Paklau, Millij, viņš ncatlaidas. Mēs taču abi esam viena puse, vai ne tā? Un, ja reiz man kaut kas jadara, man jazina, kas.

Abu acis sastapās.

fu taču vari man uzticēties. Jt) sevišķi tagad, viņš drošināja.

Millija juta, ka emocijas viņa cinas ar lojalitāti, uzticēšanās ar uzticību. Viņa taču gribēja aizsargat Džeimsu IToudcnu. vienmēr ir to gribējusL..

Tomēr attiecības ar Braicnu pēkšņi mainījušas. Viņš sacī jis, ka mii Milliju. Skaidrs, ka tagad starp viņiem nav vietas noslēpumiem. Tas zinama mēra būtu pat atvieglojums…

Millij, man jāzina, viņa tvēriens sažņaudzas ciešāk.

Lieliski, viņa atbrīvojās un, izņēmusi no rokassomiņas atslēgas, noliecas pie maza sekretera apakšējās atvilktnes tieši blakus guļamistabas durvīm. Kopijas kopija atradās aizzīmogota aploksne, viņa atvēra to un pasniedza papīru Ričardsonam. Kad viņš saka lasīt, Millija sajuta, ka agrāka brīnišķa noskaņa pagaisusi ka migla, ko izdzēnā rīta vējš. Jau kuro reizi atkal pirmajā vieta ir lielas, bizness, politika.

Lasot Braicns Ričardsons bija klusi iesvilpies. Nu viņš ka apdullis paeela acis. skatiens pauda neticību. Jēzus! viņš noelšas. Augstais Dievs!

10 pavĒle NISI

Britu Kolumbijas provinces Augstākās tiesas Vankuveras pieteikumu reģistra smagas ozolkoka durvis tika cieši noslēgtas ik pēcpusdienu precīzi pulksten četros.

Nakamaja diena pec tam, kad Alans Meitlcnds olro reizi bi ja sarunājies ar kapteini Jabcku un Henriju Divalu (liesi tobrīd Vašingtona, Kolumbijas apgabala, bija bez desmit septiņi vakara, un lloudenu paris posās uz oficiālajam pusdienām Baltajā nama), jaunais jurists ar portfeli roka ienāca liesas nama reģistrācijās telpas. Bi ja desmit minūtes pirms četriem.

Iegājis reģistra. Alans bridi vilcinājās, vērodams garo telpu ar augstajiem griestiem, kuras vienu sienu pilnīgi noklāja kabinetu saraksts, un pulēto garo koka leti, kas stiepās gandrīz visa istabas garuma. Tad viņš picgaja pie lodziņa, atvēra portfeli un izņēma lauka dokumentus. To darīdams, puisis juta, ka plauktas nosvīdušas daudz vairak ka parastL

I iz priekšu panacas vecīgs ierēdnis, vienīgais reģistra iemītnieks. Rūķītim līdzīgais virs bija trausls, viegli uzkumpis, it kā viņa plecus spiestu gadiem ilga saskare ar likumu. Viņš goddevīgi jautāja: Es jūs klausos, mister…

Meitlcnds. Alans sacīja, pasniegdams mapi ar sagatavotajiem papīriem. Ks, lūdzu, gribētu iesniegt šo lietu, un vēlētos salikl kādu no palatas tiesnešiem.

Palatas tiesneši sak darbu no desmitiem trīsdesmit, mister Meitlend, un šodien vairs nevienu nepieņem, pacietīgi atbildēja ierēdnis.

Ja jūs man atļautu aizradil, Alans norādīja uz dokumentiem, ko tikko bija pasniedzis klerkam, ši liela atliecas uz subjekta rīcības brīvību. Es uzskatu, ka man ir tiesības lugt to izskatīt nekavējoties. Vismaz šaja punkta viņš jutās pārliecināts par sevi un savu ncibu. Jebkura gadījuma, kas attiecas uz cilvēka tiesību un brīvību apspiešanu, likums nepieļava kavēšanos un tiesnesi, ja las būtu vajadzīgs, varētu izraut no gullas paša nakts melnuma.

Uzlicis uz deguna beziclvaru brilles, ierēdnis las sakartoja un saka lasīt. Viņš nelikās ieinteresēts, šķila, ka nav lietas, kas viņu varētu pārsteigt. Pēc brīža klerks pacēla galvu: l.s atvainojos, mister Meitlcnd. Jums ir pilnīga taisnība. Viņš pastūma uz. Alana pusi audekla icsiclu reģistru grāmatu. Prasības par habeas corpus mes tiešam nesaņemam katru dienu.

Kad reģistra aile bija aizpildīta, ierēdnis paņēma no pakarama melnu uzsvārci un uzmeta lo plecos. Nāciet man līdzi, ludzu.

Cauri koka paneļiem izklātām gaitenim un smagam divviru durvīm viņš ieveda Alanu tiesas nama halle, no kuras platas akmens kāpnes veda uz augšējo slavu. Abu soļi atbalsojas ēkas klusuma. Saja diennakts laika lielāka daļa tiesas sēžu jau bija beigušas, pat apgaismojums dažviet jau bija izslēgts.

Kamēr viņi kapa augšup, soli soli pieveikdami pakapienu pec pakapiena. Alanu parņema neparasta nervozitāte. Jaunais vīrietis cīnījās ar bērnišķīgu vēlēšanos pagriezties un mesties begt. Pirms nākšanas šurp visi argumenti, kurus viņš grasījās izvirzīt, bija likušies spoži, pat ja juridiskais pamats zem dažiem no tiem bija samēra ļodzigs. Nu pēkšņi visa lietas struktūra šķita neprātīgā un naiva. Vai viņš gatavojas padarīt sevi par idiotu Augstākas liesas tiesneša celaja klātbūtne? Un, ja ta notiks, kādas varētu but sekas? Bez īsti nopietna iemesla tiesnešus nevarēja apgrūtināt un īpašas noklausīšanas nedrīkstēja pieprasīt.

Viņš nožēloja, ka nav izvēlējies citu diennakts stundu ritu vai agru pēcpusdienu, kad tiesas eka valdīja steiga un kņada. Apzinādamies citu cilvēku klātbūtni, viņš varbūt justos drošāks. Taču šo laiku Alans pats bija rūpīgi izraudzijes, lai nepievērstu sev uzmanību un izvairītos no liekas publicitates, kas šaja posmā lietai varētu tikai kaiteL Viņš ccreja, ka lielākā daļa žurnālistu, kas raksta reportāžās no tiesas zalem, jau devušies majas, un pārējiem avīžniekiem, kas šodien vairākas reizes bija zvanījuši uz biroju, Alans bija sargajies dot kaul mazāko mājienu par to, ko nolēmis darīt.

Šodien palātas pieņemšana ir misteram Džaslisam Villisam, sacīja ierēdnis. Vai jūs viņu pazīstat, mister Meitlcnd?

Esmu dzirdējis viņa vārdu, Alans atbildēja, neko vairak. Viņš zinaja. ka palatas tiesneši regulāri mainas, kairam Augstākās tiesas tiesnesim japavada šajas pieņemšanas noteikts laiks ārpus parastajam darba slundam. Tapec tas, pie kada tiesneša gadījās nokļūt, parasti bija atkarīgs no veiksmes.

Likas. ka klerks grib ko sacīt, taču pardomaja. Vai jūs man gribejat kaul ko teikt, Alans mēģināja izdibināt.

Ja. ser, es varētu jums ko ieteikt, ja vien las neliktos iedomīgL

Turpiniet, Alans mudināja.

Viņi bija nonākusi kāpņu augšgala un nu iegriezās tumsa gaitenL Redziet, mister Mcillcnd. ierēdnis klusināja balsi, viņa godība ir jauks džentlmenis, bet viņš ir ārkārtīgi prasīgs procedūras jautajumos un necieš, ja viņu pārtrauc. Izklāstiet savus argumentus, cik vien ilgi vēlaties un viņš jums ļaus runai, eik bus vajadzīgs. Bet. ja tiesnesis sācis runāt pats. viņam nepatīk, ja kāds ierunājas vai uzdod jautājumus, kamēr viņš nav beidzis. Ja las gadas, viņš klusi ļoti nikns.

Paldies, Alans pateicīgi pasmaidī ja. To es atcerēšos.

Apstājies pie smagam durvīm, uz kuram bija rakstīts NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA, ierēdnis divreiz pieklauvēja un, pastiepis galvu uz priekšu, uzmanīgi ieklausījās. Tikko varēja sadzirdēt, ka iekšpuse kada balss iesaucas: Ienāciet! Ierēdnis atvēra durvis un skubināja Alanu ieiet.

Alans ieraudzīja lielu telpu, kuras sienas klaja koka panelis, pamanīja, ka grīdu sedz paklājs, bet stun atrodas llizets kamīns. Ta priekša bija nolikts pārnēsājams elektriskais kamīns ar diviem ieslēgtiem sildclcmenticm. Istabas centru aizņēma masīvs, ar aktu vākiem un gramatam nokrauts mahagonija rakstāmgalds, iesāņus aiz tā varēja redzēt vel vienu ar gramatam noklātu galdu. Brūnie samta aizkari bija atbīdīti, atsedzot logus, pa kuriem varēja redzēt dubļaino pilsētas un ostas ainavu, kura mazpamazam saka iedegties vakara ugunis. Istabu apgaismoja tikai vienas galda lampas veidotais gaismas aplis. Ārpus lampas rādiusa valdošajā puskrēsla varēja redzei, ka slalls, kalsns virs pašlaik uzvilcis mēteli un liek galva cepuri, grasīdamies doties projām.

Mi lord, ierēdnis ziņoja, Misters Meitlends atnesis pieteikumu uz habeas (ārpus.

PatiesL Šis strupi izgrūstais vārds bija vienīgā atbilde. Kamēr ierēdnis un Alans gaidīja, misters Džastiss Stcnlijs Villiss rūpīgi noņēma cepuri, novilka mēteli un novietoja šis lietas uz pakarama. Tad, ienācis gaismas apli un apsēdies pie galda, viņš īsi noradīja: Nāciet tuvāk, mister Mcillcnd.

Alans novērtēja, ka viņa godībai ir gadu sešdesmit vai sešdesmit divi, balli mati un kalsns augums, lai gan, pateicoties platajiem pleciem un staltajai stajai viņš izskatijas garaks, neka patiesība bija. Seja bija gara un stūraina, taja dominēja uz priekšu izvirzītais zods, uzacis bija platas, un mute atgādināja taisnu svītru. Acis bija modras un caururbjošas, bet skatiens neatklāja, ko doma to īpašnieks. No ši vira dabiski stravoja pašapziņa un autoritate.

Joprojām nervozēdams, lai gan cenšoties sevi pārliecināt un nomierināt, Alans tuvojas galdam. Ierēdnis palika stavam pie durvīm, ka prasīja protokols. Alans izņēma no portfeļa mašīnraksta nodrukātus un iesietus pieteikuma un rakstiskas liecības eksemplārus, kurus jau bija ierakstījis reģistrācijās žurnālā. Nokrcmšļojics, viņš paziņoja: Milord, šeit ir mani materiali un mani iesniegumL

Ar īsu galvas mājienu pieņēmis dokumentus, misters Villiss pavirzijas tuvāk gaismai un saka lasu. Abi pārējie gaidīja klusējot, un vienīga skaņa istaba bija papīra čaukstoņa, pāršķirot lappusL

beidzis lasīt, tiesnesis pacēla galvu. Viņa sejas vaibsti neļāva nojausi neko. Tikpat strupi ka iepriekš viņš jautāja: Vai vēlaties sniegt arī mutisku pieteikumu?

Ja jūsu godībai labpatiktu.

Atkal galvas mājiens. Runājiet.

Lietas buliba, milord, ir šāda. Jau iepriekš pārdomāta secībā Alans aprakstīja, kada stāvokli uz Veslervīkos borta atrodas Divals, to, ka kapteinis divkārt atteicies vest zaķi krasta, lai viņu nopratinātu imigrācijas ierēdņi, un runaja par savu iesniegumu. kas papildinats ar rakstisku liecību par to. ka Divals nelikumīgi ieslodzīts, pārkāpjot viņa elementārās cilvēktiesības.

Alans lieliski apzinajas visgrutakais šajā situācijā ir pieradīt, ka Henrija Divala pašreizējais ieslodzījums ir procesuāli nepareizs no likuma viedokļa, un tāpēc nelikumīgs. Ja to izdotos apstiprinat, tiesai mistera Villisa personā automātiski jāpieņem rīkojums par habeas corpus, pavēlot atbrīvot zaķi no aizturēšanas kuģi un atvest viņu tiesas priekša, lai izskatītu šo lietu.

Citu pec cita uzskaitot argumentus un citējot likuma pantus, kas tos apstiprina, Alans juta, ka paļāvība atgriežas. Viņš bija uzmanīgs, atsaukdamies tikai uz likuma punktiem, un ne ar vārdu nepieminēdams zaķa lietas emocionālos aspektus. Šaja telpā vera ņems tikai likumu, ne jutas un sentimentu. Kamēr jaunais vīrietis runaja, tiesnesis bezpersoniski klausījās, viņa sejas izteiksme nemaimjas.

Pāriedams no jautajuma par nelikumīgu aizturēšanu uz to, kāds ir Henrija Divala pašreizējais statuss, Alans deklarēja:

Imigrācijas departaments uzskata, mi lord, ka manam klientam, kurš ir zaķis bez oficiāliem dokumentiem, nav likumīgu tiesību un tāpēc viņš nevar pretendēt uz īpašu izmeklēšanu par viņa imigranta statusu, ka to dara citi, kas iebrauc Kanādas ostās. Taču es aizstāvu uzskatu, ka nav pamata cilvēkam liegt viņa elementārās tiesības, balstoties uz laktiem, ka viņš ir zaķis un nav īsti pārliecināts par savu dzimšanas vietu.

Gribētu pievērst jūsu godības uzmanību šādai iespējai: ja nu kāds Kanādas pavalstnieks kopš dzimšanas, atrodoties ārzemēs, tiklu nelikumīgi aizturēts, atņemot viņam dokumentus, un vienīgais viņa glābiņš būtu ka zaķim iezagties kuģi, droši zinot, ka las viņu atvedis uz dzimtenL Vai arī viņam šadā gadījumā teiktu, ka viņš šķietami neeksiste, balstoties uz laktu, ka viņš ir zaķis bez dokumentiem, un tapec nespēj pieradu savas tiesības iebraukt Kanada un imigrācijas departaments alsakas viņam sarīkot objektīvu iztaujāšanu? Milord. ja imigracijas departamenta pašreizējā kārtība formāli noved līdz šādiem loģiskiem secinājumiem, es uzdrīkstos apgalvot, ka var rasties arī šāda absurda situācijā.

Tiesneša uzacis izbrīna saraucas. Jūs taču neapgalvosiet, ka jūsu klients ir Kanādas pilsonis?

Alans svārstījās, lad piesardzīgi atbildēja: l .s to neapgalvoju, milord. No otras puses, imigrācijas aptauja varētu atklāties. ka viņš ir kanadielis, un šādu faktu nevar konstatēt, ja iztaujāšana vispār nenotiek. Kad lieta ir strīdīga un tu to apzinies, jāķeras pal pie sikaka salmiņa, nodomāja Alans.

Labi, noteica misters Džastiss Villiss un viņa sejai pirmo reizi pārslīdēja smaida atblāzma. Asprātīgs arguments, lai gan ne visai ticams. Vai 1as būtu viss, mister Meitlend?

Instinkts sacīja Alanam: apstājies, kamēr neesi zaudējis punktus. Viņš viegli palocijas: Visu cieņu, milord, tas ir mans iesniegums.

Lampas apspīdēts, misters Džastiss Villiss sēdēja domīgi kluss. Acumirklīgais smaids bija nozudis, seja atkal atgādināja nekustīgu, nopietnu masku. Ar labas rokas pirkstiem tiesnesis klusu bungoja pa galdu.Pēc brītiņa viņš iesaka": Protams, šaja lieta iesaistīts arī laika elements jautājums par to, ka kuģim jaatstaj osla…

-    Ja jūsu godība atļautu, kuģis… iejaucās Alans. Viņš jau gribēja paskaidrot, ka Vestervika aizkavēsies Vankūverā remonta deļ, tad aprāvās. Pēc pārtraukšanas pusvārdā tiesneša sejai pārslīdēja dusmu mākonis, acis zem kuplajām uzacīm satumsa. Pari istabai Alans varēja just ierēdņa pārmetošo skatienu. Viņš norija siekalas. P"s ļoti atvainojos, jūsu godība.

Misters Džastiss Villiss uzmeta jaunajam juristam īsu, saltu skatienu, tad turpināja: Kā es jau gribēju atzīmēt, lai gan šai lietai ir laika limits, citiem vārdiem sakot, kuģim drīz jaatstāj osta, tas nedrīkstētu ietekmet indivīda tiesības uz tiesas aizstāvību.

Alana sirds sastinga. Vai tas nozīmētu, ka tiesnesis sola izdot rīkojumu par habeas corpusl… ka pēc tam viņš varētu nesteidzoties izmantot juridiskajam procedūrām vajadzīgo laiku, lēnītēm soli pa solim sekmīgi virzot lietu uz priekšu, kamēr Vestervika aizbrauks, atstājot Henriju Divālu krasta?

-    No otras puses, tiesnesis vienmērīgi turpinaja, respektējot politiku attiecības ar sabiednbu un nepieciešamību izturēties godīgi pret kuģniecības kompāniju, kura šajā lieta ir tāds ka nevainīgs līdzdalībnieks, ir tikpat skaidrs, ka jadara viss iespejamais, lai visas procedūras līdz galīgajam lēmumam varētu veikt līdz termiņam, kad kuģim paredzēts doties jūra.

Tatad optimisms izrādījies priekšlaicīgs. Alans drūmi secināja, ka ne tikai Edgars Kramers, bet arī tiesnesis uzminējis viņa nodomu novilcināt notikumus.

-    Es uzskatu, ka nelikumīgas aizturēšanas fakts nav apstiprinājies, viņa godība pievilka iesniegumu sev tuvāk un ar zīmuli uzšņapa uz tā rezolūciju, bet tas nav arī apgazts, un es esmu gatavs uzklausīt tālākus argumentus. Tāpēc es izdošu pavēli NISL

Tātad ta nebija sakāve, bet gan .daļēja uzvara, un Alanu pārņēma atvieglojuma vilnis. Tiesa, viņš nebija panacis tik, cik cerējis, tomēr nebija arī pataisījis sevi par idiotu. Pavēle NISI bija veca Anglijas likmdošanas procedūra, kas nozīmēja "JA VIEN". Šis rīkojums pats par sevi nedeva iespēju atbrīvot Flenriju Divālu no aresta un atvest tiesas priekša. Taču tas nozīmēja, ka šurp, lai aizstāvētu savu nostāju, tiks izsaukti kapteinis Jābcks un Edgars Krāmers. Un JA VIEN viņu argumenti vai arī likumdevēju nostājā ņems virsroku, sekos Divalu atbrīvojošais habeas corpus rīkojums.

Lai noteiktu notikumu gaitu, mister Meitlcnd, man jāzina, kad kuģis dodas jūrā.

Misters Džastiss Villiss tieši raudzījās jaunajā vīrietL Pirms atbildēt, Alans ieturēja pauzi, baidīdamies runāt, tad saprata, ka uz jautājumu tiek gaidīta tieša atbilde.

Cik man zināms, milord, kuģis atradīsies šeit vēl divas nedēļas.

Tiesnesis pamāja. Ar to vajadzētu pietikt.

-    Un kad varētu notikt nopratināšana par manu iesniegumu, milord?

Misters Džastiss Villiss pievilka tuvāk galda kalendāru. Man liekas, mes varētu vienoties par tikšanos pēc trim dienām. Ja jums tas ir erlL Ta bija tradicionālā pieklājībās frāžu apmaiņa starp tiesnesi un advokatu, neatkarīgi no tā, cik jauns iesācējs pēdējais arī nebutu.

Alans nolieca galvu. Ja, milord.

Jūs, protams, būsiet sagatavojis visus nepieciešamos dokumentus.

Ja jūsu godība atļautu, man tie jau ir gatavL Alans atvēra portfelL

-    Arī pavele NISL

Ja, milord. Es jau paredzēju šādu iespēju.

Tikko izteicis, Ālans nožēloja šos vārdus kā pārak puiciskus un bravūrīgus. Atbilstoši pieņemtajai kārtībai rīkojumus pienācās nodrukāt uz rakstāmmašīnas un iesniegt tiesnesim parakstīšanai nakamaja diena. Ideja sagatavot galīgo rīkojumu tūlītējai parakstīšanai piederēja pašam Alanam, un Toms Lūiss bija ieteicis drošības labad pievienot arī pavēli NISL Jau mazāk pārliecināts par sevi, Alans nolika kopā saspraustās mašīnraksta lapas uz tiesneša galda.

Mistera Džastisa Villisa sejas izteiksme ncizmainījās, tikai acu kaktiņos paradījās dažas sīkas krunciņas. Viņš nejūtīgi sacīja: Tādā gadījumā, mister Meitlcnd, mēs varēsim ietaupīt laiku un es ieteiktu sapulceties uz sarunu jau agrak. Vai mes to varētu, teiksim, parit?

Domas Alans Meitlends nolādēja pats savu stulbumu. Tā vietā, lai novilcinātu lietu, kā viņam būtu gribējies, advokāts bija drīzāk paatrinājis tās gaitu. Viņš apsvēra, vai nevajadzētu, aizbildinoties ar nepieciešamību sagatavoties, tomēr pieprasīt vairak laika. Atskatījies, puisis uztvēra klerka noraidošo skatienu.

Iekšēji juzdamies sakauts, Alans piekrita: Ļoti labi, milord. Tiekamies parit.

Misters Džastiss Villiss izlasīja pavēli, tad rūpīgi to parakstīja, ierednis pienaea un paņēma dokumentu. Vērodams šīs darbības, Alans prata pārcilāja tālākos pasakumus, par kuru veikšanu jau agrāk bija vienojies gadījumam, ja viņa plāns izdotos. Tomam Luisam jau šovakar būs jadodas uz Vesterviku, lai nodotu kapteinim Jābekam pavēles kopiju un izskaidrotu tas saturu. Toms jebkurā gadījuma dega nepacietībā apskatīt kuģi un satikt kā kapteini, tā Henriju Divalu.

Sev Alans bija rezervejis apmeklējumu, par kuru domāja ar tiksmu prieku vizīti imigrācijas departmenta, lai personīgi pasniegtu pavēli Edgaram S. Kramcram.

Tumsa, izpletuši miklo, melno segu par Vankūveras pilsētu un ostu, superintendanta kabinetu ūdens mala stāvošajā Imigrācijas namā atrada joprojām spoži apgaismotu.

Edgars S. Kramers, kurš tik punktuāli centas katru dienu sakt precīzi laikā, reti kad beidza pats savu darbdienu tam noteiktajā stundā. Gan Otavā, gan Vankuverā, gan jebkurā citā vietā viņš parasti palika sava darbavietā vismaz stundu pēc tam, kad pārējais personāls bija aizgājis. Pa daļai tas notika, lai izvairītos no parastās dedzīgo majupskrējēju straumes, pa daļai tāpēc, lai uz rakstamgalda nesakratos nekādi neapstradati dokumentL Paradums bez atlikšanas pabeigt visas lietas un kārtīgi veikt visus papirdarbus bija divi galvenie iemesli, kas ļāva Edgaram Krāmeram gūt tādus sasniegumus civilierēdņa karjerā. Ilgajos gados, kamēr viņš virzījās augšup, bija bijis daudz cilvēku, kas izjuta pret Krameru personīgu nepatiku, un dažu negatīva attieksme sniedzās arī dziļāk. Taču nevienam, pat dedzīgākajam ienaidniekam, nebija pietiekamu iemeslu, lai apsudzetu šo viru slinkumā vai novilcināšana.

Pabs paraugs Kramcra pamatīgumam bija šodien pieņemtais lēmums, kas nu jau bija ietverts memorandā ar dīvainu virsrakstu "Baložu gvano". Edgars Kramers šodien bija nodiktējis šo memorandu, un tagad, pārlasīdams uz rakstammašīnas nodrukāto tekstu, kas jau rīt nonāks uz ēkas pārvaldnieka un citu ieinteresēto personu rakstāmgaldiem, superintendants atzinīgi maja ar galvu, apmierinats par paša attapību.

Problēma bija piesaistījusi viņa uzmanību vakar. Pārlūkodams plānoto gada budžetu imigracijas departamenta Rietumkrasta galvenas mītnes apkopei, viņš bija apšaubījis vairākus skaitļus, kas attiecās uz ēkas uzturēšanu kārtība. Viens no tiem 750 dolārus liela summa, kas acīmredzot, atkārtojas no gada gadā bija paredzeta "jumta noteku un notekcauruļu tīrīšanai".

Edgars Krāmers bija izsaucis nama pārvaldnieku miesas dušīgu viru ar buļļa kaklu un skaļu balsi, kurš acīmredzami ar slotu roka jutās laimīgāks nekā pie rakstāmgalda. Šis balamute bija sulīgi atbildējis: Pie joda, mister Krāmer, pats zinu, ka tā summa ir pārāk liela, bet viss to nolāpīto bandubernu baložu dēļ. Šķērsojis biroju, pārvaldnieks bija atvēris logu un pamajis. Paskatieties uz tiem lopiņiem! Ārpuse bija redzami tūkstošiem baložu, kuri ligzdoja, lidnājās un ķēzījās joslā starp ēku un ūdenL

Ķēzās un ķezās divdesmit četras stundas diennaktī, it kā viņiem būtu nepārtraukta caureja, pārvaldnieks sūrojās. Un ja kadam no viņiem ievajagas uz poda, visi metas tur augša uz jumta. Tāpēc mums jālaiž tvaiks caur tām caurulēm sešas reizes gada. Tas maksā naudiņ, mister Krāmer.

Es saprotu, ka tā ir problēma, Kramers piekrita. Vai neko nevar darīt, lai samazinātu baložu skaitu teiksim, kādu simtiņu nogalināt.

Mes vienreiz provēj' tos neliešus izšaut, pārvaldnieks drūmi atteica, un tad bija jamaksā vēl trakak' nauda. Tur leja bij' pilis ar ķēmiem no Dzīvniek' draugu biedrības. Šie saka, ka Vankuvera ir likums, kas neļauj šaut tos pakaļas, un caurL Es jums gan teikšu luk, ko : mēs provēj' likt uz jumta indL Tad, kad šie iet tur taisīt…

Tas vārds ir gvano. Baložu mēslus sauc gvano, asi aizradīja Edgars Krāmers.

Mana gramatā tas viss… pārvaldnieks ierunājas.

Un talak, Kramers noleikti partrauca, ja jau šos baložus aizsargā likums, tas jāievēro. Viņš samulsa. Mums jāatrod cita izeja.

Viņš bija ļāvis patvaldniekam iet, bet pec tam vienatne rūpīgi pārdomājis. Viens bija skaidrs: ik gadus izšķiest vēja 750 dolārus jāizbeidz.

Beidzot, pēc vairākām nepareizām skicēm un uzmetumiem viņš bija radījis shēmu, kas balstījās uz pusaizmirstam zināšanām. Viņa plāns paredzēja sešu sprīžu intervālā vienu no otras pār Imigrācijas nama jumtu izstiept klavieru stīgas, ik pēc neliela atstatuma paceļot tas sešu sprīžu augstumā virs ta. Atbilstoši teorijai, putni gan varētu nolaist uz jumta kajas, bet spārnus cauri stīgām nedabūtu. Nolaidušies uz jumta, tie nespētu sakļaut spārnus un tūdaļ atkal paceltos gaisā.

Šorīt Edgars Krāmers bija uzlicis uz jumta nelielu eksperimentālu iežogojumu. Iecere darbojās lieliskL Tikko parakstītajā memorandā viņš deva instrukciju, ka īstenot visu slīcinu. Lai gan sākotnēji tas izmaksātu tūkstoš dolāru, vēlāk izdotos ieekonomēt visus 750. Lai gan reti kurš par to uzzinātu, tādējādi tiktu ietaupīti valsts nodokļu maksatāju līdzekļL

Ši doma iepriecināja F-dgani Krāmeru, ka tas vienmēr notika, kad bija izdevies apliecināt savu apķērību. Bija arī otrs gandarījums: izturoties pret baložiem taisnīgi un atbilstoši normām, tiks ievērots vietējais likums.

Edgars Kramers tīksmi nolēma, ka šī bijusi pati veiksmīgākā no līdzšinējām darba dienām Vankuvera. Ne mazāk svarīgi bija arī tas, ka urinēšanas biežums likās samazinājies. Viņš paskatijas pulkstenī. Kopš pēdējā gājiena uz tualeti bija pagājusi gandrīz stunda, un viņš juta, ka var paciesties vēl, lai gan viegls brīdinošs spiediens…

Pie durvīm pieklauvēja, un icnaca Alans Meitlends. Labvakar, jaunais vīrietis noteica ledainā balsī, nolikdams uz Kramcra galda salocītu papīra lapu.

Jaunā advokata parādīšanās bija pēkšņa un pārsteidzoša. Edgars Kramers aprauti jautāja: Ko tas viss nozīme?

Ta ir pavēle NIS1, Alans mierīgi pavēstīja. Ceru, ka tuvāki paskaidrojumi nav nepieciešamL

Atvēris pārlocīto lapu, Kramers to atri izlasīja. Viņa seja dusmas pietvīka. Pie joda, ko jūs ar to domājāt? ierēdnis nobuldurēja. Tajā pašā bridi viņš saprata, ka spiediens urinpūslī, kas pirms mirkļa bija tikko manāms, pēkšņi kļuvis gandrīz nepanesams.

Alans jau gribēja atcirst kaut ko kodīgu, taču izlēma tā nedarīt. Galu galā, šodien bija gūta tikai daļēja uzvara, un nākamais raunds varēja tikpat viegli pavērst svaru kausus pretējā virziena. Tāpēc viņš atbildēja pietiekami pieklājīgi: Ka atceraties, jūs man atteicāt, kad es ludzu sarīkot īpašu nopratināšanu Henri ja Divala lieta.

Edgars Kramers pats bija izbrīnījies, cik noraidoši izturas pret šo nepieredzējušo jauno advokātu. Protams, ka es jūs izsviedu ara, viņš nošņācās. Nebija ne mazāka iemesla, lai es to nedarītu.

Diemžēl es nevaru piekrist jūsu uzskatam, Alans rāmi piezīmēja. Viņš norādīja uz pavēlL Šis dokuments paradis, kuru viedokli jūsējo vai manējo atbalstīs tiesa.

Spiediens pūsli bija kļuvis agonizējošs. Meģinadams noturēties, Kramers skarbi noskaldīja: Šī lieta ir tikai un vienīgi departamenta kompetenee. Nevienai tiesai nav tiesību jaukties mūsu darīšanās.

Alana Meitlenda seja bija nopietna: Ja jūs vispār gribat dzirdēt kādu padomu, viņš mierīgi aizrādīja, es, būdams jūsu vieta, tiesnesim vis tā neteiktu.

11 baltais NAMS

Stavēdams pie Blerhausas bibliotēkas loga Džeimss Houdens vēroja skatu, kas pavērās pāri Pcnsilvānijas avēnijaL Šī bija viņu otra diena Vašingtonā, pulkstenis rādīja desmito stundu, un premjerministram kopā ar Arturu Lcksingtonu pēc stundas bija paredzēts tikties ar prezidentu un viņa valsts sekretāru.

Svaiga, liega vēja pūsma sašūpoja caurspīdīgos aizkarus, kas viņam blakus ietvera atvērto logu. Ārpusē Vašingtona demonstrēja sava klimata labakās puses: laiks bija pavasarīgs, zīdaini maigs, silti mirdzēja spoža saule. Pāri ielai premjerministrs varēja redzēt gludos mauriņus ap Balto namu un parlaida paviršu skatienu saules apspīdētajai valdības ēkai aiz tiem.

Pagriezies pret Arturu Lcksingtonu, Houdens jautāja: Ko tu doma par visu, kas līdz šim noticis?

Ārlietu ministrs bija ģērbies nevis smagaja uzvalka augšdaļa, ko nāksies vilkt mazliet vēlāk, bet gan ērta Herisa tvida žaketē. Viņš piecēlās kājās, noversies no krāsu televizora, ar kura pētīšanu tikko bija nodarbojies. Izslēdzis aparatu, Leksingtons ieturēja pārdomu pilnu pauzL

īpaši neizvēloties izteicienus, viņš sacīja, es teiktu, ka mēs šai tirgū esam pārdevējL Piekāpšanās, kuras mums jāpiedāvā, amerikāņiem ir vajadzīgas, turklāt vajadzīgas nekavējoties. Vēl vairāk, viņi visi šeit to lieliski apziņas.

Abi bija brokastojuši atsevišķi, jo premjerministrs eda savos privātajos apartamentos kopā ar Margaretu, Arturs Lcksingtons lejā ēdamistabā kopā ar parejo delegāciju. Pla.šaja prezidenta viesu namā, kurp viņi vakar bija atgriezušies pec valsts pusdienām Baltajā nama, kanadieši bija vienīgie ciemiņL

Arī man radās tads iespaids, Džeimss Houdens lēni pamāja.

Premjerministrs nopētīja garo, smalki mēbelēto bibliotēku. Šī telpa ar polsterētajiem krēsliem un dīvāniņiem, lielo čipendeila galdu un nebeidzamajām grāmatu rindām gar sienam atgādināja klusu, vēsu, mierpilnu upes ieloku. Houdens prātoja, ka tieši šeit, šajā istabā reiz atpūties un tērzējis Linkolns, vēlākajos gados, Baltā nama pārbūves laikā, savus brīvos brīžus vadījis Trumenu pāris, šeit bibliotēkā, paša līkajiem austrumnieku zobeniem bruņoto kereivju sargāts, bija nakšņojis Šauda Arābijas karalis. Šeit de Golls bija gatavojies izteikt savu īgnumu, Adenauers apburt ar savu šarmu, Hruščovs uzliesmot dusmās. Un vēl tik daudz citu… Houdens pratoja, vai šajā garajā rinda saglabāsies arī viņa vārds. Ja jā, tad kāds būs spriedums.

Ir nākuši klāt dažādi sīkumi, Leksingtons apcereja. Piemēram, tas, kā jūs vakar tikāt sagaidīts. Nezinu citu gadījumu, kad pats prezidents brauc uz lidostu sagaidīt kanādiešus. Mūs parasti sagaida kāds mazāks ierēdnis un visi pat pret premjerministriem izturas kā pret lauku brālēniem. Reiz, kad Džons Dīfenbekers ieradās uz vakariņām Baltajā nama, viņu nostādīja vienā ierindā ar pulciņu prezbiteraņu ministru.

Houdens nogrudzināja domīgu smiekliņu. Ja, es atceros. Viņš vai dega noi dusmām, un es negribētu nabaga vīru nosodīt. Vai tas nebija toreiz, kad Eizēnhauers turēja runu, un nemitīgi pieminēja "Kanādas Republiku"?

Leksingtons smaidīdams pamāja.

Džcimss Houdens iezvēlās mīkstā atzveltnL Skaidrs, ka viņi vakar mūs gatavināja, viņš piezīmēja. Liekas, ja viņi būtu jau pilnīgi pārslēgušies un apsvēruši lietas no A līdz Z, viss notiktu mazliet izsmalcinātāk.

Artura Leksingtona acis apaļajā, vasarraibumainaja sejā virs allaž rūpīgi sasietas izmeklētās kaklasaites iemirdzējās. Houdens nodomāja, ka reizēm ārlietu ministrs izskatās ka labsirdīgs skolmeistars, kas pieradis stingri, tomēr iecietīgi tikt galā ar maziem, nerātniem puišeļiem. Varbūt tieši tadeļ viņš izskatās un vienmēr izskatīsies tik jauns, lai gan gadi liek sevi manīt tieši tapat kā pārējiem.

Smalkām manierēm un Valsts departamentam ir dažadas adreses, Leksingtons atjokoja. Tu jau zini, es vienmēr esmu uzskatījis, ka amerikāņu diplomātijai ir tikai divas stadijas: viņi vai nu gaida vīnogas nobriestam, vai arī tās novāc. Visai reti gadās kaut kas pa vidu.

Premjerministrs skaļi smējās. Bet kā ir šobrīd? Viņš vienmēr izbaudīja mirkļus, kad bija divatā ar Leksingtonu. Abi bija veci draugi, kas viens otram pilnīgi uzticējās. Viens no iemesliem, iespējams, bija tas, ka starp viņiem nebija ne mazāka sacensības gara. Ja pārējie kabineta locekļi atklāti vai slepeni tiecas ieņemt premjerministra krēslu, Arturam Leksingtonam nebija nekādu slieksmju šai virzienā, un Džeimss Houdens to zinaja pilnīgi drošL

Patiesību sakot, ja Houdens pirms gadiem ncbiitu viņu pārliecinājis pamest diplomātisko dienestu, pievienoties partijai un pēc tam arī savai valdībai, Leksingtons varbūt joprojām pildītu vēstnieka pienākumus, laimīgi ziedodams brīvo laiku abiem saviem vaļaspriekiem filatēlijai un ornitoloģijaL Lojalitātes un izteiktas pienākuma apziņas dēļ viņš kopš tā laika turējās plecu pie pleca ar premjerministru, taču neslēpa, ka ar nepacietību gaida dienu, kad varēs pamest vētraino sabiedrisko dzīvi un atgriezties privātaja.

Pirms atbildēt uz Houdena jautājumu, Leksingtons kādu bridi soļoja šurp turp pa granātkrāsas paklāju. Tad apstājās un sacīja: Tieši tapat kā jūs, es neuztraucos, ka mūs sauks par likumpārkāpējiem un gļēvuļiem.

Bet bus daudz tādu, kas apgalvos, ka mēs tādi bijām.

Daži to sacīs neatkarīgi no tā, kādu līniju mēs izvēlētos. Un starp viņiem būs arī godīgi cilvēki, ne tikai salašņas.

Ja, arī par to esmu domājis, IIoudcns atzina. Baidos, ka par Savienības līgumu mums nāksies maksat ar zaudējumiem pašu partijas rindās. Taču es joprojām esmu pārliecināts, ka citas izejas nav.

Ārlietu ministrs ieslīga krēslā iepretim. Aizķēris ar pēdu kājsoliņu, viņš izbīdīja to un ērti izstiepa abas kājas.

-     Man gribētos, lai es būtu tikpat pārliecināts kā jūs, premjerministr. Uztvēris Houdena aso skatienu, Leksingtons papurināja galvu: Nepārprotiet mani, es būšu kopā ar jums visu laiku. Taču ātrums, kādā viss notiek, mani satrauc. Nelaime ir ta, ka mēs dzīvojam laikā, kad vēstures tempi tiek saspiesti, koncentrēti, un diemžēl to apzinās tikai dažL Pārmaiņas, kam agrāk bija vajadzīgi piecdesmit gadi, tagad notiek piecos vai pat vel īsākā laikposmā, un mēs tur neko nevaram mainīt pie ta novedusi komunikāciju attīstība. Vienīgā cerība ir, ka mums izdosies saglabat nācijās vienotību, bet jāsaprot, ka viegli tas nebūs.

-    Tas nekad nav bijis viegli, Houdens attrauca.

Leksingtons pamāja, tad palūkojās pulkstenī: Atlikusi pusstunda. Vai pasūtīsim kafiju, pirms tiekamies ar likteni?

Hei, zēni, jūs būsiet šim dubultportrctam izniekojuši jau gana filmas, sava spēcīgajā, dobjajā balsī pāri svaigi pļautajam Baltā nama mauriņam, kas atradās starp valstsvīriem un fotogrāfu grupu, moži uzsauca prezidents.

Tad, pievērsies premjerministram, apjautājās: Ka jums liekas, Džim? Vai iesim iekša un ķersimies pie darba?

Zēl jau bUs, mister prezident, atteica Džeimss Houdens, kurš pēc saltas Otavas ziemas ar tīksmi izbaudīja siltumu un saules starus. Taču man liekas, ka tiešām ta arī bus jādara. Viņš piekrītoši pamāja un uzsmaidīja nelielajam vīram ar platiem pleciem, masīvi stūrainu kaulu uzbuvi un asu, izteiktu zodu. Preses konference svaiga gaisā, kuras laika abi pozēja Baltā nama preses korpusam, PIoudenam bija sagādājusi milzīgu prieku. Prezidents nemitīgi bija godbijīgi devis priekšroku savam viesim, novirzot visus jautājumus Houdenam, un tas nozīmēja, ka tieši Kanādas premejerministrs bus tas, kura izteicienus šodien un rit citēs laikrakstos, radio un televīzija. arī vēlāk, kad abi lēna soli soļoja pa zālāju Balta nama dienvidu pusē, prezidents bija uzmanīgi manevrejis Houdcnu tuvāk objektīvu baterijaL Šādu uzmanību kanādiešiem Vašingtona izrādīja reti, un tas varētu krietni vien palīdzēt Houdenam uzspodrināt savu stāvokli paša mājās.

Viņš juta, kā prezidenta masivās rokas lielie pirksti vadīdami satver viņa delnu, un abi sāka iet Sapulču nama pakāpienu virziena. Otra vīra seja zem nekārtīgā, īsi apcirptā pelēcīgo šķispnu cekula izskatijas atbrīvota un laipna. Kā butu, Džim… balsī ieskanējās viegla vidējo rietumu izruna, ko prezidents tik efektīgi mēdza lietot televīzijas "krustuguņu" sarunās, ka butu, ja mēs mestu pie malas visus šos "misterus prezidentus"? Viņš guldzoši iesmējās. Es ceru, ka jūs taču zināt, kā mani sauc.

Patiesi iepriecināts, Houdens atbildēja: Man tas būtu liels gods, Tailor. Ar septīto pratu premjers jau apsvēra, vai būtu iespējams likt par šim intīmajām attiecībam nojaust preseL Kanādā tas izsistu pamatu zem kājām ne vienam vien kritiķim, kuri nemitējās pārmest, ka Houdena valdībai trūkst ietekmes Vašingtona. Protams, viņš lieliski apzinājās, ka par lielāko daļu visu goddevīgo reveransu gan vakar, gan šodien jāpateicas

Kanādas pašreiz tik augstajai darījuma vērtībai un šo vērtību Houdens bija noskaņots vel palielināt. Taču tādēļ vien jau prieks nemazinājās, jo politiķim jaeenšas izmantot katra izdevība plūkt kaut vismazākos laurus.

Kamēr abi valstsvīri šķērsoja zīdaino mauriņu, kas maigi kļavās pie pēdām, Houdens ieminējas: Man vel nav bijis izdevības personīgi apsveikt jūs ar atkārtotu ievēlēšanu.

-     Ak, paldies, paldies. DžinL Atkal ķetnai līdzīga plauksta, šoreiz maigi, bet noteikti paplikšķināja pa premjerministra plecu. Ja, šis vēlēšanas izdevās brīnišķīgL Ar lepnumu varu teikt, ka esmu saņēmis vislielāko balsu skaitu, kādu izdevies jebkad iegūt Amerikas prezidentam. Un mes iztīrījām Kongresu, ka jūs jau zināt. arī tas kaut ko nozīmē nevienam prezidentam vēl nav bijis tik spēcīgs atbalsts Apakšnama un Senātā, kāds man ir šobrīd. Starp mums runājot, nav tada likuma, ko nevarētu dabūt cauri, ja es to vēlos. Protams, nakas šur tur skata pec piekāpties, šo to palabot, taču ne jau galvenajas lietas. Ši ir gluži unikālā situācija.

-    Jums laikam gan tā ir unikāla, Houdens piekrita, izlēmis, ka paris labdabīgi dūrieni lietai nekaitēs. Musu parlamentaraja sistēmā partija, kura atrodas pie varas, vienmēr var panakt tadu likumdošanu, kādu veļas.

-     Taisnība! Tā ir. Un nedomājiet, ka nav bijis gadījumu, kad es un daži mani priekšgājēji nebutu jūs apskaudušL Musu konstitūcijas brīnums slēpjas apstakli, kas tā vispār darbojas. Prezidenta balsi ieskanējās šķelmīga nots: Nelaime jau ta, ka tēvi radītāji tik nolādēti čakli ravēja lauka visu, kam kāds sakars ar britiem, ka lidz ar sliktajam lietām izmeta lauka arī labākas. Taču ikviens cenšas izdabūt māksimalo labumu no ta, kas viņam ir, vai mēs runājam par cilvekiem, vai politiku.

Ar šiem pēdējiem vārdiem viņi bija sasnieguši platus, balustrades veidā izvērstus pakapienus, kas veda uz izliekto un kolonām rotāto Dienvidu portālu. Apsteigdams viesi, prezidents uzskrēja augšā, lēkdams pari diviem pakāpieniem uzreiz, un Džcimss Houdens sekoja tada pašā solL

Taču iepretī pusceļa atzīmei premjerministrs aizelsies un nosvīdis apstājās. Viņa tumšzilais vilnas uzvalks bija lieliski piemērots Otavas klimatam, bet Vašingtonas saulē likās smags un neērts. Viņš velējās, kaut būtu paņēmis līdzi kādu no saviem vieglajiem uzvalkiem, taču, pirms brauciena pārlūkojot garderobi, neviens no tiem nebija licies pietiekami labs tik svarīgam gadījumam. Bija zināms, ka prezidents pret apģērbu izturas pedantiski, un reizēm maina uzvalkus vairākas reizes diena. Tomēr Savienoto Valstu vadītājs nedrīkstēja manīt, ka Kanādas premjerministram ir nebeidzamas grūtības ar personīgajiem līdzekļiem.

Ši doma atgādināja Houdenam, ka viņš vēl nav pateicis Margaretai, cik nopietna kļuvusi viņu finansiālā situācija. Monrcālas Tresta pārstāvis viņam bija nešaubīgi paskaidrojis ja viņi nepārstās drupināt tos dažus tūkstošus, kas vēl atlikuši no iekrāta kapitala, pensijā aizejot, viņu līdzekļi būs tadi paši kā vienkārša amatnieka ģimeneL Protams, tik ļauni jau nekad nebūs: vienmēr pastāvēja iespēja griezties pie Rokfellera fonda un citiem. Dienā, kad Makenzijs Kings bija aizgajis pensijā, Rokfellers veterānam premjerministram piešķīra simttūkstoš dolārus. Tomēr doma, ka nāksies lūgties atbalstu no amerikāņiem, lai cik pelnīts tas arī nebūtu, Houdenam joprojām likās pazemojoša.

Dažus soļus augstāk apstājies bija arī prezidents. Viņš pazemīgi lūdza: Piedodiet. Es viemēr aizmirstos un izturos pret cilvēkiem tieši šādL

Man pašam vajadzēja par sevi padomāt, Houdena sirds smagi sitas, aizdusa ļāva runāt tikai vārdu pa vardam. Cik atceros, jūs tikko runājāt par to, ka cilvēkam jāmēģina no sevis izspiest tas labakais. Viņš tikpat labi ka visi pārējie zinaja par ASV prezidenta augstajām prasībām gan pret savu, gan savu apkārtējo fizisko formu. Balta nama adjutanti, nomāktos ģenerāļus un admirāļus ieskaitot, cieta no nebeidzamiem, nogurdinošiem tenisa, rokasbumbas vai badmintona mačiem, ko ik dienas rīkoja prezidents. ASV valsts galvas visbiežāk lietotais izteiciens skanēja ta: Šai paaudzei ir vēderi kā Būdam un pleci tik plati, ka asinssuņa ausis. Prezidents bija arī atjaunojis veco Teodora Rūzvelta niķi, pastaigājoties pa lauku apvidiem, nevis iet apkārt šķēršļiem kokiem, šķūnīšiem, siena kaudzēm bet gan rāpties tiem parL Atcerējies, ka prezidents mēģinājis kaut ko līdzīgu iesākt pat Vašingtonā, Houdens apjautājās: Un ka ar jūsu sirojumiem pēc principa "no punkta A uz punktu B"?

Abi tagad lēna solī kāpa augšup plecu pie pleca, un prezidents iesmējās: Galu galā nacas mest mieru, jo radās šādas tādas problēmas. Te, pilsētā, jau nevar kāpt pari mājām, varbūt tikai dažām zemākajām. Tā nu mēs sākam iet tām cauri, sekojot savas taisnās līnijas virzienam. Gadījās nonākt arī daža labā dīvainā vietā, piemēram, Pentagona tualetē. Iegājām pa durvīm, āra kapam pa logu, šis almiņas lika viņam tīksmi nogrudzināt. Bet kādu dienu mēs ar brāli iestrēgām Stetlera viesnieas virtuves telpas iegājām saldējamā kamerā un gandrīz nosalām, jo izejas nebija.

Houdens smējās. Varbūt derētu to izmēģināt Otava. Ir tādi ļaudis no opozīcijas, kurus es vislabpratak redzētu aizejam taisna līnijā it sevišķi, ja viņi turpinātu šo virzienu tālu, talu.

Mūsu oponenti ir sūtīti, lai mūs pārbaudītu, Džim.

Ari man tā liekas, Houdens piekrita. Taču daži pūlas vairak nekā pārējie. Starp citu, esmu atvedis dažus akmeņus jūsu kolekcijaL Puiši no mūsu minerālu un izrakteņu departamenta apgalvo, ka tie esot unikāli eksemplārL

Nu ko, liels paldies, atbildēja prezidents. Es tiešām jūtos pateicīgs. Un pasakiet paldies arī jūsu ļaudīm.

No Dienvidu portāla paēnas viņi bija nonākuši vēsajās Balta nama iekštelpas un pa priekšnamu un gaiteņiem devas uz. prezidenta darba telpām ēkas dienvidaustrumu spārna. Atvēris balti krāsotas vienviru durvis, prezidents aicināja Houdenu ienākt.

Tapat ka tajās nedaudzajās reizes, kad viņš te bija uzņemts, premjerministru vienmēr pārsteidza telpas vienkāršībā. Tai bija ovāla forma, sienas līdz krušu augstumam klaja koka paneļi, grīdu līdzēns, pelēks paklājs. Mēbeļu nebija daudz telpas centrā dižojās plats galds, aiz kura stāvēja polsterēts grozāmais krēsls, bet fonā divi karogi ar zelta tresēm: viens bija zvaigžņoti svītrotais, otrs prezidenta standarts. Gar vienu sienu visā telpas augstuma stiepās lieli logi un franču durvis, kas izgaja uz ārējo terasi, bet sienu pa labi no galda gandrīz visa platuma aizņēma ar satina damastu pārvilkts dīvāns. Pašlaik uz tā sēdēja Arturs Leksingtons un admiralis Levins Rapoports mazs, kaulains, smalkā bruņas krāsas uzvalkā tērpies vīriņš, kura ērglim līdzīga seja un nesamērīgi liela galva pārējo ķermeni padarīja rūķītim līdzīgu. Prezidentam un premjerministram ienākot, abi piecēlās.

-    Labrīt, Artur, prezidents silti sacīja, sniegdams Leksingtonam roku. Džim, jūs taču pazīstat Levinu, vai ne?

-    Jā, mēs esam tikušies, Houdens apstiprināja. Ka klajas, admirāl?

Labrīt, Admirālis Rapoports pamāja ar cieņu, taču pavēsL Viņš reti izrādīja lielāku laipnību, jo nebija apveltīts ar talantu un pacietību smalkam sarunām un sabiedriskām funkcijām. Visi bija pamanījuši, ka admirālis, kurš pašlaik bija prezidenta palīgs ārkārtējos jautājumos, nebija ieradies arī uz vakardienas banketu.

Kad četrotne apsēdās, filipīniešu sulainis ienesa paplāti ar dzērieniem. Arturs Leksingtons izvēlējās viskiju ar sodu, prezidents paņēma glāzi sausa šerija, admiralis Rapoports noraidoši papurinaja galvu, bet priekša Džeimsam Houdenam apkalpotajs smaidot nolika glāzi vīnogu sulas, kura peldēja ledus gabaliņL

Kamēr pasniedza dzērienus, Houdens vērtējoši nopētīja admirali, pūlēdamies ateerēties, ko dzirdējis par šo viru, kuram (ja varēja ticēt ļaužu valodām) pašlaik piederēja tikpat liela vara ka pašam prezidentam.

Pirms četriem gadiem ASV flotes kapteinis Lcvins Rapoports bi ja regulāro jūras spēku komandieris, kam draudēja piespiedu atkāpšanās no amata. Piespiedu tādēļ, ka pavēlniecība divreiz bija atteikusies viņu paaugstināt amata par spīti kapteiņa spožajai, prese plaši atspoguļotajai karjerai, viņš bija viens no pirmajiem, kas vadīja starpkontinentālo šāviņu raidīšanu no zemūdenēm. Nelaime bija ta, ka nebija gandrīz neviena, kas Levinam Rapoportam simpatizētu, pārsteidzoši daudzi viņa ietekmīgākie priekšnieki kapteini klusībā aktīvi ienīda. Galvenais cēlonis šīm jūtām bija Rapoporta nemainīgais paradums uz dzīvību un navi aizstavet savu taisnību, un vēlāk bez kavēšanās pateikt: "līs jau jums teicu", nosaucot varda visus, kuri viņam nebija piekritušL

Šo nelāgo ierašu papildinaja arī milzīga pašapziņa (pilnīgi pelnīta, taču tāpēc ne mazāk nepatīkama), ārkārtīgi sliktas manieres, neiecietība pret "aizmuguri" un "vajadzīgajiem cilvēkiem" un atklats nicinājums pret tiem, kurus kapteinis Rapoports uzskatīja par intelektuāli zemākiem. Lielākā daļa tādi arī bija.

Taču, pieņemot lēmumu padzīt savu pretrunīgo ģēniju, llotcs augstākā virspavēlniecība nebija paredzējusi Kongresa un sabiedrības skaļos iebildumus. Doma, ka Rapoporta smadzēnes vairs nedarbosies nacionalās aizsardzības interesēs, likumdevējiem nepatika. Kāds kongresmenis to formulēja skaidri un gaiši: Pie joda. šis velnēns mums ir vajadzīgs.

Tad, pēc asiem Scnata un Baltā nama rīkojumiem, flote bi ja nolaidusies no saviem augstumiem un piešķīrusi kapteinim Rapoportam admirāļa pirmā palīga pakāpi, tādējādi izvairoties no viņa aiziešanas. Pec diviem gadiem un vel diviem paaugstinājumiem, kad šis virs vēl vairakas reizes bija pamanījies apliecināt savu spožumu, prezidents noņēma Rapoportu (nu jau pilntiesīgu admirali, kurš bija kļuvis vel lecīgāks ka jebkad agrak) no flotes orbītas un iecēla par prezidenta personālā daļas vadītāju. Jau pēc dažām nedēlam, pateicoties apķērībai, reakcijas atrumam un darbaspējam, jaunais darbinieks bija ieguvis lielāku varu, neka jebkurš no viņa priekštečiem: Harijs I lopkins, šermans Ldamss vai Tcds Serensens būtu varējis iedomāties.

Kopš ta laika viņa vadīto tiklab sabiedrībai zināmo, ka plašākam aprindām nezināmo sasniegumu saraksts auga. Starptautiska palīdzības programma, pateicoties kurai Amerika beidzot nicinājumā viela izpelnījās ilgi karoto cieņu. Pašu majas ieviesta lauksaimniecības politika, pret kuru fermeri sptvi cīnījās, uzskatīdami, ka ta nedarbosies, bel taisnība izrādījās Rapoportam, kurš apgalvoja, ka rīkojas pareizL Zinātniskās petniecibas darbu sakārtošana un uz ilgu laiku panāktais līdzsvars starp akadēmisko izglītību un tīro zinātni, l ikumdošana apjomīgas akcijas, sakot ar plaši izvērstu kampaņu rūpnieciskas krapšanas apkarošanai un beidzot ar arodbiedrību tīrīšanu, kuras rezullata aiz restēm nonaca kādreiz varenais gangsteris l.ul'lo.

Džcimss Houdens atcercjas, ka reiz privātā saruna kāds bi ja jautajis prezidentam: Ja jau Rapoports ir tik lielisks, kādēļ tad viņš neieņem jūsu vietu?

Stāsti ja. ka prezidents laipni paskaidrojis: Vienkārši tapec, ka mani var ievēlēt. Levins ar savu suņa dabu nesavāktu pat pusduci balsu.

Viņš nekļūdījās, jo, kamēr prezidentu visi slavēja par talredzību un spēju atrast talantu, admiralis Rapoports turpināja izpelnīties tikpat daudz ienaida ka agrak.

Džcimss Houdens prātoja, kādu ietekmi šis bargais virs ar aso prātu atstas uz Kanadas liktenL

Pirms mēs sakam, prezidents ieminējas, es gribētu pavaieat. vai jums Blēra nama ir sagadats viss, kas nepieciešams?

Mes tiekam lutināti no visas sirds, Arturs Lcksingtons smaidot apliecināja.

Nu ko. es priecājos to dzirdēt, prezidents ērti iekārtojās aiz liela galda. Re i zem tur pari ielai mums gadas arī nelielas nepatikšanas, arābi, piemēram, tikmēr kvēpināja vīraku, kamēr gandrīz nodedzināja arī daļu mājas. Lai gan, ka liekas, jūs jau nemēģināsiet noraut apšuvumu, ka krievi, kad meklēja paslēptos mikrofonus.

Mēs apsolamies, ka to nedarīsim, Houdens sacīja, jums tikai jāpasaka, kur tie noslēptL

Prezidents gardi iesmējās savu rīkles smiekliņu. Labāk piezvaniet uz KremlL Es nebūtu pārsteigts, ja izrādītos, ka viņi kaut kur iebāzuši paši savu uztvērēju, kamēr ciemojās pie mums.

-    Tas nemaz nebūtu tik slikti, Houdens vaļsirdīgi secināja. Mums vismaz izdotos ar viņiem saistīties. Ka liekas, ar citiem līdzekļiem neko daudz vis neveicas.

-    Nē, prezidents klusi atzina. Baidos, ka neveicas vis.

Pēkšņi iestājās klusums. Caur pusatvērto logu telpā ielauzās

satiksmes skaņas no B ielas un bērnu klaigas tepat no Baltā nama rotaļu laukuma. Kaut kur blakus telpas, starpsienu slāpēta, drīzāk nojaušama, nekā skaidri dzirdama skanēja rakstāmmašīnas klaboņa. Houdens sajuta, ka atmoslera gluži nemānāmi pārvērtusies, vielgprātigo toni nomainījusi stinga nopietnība. Viņš jautāja: Es gribēju vaicāt, Tailor, vai jūs joprojām uzskatāt, ka liela mēroga atklāts konflikts tiešām ir nenovēršams pēc salīdzinoši neilga laika?

No visas sirds un dvēseles es vēlētos, kaut varētu jums atbildēt nē, prezidents atbildēja. Diemžēl man jāsaka jā.

-    Un mēs tam neesam gatavi, vai tā? Tas bija Arturs Leksingtons. Viņa ķeruba seja bija saspringta.

Prezidents paliecās uz priekšu. Aiz viņa muguras vēja plūsma kustinaja aizkarus un abus karogus. Nē, džentlmeņi, viņš sacīja, mēs neesam gatavi, un nebūsim tik ilgi, kamēr Savienotās Valstis un Kanāda brīvības un labākas nākotnes vārdā, pēc kuras visi tiecamies, nenoteiks vienu kopīgu robežu un aizsardzības sistēmu.

Lieliski, esam ķērušies pie lietas bez kavēšanās, Houdens nodomāja. Pārējiem nenolaižot acis no premjerministra sejas, viņš noteikti sacīja: Esmu daudz domājis par jūsu piedāvāto Savienības līgumu, Tailor.

Prezidenta sejai parslīdēja spokains smaids. Jā, Džim, es varu iedomāties.

-    Mums ir daudz iebildumu, Houdens teica.

-     Kad runa ir par kaut ko tik varenu, no galda pretējas puses skanēja mierīga balss, es brīnītos, ja tā nebūtu.

No otras puses, varu sacīt, ka es un mani tuvākie kolēģi esam pārliecināti, ka piedāvājums dod arī daudz priekšrocību, ja vien tiek uzklausīti noteikti mūsu puses apsvērumi un nodrošinātas dažas īpašas garantijas, Houdens paziņoja.

Jus runājat par apsvērumiem un garantijām, pirmo reizi bija ierunājies admirālis Rapoports. Paliecies uz priekšu, viņš turpināja skarba un saltā balsL Es nešaubos, ka jūs un kolēģi, ko te pieminējāt, esat ņēmuši vērā, ka jebkādās garantijas zaudē jēgu, ja nav iespējama izdzīvošana.

-     Jā, par to mēs esam domājuši, piekrita Arturs Leksingtons.

Es gribētu lugt jūs atcerēties, Džim, -prezidents steigšus iejaucās, un arī jūs, Artur, ka, diemžēl, laiks strādā pret mums. Tieši šī iemesla dēļ es gribētu, lai lietas virzās uz priekšu bez kavēšanās. Tieši tāpēc mums arī jārunā tiešiem vārdiem, pat, ja naktos sabozt kādu spalvu.

Houdens drūmi pasmīnēja. Nebūs nekādu saboztu spalvu, ja nu vienīgi tās, kas uz kakla jūsu ērglim. Ar ko jūs iesākāt sakt vispirms?

-     Es vēlreiz vēlētos iztirzāt pamatus, Džim. Man patiktu, ja mēs apspriestu to, ko pārrunājām pagājušas nedēļas telefona saruna. Lai pārliecinātos, ka esam sapratuši viens otru pareizL Tad redzēsim, kādā virzienā likt tālākos uzsvarus.

Premjerministrs palūkojās uz Leksingtonu, kurš pavisam nemanāmi pamaja. Lieliski,Houdens piekrita. Tas man ir pieņemamL Vai sāksiet jūs?

Jā, es. Prezidents iekārtojās savā grozāmajā krēsla, pa pusei pagriezis pārējiem muguru un platos plecus, un vēroja saulaino skatu aiz loga. Tad viņš atslīga atpakaļ, un acis sastapās ar Houdena skatienu.

-      Es jau runāju par laiku, prezidents lēni sacīja. Par laiku, kas vajadzīgs, lai sagatavotos uzbrukumam, kurš, kā mes zinām, nenovēršami nāks par mums.

Kā jums liekas, cik daudz mums vēl atlicis? no sāniem klusi jautāja Arturs Leksingtons.

-    Laika vairs nav, prezidents atbildēja. Gan aprēķini, gan loģika un skaidrais saprāts liecina, ka mes to esam izlietojuši līdz pēdējai minūteL Un, vai mums tiks dots kaut brīdis, tas atkarīgs no Dieva žēlastības. Viņš rāmi jautāja: Vai jus, Artur, ticat Dieva žēlastībai?

Nu, Arturs smaidīja, ta ir samērā neskaidra lieta.

-    Taču tā pastāv, ticiet man, galda otrā pusē pacēlās ķetnai līdzīgā roka un pirksti papletās kā svētīdamL Tā reiz glāba britus, kad viņi bija vieni pret visiem, un varētu pasargāt arī mūs. Es lūdzu, lai tas tā notiktu, un lūdzu, lai mums tiktu dots vēl viens gads. Vairāk nekādā gadījumā neizdosies izlūgties.

Trīssimt dienas ir tas, uz ko es atļavos eeret, iejaucās Houdens.

Prezdcnts pamāja. Ja mēs to iegūstam, tā ir Dieva griba. Bet, lai cik mes arī neiegutu, rit jau būs atlicis par vienu dienu mazāk, un pec stundas par stundu mazak. Balss ar vidusrietumu akcentu kļuva straujāka. Tagad paskatīsimies uz pašreizējo situāciju no mūsu pozīcijām Vašingtona.

Punktu pēc punkta, ar meistarīgu prasmi sakārtojot un vispārinot faktus, dodot tiem kopsavilkumu, prezidents trekniem vilcieniem zīmēja arvien pilnīgāku ainu. Vispirms faktori, kurus Houdens bija izklāstījis arī savai aizsardzības komisijai primārā ASV pārtikās rajonu aizsardzība, kam būs vislielākā nozīme, lai izdzīvotu pēc atomuzbrukuma; uz ASV Kanādas robežas izvietotās kodolieroču bāzes; tas, ka šāviņi nenovēršami skars Kanadas teritoriju; Kanada kā kaujas lauks, nespējīga aizsargaties, sprādzienu un radioaktīvo nokrišņu izpostīta, ar saindētiem labības laukiem…

Tad alternatīva: kodolieroču bāzes uz Ziemeļiem, ASV aizsardzības spēju palielināšanas; spēja ātrāk pārtvert pretinieka šāviņus, samazinot nokrišņu daudzumu virs abam valstīm; Kanada nekļūst par kaujas lauku; rodas izredzes izdzīvot. Bet, lai to panāktu, vajadzīgs ātrums un Amerikas ietekme… Picdavatais Savienības līgums, Kanadas aizsardzības nodošana pilnīga ASV pārziņā, kopīga rīcība ārpolitikas jomā, visu Kanādas Bruņoto spēku atbruņošana un tūlītēja stāšanas jaunas savienotās armijas rindās; ierobežojumu atcelšana uz starpvalstu robežas; muitas savienība; līguma termiņš divdesmit piecu gadu garumā; garantijas Kanadas suverenitātei visos jautājumos, kas nav aizliegti vai ārpus likuma…

Prezidents nobeidza ar vienkāršu paziņojumu: Apzinoties, ka stavam aci pret aci ar kopīgu ienaidnieku, satanu, kas nepazīst robežas un nerespektē neviena suverenitāti, mes piedāvājam noslēgt Savienības līgumu, kas apliecinātu mūsu draudzību, savstarpējo cieņu un augsto novērtējumu.

Iestājās pauze, mazais, plecīgais vīrs pārlaida jautājošu skatienu pēc kartas pārējiem trim vīriešiem. Roka pacēlās, lai atglaustu nepaklausīgo pelēko cekulu. Acis zem matu šķipsnām staroja gudras lin modras, taču aiz tām varēja nekļūdīgi nojaust skumjas. Tada vīra skumjas, kuram izdevies īstenot tikai mazu daļu sava dzīves lielāka sapņa, nodomāja Houdens.

Pirmā klusumu pārtrauca Artura Leksingtona mierīgā balss.

Lai kadi būtu motīvi, prezidenta kungs, nav ne mazāka pamala atteikties no neatkarības un pagriezt vēstures kursu vienas dienas laikā.

-     Tomēr vēsturēs kurss mainīsies, vai mes to vadīsim, vai ne, prezidents piezīmēja. Robežas nav mūžīgas, Artur, cilvēees pastāvēšanas laika tās nekad tadas nav bijušas. Ikviena robeža, kuru mēs pašlaik pazīstam, pēc laika mainīsies vai izzudis, un ta notiks arī ar mūsu valsts un Kanadas robežām, vai mes šo procesu pasteidzināsim, vai nē. Esošās nācijas pastaves vel gadsimtu vai divus, varbūt ilgāk, taču galu galā nekas nav mūžīgs.

-      Saja ziņā es jums pilnīgi piekritu, Leksingtons vārgi pasmaidīja, tad nolika dzēriena glāzi, kuru bija turējis roka. Bet vai arī citi domās tāpat?

Ne visi, prezidents pašūpoja galvu. Patriotiem vismaz dedzīgākajiem ir tuvredzīgi pratL Taču citi ja vien viņiem visu atklati paskaidro skatīsies patiesībai acīs, ja bus spiesti to darīt.

Varbūt pec kāda laika, sacīja Džcimss Houdens, bet, ka jūs jau aizrādījāt, Tailor, un es jums pilnīgi piekrītu, tieši laiks ir tas komponents, ka mums pietrūkst.

-    Tāda gadījuma. Džini, es velētos dzirdēt, ko jūs iesākāt.

īstais brīdis bija pienācis. Laiks, lai tieši, atklati un sīvi tirgotos, Houdens nodomāja. Kritiskais punkts, kad tiks noteikta Kanādas nākotne, ja ta vispār vel pastāvēs. Tiesa, ja tagad tiktu panākta vienošanās par pamatprincipiem, par daudz ko vel nāktos apspriesties vēlāk, bet nianses daudz nianšu un sīku detaļu jau būtu abu valstu ekspertu ziņa. Taču tas naktu vēlāk. Galvenie jautājumi, lielākās vienošanas un piekāpšanās ja kāda puse uz tam būtu gatava janosaka šeit un tagad, viņam un prezidentam.

Ovalajā kabinetā valdīja klusums. Satiksmes trokšņi un bērnu čalas vairs nebija dzirdamas varbūt vējš bija mainījis virzienu. arī mašīnrakstītāja bija apklususL Arturs Leksingtons mainīja savu pozu uz dīvāna, admirālis Rapoports viņam līdzas sēdēja nekustīgi, it kā būtu parakmeņojies. Prezidenta krēsls nočīkstēja, kad viņš viegli atspiedās pret atzveltni, nenovērsdams satrauktu un jautājošu skatienu no premjerministra nomāktās, ērglim līdzīgās sejas. Mes esam tikai četri vīri, domāja Houdens… četri vienkārši, mirstīgi vīri ar miesu un asinīm, kas drīz nomirs un tiks aizmirstL.. un tomēr mūsu šīsdienas lēmumi var ietekmēt pasauli vel gadsimtiem ilgL

Mirkli, klusumam sabiezējot, Džeimss Houdens domas neizlēmīgi svārstījās. Tagad, kad notiekošais bija tik reāls, jau agrāk uzmākušās šaubas atkal atgriezās. Briža vēsturiskuma apziņa mijās ar zināmo faktu pārvērtēšanu. Vai viņa atrašanas šeit jau pati par sevi nebija pazemojums viņa valstij? Varbūt praktiskais prāts, kas viņu bija atvedis uz Vašingtonu, patiesība ir nevis tikums, bet gan kauns? Visi jau reiz apsvertie aspekti, parvarētās bailes atkal viņu parņēma ar svaigu spēku, likdamas svārstīties no jauna.

Tad, tāpat ka iepriekšējās dienas, viņš atgādināja sev to, ko jau neskaitamas reizes apliecinājusi cilvēces vēsture. Nacionālais lepnums savā nelokāmībā ir cilvēces ļaunākais ienaidnieks, un vienkāršie cilvēki maksa par to ar savām ciešanām. Brīžos, kad mērenība būtu glābusi un pasargājusi civilizācijas, veselas nācijas bija piedzīvojušas norietu tieši savas godkāres un slavas dēļ. Viņš bija pārliecināts, ka Kanāda nedrīkst iet bojā.

Ja mums tas jādara, Džeimss Houdens sacīja, man nepieciešams mandāts no maniem vēlētājiem. Tas nozīmē, ka man jāizcīna vēlēšanu ciņa un taja jauzvar.

To es jau gaidīju, atbildēja prezidents. Vai tas notiks

drīz?

Pašlaik es domāju, ka tas varētu notikt jūnija sakuma.

Es neredzu iespeju, ka jūs to varētu panākt atrak, pamāja sarunu biedrs.

Tā bus ļoti īsa priekšvēlēšanu kampaņa, -Houdens uzsvēra, un mums būs spēcīga opozīcija. Tāpēc man jāpiedāvā vēlētājiem kaut kas īpašs.

Arturs Lcksingtons pasteidzas piebilst: Prezidenta kungs, lads praktisks politiķis ka jūs lieliski sapratis, cik tas ir nepieciešamL

Prezidents plati pasmaidīja. Man gandrīz vai jābaidās piekrist, citādi jūs, puiši, vēl pieprasīsiet man izpirkšanas maksu. Labāk teiksim tā: jā, es ticu, ka opozīcija jums vel parādīs velnu, bet tas galu galā nav sevišķi nopietns arguments nevienam no mums šeit. Jūs vienalga uzvarēsiet, Džim, par to es esmu pārliecināts. Bet, ja runājam par parejo man vispirms jādzird jūsu domas.

Ir vairākas lietas, Houdens sacīja.

Šaujiet vaļa! prezidents atgāzās savā grozamaja krēslā.

-      Pēc Savienības līguma noslēgšanas Kanadas rūpniecībai un darba tirgum jābūt aizsargātam IIoudena balss bija skaidra un nomierinoša. Viņš nav lūdzējs, ir gatavs ciest sāpes, bet ar noteikumu, ka tas bus atbilstošas un sarunas notiks uz vienlīdzīgiem noteikumiem. Savienoto Valstu investīcijām un rūpnieciskajām iestrādnem Kanādā jāturpinās un jāpaplašinās. Mēs nevēlamies, ka, nodibinoties muitas savienībai, General Motor atstātu valsti un veidotu apvienotās fabrikas Dctroita, vai Ford ta rīkotos Derbornā. Tas pats attiecas arī uz mazākiem uzņēmumiem.

-     Piekritu, prezidents apstiprināja, ar zīmuli bakstīdams galdu. Industriāls vājums nebutu veļams nevienam. Mes varam par to padomāt, un es pat uzdrīkstētos apgalvot, ka jūsu rūpniecība nevis samazināsies, bet palielināsies.

-    Dosiet sevišķas garantijas?

Prezidents pamāja. Tieši tā. Mūsu tirdzniecības departaments un jūsu tirdzniecības un finansu cilvēki var izstrādāt kādu stimulējošu nodokļu formulu. Gan admirālis Rapoports, gan Arturs Leksingtons izdarīja piezīmes blakus noliktajās mapēs.

Houdcns piecēlās no krēsla, pagajās pa istabu uz vienu, uz otru pusi un atgriezās. Izejvielas, viņš turpinaja. Izvešanas atļaujas paliek Kanadas kontrole, un mums nepieciešamas garantijas, ka nenotiks izlaupīšana. Amerikāņiem ta nebūs nckada zelta bedre, no kuras varētu izvest materiālus ražošanai visās pasaules malās.

Agrāk pagātnē jūs jau bijāt gatavi iztirgot savus izejmateriālus ja vien cena bija pietiekami augsta, admirālis Rapoports asi sacīja.

-     Ta bija pagātne, atcirta Houdens. Mēs apspriežamies par nākotnL Viņš sāka saprast, kādēļ nepatikai pret prezidenta palīgu ir tik plaši mērogL

-     Neņemiet vērā! pātrauca prezidents. Ir jārada vairak pārstrādes rūpniecības tieši uz vietas, jo tas būtu izdevīgi abam valstīm. Talak!

Aizsardzības rūpniecība un ieroču tirdzniecība trešajam valstīm, Houdens paziņoja. Kanāda vēlēsies vairak pamatnozaru ne tikai skrūves un bultas, arī lidmašīnas un kodollādiņus.

Prezidents nopūtās. Tas mums maksas milzu summas no mūsu pašu lobijiem. Bet kaut kā jau mēs to panāksim. Atkal piezīmes.

Es gribētu, lai viens no mana kabineta ministriem pastavigi uzturas šeit, Baltajā namā, Houdens sacīja. Viņš bija atkal apsēdies. Kāds, kas atrastos pietiekami tuvu jums, lai izskaidrotu musu abu viedokļus.

-     Biju jau iecerejis kaut ko tamlīdzīgu piedāvāt, piekrita prezidents. Kas vēl jums padoma?

-      Kvieši! premjerministrs pavēstīja. Jūsu eksports un ziedojumi pārņēmuši teritorijas, kas kādreiz bija mūsu tirgus. Turklāt Kanāda nevar sacensties ar jūsu produkciju, kas tiek tik ļoti subsidēta.

Prezidents paraudzījas uz admirāli Rapoportu. Brītiņu padomājis, palīgs paziņoja: Domāju, mēs varētu dot neiejaukšanās garantijas, kas sekmetu Kanādas tirdzniecību, un nodrošināt, ka Kanadas ražas parpalikums iepriekšejā gada rādītāju apmēra tiek pārdots vispirms.

-       Esat ar mieru? Jautājoši sacēlis uzacis, prezidents palūkojās Houdenā.

Nu bija premjerministra karta apdomāties. Viņš piesardzīgi sacīja: Es labāk gribētu piekrist pirmajai šī darījuma daļai, bet otro atstāt talākai apspriešanaL Ja jūsu produkcijas apjomi palielinās, tam jānotiek arī ar mūsējiem, turklāt tā, lai tiktu garantēti samērL

Ar vēsuma pieskaņu prezidents iejautājas: Vai jūs nekļūstat pārāk uzstājīgs, Džini?

-    Nedomāju vis, Houdens tieši paskatijas pretī sēdošā vira acīs. Viņš nebija noskaņots piekāpties. Turklāt pati lielākā prasība vēl tikai sekos.

Pec pauzes prezidents pamāja: Labi, lai būtu par to vienosimies atsevišķL

Viņi turpināja runāt. Par tirdzniecību, rūpniecību, darba vietām, ārējiem sakariem, konsulārajām darbībām, starptautisko apmaiņu, vietējo ekonomiku, Kanādas civiltiesu likuma spēku par ASV armijas spēkiem… Katrā no šiem jautājumiem piekapšanas, kuras vēlējās panakt Houdens, tika garantētas, reizēm mazliet mainot noteikumus, reizēm pec sīkākām diskusijām, taču lielākoties iebildumu nebija. Patiesībā jau nekā pārsteidzoša nav, domaja Houdens. Acīmredzot abām pusēm bija izdevies paredzēt, ko piedāvās otra puse, un paralēli sagatavoties sarunam, lai lieki nezaudētu laiku un darbības ātrumu.

Houdens apzinajas, ka mazāk sarežģīta situācijā ja kada situācija vēsturē vispār mēdz būt vienkāršā, piekāpšanas, kuras viņam jau bija izdevies panākt, likvidētu tādus šķēršļus

Kanādas attīstībai, kurus iepriekšējās valdības bija centušās mazināt jau vairakas paaudzes. Bet viņam bija jāatgadina sev, ka laiki nav vienkārši un neviens nevar bUt drošs par nākotnL

Lenča laiks pienaea un pagaja. Aizņemti ar svarīgajām lietām, viņi ieturējās turpat prezidenta kabinetā, iebaudot uz paplātēm pasniegtu rostbifu, salatus un kafiju.

Desertam premjerministrs izvilka šokolādes tāfelīti, ko bija iebāzis kabata pirms iziešanas no Blēra nama. Tā bija viena no Kanadas vēstnieka vakar atsūtītas piegādes, jo premjerministra kare uz saldumiem bija labi zināma gan draugiem, gan tuviniekiem.

Un tad bija pienācis bridis, kuru Džeimss Houdens bija ilgi gaidījis.

Viņš bija lūdzis atnest Ziemeļamerikas karti, un lenča laika tā bija pakārta pie sienas pretī prezidenta galdam. Tā bija liela mēroga politiskā karte, uz kuras Kanāda bija krāsota sārta, Savienotās Valstis sēpijas toni, bet Meksika bija zaļa. ASV Kanādas robeža ka gara melna līnija stiepās tieši pari kontinenta centram. Blakus kartei pie sienas bija piesliets rādamkociņš.

Džeimss Houdens pievērsās tieši prezidentam. Kā jUs, Tailor, jau uzsvērāt pirms stundas vai divām, robežas nav nesatricināmās. Ja Savienības līgums stājas spēkā, mēs Kanadā esam gatavi pieņemt robežas maiņu ka savas dzīves faktu. Es gribētu jautāt vai arī jūs?

Pārliecies galdam, prezidents sarauca uzacis. Neesmu pārliecināts, ka jūs saprotu, Džim.

Admirāļa Rapoporta sejā nepaukustējas ne vaibsts.

Kad sakas kodolieroču apšaude, var gadīties jebkas. Houdens uzmanīgi iesaka. Mēs varam gut zinama veida uzvaru, mes varam tikt satriekti un iznicināti, un šajā gadījuma nederēs neviens no pašreizējiem plāniem. Vai arī pavisam īsā laikā mēs sasniedzam pata stāvokli, nonakam strupceļā, un mūsu ienaidnieks ir tikpat bezspēcīgs un bezpalīdzīgs ka mēs pašL

Prezidents nopūtās. Visi mūsu tā dēvētie eksperti apgalvo, ka mēs virtuozi iznīcināsim viens otru dažu dienu laikā. Dievs vien zina, cik daudz vai maz viņi no ta sajēdz, bet, lai plānotu, ar kaut ko taču jārēķinās.

Houdens pasmaidīja, jo prāta ienākusi doma viņu uzjautrinaja. Es saprotu, ko jūs domājat, runājot par ekspertiem. Manam frizierim ir teorija, ka pec atomkara zemes centrs iebruks un ta salUzīs gabalos. Es reizēm prātoju, vai nevajadzētu viņu nozīmēt darbā aizsardzības departamentā.

Patiesais iemesls, kas mūs attur, piebilda Arturs Lcksingtons, ir tas, ka viņš ir sasodīti labs frizieris.

Prezidents smējās. Admirāļa Rapoporta mutes kakliņi viegli paeēlas, tas laikam nozīmēja, ka viņš smaida.

Atkal kļuvis nopietns, premjerministrs turpināja. Mūsu pašreizējie nolūki, kā šķiet, liek mums raudzīties uz pēckara situāciju ta, it kā mēs nebūtu uzvarētL

Piekritu, -prezidents pamāja.

Tādā gadījumā man liekas, ka pastav divas galvenās iespējas. Pirmā ka abas valdības: ka ASV, tā Kanadas ir pilnīgi nespējīgas funkcionēt, tāpēc likums un kārtība neeksistē. Skaidrs,ka šadā situācijā nekas no tā, ko mes šeit sakam vai darām, nav derigs, un tikpat pārliecināts esmu par to, ka neviens no šaja istaba sēdošajiem savam acīm šo ainu neredzēs.

Cik ikdienišķi mēs par visu to runājam, Houdens domāja: dzīve un nave; izdzīvošana un iznīcība; aizdegta svece, nopūsta svece. Tomēr sirds dziļumos mēs nekad nepieņemam patiesību. Vienmēr ceram, ka kaut kas, kaut ka novilcinās nenovēršamās beigas.

Prezidents klusēdams bija piecēlies. Pagriezis pārējiem muguru, viņš atvilka aizkaru sānis, lai palūkotos lauka pari Baltā nama zālājam. Telpa ieplūda saule. Houdens pamanīja, ka pelēks slāņu mākonis debesīs pletās arvien lielāks. Nepagriezies, prezidents sacīja: Jūs teicat, ka ir divas iespejas, Džim.

Jā, apstiprināja Houdens. Otra man liekas vairak ticama. Prezidents atkal no loga atgriezās pie sava krēsla. Viņa seja šķiet bažīgāka neka līdz šim, ieveroja Houdens.

Admirālis Rapoports vaicāja: Un ka tad ar jūsu otro punktu? Vina tonis likās pavēlam: Nekavējies, ķeries pie lietas!

Tā ir iespēja, Houdens mierīgi sacīja, ka abas mūsu valdības vismaz kādu laiku paliek neskartas, bet Kanada, kura atrodas tuvāk ienaidniekam, cietusi stiprāk.

Prezidents saudzīgi ierunājās: Džim, es zvēru pie Dieva, ka mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos… gan pirms, gan pēc tam.

Zinu, Houdens atbildēja. un šis "pēc tam" ir tas, par ko es domāju. Ja Kanadai ir nākotne, jums jādod mums tās atslēga.

Atslēga?

Aļaska, -Džeimss Houdens mierīgi atbildēja. Šī atslēga ir Aļaska.

Viņš juta pats savas elpas ritmu, apjauta, ka no arpasaulcs telpa atkal pēkšņi iespiedies savads skaņu menuets: tala, slāpēta autotaures skaņa, pirmo lietuslāšu čaboņa, maiga putna čiepstoņa. Viņam iešāvās prāta gluži nesakarīga doma, ka Arturs Leksingtons varētu noteikt, kādam putnam pieder ši balss… Arturs Leksingtons, ornitologs… Viņa Godība Arturs Edvards Leksingtons, parlamenta deputāts, humanitāro zinātņu maģistrs, valsts sekretārs ārlietu jautājumos, kura paraksts apliecināja vārdus, kas bija nodrukāti ikviena Kanadas pilsoņa pase "Viņas Majestātes Karalienes vārdā… atļaut pases nēsātājam brīvi pārvietoties… nodrošināt atbalstu un aizstāvību". Arturs Leksingtons…kurš pašreiz nāves balu vaigu kopā ar viņu, Džeimsu Houdcnu cenšas saļodzīt Savienoto Valstu spēku un vienotību.

Jums jādod mums Aļaska. Aļaska ir ši atslēga, Houdens domas atkārtoja.

Klusums. Ne kustības.

Admirālis Rapoports līdzās Leksingtonam uz dīvāna: klusē. Nekādās dzīvības, ne mazāka siltuma krunkainajā, izkaltušaja seja. Pārmērīgi lielajā galvā auksti spīd tikai teraudkrasas acis. Steidzieties… Sakiet kaut ko… Netērējiet manu laiku… Ak, nu lūdzu…! i

Kā viņš lūdzas… Cik alkaini viņš pari karogu ielenktajam galdam skatījās uz pasaulē varenāka kabineta iemītnieku… viņš, mazakas, vājākās varas pārstāvis, ārēji mierīgs, iekšēji saspringts, tikko izteicis savu absurdo, pārdabisko prasību.

Viņš ateerējas sarunu ar Arturu Leksingtonu pirms vienpadsmit dienam, dienu pirms kabineta komitejas sedes. Amerikāņi nekad tam nepiekritīs, nekad, Leksingtons bija teicis. Un viņš atbildēja: Ja viņiem tiešām ir tik lielas sprukas, man liekas, ka varētu gan.

Aļaska. Atslēga ir Aļaska.

Prezidents klusēdams skatijas Houdena, viņa acīs atspoguļojas neticība.

Un atkal klusums.

Pēc mirkļa, kas likās nebeidzams, prezidents pagrozījās savā krēsla. Viņš mierīgi sacīja: Ja vien neesmu jūs parpratis, nespēju noticēt, ka jūs to domājat nopietnL

Nekad sava politiskaja dzīvē neesmu bijis nopietnāks, Džeimss Houdens atbildēja.

Saslējies un atguvis pašapziņu, viņš spēcīgi un skaidri sacīja: Tieši jus, Tailor, bijāt tas, kurš šodien runaja par mūsu "kopīgo aizsardzību", tas bijāt jūs, kas deklarējat, ka mūsu politikai jābalstās vairak uz "kā", nevis "ja", jūs uzstājāt, ka jasteidzas, ka nav laika. Labi, varu jums gan sava, gan Kanādas vadības vārdā tagad atzīt, ka visam, ko jūs sacījāt, mēs piekrītam. Bet man jums jāsaka ari, ka mūsu izdzīvošanas laba un tieši šī iemesla dēļ mēs esam gatavi pildīt Savienības līgumu Aļaskai jāklust par Kanādas sastāvdaļu.

Džim, to nekad nevar izdarīt, ticiet man, prezidents sacīja nopietnā, lūdzošā balsī.

Jūs esat traks! Tas bija admirālis Rapoports, kura seja kvēloja dusmas.

To var izdarīt! Houdens trieca vārdus pari istabaL Un es neesmu traks, bet gan pie pilna prata. Man pietiek veselā saprāta, lai vēlētu izdzīvošanu savai zemei, pietiek prata, lai cīnītos par to Dievs mans liecinieks, to es arī darīšu!

Bet ne šāda ceļā…

Uzklausiet mani! Houdens strauji piegāja pie karies un apņēmīgi paņēma rādāmkociņu. Ar slaidu vēzienu no austrumiem uz rietumiem viņš atkārtoja četrdesmit devītās paralēles veidoto loku. Starp šejieni un šejieni, viņš novilka vel vienu loku gar sešdesmito paralēli ka apgalvo jūsu un mūsu eksperti, būs drupas, radioaktīvie nokrišņi un postaža. Varbūt ja mums paveiksies tas notiks platas joslas, ja ne tuksnesis pletīsies pār visu teritoriju. Tāpēc mūsu vienīga iespēja atkal uzcelt visu no jauna, musu vieniga cerība apvienot to, kas reiz bijusi Kanāda, ir radīt jaunu fokusa punktu. Jaunu nacionālo centru kaut kur tālu no piesārņotās zonas, lai mes varētu tur pavadīt laiku, kamēr varēsim pārgrupētics un doties atpakaļ, ja vispār kādreiz tas būs iespējams.

Premjerministrs apklusa, drūmi vērodams pārējos. Prezidenta acis slīdēja pa kartL Admirālis Rapoports pavēra muti, it kā velētos vēlreiz iejaukties, tad pārdomāja. Arturs Leksingtons neatlaidīgi vēroja admirāļa profilu.

Kanadas pārgrupēšanas teritorijai jaapmierina trīs galvenās vajadzības. Houdens turpināja. Tai jāatrodas uz dienvidiem no subarktiskās zonas un tundras, kur vel augtu kokL Ja tas tā nebūs, komunikācijas un pirmās nepieciešamības preču piegādes izmaksas pārak dārgL Otrkārt, šim rajonam jāatrodas uz rietumiem no mūsu kopējās raķešu līnijas ziemeļos. Treškārt, nokrišņu rādītājiem šai vietā jābūt niecīgiem vai vispār negatīviem. Uz ziemeļiem no četrdesmit devītās paralēles ir tikai viena vieta, kas atbilst šīm prasībām. Ta ir Aļaska.

Prezidents klusi jautāja: Ka jūs varat but tik pārliecināts par nokrišņiem?

Houdens atslēja radamkociņu pret sienu. Ja šobrīd man būtu jāparada visdrošākā vieta pēc atomkara Ziemeļu puslode, ta būtu Aļaska. Ta ir nocietinātā pret iebrukumu. Vladivostoka, tuvākais svarīgais mērķis, atrodas trīs tūkstoš jūdžu attalumā. Neliekas, ka nokrišņi, vai tie celtos no padomju uzbrukuma, vai no mūsu pretšaviņiem, varētu šo vietu apdraudēt. Tikpat ka droši es uzdrīkstos apgalvot Aļaska izdzīvos.

Ja, es jums piekritu vismaz šajā punkta, prezidents noteica un nopūtas. Bet pārējais… ta ir asprātīga ideja, un man godīgi jaatzisl, ka ta izklausas pat visai pamatota. Bet jums, protams, jāsaprot arī tas, ka ne es, ne Kongress nekad nepiedāvās barteram veselu pavalstL

Tāda gadījuma es redzu vel mazāk jēgas tam, lai mana valdība piekristu atdot jums veselu valsti, Houdens vesi atteica.

Savienības līguma nebus paredzēts šada veida barters, admirālis Rapoports nikni aizrādī ja.

T am gan grūti noticēt, asi atcirta Arturs Lcksinglons. Kanādai nāksies maksai smagu cenu.

Ne! admirāļa balss kļuva griezīga. To jau nevar nosaukt par cenu, 1as būtu jadeve par pārsteidzošās augstsirdības aktu pret svārstīgu, alkatīgu zemīti, kas padarījusi par nacionālo laika kavēkli liekulību, divkosību un biklu neizlēmību. jūs te runājāt par Kanadas atjaunošanu, bet kapec gan pulēties? Amerika to reiz jau veikusi jūsu vieta, gan jau mēs varētu pastrādāt vēlreiz.

Džeimss Houdens, kurš bija atgriezies sava krēslā, nu pietrūkās kājas ar dusmas pārvērstu seju. Ps nedomāju, ka man vajadzētu to visu klausīties, T'ailor, viņš ledaini noteica.

Ne, Dzim, prezidents mierīgi atbildēja. Ps arī nedomāju, ka jums tas jādara. T ikai atgādināšu, ka mēs vienojamies runāt tieši un atklāti, jo reizēm labak visu izrunāt vaļsirdīgL

Saprindzis no aizvainojuma, Houdens aizsvilas: Vai man jāsaprot, ka jūs parakstāties zem šiem aplamajiem apmelojumiem?

Pabi, Džim, es piekrītu, ka visu to būtu vajadzējis formulēt daudz laktiskak, taču tad tas nebūtu Pcvina izteiksmes veids. Bet, ja jūs vēlaties, es varu atvainoties par viņa vārdu izvēlL Prezidents nomierinošā balsi pāri galdam sacīja premjcrministram, kurš joprojām stāvēja kājās. liet tapat man jāatzist, ka admirālim ir taisnība, sakot, ka Kanāda vienmēr gribējusi slēgt dižus darījumus un iegut treknāko kumosu. Pat tagad, neskatoties uz visu, ko mēs jau piedāvājam Savienības līguma, jūs pieprasāt vairak.

Ari Arturs Leksingtons bija piecēlies vienlaikus ar Houdenu. Tagad viņš piegāja pie loga un pagriezies ieskatījās acis admiralim Rapoportam. Varbūt tāpēc, ka mums pienākas vairak.

Ne! admirālis atcirta, it kā saņēmis adatas durienu, F,s teicu, ka jūs esat alkatīga, edehga nācija, un ta arī ir. Viņa smalka balss kļuva arvien griezīgāka. Pirms trīsdesmit gadiem jūs gribējāt amerikaņu dzīves līmeni, bet tūlīt rit līdz pusdienlaikam. jūs uzskatījāt par labaku ignorēt faktu, ka amerikaņu dzives līmeņa radīšanai bija simts gadus jāstrādā vaiga sviedros un ar sajoztam jostām. Tā nu jūs atvērāt mums savas izrakteņu un izejvielu bagātības tā vieta, lai tās cieši turētu savās rokās. jūs ielaidat amerikāņus savā zemē, atdevat pirmdzimtās tiesības, ļāvāt uzņemties risku un vadīt izradL Sada ceļa nopirkuši sev dzīves līmeni, jūs uzspļāvāt uz lietam, kas mums bija kopīgas.

Levin… prezidents mēģināja iejaukties.

Liekulība, es saku! admirālis brāzmaini turpināja, it kā neko nebūtu dzirdējis. jūs pārdevāt savas pirmdzimto tiesības, tad mētāties tās meklēt, runādami par isteno kanādismu. Nu, varbūt kādreiz tāds kanadisms arī pastavēja, bet jūs kļuvāt mīkstmieši un pazaudējāt to. Neviena no jūsu Karaliskajam komisijām, lai cik ilgi tā raktos caur dokumentu kalniem, neatradīs no ta vairs ne smakas!

Neuzdrošinieties mūs saukt par mīkstmiešiem! Zvērodams naidā pret runātāju, Houdens iesaucās no dusmām apslāpētā balsL Ir vesels saraksts divu pasaules karu garumā, _ un jums jau nu vajadzētu to zināt: Sent Eluā, Virnī, Djepa, Sicīlija, Ortona, Normandija, Kaēna, Faleza…

Izņēmumi pastav vienmēr! admiralis atcirta. Bet es atceros arī, kā Kanadas parlaments debatēja par iesaukumu laikā, kad ASV Jūras spēki mira Koraļļu jura. Jūs tā an neko nenolemāt.

Bija citi faktori Kvebcka, kompromiss… Houdens aizkaitinati iebilda.

Kompromiss, divkosība, svārstīgums… kada, pie joda, gan starpība, ja ta ir nacionala izprieca? Un jūs tapat mēģināsiet sēdēt uz diviem krēsliem arī tajā dienā, kad Savienotās Valstis

jūs aizstavēs, laižot darba atomieročus ieročus, kurus jūs ar prieku redzat musu bruņojumā, bet esat parak paštaisni, lai paši tos iedarbinātu.

Admirālis bija piecēlies un stāvēja aci pret aci ar Houdenu. Premjerministrs apspieda pēkšņo impulsu izkauties, izpļaukāt šo seju sev priekšā. Naidīgo klusumu partrauca prezidents. Ziniet, ko es teikšu, viņš ieminējas. Kapec gan jums, abiem brašuļiem, rit no rīta nesatikties tepat Potomakas krasta. Mes ar Arturu būsim sekundanti, bet pistoles un zobenus varam aizņemties no Smitsonu institūta.

Kuru no šiem ieročiem jūs rekomendētu? Leksingtons sausi jautāja.

Ak, ja es būtu Džims, es izvēlētos pistoles, atbildēja prezidents. Vienīgais kuģis, kuru Fevins jebkad ir komandējis, šava garam visiem mērķiem.

Mums bija vājš bruņojums, admirālis piezīmēja. Pirmo reizi viņa sejai pārslīdēja smaida ēna. Vai jūs laja laika nebijāt flotes sekretārs?

Esmu bijis tik daudzos amatos, prezidents attrauca. Man pat grūti visu atcerēties.

Lai gan sasprindzinājums bija mazinājies, Houdens joprojām kvēloja aizvainojumā. Viņam gribējās atspēlēties, pienācīgi atbildēt uz dzirdēto, premjerministrs bija gatavs uzbrukt vai katram vārdam… Apvainojums alkatībā izklausijas gluži neprātīgs no tādas nācijas lūpām, kas pati piemilzusi trekna un piesūkusies svešu bagātību… Bailīgums un mīkstčaulība diez vai bija pārmetumi, ko drīkstētu atļauties Savienotās Valstis, kas pašas praktizēja vīzdegunīgu izolacionismu, kamēr tika ar ieročiem piespiestas no ta atteikties… Pat Kanadas svarstīgums bija labāks par neveiklo, naivo Amerikas diplomāti ju, kas nesatricināmi ticēja dolāram ka vienīgajai atbildei uz visam problēmām… Amerika ar tās neievainojamo pārliecību par savu taisnību, ar atteikšanos ticēt, ka citu uzskati, citas valdīšanas sistēmas reizēm varētu but parakas; ar tas stūrgalvīgo atbalstu diskreditētiem marionešu režīmiem…kamēr savas mājās ar to pašu muti, kas tikko zaimojusi brīvību, tiek tukši, bezjēdzīgi runāts par cēlām lietām… un vēl, un vel, un vēl…

Jau gatavs runāt… nerimtīgi, kaismīgL.. Džeimss Houdens piespieda sevi nomierināties.

Reizēm valstsvīra visgudrākā rīcība ir klusēšana, viņš nodomaja. Neviens kļūdu uzskaitījums nekad nav vienpusīgs, un visā, ko admirālis Rapoports sacīja, diemžēl bija liela daļa neērtas patiesības.

Turklāt admirālim Rapoportam varētu pārmest daudz ko, tikai ne muļķību. Premjerministram radās aizdomas, ka viņš kļuvis par inscenētas izrādes dalībnieku. Houdcns prātoja, vai tas bijis admirāļa nemanāmi vadīts mēģinājums izsist premjeru no līdzsvara? Varbūt. Varbūt arī ne, taču strīdoties nekas vairak netiktu panākts. Viņš apņēmas nepazaudēt no redzesloka īsto sarunas iemeslu.

Ignorējot pārējos, Houdens pagriezās pret prezidentu. Man laikam jasaka pilnīgi skaidri, Tailor, viņš sacīja, ja jūs nepiekāpsieties Aļaskas jautājumā, musu valdību starpa nekada līguma būt nevar.

Džini, jums taču pašam jāredz, ka visa situācija ir pilnīgi neiespējama. Prezidents likās mierīgs un pārliecināts, nesatricināms ka vienmēr. Taču Houdcns ievēroja, ka viņa labas rokas pirksti nervozi un steidzīgi bungo pa galda virsmu. Vai mes nevarētu atgriezties pie sarunām par pārējiem jautājumiem. Varbūt atradīsies kaut kas, ko mēs vēl varētu piedāvāt, kāda lieta, kas nāktu par labu KanādaL

Nē, Houdens noteikti papurināja galvu. Pirmkārt, es neuzskatu, ka ši situācija ir neiespējama, otrkārt, mēs vai nu runāsim par Aļasku, vai nerunāsim nemaz. Tagad viņš bija skaidri pārliecināts tas bija mēģinājums panakt, lai viņš zaudētu savaldīšanos. Protams, arī tad, ja tas būtu izdevies, iespējams, ka otra puse no tā nebutu guvusi nekādu labumu. No otras puses, prezidents varēja arī bungot pa galdu, apsvērdams, cik tālu drīkst piekāpties, ja viņu piespiedīs to darīt. Prezidents bija pieredzējis, gudrs sarunu vadītājs, kurš nekad nepalaidīs garām nevienu mājienu, ja tāds tiks dots.

Premjerministrs viegli paberzēja savu degungalu. Es gribētu jums izklāstīt mūsu iecerētos noteikumus. Vispirms, Aļaskā vajadzētu sarīkot brīvas vēlēšanas, kuras piedalītos abu pušu novērotāji, un jābalso būtu tikai "Ja" vai "Nē".

Jūs nekad neuzvarētu, prezidents sacīja. Taču domīga seja vairs neizskatījās tik dogmatiska ka līdz šim. Houdens sajuta, ka negaidot, kada nenosakāmā veida par noteicošo personu saruna kļuvis viņš. Premjerministrs atcerējās, ko no rīta bija teicis Arturs Leksingtons: Saucot lietas īstajos vārdos, mēs esam pārdevēji šai tirgu. Piekāpšanās, kuras mes piedāvājam, Savienotajām Valstīm ir vajadzīgas, ārkārtīgi vajadzīgas.

Godīgi sakot, man liekas, ka mēs varētu uzvarēt, Houdens iebilda, un mēs saksim kampaņu tieši ar šādu mērķL Aļaska vienmēr valdījis diezgan pro kanādisks noskaņojums, un pēdējā laika tas tikai audzis. Turklāt, vai nu jūs to zināt, vai nē, Amerikas varas ziedu laiki ir pagājuši, sajūsma apdilusL Jūs neesat darījuši viņu laba tik daudz, cik cerēts, un viņi tur augšā jūtas vientuļL Ja mes pārņemtu varu, tiktu radīts valdības cenlra dublikāts. Mēs padaritu Juno vai varbūt Ankurāžu par otru Kanādas galvaspilsētu, veltītu Aļaskas attīstībai vairāk uzmanības neka citām provincēm. Mes sniegtu aļaskiešiem sajūtu, ka viņi vairs nav pamesti kada nomalē.

Man ļoti žēl, noteikti atbildēja prezidents, bet to visu es nevaru pieņemt.

Houdens saprata, ka pienācis īstais bridis izspēlēt trumpL Varbūt jūs būsiet gatavs saprast to labak, ja es teikšu, ka pirmais ierosinājums vispār runāt par šo tēmu nācis nevis no Kanadas, bet gan pašas Aļaskas, viņš mierīgi pavēstīja.

Prezidents piecēlās. Nenovērsams acis no Houdena sejas, viņš asi uzaicināja: Lūdzu, paskaidrojiet sikāk!

Pirms diviem mēnešiem pie manis slepeni ieradās viens vienīgs pārstāvis no kādas prominentu aļaskiešu grupas, premjerministrs paziņoja. Tieši viņš toreiz piedāvāja priekšlikumu, ko es tikko jums izteicu.

Prezidents atstāja savu vietu aiz galda un pienāca tieši blakus Houdenam. Vārdus, viņš neticīgi sacīja. Man vajadzētu zināt vārdus.

Arturs Leksingtons izvilka no piezimem papīra lapu. To paņēmis, premjerministrs pasniedza dokumentu tālāk prezidentam. Luk, šeit ir vārdL

Lasot prezidenta sejā atspoguļojās neticība. Beidzis, viņš pastiepa sarakstu admirālim Rapoportam.

-      Es nemēģināšu… Viņš runaja aprauti, skarbL Es neslēpšu, ka šie uzvārdi un informācija man ir saprotams šoks.

Houdens klusēdams gaidīja.

-       Iedomāsimies, prezidents lēni sacīja, tikai iedomāsimies, ka noticis plebiscīts un jūs esat zaudējušL

Kā jau es teicu, mes uzskatam, ka tam nevajadzētu notikt. Mēs varētu izvirzīt īpašus pievilcīgus un vilinošus nosacījumus, tieši tāpat, ka jūs rīkojaties ar Savienības līgumu. Un jūs paši varētu mudināt ļaudis atbildēt pozitīvi, pamatojoties uz Ziemeļamerikas vienotību un aizsardzības spējām.

-    Es? Uzacis sacēlās.

Ja, Tailer, Houdens noteikti sacija, tā būtu daļa no mušu līguma.

liet pat šadā gadījumā jūs varētu arī zaudēt, prezidents nepiekāpās. Rezultāti varētu but noliedzošL

-    Acīmredzot, tada gadījumā mēs akceptētu šo lēmumu. arī kanādieši respckte pašnoteikšanās tiesības.

Bet kas tādā gadījumā notiktu ar Savienības līgumu?

Tas netiktu apdraudēts, Džeimss Houdens sacīja. Ja mums liktu apsolīta Aļaska vai vismaz balsošana par tās pievienošanos es varētu uzvarēt Kanādas vēlēšanas un līdz ar to saņemt mandātu parakstīt Savienības līgumu. Plebiscits varētu sekot vēlāk, un, lai kādi arī nebūtu ta rezultāti, padarīto atpakaļ nepagriezt.

Nu ko, prezidents paskatījās uz admirali Rapoportu, bet ta seja bija neizdibināma. Tad, dnzak skaļi domādams, neka versdamies pie kada sarunu biedra, prezidents noteica: Tas nozīmētu Štata konstitucionālās sapulces sasaukšanu… Ja es ceļu to priekša Kongresam, šķiet, ka šādus noteikumus mēs varētu apspriest…

Vai drīkstu jums atgadināt jūsu paša apgalvojumu par kongresmeņu atbalstu? Houdens klusi jautāja. Cik atceros, jūs teicat: "Nav tada likuma, kura pieņemšanu es nevaretu panakt".

Prezidents trieca duri sava otrā plauksta. Nolāpīts, Džim, jūs gan protat pavērst cilvēku vārdus pret viņiem pašiem!

Man jūs jābrīdina, prezidenta kungs, nepiespiesti iejaucās Arturs Leksingtons, ka šim džentlmenim reiz dzirdētais ierakstas atmiņā gluži kā magnetofona lentē. Gadas, ka reizēm, parbraucis mājās, viņš mums atskaņo šos ierakstus.

Ak Kungs, tam gan es ticu! Džim, vai atļausiet uzdot jums jautajumu?

Lūdzu!

Kapec gan jūs domājat, ka Kanādai izdosies izspiest to, ko jūs pieprasāt? Jums taču pašiem ir vajadzīgs šis Savienības Ilgums, un to jūs lieliski zināt.

-     Ja, Džeimss Houdens piekrita, ta tiešām ir. Bet, godīgi sakot, es uzskatu, ka jums tas ir vajadzīgs vel vairak, turklāt, ka jau jūs teicat, vienīgais, kam ir nozīme, ir laiks.

Mazaja telpa iestājās klusums. Prezidents smagi ievilka elpu. Admirālis Rapoports paraustīja plecus un novērsās.

Iedomāsimies, tikai iedomāsimies, ka es piekritu jūsu noteikumiem, protams, ar norunu, ka tas jāapstiprina Kongresam, prezidents klusi sacīja. Ka jūs esat iecerējis to darīt zināmu atklātībaL

-      Sniedzot paziņojumu parlamenta apakšnamā, kad no šī brīža bus pagājušas vienpadsmit dienas.

Atkal klusums.

-     Saprotiet… Es tikai pieļauju… Vardi naca negribīgi, ar pūlēm. Bet, ja tas notiek, man nāksies sniegt identisku paziņojumu apvienotās Kongresa sesijas priekšā. jūs taču saprotat, ka šiem abiem paziņojumiem jānotiek pilnīgi vienlaicīgi, viena sekundē.

-    Ja, Houdens piekrita.

Viņš apzinājās, ka panācis savu. Mutē bija jūtama uzvaras garša.

Avangarda privātaja salonā Margareta Houdena tikko bija iztukšojusi savas rokassomiņas saturu uz maza lasāmgaldiņa sēdekļa priekšā. Viņa izskatījas eleganta sava jaunajā zilpelēkajā kostīmā un velūra cepurē, kas rūpīgi bija piesprausta skaistajiem, sirmjiem matiem. Šķirodama Kanādas un Savienoto Valstu banknotes lielākā daļa no tam bija nelielas naudaszīmes premjerministra kundze iesāņus nolūkojās vīra, kurš bija iegrimis Toronto laikraksta Daily Star vakardienas numura redaktora slejas lasīšanā. Pirms piecpadsmit minūtēm, viceprezidenta un ASV jūras kājnieku godasardzes pavadīta, viņu privāta lidmašīna bija pacēlusies no Vašingtonas lidostas. Tagad, izlauzušies cauri gubu mākoņu slānim, viņi lidoja ziemeļu virziena uz Otavu, uz mājām.

Zini, Houdens sacīja, šķirstīdams lappuses, es bieži brīnos, kādēļ gan mēs neļaujam ļaudīm, kas raksta šīs redakcijas slejas, pārņemt varu un parvaldīt valstL Viņi taču zina atrisinājumu katrai problēmaL Lai gan, viņš pasmīnēja, ja viņi vadītu valsti, kas gān mums sacerētu šos vērtīgos ievadrakstus?

Kāpēc gan ne tu? atjautāja Margareta, pabīdījusi papīrnaudu nostāk blakus mazai sīknaudas kaudzītei, ko jau bija saskaitījusL Varbūt tad mēs abi varētu vairāk laika pavadīt kopā, un man nevajadzētu ceļojumu laikā iepirkties saskaņā ar grafiku. Ak dargais! Baidos, ka esmu bijusi pārak ekstravaganta!

Houdens negribot pasmaidīja. Nolicis avīzi, viņš apjautājās: Cik tad šoreiz?

Margareta pārbaudīja naudu un salidzinaja ar sarakstu, kam bija pievienoti rēķinL Tad noraizējusies secināja: Gandrīz divsimt dolāru!

Viņš jau gribēja maigi iebilst, kad atcerejās, ka nav vel pastāstījis Margaretai par pēdējām finansu problēmām. Nu ko, nauda ir iztērēta, par ko tad vairak uztraukties? Turklāt pārrunās par viņu personīgajiem naudas līdzekļiem vienmēr padarīja Margaretu nervozu, tās prasītu vairak enerģijas, neka viņš pašlaik vēlējās ziedot. Tāpēc premjerministrs noteica: Es neesmu pakļauts muitas kontrolei, bet uz tevi tā attiecas. Tatad tu vari ievest bez maksas mantas simts dolāru vērtībā, bet par pārējo tev nāksies maksāt nodokļus.

Nē, to es nedarīšu! Margareta iesaucas. Neko absurdāku nekad mūža neesmu dzirdējusL Tu taču lieliski zini, ka muitnieki mums nenāks pat tuvumā, ja vien tu pats neuzstāsL Tev pienakas privilēģijas, kapec gan tas neizmantot? Gluži instinktīvi viņas plauksta aizsedza mazo atlikušo dolāru kaudzītL

Dārgā, viņš pacietīgi atbildēja, jo abiem arī citkārt bija nācies nonākt līdzīga situācija, tu taču zini, kā es raugos uz šādām lietam. Es neatkāpšos no uzskata, ka man jārīkojas tieši tāpat, ka to likums pieprasa no parasta pilsoņa.

Margaretas vaigos iesitās sārtums. Varu pateikt tikai to, ka tu izturies absolūti bernišķigL

Varbūt, bet es veļos, lai tu rīkotos tieši ta, viņš maigi uzstaja.

Houdens atkal juta nevēlēšanos ielaisties sikakos paskaidrojumos, uzsvērt, ka gudri politiķi ir līdz sāpēm godīgi vissīkākajās lietas, un izvairās pat no tās mazās kontrabandas, ko lielākā daļa kanādiešu atļaujas, kad atgriežoties šķērso robežu. Turklāt viņš allaž bija pārliecināts, ka viņa mēroga cilvckiem sabiedrības acis visvieglāk krist nežēlastība tieši šādu maznozimigu, visbiežāk nevainīgu pārkāpumu deļ. Bija ļaunpraši, īpaši jau sāncenšu partiju rindās, kas alkatīgi uzmanīja brīžus, kad kaut mazdrusciņ paslīdētu kaja, lai pēc tam to izbazūnetu laikrakstos. Viņš bija redzējis, ka politiķi tiek izstumti no sabiedrības un apkaunoti tādu nieku deļ, par kādiem citos sabiedrības slāņos varbūt mazliet iebukņītu vai pavīpsnātu. Un bija arī tadi, kas gadiem ilgi pildīja kabatas ar milzigam sabiedrības naudas summām, bet neuzmanības dēļ tika pieķerti pavisam nenozīmīgās lietās.

Premjerministrs salocīja laikrakstu un nolika to pie malas.

Neesi tik satraukta, dārgumiņ, ja tev vēl šoreiz nākas samaksāt. Drīz varbūt vairs nebūs nekādu nodokļu, vispār nekādu muitas procedūru. Viņš jau iepriekšējā vakara bija Margaretai vispārīgos vilcienos aprakstījis Savienības līguma saturu.

Jā, par to es daudz vis nebēdāšos, sieva atzina. Man visa šī somu atvēršana, īpašuma deklarēšana vienmēr likusies muļķīga izrāde, sevišķi, ja ceļo starp valstīm, kas atrodas tik tuvu viena otraL

Houdens pasmaidīja, nolēmis nelasīt Margaretai lekciju par Kanādas muitas tarifiem, kas devuši iespēju panakt tik izdevīgus Savienības līguma noteikumus. Noteikumi tiešām ir izdevīgi, viņš nodomaja, atlaidies ērtāk mīksti polsterētajā sēdeklī. Vēlreiz, kā jau vairākkārt pēdējo divdesmit četru stundu laikā, Houdens pārdomāja, cik neapšaubami sekmīgas izdevušās viņa sarunas Vašingtona.

Protams, pat atvadoties prezidents nebija devis stingru apstiprinājumu prasībai atdot Aļasku. Taču piekrišana plebiscītam Aļaskā varētu sekot, pa to Houdens bija pārliecināts. Skaidrs, ka vajadzīgs laiks, lai akceptetu šo ideju. Sakuma priekšlikums Vašingtonai gluži tapat ka pašam Houdenam vēl pirms neilga laika varētu likties pārsteidzošs un neiespējams. Tomēr, rūpīgi apsverot, tas izradītos sapratīgs un loģisks papildinājums Savienības līgumam, kurš prasīja tik daudz piekāpšanas no Kanadas.

Un, ja Kanadai izdotos apvienot atbalstu, kas Aļaskā jau šobrīd pastāvēja, un padarīt pievienošanās noteikumus pietiekami vilinošus, tauta neatteiktos balsot par tiem. Vēl vairāk, viņš varētu piedāvāt tiem Aļaskas iedzīvotājiem, kas nevēlētos palikt šaja vieta pēc varas maiņas, atbilstošu kompensāciju, l iesa, Houdens ccreja, ka tadu nebutu daudz. Jebkura gadījumā, brīdī, kad spēka stāsies Savienības līgums, robežas starp Aļasku, Kanadu un Savienoto Valstu kontinentālo dalu kļus drīzāk šķietamas, nekā reālas. Vienīgā starpība bus tā, ka varu Aļaskā pārņems Kanadas likums un administrācijā.

Bija kāds svarīgs faktors, kuru Houdens nebija apspriedis ar prezidentu. Iespēju, ka, par spīti paredzamajam piesārņojumam, Kanāda pēc kara varētu kļūt par spēcīgāko un ietekmīgāko Savienības līguma partnerL Bet tādu iespēju un tās praktiskās sekas noteiks vienīgi laiks.

Lidmašīnai drāžoties uz ziemeļiem, reaktīvie motori gaudoja. Palūkojies pa lodziņu, viņš ieraudzīja, ka apakša vēl plešas zaļi laukL

Kur mes esam, Džeimij? jautāja Margareta.

Viņš paskatījās pulkstenL Mēs esam atstājuši Merilendu, un man liekas, ka atrodamies virs Pensilvānijas. Pēc tam atlicis tikai Ņujorkas štats, vēl dažas minūtes, un mes būsim mājās.

Cerams, ka Otavā nesnicg, Margareta noteica, noglabādama savus rēķinus un naudu. Es gribētu pieradināties pie aukstuma pakapeniskL

Ir lietas, kuras arī es gribētu veikt pakāpeniski, viņš uzjautrināts nodomāja. Ideāli būtu, ja ievērojamu atbalstu Savienības ligumam varētu radīt lēni, nesāpīgL Bet laika, kā vienmēr, bija maz, viņam nāksies izmantot visas iespējas un darboties atrL

Par laimi, Iloudens nu varēja piedāvāt lielu darījumu. Aļaska un pārējie būtiskie ieguvumi bija pietiekami iespaidīga ēsma, ko likt priekša parlamentam un vēlētājiem. Tā kā viņš jutās pietiekami spēcīgs savās pozīcijās, jo šais laikos nekādi īpaši uzsvari nelikās nepieciešami, Iloudens bija pārliecināts, ka velēšanās uzvarēs un līdz ar to iegūs arī mandātu Savicnibas līguma parakstīšanaL

Ja neņem vērā pasaules krīzi, laiki bija auglīgL Pirms desmit vai pat pieciem gadiem, kad pilnā spēkā noritēja ta sauktie Kanādas identitātes meklējumi un augstu vilni sita šovinisms, jebkurš Savienības līgums tiktu noraidīts, pat neiedziļinoties tā saturā. Taču kopš ta laika nacionalais noskaņojums bija mainījies.

Dabiski, ka opozīcija ar Bonāru Dcicu priekšgalā cīnīsies ar visiem ieročiem, kādus vien varēs atrast. Un viņi tiks sakauti, par to premjerministrs bija pārliecināts. Attieksme pret ekstrēmu nacionālismu šodien bija tieši tāda, kādu tas pelnījis. To uzskatīja par bīstamu pašapmānu bīstamu tādēļ, ka ilgāku laiku tas bija atsvešinājis Kanādu no spēcīgāka drauga un sabiedrota, kāds valstij šajā naidīgaja pasaule vispār bija. Pallaban kulturas, ideālisma, biedriskuma un pat mīlestības saites atklāti stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem un to kļuva arvien vairāk. Nebija tā, ka ļaudis būtu pārstājuši kritizēt Savienotās Valstis, gluži otrādi, ASV savus draugus un apbrīnotājus dzina izmisumā. Taču kopuma, neskatoties uz visām kļūdām un pārpratumiem, starp abām zemēm tomēr valdīja savstarpēja pieklajiba. Gluži pretčja tam baigajam ļaunumam, kas plosījās visā pasaulē.

Margareta pacēla Star un sāka to pārlapot.

Skat, te ir horoskopL Vai izlasīji savējo, Džeimij?

Pagriezis galvu, viņš stingri atbildēja: Nē, un es negribetu, lai tu man bojā omu ar šim muļķībām. Viņš pratoja, vai Margareta mēģina atspelēties viņam par neseno vārdu pārmaiņu. Pēdējās dienas viņu attiecības bija krietni saspīlētas, varbūt tāpēc, ka tik maz laika iznāk pavadīt diviem vien. Kad viņiem bijusi pēdēja garakā saruna? … ak jā, vakara pec tā negadījuma Valdības namā. Viņš apzinajas, ka vajadzētu vairāk domāt par Margaretu, bet dienā bija tik maz stundu un tik daudz darbu, kurus varēja uzņemties tikai viņš viens pats. Varbūt, kad lielākie sagatavošanas darbi būs aiz muguras, laika bus vairak…

-     Kāda drausmīga buldurēšana! Margareta sašutusi šķirstīja laikrakstu. Tiešām! Star tik paštaisni izklāsta šo un to, un tad viņi katru dienu drukā šīs bezgodigās ķengas.

Viņiem pašiem varbūt ir kauns, atbildēja virs. Taču tas palīdz pārdot avīzes. Ta nu viņi visas neķītrības ievieto tuvāk beigām, cerot, ka tas neizlasīs neviens cits, izņemot tos, kuriem šīs lietas patīk.

Klausies! Lūk, kas tev, Strēlniekam, šodien pareģots! Margareta uzmanīgi lasīja, pacēlusi lappusi tuvāk gaismaL Svarīgas un patīkamas Veneras vibrācijas. Neraizējieties par savām pūlēm, jūsu plāni ir labi un vēlāk materializēsies. Tikai uz priekšu, un nezaudējiet ticību sev. Taču paskatieties laukā tur savelkas arvien biezāki mākoņL.. Viņa nosvieda laikrakstu. Kādas blēņas! Kādas drausmīgas blēņas!

-     Vai ne? Džeimss Houdens noteica, tomēr nodomāja: cik dīvaini, atkal šis atgādinājums par mākonL Jau pirms pusotras nedēļas pareģi brīdināja: sargies no mākoņa, kas nav lielāks par vira plaukstu! Frāze no Vecās Derības, vai ne? Stāsts par Eliju, kurš redzēja mazu mākonīti ceļamies par jūru… vēlāk viņam pieskārās eņģelis, Elija gāza karaļus, pašķīra Jordanas upes ūdeņus un tika pacelts debesīs, eņģeļu korim skanot. Elijam šis mākonis bija spēka zīme. Ko tas nozīmēja viņam brīdinājumu? Pēkšņi prātā iešāvās vadi, ko sen, sen tiesā Medisinhetā bija teikusi misis Zīdcra: Es esmu dzimusi Strēlnieka zīmē, dārgais. Tu vēl redzēsi!Džeimij! asi ierunājās Margareta.

-    Kas lecics? Viņš strauji mēģinaja pārorientēties.

-    Par ko tu tikko domāji?

Es nedomāju, viņš meloja. Biju uz bridi izslēdzis smadzēnes.

Pēc dažām minūtēm Margarcta pavēstīja: Komandieris Gelbraits uzaicināja mani uz pilotu kabīnL Man šķiet, bus labāk, ja es aiziešu.

Virs pamāja. Es gribētu, lai tu aizej. Un atvainojies, ka es šoreiz nepiedalīšos, viņš paskatijas sienas pulkscnī. Kamēr tu būsi projām, es labak uzaicināšu pie sevis jauno Prousu. Izskatās, ka pēdējās divas dienās viņš kā sadedzis vēlas man kaut ko pateikt.

Par spīti tam, ka līdzi bija vesela svita trīs ministri un viņa paša vecākie palīgi, kas tagad lidoja priekšēja salonā, premjerministrs Vašingtona reti redzējās ar kādu citu, izņemot Arturu Leksingtonu.

l abi, Margarcta noteica. Es viņu atsūtīšu pie tevis.

Eliots Prouss, kurš ieradās premjerministra salona, tikko Margarcta bija aizgājusi, bija viens no abiem premjerministra personīgajiem palīgiem. Jauns, pievilcīgs atiets, materiali neatkarīgs, jo nāca no turīgām aprindām, ar izcilību beidzis Makdžila universitāti, viņš kalpoja savus politiska mācekļa gadus tieši la, ka mūsdienās to mēdz darīt jaunie vīrieši, kuru ambīcijas liecas pēc augstiem amatiem politikā. Pēc paris gadiem viņš atstas pašreizējo amatu un kandidēs parlamenta vēlēšanas. Tikmēr partija maksimāli izmantos viņa smadzēnes un izglītību, bet puisis pats gūs unikālu ieskatu valdības un administrācijās iekšiene. Tas viņam būtu krietns pluss ceļa uz ministra krēslu.

Džeimss Houdens nekad nebija Īsti pārliecināts, vai viņam patīk Prouss, kurš reizēm bija tik nopietns, ka lika pārējiem justies neveiklL Taču šobrīd, juzdamies ārkārtīgi apmierinats ar Vašingtonas sarunām, premjerministrs apvaldīja savu netīksmL Pamajis, lai asistents apsēžas pretimstāvošaja krēslā, Iloudens jautāja, Eliot, man liekas, ka jūs vēlējāties man ko teikt.

Ja, ser, Prouss uzmanīgi apsēdas ar tikpat nopietnu sejas izteiksmi, ka parastL Ja jūs atceraties, es jau vakar sāku jums stāstīt…

Es zinu, ka jūs to danjat, Houdens apstiprināja, un man žēl, ka nācās jūs pārtraukt. Bet bija īpašas problēmas par dažam no tam jūs jau zināt un es nevarēju atrauties.

Viņam likās, ka pamanījis nepacietību jaunā vīrieša stājā, l abi, te būs vel kas, ko nāksies apgūt politika: pierast pie runām. Lielākā daļa no tām ir nevajdzīgas, taču no tām tiek kalta īstā nauda.

Man zvanījis gan misters Ričardsons, gan mis Fridemane, Eliots Prouss ziņoja. Runa ir par to imigrācijas lietu Vankūverā.

Dieva dēļ, tikai ne to! Džeimss IIoudens ekspoldēja. Esmu dzirdējis par to jau tik daudz, ka pietiks visai turpmākajai dzīvei!

-     Liekas, ka viņi tur Otavā dzirdējuši vēl krietni vairāk, Prouss ielūkojās piezīmēs, kuras bija atnesis sev līdzL

IIoudens aizsvilās: Vai tiešām cilvekiem nav neka cita, ar ko piebāzt savus stulbos prātus? Vai viņi neapjēdz, ka pasaulē notiek daudz svarigakas lietas? viņš nodomāja, ka paziņojums par Savienības līgumu noteikti un efektīvi aizslaucīs no ziņu slejām visu, ks saistīts ar imigrāciju. Kad šī vēsts nonāks avīžnieku ausīs, viņiem vairs neatliks vietas nekam citam. Bridis bija tik tuvu…

To es nevaru jums pateikt, ser, Prousam bija paradums visus jautājumus uztvert burtiski, neatkarīgi no ta, vai tic bija uzdoti retoriski, vai ne. Bet man ir skaitļi par telegrammām un vēstulēm, kas pienākušās līdz šim brīdim.

Stāsti, Houdens nopūtas.

-      Kopš jūs atstājāt Otavu, pienākušas divsimt četrdesmit jums adresētas telegrammas un trīssimt trīsdesmit divas vēstules. Izņemot divas telegrammas un astoņpadsmit vēstules, pārejās izteikts atbalsts tam vīram uz kuģa un kritizēta valdība.

Nu ko, Houdens pasmīnēja, vismaz divdesmit cilvēki vel ir pie pilna prāta.

Lielai bijuši arī jauni pavērsieni, Eliots Prouss vēlreiz ielūkojas piezīmēs. Sim zaķim acīmedzot uzradies advokāts, kurš aizvakar pieprasījis pavēli NIS1, lai panāktu habeas corpus. Šo iesniegumu šopēcpusdien Vankuverā izskatīs.

Tiesa to atsviedīs atpakaļ, r Houdens nevērīgi attrauca. Tas ir vecs juristu triks. Pats esmu to lietojis.

Ja, ser, cik saprotu, arī viņi Otava ta uzskata. Taču misters Ričardsons ir ļoti nobažījies par to, ka šo lietu ataino presē. Viņš lūdza jums pateikt, ka ziņas apjomi pieaug un lielakaja daļa laikrakstu tā atrodas pirmajā lappusē. Dažiem Austrumpuses laikrakstiem pašlaik pat ir speciālkorespondenti VankUvera, kas raksta tieši par šo gadījumu. Piezīmei, kuru jūs izteicāt lidostā pirms aizbraukšanas uz Vašingtonu, sekojuši četrpadsmit kritiski ievadrakstL Misters Bonārs Deics arī nekavējas izmantot katru izdevību, lai uzbruktu valdībaL Mistera Ričardsona vārdiem runājot, "opozīcijai ir pļaujas laiks".

Ko gan viņš gaidīja? premjerministrs nikni nošņāca. Ka viņi iznāks saulīte, lai uzsauktu mums urravas?

Es īsti nezinu, ko viņš domāja.

Un kāda velna pēc jūs te atbildat uz katru manu jautājumu? Houdens aizkaitinats vaicaja.

Vienmēr esmu domāji, ka jūs gaidāt atbildi, Prouss sacīja.

jauna vīrieša balsī jautās pieklājīgs izbrīns, un par spīti dusmām Houdens pasmaidīja. Tā nav jūsu vaina. Neviens nav vainīgs, izņemot… viņš iedomājās par Hārveju Vorenderu.

Ir vel kada lieta, sacīja Eliots Prouss. Misters Ričardsons lūdza jūs brīdināt, ka lidosta prese uzdos vēl vairak jautājumu. Viņš teica, ka neredzot nekādu iespēju, ka jūs varētu no tā izvairīties.

Es neizvairīšos, Džeimss Houdens drūmi noteica, tad palūkojās savam palīgam tieši seja: Jūs uzskata par attapīgu jaunu cilvēku. Ko jūs ieteiktu?

Nu… Prouss svārstījās.

Nebaidieties.

Ja drīkstētu aizradīt, ser, jūs izskatāties visai efektīgi, kad zaudējat savaldīšanos.

Houdens vēlreiz pasmaidīja. Ļaujiet man jūs brīdināt: nekad, nekad nezaudējiet savaldīšanos, kad runājat ar presL

l āču vēlāk viņš pats savu padomu aizmirsa.

Tas notika pēc nosēšanās Otavas lidostā. Kā parasti pēc svarīgu personu reisu nolaišanas, lidmašīna piestāja lidostas publiskajā daļā, nevis Karalisko gaisa spēku pusē, no kuras ta bija pacēlusies. Kad Eliots Prouss bija aizgājis un premjerministrs pārvarējis savas dusmas, Džeimss Houdens pilnīgi ieslīga saldajās pārdomās par triumfālo parnakšanu, lai gan sava prieka par Vašingtonā gūtajām sekmem viņš pagaidām varēs dalīties tikai ar dažiem tuvākajiem cilvēkiem.

Paskatījusies pa logu, Margarcta secinaja: Liekas, ka uz sagaidītāju balkona savācies vesels pūlis. Kā tev šķiet, vai viņi gaida mūs?

Atbrīvojies no drošības jostas, viņš paliecās uz priekšu pāri MargaretaL Aiz gvārdu ierindas tiešām stāvēja vairāki simti cilvēku, lielāka daļa bija ģerbušies biezos mēteļos un ietinušies šallēs, kas pasargāja no aukstuma. Cieši saspiedušies plecu pie plcca, viņi gaidīja, un varēja redzēt, ka, lidmašīnai piebraucot, piepulcējas vēl citL

Tas ir pilnīgi iespējams, viņš uzstājīgi sacīja. Galu gala, Kanādas premjerministram taču ir noteikts statuss, tu taču zinL

Margaretas izteiksme nebija parak uzmundrinoša. Es ceru, ka mēs atri tiksim tam visam cauri, viņa noteica. Jutos mazliet nogurusL

Nu, ilgi tas nebūs, bet, kā liekas, man nāksies teikt dažus vārdus. Viņš prata pārcilāja frāzes: …ārkārtīgi sekmīgas sarunas (to viņš varēja apgalvot bez sevišķas lielīšanās)… paziņojums par praktiskajiem sasniegumiem sekos tuvakajas nedēļas… mēs virzāmies pretī tuvākām, sirsnīgākām (labak neteikt intīmākām) attiecībam starp abām valstīm… biju laimīgs atjaunot seno draudzību ar prezidentu…

Kaut kas tādā gara it labi noderētu šim gadījumam, viņš nosprieda.

Motori bija apstājušies, fizelāžas durvis atveras, un piebrauca traps. Kamēr parejie pieklājīgi gaidīja, Houdens un Margareta pirmie devās lauka.

Brīžiem atspīdēja saule, un pāri lidlaukam pUta salts ziemeļu vējš. ,

Kad abi apstajās uz platformas kāpņu augšgala, daļēji vel pasargāti no vēja, Houdens pamanīja, ka pūlis, kas atradas ne vairāk ka simts jardu attālumā, ir dīvaini kluss.

Atplētis rokas, augšup rausas Stjuarts Koustons.: Sveicināti, viņš staroja. Visu musu vārdā apsveicu atkal mājās.

Mans Dievs! Margareta iesaucās. Mes taču bijām projām tikai trīs dienas!

Mums likās ilgāk. Tas tāpēc, ka mums jūsu pietrūka, Koustons viņai iegalvoja.

Kad Smaidošā Stjū ķetna apskava Houdenu, viņš nomurmināja: Lielisks, lielisks iznākums. Tu esi vareni kalpojis valstij.

Palaiduši Margaretu pa priekšu, viņi virzījās lejup pa trapu, un Houdens klusu vaicāja: Runājāt ar Es jēnu Pero?

Finansu ministrs pamāja: Darīju tieši ta, ka instruējat pa telefonu. Informēju tikai Pero, nevienu citu.

Labi! Houdens atzinīgi noteica. Viņi saka iet lidostas eku virzienā. Mēs sasauksim visu kabinetu uz sedi rit, bet līdz tam es šovakar gribētu satikties ar tevi, Pero, un vel vienu vai diviem cilvekiem. Vislabāk mana birojā.

Vai tiešam tas jadara šovakar, Džeimij? Margareta protestēja. Mēs abi esam noguruši, un es tā cerēju, ka varēsim pavadīt vakaru klusi un mierīgL

Būs vēl citi mierīgi vakari, vīrs mazliet nepacietīgi atbildēja.

-   Varbūt jūs varētu atbraukt pie mums, Margarct? ierosināja Koustons. Nešaubos, ka Deizija būtu priecīga.

-  Paldies, Stjū, Margareta papurināja galvu, liekas, ka ne šovakar.

Viņi bija veikuši pusceļu līdz lidostas pasažieru ēkaL Aiz muguras varēja redzet, ka no lidmašīnas izkāpj pārējie.

Premjerministrs vēlreiz sajuta pārsteigumu par nuli, kas klusēdams viņus vēroja. Viņš ziņkārīgi piezīmēja: Sie ļaudis ir neparasti klusi, vai arī man tikai izliekas?

Koustons viegli saviebās. Man jāatzīst, ka iezemieši neliekas draudzīgL Tad piebilda. Kā rādās, tā ir organizēta demonstrācija. Viņi atbrauca šurp autobusos.

Tieši tobrīd, it kā šie vardi būtu bijuši kāds signāls, sākās vētra.

Sakuma atskanēja kaķu ņaudieni un mēdīšanās, tik intensīva un spēcīga, it kā balsis ilgi būtu apslāpētas, tad pēkšņi palaistas vaļā. Tad sekoja brēcieni, varēja saklausīt tādus izsaucienus kā "Nīgrais skopulis!", "Diktators!", "Bezsirdlgais bastards!", "Mēs tevi dabūsim pie malas!", "Ilgi vairs nebūsi premjerministrs!", "Pagaidi tikai līdz nākošajām vēlēšanām!"

Vienlaicīgi ar pārsteidzošu, it kā iestudētu precizitāti pacēlās plakātL Līdz šim brīdim tie bija paslēpti, bet nu Iloudens varēja izlasīt:

IMIGRĀCIJAS DEPARTAMENTS — KANADAS GESTAPO

IELAIDIET DĪVAI,U VIŅŠ PELNĪJIS ATPŪTU

ATCELIET VELNIŠĶĪGOS IMIGRĀCIJAS LIKUMUS

PAT JĒZUS KRISTUS PIE ŠĪM DURVĪM KLAUVĒTU VELTI

KANĀDAI VAJADZĪGS DIVALS, NEVIS HOUDENS ŠAI BEZSIRDĪGAJAI VALDĪBAI JĀAIZIET

Sakniebtām lupām viņš jautāja Koustonam: Tu to visu zināji?

Braiens Ričardsons mani brīdināja, finansu ministrs nelaimīgi atzina. Viņam ir informācija, ka visu šo kņadu nopirkusi un apmaksājusi opozīcija. Taču, taisnību sakot, es nevarēju iedomāties, ka tas izskatisies tik ļaunL

Premjerministrs redzēja, ka televīzijas kameras slīd pāri lozungiem un aurojošajam pUlim. Šī aina šovakar bus redzama visā valstL

Neatlika nekas cits, ka turpināt ceļu uz lidostas ieeju. Niknas klaigas un svilpieni pieņēmās spēka. Džeimss Houdens paņēma Margarctu zem rokas un piespieda sevi pasmaidīt. Izturies tā, it kā nekas nebūtu noticis, un, Dieva dēļ, nesteidzies, viņš mudināja.

Es mēģinu, Margareta atteica, bet tas nemaz nav vieglL

Kad viņi iegaja ēka, kliedzienu troksnis mazinājās. Premjerministru gaidīja pulciņš reportieru, aizmugurē bija redzams Braiens Ričardsons. Pret Houdenu un Margarctu bija pavērstas vel vairakas TV kameras.

Kad Houdeni apstājās, jauniņš reportieris jautāja: Premjerministra kungs, vai esat mainījis savus uzskatus Divala imigrācijas lietā?

Pēc Vašingtonas… pec visaugstaka līmeņa sarunam, prezidenta izrādītās cieņas, viņa paša sekmēm… izdzirdēt šādu pirmo jautājumu likās pēdējais aizvainojuma piliens. Ilgo gadu pieredze, gudrība, piesardzība pagaisa, un premjerministrs nikni atcirta: Nē, neesmu mainījis un neliekas ticami, kas tas varētu notikt. Tas, ko es šeit redzu, ja nu gadījumā jūs pats to nesaprotat, ir smalki aprēķināta politiska demostrācija, kuru organizējuši neatbildīgi elementL Žurnālistu zīmuļi steidzas pierakstīt, un Houdens turpināja. Šie elementi, domāju, nav vajadzības nosaukt viņu vārdus, izmanto šo nenozīmīgo gadījumu, lai novērstu sabiedrības uzmanību no valdības patiesiem sasniegumiem daudz svarīgākas jomas. Vēl vairāk, man jāsaka jums, ka, turpinot tik uzsvērti atspoguļot šo mazsvarīgo lietu laikā, kad mūsu valsts stāv liktenīgu un lielu lēmumu priekšā, prese tiek vai 11u muļķota, vai izturas bezatbildīgL Varbūt notiek kā viens, ta otrs.

Viņš redzeja, ka Braiens Ričardsons steigšus purina galvu. Labi, varbūt tiešām pietiks, Houdens nodomāja, lai gan laikraksti pietiekami bieži sagrozīja faktus pcc savas patikas, un reizēm uzbrukums bija labaka aizsardzība. Tomēr viņš apvaldīja dusmas un turpināja jau mierīgākā tonī. Jums, džentlmeņi, vajadzētu ateerēties, ka es pacietīgi un izsmeļoši jau atbildēju uz jautājumiem par šo tematu pirms trim dienam. Bet, ja jūs būtu aizmirsuši, es atkartošu, ka valdība ir noskaņota ievērot tas normas, kas ietvertas imigrācijas likuma.

-     Tas nozīme, ka jūs atstāsiet Divālu saput uz šī kuģa? kāds klusi vaicāja.

-    Šis jautājums man nerūp, atcirta premjerministrs.

Tā bija neveiksmīgi izvēlēta frāze: viņš bija gribējis teikt, ka šis jautājums ir ārpus viņa juridiskās kompetences. Taču stūrgalvība neļava Houdenam izlabot to, kas reiz bija pateikts.

Līdz vakaram šis citāts jau bija apceļojis Kanadu no viena krasta lidz otram. To atkārtoja radio un televīzija, un visu lielāko rīta laikrakstu redaktori ar pavisam retiem izņēmumiem pirmajā lappuse ievietoja virsrakstu:

Divāls premjerministram nerūp, prese un sabiedrība ir bezatbildīgas

12 vankŪvera, 4. JANVĀRIS

Premjerministra lidmašīna nolaidās Otavā dažas minūtes pirms pusdiviem pēcpusdiena. Vankūverā četras provinces un trīs laika zonas uz rietumiem šaja laikā vēl bija rīts, un tuvojas pusvienpadsmit bridis, kad tiesai bija jāizskata pavēle NISI, kas attiecās uz Henrija Divala nākotni un brīvību.

Kāpēc tam jānotiek tiesneša kabinetā, nevis tiesas zālē? Dcns Orlifs jautāja Alanam Mcitlendam, kuru bija pārtvēris britu Kolumbijas Augstākās tiesas nama augšstava koridora burzmā. Alans tikko bija ienācis no salta ara gaisa, kur valdīja ass, kodīgs vējš, kas pagājušajā nakti bija licis drebināties visai pilsēlaL Te, siltajas telpās, viņu apņēma ņudzoša cilvēku plūsma: amata tērpus kartodami, garam steidzas tiesneši, citus redzēja vel pēdējā minūtē šķirstām pravas materialus, kaklus snaikstija ziņu reportieri šīs sugas pārstāvjus šodien manīja lielākā daudzumā nekā parasti, jo interese par Divāla lietu bija pieaugusL

-       Nopratināšana notiks tiesas zālē, Alans steidzīgi atbildēja. Klau, es nevaru apstaties: mūsu lietu izskatīs pec pāris minūtēm. Viņš neveikli mēģināja atvairīt Dena Ori i lā gatvībā esošo zīmuli un atvērto piezīmju grāmatiņu. Pēdējas paris dienās tik daudz kas bija noticis: vispirms pēc pirmā Orlifa raksta, tad vakar no jauna, jo avīzēs parādījās ziņa, ka viņš iesniedzis prasību pēc habeas corpus. Nemitīgas intervijas, nebeidzami jautajumi: vai tiešām jūs nodarbojaties ar šo lietu? Ka jūs domājāt, ko varētu gaidīt? Kas būs tad, ja prasību pilnība apmierinas?…

Alans bija izvairījies gandrīz no visiem jautajumiem, aizbildinoties ar profesionāliem iemesliem, sakot, ka nekada gadījuma netaisās apspriest lietu, kas pašlaik atrodas tiesā. Viņš pietiekami labi apzinājās, ar kādu nicinājumu tiesneši raugas uz advokatiem, kas mēģina sev radīt publisku reklāmu, un preses uzmanība viņam lika justies ārkārtīgi neveiklL Taču šī piesardzība nebija apturējusi ne milzīgos virsrakstus vakardienas un šodienas avīzes, ne arī reportāžas radio un televīzija.

Tad vakardien pēcpusdiena sāka pienākt telegrammas un telefona zvanL Par lielāko daļu sūtītāju Alans dzirdēja pirmo reizi, lai gan starp pārējiem bija arī dažu svarīgu viru uzvārdi, kurus viņš labi zināja. Visi vēlēja viņam labu veiksmi un izdošanos, daži piedāvāja arī naudu, un jaunais vīrietis jutas aizkustināts, ka maza, beztiesīga cilvēciņa lieta galu gala izraisījusi tik neviltotas rūpes.

Izmantojot īso acumirkli, kad Alans bija apstājies, lai parunātu ar Denu Orlifu, viņus aplenca arī citi reportierL Viens no puišiem, kas bija iebraukuši no citām pilsētām šķiet, viņš strādāja Monreālas Gazette jautāja. Ja, kas tur īsti ir ar to "kabineta būšanu"?

Alans izlēma, ka labāk ziedot vienu minūti un paskaidrot, kas notiek. Šie zeļļi nav parastie tiesas reportieri, turklāt prese viņam palīdzēja brīdī, kad tas bija visvairāk vajadzīgs…

Visas lietas, kas formāli nav tiesas prāvas, tiek izskatītas nevis tiesā, bet gan tiesnešu kabinetos, viņš klāstīja. Taču parasti jaizskata tik daudz prasību, kurās iesaistīti daudzi cilvēki, ka tiesnesis to faktiski dara tiesas zālē, kura šajā laikā uzskatāma par viņa kabinetu.

-     Pie joda! aiz pārējo muguras atskanēja griezīga balss. Kāpēc viņi ka ēzeļi putro visiem smadzēnes ar šīm "tieslietu muļķībām?

-     Ja es jums piekristu, jūs mani tūdaļ citētu, Alans pasmaidīja.

-     Vai Divals šodien būs šeit? jautāja mazs vīriņš, kurš stāvēja vistuvāk Alanam.

-    Nē, Alans paskaidroja. Viņš vēl ir uz kuģa. Mēs varam viņu dabūt no turienes nost tikai gadījuma, ja pavēle NISI tiek pieņemta pilnība ja tiek izdots rīkojums par habeas corpus. Par to arī lems šodienas nopratināšanā.

Cauri žurnālistu grupiņai izspraucās mazais, strupais Toms Lūiss. Paņēmis Alanu aiz rokas, viņš steidzinaja: Mums jāiet, vecīt.

Alans paskatījās pulkstenī jau bija gandrīz 10:30. Tas ir viss, viņš sacīja reportieriem. Labāk mēģināsim iekļūt tiesas zālē.

Labu veiksmi, draudziņ, uzsauca viens no telegrāfa aģentūras pārstāvjiem. Mēs turam īkšķi par tevi!

Kad ārdurvis aizvēras aiz pēdējā ienaceja, tiesas ierēdnis pasludināja: Pavēle! Nelielās, četrstūrainās tiesas zāles priekšā nekavējoties parādījās mistera Džastisa Villisa kalsnais, stiegrainais stāvs. Viņš nobēra tiesneša zvērestu, formāli sasveicinājās ar advokātiem apmēram divdesmit cilvēkiem, kuriem tuvākās stundas laikā nāksies stāties viņa priekšā un, galvu nepagriezis, droši apsēdās klerka padotajā krēslā.

Ja tam puisim reiz gadītos aizkavēties, no visa pasākuma iznāktu viens liels Ilamptī Damptī, pieliecies tuvāk Alanam, nočukstēja Toms Lūiss.

Kādu mirklīti tiesnesis paraudzījās tieši uz viņu pusi, viņa stūrainās sejas asās līnijas zem spurainajām, pelēkajām uzacīm un šaudīgajām acīm bija tikpat nopietnas, kā pirms paris dienām. Tobrīd Alans bija mazliet baidījies no šī skatiena. Puisis prātoja, vai tiesnesis dzirdējis piezīmi, taču izlēma, ka tas ir neiespējamL Nu, stīvi, oficiāli pamājis klerkam, tiesnesis norādīja, ka kabienta procedūras var sākties.

Pārlaidis skatienu ar mahagoniju apšūtajai tiesas zālei, Alans redzēja, ka prese aizņēmusi veselas divas rindas tuvu priekšai pretējā puse cetrālajai ejaL Šaipus celiņam, Alanam priekšā un aiz muguras sēdēja kolēģi advokātL Lielākā daļa bija saudzīgi satvēruši savas mapes vai pārlapoja juridiskos dokumentus, gaidīdami, kad pienāks kārta viņu lietaL Kamēr Alans vēroja aizmugures rindas, telpā ienāca pieci cilvēkL

Pirmais, nepazīstamajā vide juzdamies mazliet nedroši, nāca kapteinis Jabeks zila sarža uzvalka, pārlicis par roku trcsotu mētelL Viņu pavadīja labi ģērbies vecāks kungs, kurā Alans atpazina vienu no partneriem kāda pilsētas centra praktizējošā advokātu firmā, kura specializējas juras tiesībās. Cik noprotams, tas bija kuģniecības kompānijās jurists. Abi apsēdās nākamaja rinda aiz preses, un advokāts, kuru Alanam reiz bija gadījies satikt, paskatījās pari zālei un pamāja. Arī kapteinis Jābeks tikko manāmi pasmaidīja un palocīja galvu.

Tūlīt aiz viņiem parādījās impozanta trijotne Pdgars Kramers, ka vienmēr, perfekti izgludinātā uzvalkā ar skujiņas rakstu, no kura kabatiņas rēgojās rūpīgi salocīts mutautiņš. Viņam līdzas, kaut ko stāstīdams, nāca masīvs vīrs ar šķidru, zobu sukai līdzīgu bārdiņu visticamak, kāds no superintendanta asistentiem imigrācijas dienestā. Trešais, kurš sekoja pārējiem, noradīdams virzienu, bija smagnējs virs, kura pašpārliecinātā izturēšanās tiesas zale gandrīz droši liecināja, ka tas ir vēl viens advokāts.

Tiesas zāles priekša bija sākusies šīsdienas lietu uzskaitīšana, un ierēdnis tas nosauca vienu pec otras. Tikko kartēja lieta bija izsaukta, piecēlās attiecīgais jurists un īsi raksturoja savu prasību. Parasti sekoja viens vai divi tiesneša jautajumi, tad ar apstiprinošu galvas mājienu lieta tika pieņemta izskatīšanaL

Toms piebikstīja Alanam: Vai tas ar to serskābes pudeles seju ir tavs draugs Krāmers?

Alans pamāja.

Toms pagrieza galvu, lai nopētītu pārējos, un pēc mirkļa pagriezās atpakaļ, savilcis lupas klusam svilpienam: Vai redzēji, kas atnācis ar viņu kopā?

Tas reklāmu modelis pelēkajā uzvalka? Alans atčukstēja.

Es viņu nepazīstu. Un tu?

-    Skaidrs, ka pazīstu. Toms aizlika plaukstu priekša muteL

Karaliskais advokats A. R. Batlers, ne vairāk, ne mazak. Viņi

nak pret tevi ar lielgabaliem. Vai gribi laist ļekas vaļa?

-    Godīgi sakot, gribētu gan, Alans nomurmināja.

A. R. Batlers bija vārds, kas nesolīja žēlastību. Viens no sekmīgākajiem advokātiem pilsētā, viņš spīdoši piedalījās neskaitāmās tiesas prāvas un bija iekarojis ārkārtīgi prasmīga jurista reputāciju, ar saviem iznīcinošajiem jautājumiem un argumentiem sakaudams pretiniekus lupatu leveros. Parasti viņš izradīja interesi tikai par svarīgam lietām. Pai nodrošinātu viņa pakalpojumus, imigracijas departamentam būs nāeies krietni nopūlēties un samaksāt apaļu summiņu, Alans nosprieda. Viņš pamanīja, ka arī preses rindās manāma rosīšanās un ieinteresētība.

Merija Divāla lietā prasība pēc habeas corpus.

Alans piecēlās un ātri sacīja: Milord, vai varam to atstāt uz olro lasījumu? Tā bija parasta pieklājībās norma pret pārējiem kolēģiem. Tie, kas sarakstā atradās aiz viņa un kuru prasībām nebija vajadzīga argumentācija, šāda gadījumā varētu ātri pabeigt savas lietas un doties projām. Pēc tam vēlreiz pēc kārtas ' tiktu izsaukti tie, kuru lietās bija nepieciešamas ilgākas procedūras.

Tiesnesis pamāja, un ierēdnis nosauca nākamo vārdu.

Apsēdies vietā, Alans juta, ka viņa plecam pieskaras kada roka. Tas bija A. R. Batlers. Kamēr Alans runāja, iesirmais advokāts bija mainījis vietu un apsēdies viņam tieši aiz muguras. No viņa strāvoja patīkams skūšanās losjona aromāts.

Labrīt, viņš nočukstēja, Es uzstājos jūsu lieta, pārstāvu departamentu. Mans vārds ir Batlers. Pieklājīgi smaidīdams, •ka pieklājās vecākam kolēģim, kas vēršas pie gados jaunāka cunftes locekļa, viņš sniedza Alanam roku.

Jaunais vīrietis paspieda mīksto, manikirēto roku un nomurmināja: Ja, es zinu.

Ziemeļu kuģniecību pārstāv Harijs Tolands, joprojām čukstēdams, otrs pamaja uz advokatu, kas bija ieradies kopā ar kapteini Jābeku. Viņi ir kuģa īpašnieki, domāju, ka to jūs zināt.

Nē, Alanam aizrāvās elpa. Es nezināju. Paldies jums.

Viss kartībā, veco zēn, man tikai likās, šī informācijā jums nenāks par ļaunu, A. R. Batlers vēlreiz uzlika roku uz Alana pleca. Interesantu pieeju jūs esat atradis, mums bus laba diena, draudzīgi pamājis, viņš devās atpakaļ uz zāles pretejo pusL

Alans paskatījās atpakaļ, gribēdams atbildēt laipnību pret laipnību un pasveicinat Edgaru Krameru. Uz mirkli viņš uztvēra ierēdņa skatienu. Tad Kramers satumsušu seju aizgriezās.

Ar plaukstu aizsedzis muti, Toms noteica: Atslābinies un paberzejics pret mani tieši ar to vietu, kur dižais cilvēks tev pieskārās.

Manuprāt, ļoti draudzīgs žests, Alans pasmaidīja. Taču arejais miers bija tikai poza. Puisi bija pārņēmis straukums un pieaugoša nervozitāte.

Viena no jaukākajam lietam musu profesijā ir ta, ka katrs tev uzsmaida, pirms iegrūž dunci ribās, Toms nomurminaja.

Bija sākusies otrreizēja noklausīšanās.

Parasti šai bridi tiesas zale jau bija gandrīz tukša, bet šoreiz projām bija devušies tikai pāris juristL Nepārprotami bija skaidrs, ka pārējie bija palikuši aiz intereses par Divāla lietu.

Pašreiz tika izskatīta šķiršanās prasība, kas saraksta atradās tieši pirms viņu lietas. Lēmums tika pieņemts bez kavēšanās.

Gaisā bija jūtamas gaidas.

Tāpat ka iepriekš, ierēdnis pavēstīja: Lūdzu, Henrija Divala lieta.

Alans piecēlās. Kad viņš sāka runāt, balss negaidot aizlūza.

Milord… viņš svārstījās, nokremšļojas, tad apklusa. Tiesas zālē valdīja klusums. Visi reportieri bija pagriezuši galvas. Alans juta mistera Džastisa Villisa caururbjošo skatienu. Viņš saka no jauna.

-     Milord, esmu ieradies sakara ar Henrija Divala iesniegumu un pārstāvēt viņa intereses, savukart mans augsti mācītais draugs misters Batlers, Alans redzēja, kā A. R. Batlcrs zāles otra pusē pieceļas un palokas, ir ieradies pārstāvēt Pilsonības un imigrācijas departamentu, un mans augsti mācītais draugs misters Tolands Alanam nācās ieskatīties savās piezīmēs pārstāv Ziemeļu kuģniecību. Kapteinim Jābekam blakus sēdošais advokāts piecēlās un palocījās pret tiesnesL

-     Labi, misters Džastiss Villiss skarbi jautāja, stāstiet, kas tur par lietu.

Par spīti skarbumam jautājumam bija klusa ironijas piedeva. Ja pieņem, ka Augstākas tiesas tiesneši lasa avīzes, likās neiespējami, ka pat no notikumiem tik attala persona kā viņš ncbutu dzirdējis par Henriju Divālu, kura vārds pēdējo vienpadsmit dienu laikā nepazuda no laikrakstu slejam. Taču vienlaikus tas bija atgādinājums, ka tiesa ņems vēra tikai un vienīgi pamatotus faktus un pierādījumus. Vēl vairak, Alans bija pārliecināts, ka tos argumentus, ko viņš bija izteicis pirms divām dienam, šodien nāksies pilnībā atkartot.

Joprojām nervozi, balsij mazliet drebot, viņš sāka savu runu.

Ja jūsu labdzimtībai labpatiktu, fakti ir šadL Alans Meitlends vēlreiz aprakstīja Henrija Divāla statusu uz Vestervikas borta un kapteiņa Jābeka divkārtējo "atteikšanos" vest puisi krasta uz pārrunām ar Imigracijas iestāžu pārstāvjiem. Vēlreiz izteica pretenziju, ka šada rīcība uzskatama par 1 Icnrija Divāla nelikumīgu ieslodzīšanu, kas savukart ir indivīda elementāro cilvēktiesību pārkāpums.

Jau runadams Alans apjauta, cik trauslu un šķobīgu strukturu pašlaik būve. Taču, lai gan viņa spējas sakarīgi pamatot savu viedokli un pašapziņa bija krietni mazaka neka iepriekšējā reize, iedzimta stūrgalvība palīdzēja jaunajam vīrietim turpināt savu runu. Runadams viņš manīja, ka karaliskais advokāts A.R. Batlers pa labi no viņa pieklājīgi klausas, piešķiebis vienu ausi, un laiku pa laikam kaut ko pieraksta savas piezīmes. Tikai vienreiz, palūkojies sāņus, Alans redzēja, ka vecakais kolēģis tikko manāmi piedodoši pasmaida. Viņš pamanīja ari, ka kaptcinis Jabeks saspringti seko viņa teiktajam.

l abi apzinadamics, ka jaizturas šaja vidē, Alans izvairījās jebkāda veida atsaukties uz lielas emocionālajiem aspektiem, l āču acu priekša nepazuda jauniņa bezbiļetnieka uzperkošā sejas izteiksme dīvains cerību un nolemtības sajaukums. Kas ņems parsvaru pēc stundas vai divām cerības vai nolemtība?

Alans nobeidza ar to pašu secinājumu, ar ko bija noslēdzis sarunu pirms divām dienam: pal bezbiļetniekam ir tiesības, ka imigrācijas departaments viņa lieta sarīko īpašu iztaujāšanu. Ja lada iztaujāšana tiek liegta jebkuram atnācējam, var gadīties, ka pat nelaimīgam Kanadas pilsonim, kuram uz laiku zudušas iespējas pierādīt savu identitāti, liek liegtas iespējas iebraukt pašam sava valstL To pašu argumentu, kas, iepriekšēja reize bija izvilinājis smaidu mistera Džastisa Villisa seja.

Tagad šada smaida nebija. No baltmatainā, staltā slava, kas sēdēja tiesneša krēsla, dvesa nesatricināmā bezkaisliba.

Juzdamies nožēlojams sava apziņa, ka izturas neatbilstoši tik nopietnai lietai, pec desmit minušu ilgas runas Alans apsēdas.

Bija pienākusi plecīga, pašapzinīga A. R. Batlcra karta. Cik nepiespiesti viņš ieņem vietu runātājā tribīnē, gluži ka tāds romiešu senators, nodomāja Alans.

Milord, telpu piepildīja pilnskanīga, dziļa, perfekti nostādītā balss. Sava jaunā, izcila kolēģa mistera Meitlcnda argumentos es klausījos ar interesi un apbrīnu.

Sekoja iestudēta pauze, kuras laika foms I .uiss nočukstēja:

Skat, ka šis izdzimtenis pamanījās pateikt, ka tu esi nepieredzējis, pat nepieminēdams šo vārdu.

Alans pamāja. Viņš bija nodomājis tieši tapaL

Dobjā balss turpināja: Ar interesi tāpēc, ka misters Meitlends mums piedāvāja visai meistarīgi samežģītu vienkārša likuma panta traktējumu, un ar apbrīnu par viņa atzīstamo spēju izlikties, ka viņa apsūdzības ēka celta no ķieģeļiem, lai gan patiesība izmantota pavisam niecīga likumu saujiņa.

No jebkura cita lupām tas būtu izklausījies rupji un brutālL A. R. Batlers šos vārdus pateica ar tik sirsnīgu smaidu, ka tie izklausījās pēc labdabīgas pazobošanās ar mazliet piekasigu pieskaņu.

Aiz Alana muguras kāds ieķiķinājās.

Lietas īstena būtība, kā es grasos jums pierādīt, milord, turpinaja A. R. Batlers, ir fakts, ka mana drauga klients misters Divāls, kura pašreizējas problēmas mums visiem ir labi zināmas un, ja drīkstu tā teikt, imigrācijas departaments pret tam izturas ar visdziļākajām simpātijām… Patiesība fakti liecina, ka Divāls ir ieslodzīts nevis nelikumīgi, bet gan, balstoties uz aizturēšanas pavēli, kas izdota saskaņa ar Kanādas imigrācijas likuma normām un to pielāgošanas kārtību. Tālāk, man jāsaka jūsu labdzimtībai, ka motorkuģa Vestervika kapteinis, kā jau dzirdējām no mūsu cienījamā drauga ziņojuma, rīkojas pilnīgi likumīgL Faktiski, ja kuģa kapteinis to nebūtu izdarījis…

Prasmīgi formulētas, gludas frāzes sekoja cita citaL Ja Alans bija stomījies, meklēdams vārdus, pār A. R. Batlera lūpām teikumi vēlās ar plūstošu, ritmisku precizitātL Ja Alans reizēm izteica savus argumentus juceklīgi, parlekdams no viena punkta pie otra un griezdamies atpakaļ, A. R. Batlers efektīgi pēc kārtas iztirzāja visus jautajumus vajadzīgajā secībā, veikli pāriedams no viena pie otra.

Viņa argumenti bija pārliecinošL Ieslodzījums ir likumīgs; viss darīts saskaņā ar likuma burtu; ne kuģa kapteinis, ne imigrācijas departaments savās darbības nav kļūdījies; Henrijam Divalam kā zaķim nav nekādu juridisku tiesību, tāpēc nekada īpaša aptauja nav nepieciešama, bet Alana pieļāvums, ka hipotētiskam Kanādas pilsonim šādā veidā varētu tikt liegta iespēja atgriezties savā valstī, ir tik šaubīgs, ka par to atliek tikai pasmieties. Un A. R. Batlers arī pasmējās. l abdabīgi, protams.

Alanam nācās atzīt, ka priekšnesums ir priekšzīmīgs.

A. R. Batlers nobeidza: Milord, es ludzu jūs noraidīt šo prasību un atcelt pavēli NISL Ceremoniāli paklanījies, viņš atgriezās savā vietā.

Mazajā tiesas zālīte valdīja pilnīgs klusums. It kā zvaigzne būtu atmirdzējusi un apdzisusL Kopš sākotnēja jautājuma kas tur par lietu? misters Džastiss Villiss nebija bildis ne vārda. Lai gan emocijām šeit nebija vietas, Alans bija gaidījis vismaz kādu tiesneša ieinteresētības izpausmi, taču nekā tāda nebija. Tikpat labi viņi šeit varētu runāt par ķieģeļiem vai cementu, nevis par dzīvam cilvēciskam būtnēm, nodomaja Alans. Nu tiesnesis mainīja pozu augstaja amata krēslā, kur bija sēdējis kā sastindzis, ieskatījās savās piezīmēs, tad paņēma glāzi ledusudens un iedzēra malciņu. Reportieri kļuva nemierīgi, Alans ieveroja, ka vairaki ieskatās savos rokaspulksteņos. Likās, dažiem tuvojās rakstu nodošanas laiks. Lai gan bija jau pari vienpadsmitiem, zāle joprojām izskatījās neparasti pilna. Bija aizgajuši tikai paris advokātu, kam bija citas darīšanas, bet tagad, pagriezis galvu atpakaļ, Alans pamanīja, ka aizmugure sēdvietas atkal piepildījušās.

Pirmo reizi Meitlends ārpusē izdzirdēja pilsētas trokšņus: vēja brāzmas te sacēlās, te pierima; satiksme; vibrējoša skaņa, kas atgādinaja pneimatiskā urbja rūkoņu; tāluma skanēja zvans; no ūdens puses atskanēja velkoņa taure. Varbūt kāds kuģis izgaja jurā, kā drīz izies Vestervīka, ar Divālu uz klaja vai bez viņa. Nu, pēc brīža viņi to zinās.

Klusumā, kadam pieceļoties, noskrapstēja krēsls. Tas bija kuģniecības jurists Tolands. Ja jūsu labdzimtība atļautu, viņš iesāka balsi, kas pēc A. R. Batlera izkopti melodiskajiem toņiem izklausījās dīvainL

Misters Džastiss Villiss pacēla acis no savam piezīmēm un asi palūkojas pari tiesas zāleL Ne, mister Toland, nav nepieciešamības jūs traucēt.

Advokāts pamāja un apsēdās.

Viss bija skaidrs.

Tiesneša iejaukšanas varēja nozīmēt tikai vienu. Alana lieta ir izgāzusies un nav pat nepieciešami papildus argumenti, lai to pilnīgi sagrautu.

Nu ko, Toms nočukstēja. Mēs vismaz esam mēģinājušL

Alans pamāja. Viņam likās, ka visu laiku šo sakavi gaidījis. Galu galā, jau no paša sākuma puisis bija apzinājies, ka viņa stratēģija nav nekas vairāk ka riskants mēģinājums. Bet tagad, kad sakaves bridis bija pienācis, neatstāja rūgtuma sajūta. Gribējās zināt, cik liela mērā vainojams viņa pieredzes trūkums, neprasme izteikties. Un, ja viņš būtu izturējies pārliecinošāk teiksim, kā karaliskais advokāts A. R. Batlers vai iznākums būtu tāds pats, jeb tomēr būtu izdevies uzvarēt?

Vai rezultāts būtu citāds, ja viņam būtu palaimējies nonākt pie cita tiesneša, nevis pie šī aukstā, noraidošā vira tur priekšā?

Varēja gadīties gan ta, gan ta.

Lēmumu, ko Džastiss Steinlijs Villiss tūlīt grasījās pasludināt, viņš bija pieņēmis, pirms abi advokāti bija sākuši runāt. Alana Meitlenda lietas acīmredzamo vājumu par spīti tas asprātīgajam izklāstam viņš bija saskatījis jau pirms divām dienām, kad uzklausīja jauno juristu pirmo reizL

Tomēr tobrīd viņam bija pamats izdot pavēli NISL Toties pašreiz par to tiesnesis bija pilnīgi pārliecināts nebija nekāda pamata izdot rīkojumu par habeas corpus.

Karalisko advokātu A. R. Batleru misters Džastiss Villiss uzskatīja par ekshibicionistu, kam patīk izrādīties. Retoriska un plūstošā valoda, pieklājīga pārākumā demonstrēšana bija teatrāli triki, kas bieži ietekmēja piesēdētājus, bet uz tiesnešiem reti atstaja cereto iespaidu. Tomēr A. R. Batlera juridiskajam zinašanām nevarēja piesieties, un viņa tikko izklāstītie argumenti bija meistarīgi, nevainojami un neapstrīdamL

Mistera Džastisa Villisa pienākums bija atteikt lūgumu pēc habea corpus, un pēc brīža viņš to arī darīs. Taču viņš dedzīgi vēlējas atrast veidu, ka palīdzēt jaunajam advokatam Alanam Mcitlendam un tatad arī Henrijam Divālam.

Šai vēlmei bija divi iemeslL Pirmkārt, ka uzcītīgs avīžu lasītājs misters Džastiss Villiss bija pārliecināts, ka bezpajumtniekam zaķim jādod iespēja nokāpt krastā un apmesties Kanādā uz dzivL Sakot ar pirmo reportāžu, tiesnesim bija ^skaidrs, ka imigrācijas departamentam būtu jāatkāpjas no saviem principiem un noteikumiem viņš zināja, ka neskaitāmas reizes tā jau noticis. Kad Villiss uzzināja, ka tas ne tikai nenotiks, bet ka valdība savu imigrācijas ierēdņu personā ieņēmusi statisku un paštaisnu nostāju, viņš jutās aizskarts un saniknots.

Otrs iemesls bija tas, ka misteram Džastisam Villisam patika tas, ko viņš saskatīja Alanā Meitlendā. Tas, ka jaunais cilvēks ir neveikls un reizēm stomās, tiesnesim nelikās tik nozīmīgi viņš skaidri apzinājās, ka kārtīgam advokatam nav jābūt Dēmostenam.

Kad laikrakstos parādijas ziņa par Divāla lietu, misters Džastiss Villiss bija domājis, ka kādam no cunftes pieredzējušiem locekļiem aiz līdzjūtības pret bezbiļetnieku pienāktos šim nelaimīgajam piedāvāt kārtīga jurista atbalstu. Sākuma viņš bija sarūgtināts, ka neviens to nedara, bet, uzzinājis, ka kāds jauns advokāts uzņēmies šo lietu, tiesnesis klusībā bija juties iepriecināts. Tagad, noraugoties Alanā Meitlcndā, šis prieks bija pāraudzis lepnumā.

Viņa paša saistība ar šo lietu, protams, bija pilnīga nejaušība. Dabiski, ka nekādi personīgas dabas nosacījumi nedrīkstētu ietekmēt viņa darbību. Tomēr reizēm bija sīkumi, kurus tiesnesis varēja ietekmēt…

Viss atkarīgs no tā, cik attapīgs izrādīsies jaunais Henrija Divāla padomnieks, domāja misters Džastiss Villiss.

Tiesnesis īsi paskaidroja iemeslus, kāpēc viņš piekrīt A. R. Batlera argumentiem. Kapteinis, paturēdams Divālu ieslodzījumā, pakļaujas imigrācijas departamenta likumīgajai pavēlei par aizturēšanu, tāpēc nav pamata izdot rīkojumu par habeas corpus sakarā ar nelikumīgu personas aizturēšanu. Viņš skarbi piebilda: Prasības pieteikums liek noraidīts.

Jau sagatavojies aiziet, Alans drūmi lika portfelī dokumentus, kad tā pati balss skaidri sacīja: Mister Meitlend!

-    Jā, mi lord, Alans pieceļas.

Spurainas uzacis likās vēl noraidošākas. Alans pratoja, kas varētu sekot. Varbūt asi izteikts rājiens? Pārējie, kas jau bija piecēlušies, lai dotos projām, sastinga savās vietas.

-     Jūs izvirzījāt argumentu, ka jūsu klientam ir tiesības uz imigrācijas iztaujāšanu. Tiesnesis nopietni sacīja. Manuprat, būtu gluži loģiski, ja jūs grieztos Pilsonības un imigracijas departamentā, kura pārstāvji misters Džastiss Villiss palūkojas uz grupu, kuras centrā stāvēja Pdgars Krāmers, bez šaubām, spēs sekmīgi atbalstīt jūsu puliņus.

-     Bet, milord,… Alans nepacietīgi iesaka. Pat tiesas zālē nebija iespējams provinces Augstākās tiesas tiesnesim pateikt: Tas, ko jūs man sakāt, ir tīrās blēņas. Vai tad neesat dzirdējis? Imigracijas departaments atsakās sarīkot Šādu iztaujāšanu, un tieši šī iemesla dēļ mēs šodien šeit tikāmies. Vai tad jūs nedzirdējāt, kas šeit tika runāts? Vai varbūt jūs bijāt aizmidzis?

Ir jau pietiekami slikti, ja trāpās nokļūt pie tik cieta un nejūtīga tiesneša, domāja Aians. Bet ļaut, lai tevi pataisa par pēdējo muļķi, ir kronis visam.

Protams, misters Džastiss Villiss piezīmēja, ja imigracijas departaments izrādās nelokāmi nepiekāpīgs, jūs taču vienmer varat pieprasīt augstākās tiesas pavēli, vai ne tā?

Alanam uz mēles bija niknuma pilni, dzēlīgi vārdL Tas jau bija par daudz. Vai tiešām nepietiek jau ar to, ka jazaude bez…

Viņu kā zibens apturēja kāda doma. Blakus Toma Luisa sejā puisis redzēja tādu pat nepacietības un nepatikas sajaukumu. Acīmredzot arī Toms jutās līdzīgi, dzirdot tik absurdu tiesneša ieteikumu.

Un tomēr…

Alana Meitlenda domas aizjoņoja pagātnē… pie pusaizmirstajam studiju laika lekcijām… Viņš bija pārliecināts, ka tepat kaut kur jābūt atslēgai, ja tikai izdotos to atrast… Tad atmiņā noklaksteja, viss nostājas savas vietas.

Alans aplaizīja izkaltušas lūpas. Pagriezies pret tiesneša solu, viņš leni sacīja: Ja drīkstētu lūgt jūsu labdzimtību…

Acis ieurbās viņā. Jā, mister Mcitlend?

Pirms briža Alans bija dzirdējis, kā klusi soļi dodas uz durvju pusL Tagad tie atgriezās. Soļu īpašniekam apsēžoties, nočīkstēja krēsls. Pārējie tiesas zale pacietīgi gaidīja.

A. R. Batlers skatījās Alanam seja. Viņa skatiens pievērsās tiesnesim. Atgriezās atpakaļ.

Edgars Krāmers bija acīmredzami aizvainots. Alans ievēroja, ka ierēdnis izturas savadi saspringtL Viņš vairākas reizes neveikli pagrozījas savā krēslā, it kā fiziski justos neērtL

Vai jūsu labdzimtība nebūtu tik laipna un neatkārtotu savus pēdējos vārdus? Alans jautāja.

Uzacis saraucas. Vai zem tām neslēpās tik tikko samanāms smaidiņš. Kas zina? Bija grūti pateikt.

Es sacīju, misters Džastiss Villiss atkārtoja, ka gadījumā, ja imigrācijas departaments izradās nepiekāpīgs, jums ir iespēja lūgt augstākās varas rīkojumu.

A. R. Batlera sejā atspoguļojās neizpratne, to nomainīja dusmas.

Alana galva kā starta pistoles šāvieni dunēja divi vārdi: obiter dietum.

Obiter dietum kā nejauši izmesta frāze… tiesneša uzskats, kas izteikts starp citu un neattiecas uz viņa tikko pieņemto lēmumu… Obiter dietum, kas neuzliek varai nekādās saistības… tikai ka mājiens…. mājiens.

Misters Džastiss Villiss bija runājis pavisam parastā balsī, it kā izteikdams skaļi domu, kas nejauši iešāvusies prata. Taču Alans saprata, ka ta nav nejaušība, ka tiesnesis, kuru viņš tik aplami uzskatījis par vienaldzīgu burta kalpu…

Paldies, milord, Alans sacīja. Es nekavējoties iesniegšu prasību pēc mandamus.

Tadu prasību nebija iespējams izskatīt šodien. Taču to varēja panākt, atlika vien rikoties. Mandamus, senie vardi: "es pavēlu"… rīkojums ierēdnim pildīt viņa tiešos pienākumus pret sabiedrību… priekšrocība, ko līdz Reformācijai izmantoja Anglijas karaļi, bet šodien tiesneši, lai gan tas notika arvien retāk.

Tads tiesas rīkojums, kas balstītos uz likuma spēku, liktu Edgaram Krāmcram bez iebildumiem vai jebkādiem turpmākiem jautājumiem sarīkot iztaujāšanu, kuru Alans velējās panakt. Un ar obiter dietum Džastiss Villis bija apstiprinājis, ka šādu rīkojumu, ja to pieprasītu, iespējams saņemt.

Paskaties uz šiem jaukumiņiem, Toms Pūiss nočukstēja.

Viņi svīst baiļu sviedrus.

Pāri tiesas zālei varēja redzet, ka A.R. Batlers, Edgars Kramers un kuģniecības firmas jurists, galvas kopā sabāzuši, klusinātās balsīs steidzīgi apspriežas.

Pec brīža A. R. Batlers, kura piesārtušaja seja vairs nebija ne vests no viszinīgās pārākuma izteiksmes, pieceļas un pagriežas pret tiesnesL Tikko valdīdamies, lai noturētos pieklājībās robežās, viņš sacīja: Es ludzu, lai jūsu labdzimtība ļauj man dažas minūtes apspriesties ar manu klientu.

-     Labprāt, Sakrustojis pirkstus, tiesnesis vēroja griestus, gaidīdams pārrunu iznākumu. Henrija Divāla pārstāvis bija izrādījis cerēto attapību un rīkojies atbilstoši iecereL

Alans apsēdās.

-     Lai Dievs sveU viņa sirmos matus! l oms Lūiss nočukstēja.

-    Vai saprati? pajautāja Alans.

Ne no paša sākuma, 'Poms atzina, Tagad gan man skaidrs. Viņš ir tavā pusē.

Alans pamāja. Iekšēji priekā starodams, viņš piesardzīgi centas to ārēji neizrādīt.

Jaunais advokāts zināja, ka tiesneša šķietami nejaušie vardi nostādījuši pretējo pusi gluži neiespējama stāvoklL Imigrācijas departamentam Edgara Krāmera persona nu nācās nekavējoties izvēleties vienu no diviem ceļiem: vai nu turpināt atteikt prasību pec īpašas nopratināšanas, kuru lūdza Alans, vai arī mainīt savu nostāju un piekrist lūgumam. Ja viņi izvēlētos pirmo, Alans varētu iesniegt prasību par mandamus rīkojumu, kas piespiestu Krāmera apmierināt lūgumu. Vēl vairak, novilcinot juridiskajam formai i lalem nepieciešamo laiku, Alans varētu panākt, ka Veslervtka aizpeld, bet Divāls paliek krasta.

No otras puses ka Edgars Krāmers bija jau uzsvēris viņu pirmaja tikšanas reize ja departaments piekristu iztaujai Henriju Divālu, tas nozīmētu, ka jaunais vīrietis tiek oficiāli atzīts un viņam rastos iespējas pārsūdzēt imigrācijas ierēdņu lēmumu. arī šajā gadījuma paslavēja pietiekamas izredzes, ka visas procedūras izdotos ievilkt līdz brīdim, kad Vestervika izietu jūra, atstādama Divalu Kanāda kā fāit accomplL

Batlers atkal bija piecēlies kajas. Viņa seja atkal pa daļai bija atgriezusies humoristiska, omulīga izteiksme. Toties Edgars Kramcrs aiz advokāta muguras drūmi skati jas apkārt.

Milord, es vēlētos paziņot, ka Pilsonības un imigrācijas departaments, lai gan, ka vēlētos uzsvērt, tam nav likuma saistību ta rīkoties, atsaucoties uz jūsu vēlēšanos, ir nolēmis sarīkot īpašu nopratināšanu mana kolēģa klienta mistera Pivala lieta.

Paliecies uz priekšu, misters Džastiss Villiss asi aizrādīja: Es nekādu vēlēšanos neesmu izpaudis.

Ja jūsu labdzimtībai labpatiktu…

Es šadu velēšanos neesmu izteicis, tiesnesis noteikti atkārtoja. Ja departaments izvēlas šadu nopratināšanu sarīkot, tads ir viņa paša lēmums. Taču nekāda spiediena šaja sakara nav bijis. Vai jums las ir skaidri saprotams, mister Baller?

Likas, ka A. R. Batlers rīstīdamies norij siekalas. Ja, milord. 1as ir saprotams.

Pagriezies pret Alanu, tiesnesis nopietni vaicāja: Vai csal apmierināts, mister Meitlend?

Alans piecēlās. Ja, milord. Esmu pilnīgi apmierināts.

Bija redzams, ka A. R. Batlers un Edgars Krāmers vēlreiz steigšus apspriežas. Ka likās, superintendants kaut ko dedzīgi klāstīja. Advokāts vairakas reizes pamaja un beigas pasmaidīja. Tad atkal pagriežas pret tiesnesL

Ir tikai viens papildus noteikums, milord. Jā?.

Iesāņus palūkojies uz Alanu, A. R. Batlers pajautāja: Vai misteram Meitlcndam atrastos brīvs laiks, lai jau šodien turpinātu konsultācijas par šo lietu?

Misters Džastiss Villiss saviebās. Tā bija laika tērēšana. Privātas tikšanas starp pretējo pušu advokātiem nav tiesneša darīšana.

Batlcram par pārsteigumu. Alans pamāja un atbildēja Ja. Pēc viņa domam, tagad, kad mērķis bija saniegts. nebija iemesla nesadarboties.

Ignorējot tiesneša īgnumu, A. R. Batlcrs pavēstīja: Priecājos, ka misters Meitlcnds to apstiprina, jo, ņemot vera īpašos apstakļus, mums šķiet, ka ši lieta jāizskata galīgi un bez kavēšanas. Tadeļ Pilsonības un imigrācijas departmants ierosina sarīkot Divala nopratināšanu jau šodien misteram Meitlendam un viņa klientam pieņemama laika.

Alans saprata, ka uzķeries uz īsta eksperta prasmīgi izmesta aķa. Ja pirms brīža viņš nebutu tik dedzīgi piekritis, tagad varētu aizbildināties ar citam lietām, aizrādīt, ka nepieciešams sagatavoties…

Spēles rezultāts, runājot sporta terminoloģija, bi ja neizšķirts.

Mistera Džastisa Villisa stingrais skatiens bija pievērsts Alanam: Nu. mēs tikpat labi varam nokārtot arī šo lietu. Vai jūs piekrītat, mister Meitlend?

Alans mirkli svārstījās, paraudzījās uz Tomu Puišu, kurš paraustīja plecus. Alans zināja, ka abiem ir viena doma: Edgars Kramers vēlreiz ir paredzējis un izjaucis viņu plānu piekopt novilcināšanas taktiku vienīgo reālo līdzekli, kas viņiem bija. Tagad, kad nopratināšana notiks jau šopēcpusdicn, pat sekojošie juridiskie soļi varētu neprasīt tik daudz laika, lai Henrijs Divals paliktu krasta pec Vestervikas aizbraukšanas. Izredzes uzvarēt, kas vel pirms mirkļa likās jau rokas stiepiena attaluma, tagad bi ja pavisam sarukušas.

Ja, milord, es piekritu, Alans svārstīdamies sacīja.

Kamēr A. R. Batlcrs labsirdīgi smaidīja, reportieri grūstīdamies metas uz izeju. Vienīgais, kas aizleidzas pa priekšu preses vīriem, bija Edgars Kramers. Sāpes savilktu seju un saspringtu augumu viņš gandrīz skriešus atstāja tiesas zaļL

Kad Alans Meitlcnds izgāja no tiesas zalcs, viņu aplenca pusducis rcproticru, kuri jau bija paguvuši pa telefonu nodiktēt savas ziņas uz redakcijām.

Mister Meitlend, kadas tagad ir jūsu izredzes?… Kad mēs varēsim redzēt Divalu? … Hei, Meitlend? Kas tur bus ar šo īpašo nopratinašanu?… Ja, kas gan tur tik īpašs?… Paslastiet mums par visiem tiem rīkojumiem. Vai jūs dabūjat nepareizo?

Ne, Alans atcirta. Tā nav.

Grupai pievienojas vel vairāki Žurnālisti, pa daļai aizšķērsojot jau 1a drūzmaino gaitenL

liet kas tad…

Klausieties, Alans iebilda. Es nevaru jums neko teikt par lietu, kas vel nav beigusies, un jūs to paši lieliski zinaL

Ieskaidro to manam redaktoram, draudziņ.

Nu pasakiet kaut vai kaut ko, vai tad musu žēlīga raudašana neko nenozīme!

l ai notiek, Alans sacīja, Pēkšņi iestājās pilnīgs klusums. Pulitis ap viņu sakļavas, jo no cilam tiesas zalem nākošie cilvēki viņus grūstīja un stumdīja.

Situācija ir tada, ka imigrācijas departaments vienkārši piekrita sarīkot speciālu noklausīšanos mana klienta lieta.

Daži no garamgājejiem ziņkārīgi paskalijas Alana.

Kurš veic šadu noklausīšanos?

Parasti to dara kāds no vecākajiem imigrācijas virsniekiem.

Vai jaunais Divals pāls piedalīsies?

Protams, atteica Alans. Viņam bus jāatbild uz jautājumiem.

Un ka ar jums?

Ja. arī es tur bušu.

I )n kur ta noliks ši noklausīšanas?

Imigrācijas dienesta eka.

Vai mes varēsim piedalīties?

Ne. Tā ir departamenta iekšēja lieta, kura neielaiž publiku un presL

Vai pec tam sekos kāds paziņojums?

Tas jums jājautā misteram Krāmcram.

Tam pamuļķajam niekkalbim, kurš izskatās ka olekti norijis, kāds nomurmināja.

Kāds labums no ladas noklausīšanās, ja jūs vel joprojām neesat dabūjis Di vālu iekša valsti?

Reizēm šada pamatīga iztaujāšana atklājas jauni svarīgi laktL Alans apzinajas, ka cerības ir ļoti vājas. Vienīga reala jauna zaķa iespēja ir juridisko procedūru novilcināšana, no kuras varas pārsalvjiem nu izdevies izvairīties.

Kādas ir jūsu domas par to, kas šorīt notika?

Atvainojiet, to es negrasos šeit apspriest.

Alanam blakus klusītēm parādījās loms Luiss.

Sveiks, Alans uzsauca. Kur 1u biji pazudis?

Mani mocīja ziņkāre, un es izgāju nopakaļ Kramcram, partneris klusi atbildēja. Nu, vai sarunāji randiņu ar savu draudziņu Batleru?

Fs runāju ar viņu. mēs vienojamies par četriem pēcpusdiena.

Kas tas par randiņu? jautāja žurnālists.

Četros nozīmēta īpaša noklausīšanas, Alans paskaidroja. Bet tagad jums nāksies mani atvainot, līdz tam vel daudz kas darāms.

Atvadījies no žurnālistu grupiņas, viņš kopā ar Tomu Puišu devas prom.

Kad reportieri viņus vairs nevarēja sadzirdēt, Alans jautāja: Ko tu uzzināji par Krameru?

Neko sevišķu. Viņš gluži vienkārši steidzas tikt uz poda. Tualete es nostājos viņam blakus, un man likās, ka minūti vai divas tas zellis mocījās no sāpēm. Cik saprotams, tam nabaga mērkaķim ir piemetusies liga. ko sauc par prostatu.

Tas izskaidroja gan 1x1 gara Krainera saspringumu tiesas zalc, gan to. kadeļ viņš parasti kļūst tik nervozs, kad saruna tuvojas beigām. Šim faktam nebija nozīmes, Alans to domas pabīdī ja pie malas.

Jaunie vīrieši bija nonākuši pie platajam akmens kāpnēm, kas veda lejup uz pirmo stāvu.

Klusa balss viņiem aiz muguras vaicaja: Mister Meitlend, vai drīkst uzdot vel vienu jautājumu?

Fs jau paskaidroju… Alans pagriezās, tad sastinga.

Viss. ko es velējos zināt, nevainīgi iepletusi savas dziļas acis. vaica ja Šcrona Dcvcro, ir, kur jūs domājat ieturēt lenču?

Kādas vēsmas tevi te atpūtušas? Alans pārsteigts un iepriecināts jautāja.

Vēsma tas ir īstais vārds. Toms atzina, nolūkodamies uz Šcronas cepuri fantastisku samta un tīkliņa kroku pušķL I iesi 1o šis priekšmets atgadina.

1-s biju liesa, Šcrona smaidīja. Slaistījos visiem aiz muguras. Visu gan es nesapratu, taču man likās, ka Alans ir brīnišķīgs. Vai man nav taisnība?

Ak, protams, Toms l .uiss piekrita. Protams, izrādījās, ka viņam izdevies iebāzt sev kabata trumpi, vārdā tiesnesis, bet slikti tas nebija, jums taisnība.

Bet man likās, ka advokātu pienākums ir but dzirdīgiem un atsaucīgiem. Šcrona sūrojas. Neviens neatbildēja uz manu jautajumu par lenču.

l's neko vel nebiju ieplānojis, Alans taisnojas. Tad viņš atplauka: Zini, tieši blakus mušu birojam mes varētu tev piedāvāt burvīgu versiju par pieas pīrāgiem.

Palaiduši Šeronu sev pa vidu, abi juristi saka kapt lejup. Vai art kremīgus spageti, kas lieliski stiepjas uz visam pusēm. Toms piebilda. Ar pilošu, svelmīgi karstu gaļas mērci tik asu, ka lavas mutes abi kaktiņi sticpjas.slicpjas, kamēr aptinas ap zodu.

Kādu dienu es ar prieku tur aiziešu. Šerona smejas. Patiesība es nācu pateikt, ka vcetetiņš gribēja zinai, vai tu nebūtu ar mieru pievienoties viņam. Seniors ļoti veļas tieši no levis uzzināt, ka veicas.

Izredzes būt kopā ar Šeronu, lai kur 1as nebūtu, bija vilinošas. I omer Alans šaubīdamies paskatījās pulkstenL

Tas nebūs ilgi, Šerona apgalvoja. Vectētiņam ir numurs Džordžija. Viņš to īre gadījumiem, kad uzturas pilsētas ccnlra. un pašlaik atrodas tur.

Jus gribat teikt, ka viņš visu laiku maksa par šo numuru? l oms ziņkārīgi jautajā.

I'.s zinu, ka tas ir drausmīgi ekstravaganti, un vienmēr viņam esmu to teikusi, Serona pamaja. Reizēm to neviens nelieto nedēlam ilgL

Ak, par to es neraizētos, l oms viņai nevērīgi atbildēja. Man vienkārši žēl, ka pašam nekad las nav ienācis prata. Vel aizvakar es te, ccnlra, nokļuvu īsta lietusgāze, un vienīga viela, kur patverties, bi ja aptieka.

Serona atkal smejas. Kāpņu lcjasgala jaunieši apstājas.

loms l.uiss uzmeta īsu skatienu abu pārējo sejām. Šerona, tik sirsnīga, ne miņas no uzpullbas; Alans, šobrīd nopietns, domas nogrimis, viņa prāts vel kavējas tiesas zāle. kur notika širila sedc. U11 tomēr,par spīti arējai atšķirībai l omam likās, ka no abiem strāvo,kaul kas vienlīdz silis un radniecīgs. Viņš nodomaja, ka šie cilvēki varētu līdzīgi izturēties pret daudzām lielam. Interesanti, vai viņi paši lo nojauš?

Atcerējies savas majas un sievu mātes cerības, l oms klusībā nostalģiski nopūtas par bezrūpīgajam vecpuiša dienam.

lis gribētu sakt kustēties, sacīja Alans, jo tā arī domāja. Viņš saņēma Šeronas roku. Bet vai lu neiebildīsi, ja mes niazliet pasteigsimies? Man šopecpusdien jabul uz noklausīšanos. Viņš nolēma, ka laika ir tieši tik daudz, lai senatoram Devero kaul vai pieklājības pēe darītu zināmus pašreizējos lielas apstākļus.

Jus taču art mums pievienosieties, vai ne, mister Lūis? Šerona jautāja.

Toms papurināja galvu: l'aldies par laipnību, bet man šaja izrāde lomas nav. Tomēr es varētu jūs pavadīt līdz viesnīcaL

lomam un Alanam ejot katram sava pusē senatora mazmeitiņaL trijotne pa Hornbija ielas izeju atstāja Augstākās tiesas ēkas priekštelpu, kas tik dobji atbalsoja visu caurstaigajošo soļus. Pauka uz šauras, alai līdzīgas ieliņas valdīja kodīgs aukstums, kas asi kontrastēja ar tikko atstatas ēkas siltajam telpām. Viņus apņēma griezīga vēja pūsma, kas ne bridi negribēja rimties, un Serona savilka ciešāk savu ar sabuļadu apdarinato mētelL Viņa ar prieku sajuta Alana tuvumu.

Vējš nak no juras puses, Toms secināja. Priekša uz ietves notika remontdarbi, ta bija izrakņata, un viņš pavirzījās uz priekšu, līkumodams cauri satiksmei un vadīdams pārējos uz ziemeļiem, kur Hornbija iela pagriežas uz Rictumdžordžijas pusL laikam gan šoziem ir pati aukstaka diena.

Ar vienu roku Šerona cieši turēja savu nepraktisko cepurL Viņa sacīja Alanam: Ik reizi, kad es domāju par jūru, man nak prata tavs nelaimīgais zaķis un es prātoju, ka jutas cilvēks, kas nekad nevar nokāpt krasta. Vai 1as kuģis tik tiešam ir tik briesmīgs, ka raksta avīzes?

Vel sliktāks, ja tas vispār iespējams, viņš strupi atbildēja.

Vai tu ļoti pārdzīvosi es domāju, pa īstam pārdzīvosi, ja tev neizdosies uzvarēt?

Es pārdzīvošu ka neprātīgs. Pats pārsteigts, cik kaislīgi runa, Alans iesaucas. Es domāšu, pie kailas sapuvušas, pretīgas valsts gan piederu, ja ta var atstumt tādu bezpajumtnieku ka šis: labu cilvēku, jaunu, spēcīgu viru, kurš varētu but ieguvums…

Vai tu esi pārliecināts, ka viņš bus ieguvums? Toms klusi jautāja.

Ja, Alans izklausījās pārsteigts. Vai tad tu ta nedomā?

Ne, loms atbildēja. Man liekas, ka nedomāju vis.

Kāpēc? To jautāja Šcrona.

Viņi bija nonākuši iulz Rictumdžordžijas ielai, apstajas, sagaidījuši zaļo gaismu, šķērsoja ielu.

Nu pastāstiet taču, kāpēc, Šerona uzstāja.

Es īsti nezinu, Toms norūca. Viņi vēlreiz pargaja pāri Hornbija ielai, sasniedza Džordžijas viesnīcu un apstajas ieejas durvju priekša, kas mazliet pasargāja no vēja. Gaisa bija jūtams mitrums, kas liecināja par tuvojošos lielu, Es nezinu, T oms atkārtoja. T as nav nekas lads, ko varētu formulēt tiešos vārdos. Varbūt to sauc par instinktu.

Kas tev liek ta domāt, Alans aprauti jautāja.

Kad es aiznesu kapteinim pavēli N1SI, es runāju ar Divalu. Es tev toreiz prasīju, vai varu ar viņu tikties, atceries?

Alans palocīja galvu.

Nu, luk, es tikos ar viņu un mēģināju darīt visu, lai šis cilvēks man iepatīkas. Taču man bija sajuta, ka viņa kaut kas salrucis, ka viņš ir pārāk vajš. Gandrīz ta, it kā viņam vidu būtu plaisa. Varbūt ta nav viņa vaina, varbūt vainīga viņa pagatne.

Kas ta par plaisu? Alans saviebas.

Es jau teicu, ka tas nav nekas tads, par ko es būtu pilnīgi pārliecināts. Bet man radās sajuta, ka, ja mes viņu dabūsim krasta un padarīsim par imigrantu, šis puisis drīz salūzis gabalos.

Vai tas viss nav pārāk nenoteikti? sacīja Scrona. Viņai likās, ka vajag cīnīties pretī, it kā liktu uzbrukts kaut kam lādam, kas ļoli svarīgs Alanam.

Ta ir, l oms piekrita. Tāpēc arī es par to līdz šim netiku bildis ne vaida.

Nedomāju, ka tev ir taisnība. Alans īsi noteica. Bet. pat ja ta ir, las nemaina viņa juridisko stāvokli viņa tiesības un visu pārējo.

Zinu, noteica foms LUiss. Tieši to es arī nerimstos sev iegalvot. Gatavs doties projām, viņš savilka ciešāk sava mēteļa apkaklL Lai nu ka, labu veiksmi tev šaja pēcpusdienā!

Kad Alans un Šerona pa tepiķotu gaiteni no lifta puses tuvojas apartamentam viesnīcas divpadsmitajā slava, tā dubultas durvis bija atvērtas. Visu ceļu augšup, kopš viņi bija leja uz ielas šķīrušies no Toma Luisa, Alanu bija satraukusi apziņa, cik tuvu viens otram viņi atrodas. Ši sajuta joprojām nepazuda, kad pa atvērtajam durvīm puisis ieraudzīja, ka padzīvojis livreja tērpts sulainis pārvieto servējamo ratiņu saturu acīmredzot bufetes veida lenču uz balti klātu galdu istabas centra.

Senators Devero sēdēja mīkstā grozāmā krēslā, pagriezis muguru durvīm un vēroja skatu uz ostu, kas pavērās pa logu numura dzīvojamas istabas centra. Izdzirdis ienākam Šeronu un Alanu, viņš ncpiecēlies pagriezās uz viņu pusL

LieliskL Šeron, dārgumiņ, mani komplimenti par to, ka tev tik sekmīgi izdevies atvilinat šurp mūsu dienas varonL Senators sniedza Alanam roku. Atļaujiet jūs apsveikt, manu zēn, ar tik nozīmīgiem panakumiem.

Alans paspieda pasniegto roku. Pirmajā. mirkli viņš jutas šokēts par to, eik vecs un sakrities senators izskatas, salīdzinājumā ar viņu pirmās tikšanas dienu. Veca vira seja bija bala, toreizējais sārtums pazudis, arī balss likās salīdzinoši vaja un nespeciga.

To nekādi nevarētu nosaukt par sekmēm, Alans neveikli aizbildinājās. Baidos, ka ne par mata liesu.

Nieki, manu zēn! neesiet tik pieticīgs, lai gan las jums piestāv. Ls taču tikko noklausījos, kadas slavas dziesmas par jums dzied radio ziņas.

Ko viņi teica? Scrona gribēja dzirdeL

To aprakstīja ka humānismā spēku skaidru uzvaru par musu pašreizējas valdības briesmīgo tirāniju.

Vai viņi tiešam lietoja šādus vārdus? Alans šaubijas.

Senators nevērīgi pamaja ar roku. Varbūt es mazliet pārfrāzēju. lāču apmēram tāda gara noteiktL Viņi arī ziņoja, ka Alans Meitlends, musu jaunais, daudzsološais advokats, ir satriecis pīšļos opozīci jas spēkus.

Ja kāds tiešam ta teicis, viņiem var nākties atkapties no saviem vārdiem. Vecīgais sulainis bija nostājies viņiem aiz muguras, tapec Alans nometa savu mēteli un pasniedza to vīram, kurš, pa kāris lo drēbju skapi, nemānāmi aizgāja. Šcrona nozuda aiz otram istabas durvīm. Alans acīm pavadīja meiteni, tad atgriežas pie loga un apstājas līdzas senatoram Devero. I'iesa, mes esam guvuši īslaicīgu uzvaru. Taču pats aiz savas muļķības es pamanījos daļu no las atkal pazaudēt. Viņš alslastija, kas noticis tiesas zale un ka beigas A. R. Batlers viņu pārspējis viltība.

Senators Devero skumīgi pašūpoja galvu. Pat tada gadījuma man jāsaka, ka jūsu pūlēm ir spīdošs iznākums.

Ta tiešam ir, apstiprināja Scrona, kura bija atgriezusies, lai pievienotos vīriešiem. Viņa bi ja novilkusi virsdrēbes, un nu varēja redzei meitenes smalko vilnas tērpu. Alans bija vienkārši lielisks.

Jaunais vīrietis rezignēti pasmaidīja. Kaul ko iebilst likās bezjēdzīgL Man tomēr jāatzīmē, viņš nopūtās, ka mēs esam visai lalu no ta, lai Henriju Divalu šeit pieņemtu un ļautu viņam nokāpt krasta ka imigrantam.

Vecākais virs nesteidzas lulit atbildei, viņa skatiens atkal pievērsās ūdeņiem un ostai, kas pletās zem logiem. Pagriezis galvu, Alans varēja redzei Birorda liei ūdens klajš ņirbēja vēja brazmas, ziemeļu piekraste viļņi bija sakulti ballas putās. Ostu atstāja kuģis kāds labības vedējs, dziļi iegrimis ūdeni no kravas smaguma. Krāsas un uzraksti liecināja, ka tas pieder JapānaL Vankuveras salas prāmis naca no juras puses, tā priekšgals šķēla Pirmā šauruma viļņus, uzsākdams plašo loku pirms pietauvošanas piestātne. Apkārt varēja manīt aizbraucam un ierodamies vel citus: kuģus, cilvēkus, kravas, preces: audus un melus darbīgas dzi[juras ostas audumā.

Beidzot senators ierunājās. Protams, var gadīties, ka mēs galu gala nesasniedzam savu mērķi un nepanākam, ka mūsu bezbiļetniekam ļauj nokāpi krastā. Var uzvarēt kaujas, bet zaudēt karu. Taču nekad nevajag par zemu noveriet atsevišķu kauju nozīmi, manu zēn, sevišķi, ja runa ir par politiku.

Man likās, ka mes to jau esam pārrunājuši, senator. Alans atteica. Man nerūp politika, taču es gribētu izdarīt sava klienta laba visu. kas iespējams.

Protams! Protams! Veca vira balsi pirmo reizi ieskanējās skolmeistarisks tonis. Un, kā man šķiet, jūs neliedzat sev ne mazako iespēju to atkal uzsvērt. Reizēm, ja drīkstu tā izteikties, nav neka apnicīgāka par ļoti jaunu cilvēku paštaisnumu.

Alans pietvīka ka norāts puika.

Taču jums jāpiedod vecam kaujas zirgam, senators turpināja, ja viņš priecājas par apmulsumu, kādu jūsu vērienīgas darbības sacēlušas zināmās aprindas.

I .iekas, tas tiešam nav nekas ļauns, Alans pulējas, lai ši piezīme atgadinātu joku. Viņam bija neveikla sajuta, ka bez vajadzības izturējies uzmācīgi un garlaikojis pārējos.

Viņiem aiz muguras iezvanījās telefons. Klusu alkal parādījies sulainis pacēla klausulL Alans ievēroja, ka šis virs kustējās tā, it kā labi pazītu apkartni un šī privala apartamenta paražas, un būtu šeit apkalpojis jau daudzas reizes.

Карее gan jus, jaunie cilvēki, neko neēdat? Senators uzrunāja л его nu un Alanu. Lenčs atrodas jums aiz muguras. Man šķiet, jūs atradīsiet visu, kas vajadzīgs.

Paldies, Serona sacīja. Bet vai tu, vectetiņ, pats neko neodīsi?

Varbūt volak, dārgumiņ, tagad nē, senators papurināja galvu.

Sulainis nolika klausuli un panacas uz priekšu. Tas ir jūsu zvans uz Olavu, senator, viņš ziņoja, līnijas otra gala ir misters Bonars Deics. Vai runāsiet tepat?

Ne, es iešu uz guļamistabu. Vecais virs pieslejas no krēsla, tad, it kā pūles būtu izradījušas pārak lielas, atslīga atpakaļ. Ak kungs, liekas, šodien esmu tā ka drusku par smagu.

Še rona norūpējusies piesteidzās pie viņa. Vectctiņ. tu nedrīkstētu tā parpuieties!

Nieki un blēņas! Senators pastiepas uz augšu, satvēra Šeronas rokas un meitene palīdzēja viņam piecelties kājās.

Vai drīkstu, ser? Alans piedavāja savu roku.

Ne, pateicos, manu zēn. Vel neesmu gatavs tēlot sabrukušu vecītL Man tikai nepieciešams mazliet atbalsta, lai parvaretu stipro gravitāciju. Ar pārvietošanos viemēr esmu spējis pats likt gala, un ceru, ka tā bus arī turpmāk.

Ar šiem vārdiem viņš izgāja pa durvīm, aiz kurām iepriekš bi ja pazudusi Šerona, las pa pusei aizvērdams.

Vai ar viņu viss kārtība? Alans bažīgi vaieaja.

Nezinu, Šerona skalijas uz durvju pusL Tad, pagriezusies atpakaļ pret Alaini, viņa piebilda, bet, ja arī nav, viņš lapai man neko neatļaus darīt. Kāpēc gan daži vīrieši mēdz but tik ietiepīgi?

lis neesmu ietiepīgs.

Ne parak! Šerona iesmejas. Tev las uznāk lekmjveidigL l ai 11u paliek, lagad ēdīsim lenču!

Uz buletes galda atradas krēmzupa no puraviem un kartupeļiem, garneļu sautējums, tītara spārniņi karija mērce un mēles želeja. Vecīgais sulainis steidzās apkalpot.

Paldies jums, Šerona sacīja. Mes paši tiksim gala.

l abi, mis Devero, godbijīgi palocījis galvu, virs aizvēra aiz sevis dubultas durvis, atstādams viņus vienus.

Alans piepildīja divas tases ar zupu, un pasniedza vienu Šerona i Viņi dzēra maziem malciņiem, kajas stāvēdamL

Alana sirds smagi silas Kad tas viss biegsies, viņš lēni iejautājas, vai es tevi vel kādreiz redzēšu?

lis ceru. Šerona smaidīja. Citādi man naktos visu laiku klaiņot pa tiesas zalcm.

Viņš juta burvīgo smaržu, ko bija ievērojis jau pirmajā reize, kad abi satikas senatora maja lepnaja bulvārL Un Šeronas acis, kuras mirdzēja jautrība, bet varbūt vel kas cils.

Alans nolika savu zupas lasi un apņēmīgi teica: Dod man savējo.

I'is vel neesmu pabeigusi, Šcrona protestēja.

Tas nekas, viņš pastiepa roku, paņēma trauku un nolika to uz galda.

Alans sniedza Šeronai rokas, un viņa piespiedās puisim. Abu sejas bija tuvu viena otraL Viņš apskava meiteni, un abu lupas viegli saskaras. Alanam bija pārsteidzošā, plūstoša sajuta, it kā viņš būtu pacelies gaisa.

Pec brīža puisis kautri pieskaras viņas matiem un nočuksleja: Fs to velējos izdaru jau kopš Ziemsvētku rīta.

Ps ari, laimīgi atz.inas Šcrona. Kapec gan tu tik ilgi kavējies?

Viņi skūpstījās atkal. Ka no citas nereālas pasaules caur pievērtajām durvīm atpluda apslāpēta senatora Dcvero balss: …tatad ši ir īsta reize spiedienam, lionar… dabīgi, ka tu vadīsi parlamentu… Houdens pārgājis aizsardzība…spīdoši, manu zēn, spīdošL.. Alanam šie vardi likās nesvarīgi, nekādi nesaistīti ar viņu pašu.

Par vectetiņu neraizējies, čukstēja .Šcrona. Ar Olavu viņš vienmēr runa veselu mužibu.

Nepļāpa, Alans attrauca, tu zaudē laiku.

Pec desmit minūtēm balss apklusa un viņi atravas viens no otra. Pēc brītiņa senators Dcvero lēna gaita iznaca lauka. Viņš uzmanīgi apsēdās uz divaniņa, pretī galdam. Ja arī sirmgalvis pamanīja, ka lenčs gandrīz nav aizskarts, viņš nebilda ne vārda.

Ievilcis elpu. senators pavēstīja: Man ir lieliski jaunumL

Juzdams, ka atgriežas uz zemes, Alans jautāja: Vai valdība viņu ielaidusi? Vai viņi ļaus Divalam paliki? Viņš cerēja, ka balss izklausas normāla.

Ne, ne tas. Vecais virs papurināja galvu. Taisnību sakot, ja tas notiktu, musu pašreizēja stratēģija izjuktu lupatu lēveros.

Kas tad? Alans jau bija nostājies ar abām kājām uz zemes. Viņš joprojām jutas aizkaitinats, ka politika, ka redzams, bija svarīgākā.

Nu, klāj vaļa, vectetiņ, Šcrona skubināja. Slasti!

Rit Olava opozīcija svētku tērpos parlamenta apakšnama uzvedis debates musu jauna drauga Henrija Di vaļa atbalstam.

Jus domājāt, ka no ta bus kāds labums? Alans jautāja.

Nckada ļaunuma jau nu arī nebūs, vai ne tā? senators asi atbildēja. Un tas palīdzēs jūsu klienta vardam nepazust no ziņu pirmajam slejam.

Ja, Alans apstiprināja. Viņš domīgi pamāja: Tas noteikti mums palīdzes.

Esmu pārliecināts, ka ta hus, manu zēn. Tapec, ejot šopecpusdien uz noklausīšanos, atcerieties, ka arī citi strādā jūsu ceļa mērķa laba.

Paldies, senator. To es noteikti darīšu. Alans paskatījās pulksteni un saprata, ka pēdējais laiks iet. Ārkārtīgi asi izjuzdams, ka tepat blakus atrodas Šerona, viņš devas pie drēbju skapja, kura sulainis bija novietojis viņa mētelL

Runājot par šīsdienas noklausīšanos, senators Dcvero mierīgi sacīja, vai drīkstu jums dot mazu padomu?

Kādu? Vilkdams mugura mēteli, Alans aljautāja.

Veca vira acis dzirkstīja uzjautrinājums. būtu labak, ja kada bridi pirms šis procedūras jūs notīrītu tupukrasu.

Bija bez piecām minūtēm četri, kad imigrācijas departamenta ierēdnis pieklājīgi uzaicināja Alanu Mcillendu ienākt imigrācijas dienesta ēkas sēžu zālē. īpašo noklausīšanos Henrija l)ivaļa lieta bija paredzēts noturēt šeit.

Alans novērtēja, ka telpa ir pilnīgi utilitārā apmēram piepadsmit pēdas plata un divlik dzija istaba bija izklātā ar lakota finiera paneļiem, virs kuriem visas četras sienas bija no māteta stikla, kas sniedzas līdz pat griestiem. Centra slavēja plakans biroja galds, arī lakots, ap to kārtīgi salikti pieci kresiL Iepretī katram krēslam uz galda atradās papīru kaudzīte un uzasināts zīmulis. Visa galda garuma simetriskos attālumos viens no otra rinda bija nolikti četri pelnu traukL Stun uz mazaka galdiņa atradās glazēs un krūze ar dzeramo ūdenL Citu mēbeļu telpa nebija.

Alanu sagaidīja trīs cilvēkL Sarkanmataina slcnogrāliste jau bija ieņēmusi savu vietu, atvērusi piezīmju gramatiņā tukšu lappusi un lagad garlaikoti pētīja savus manikiretos nagus. Otrs bija A. R. Batlers, kurš familiāri bija apsēdies uz galda stūra. Ar Ballcru sarunājas virs ar pamatīgo miesasbuvi, kurš bija kopā ar Edgaru Krameru piedalī jies šinta tiesas sede.

Pirmais Alanu pamanīja A. R. Batlers.

Laipni lūdzam un pieņemiet manus apsveikumus! Plati un sirsnīgi smaidīdams, vecākais advokāts piecēlās un sniedza roku. Spriežot pēc la, ko raksla pēcpusdienas laikraksti, 111us ar savu klātbūtni pagodinājis šīsdienas varonis. jūs taču esat redzējis šos rakstus?

Alans apmulsis pamāja. Baitlos, ka esmu gan. Viņš bija nopircis Posi un Colonisl agrīnos izdevumus tulil pēc lam. kad alstaja Šeronu un senatoru. Abos laikrakstos šorīt tiesneša kabineta notikušais figurēja ka galvenie raksti pirmaja lappuse, arī Alana fotogrāfijās atradās goda vieta. Dcns Orlifs sava reportāžā Posi pat lietoja tadas Irazes ka "prasmīgas juridiskas darbības", "Meitlenda sekmīga rīcība", "uzvara, pateicoties pareizai taktikai". Colonisl. kurš Henrijam Divalam juta līdzi mazak neka PosL tā nesķiedas ar slavas dziesmām, tomēr visi galvenie fakti bija atainoti korektL

Nu, A. R. Batlcrs ar humoru piezīmēja, cik gan tālu mēs. advokali, būtu likusi, ja nebūtu preses. Neskatoties uz visam neprecizitalem, ta taču ir vienīga reklāmā, kas mums atvēlēta. A, starp citu, vai jūs pazīstat misteru Tamkinhilu?

Ne, Alans noliedza. Šķiet, ka nav iznācis tikties.

Džordžs Tamkinhils, sacīja bardainais virs. Viņi paspieda viens otram roku. Fs strādāju departamenta, mister Meitlcnd, un vadīšu nopralinašanu.

Misteram Tamkinhilam ir liela pieredze tieši šadas lietas, noteica A. R. Batlcrs. jūs redzēsiet, ka viņš dara savu darbu ārkārtīgi godīgL

Paldies. Dzīvosim, redzēsim, nodomaja Alans, kurs jutas iepriecināts, ka ierēdnis, kas iztaujas Divalu, nebūs Fdgars Kramers.

Aiz durvīm atskanēja viegli soļL Tas atveras, un imigraci jas virsnieks ieveda Henriju Divalu.

Kad Alans Meitlends bija redzējis jauno bezbiļetnieku pēdējo reizi, Divals pēc darba kuģa tilpnes bija netīrs un notraipijies, salipušiem, sasvīdušiem matiem. Šodien viņš izskatijas tīrs un sakopts, seja bija gludi skūta, bel garie melnie mati rūpīgi sasukatL Tapai ka agrāk, viņš bija ģērbies ļoti vienkārši: salapitos džinsos, apdiluša zila jūrnieku frenci un vecas drebēs kurpes. Droši vien no tam atteicies kāds cits komandas loceklis, Alans nodomaja.

Ka parasti, uzmanību piesaistīja jaunekļa seja un acis. Seja ar apaļīgajiem, specigajicm, zēniskajiem vaibstiem; dziļi iegrimušas acis tik pievilcīgas un sapratīgas, lai gan turpat manama arī nedrošības ena.

Saņēmis Tamkinhila mājienu, uniforma ģērbtais virsnieks izgaja.

Henrijs Divals stāvēja pie durvīm, un viņa skatiens strauji parslīdeja visiem telpa esošajiem cilvēkiem. Pēdējo viņš ieraudzīja Alanu un, atpazinis jauno vīrieti, tam viegli uzsmaidīja.

Ka tev klājas, llenrij? Alans piegāja savam klientam tuvāk un iedrošinoši uzlika plaukstu uz jauna bezbiļetnieka rokas.

Man labi, tiešam labi, Henrijs Divals palocīja galvu, tad, cerību pilnam acīm paskatījies Alanam seja, vaicāja: Tagad es strādāt Kanada palikt?

Ne, l lenrij, Alans pašūpoja galvu. Baidos, ka vēl ne. Taču šie džentlmeņi ir šeit, lai uzdotu tev jautājumus. Ši ir iztaujāšana.

Jauneklis paraudzījas apkārt. Mazliet nervozi jautāja: Tu palikt ar mani?

Ja, es palikšu.

Mister Meitlcnd, Tamkinhils vinu pārtrauca.

Ja.

Ja jums nepieciešams dažas minūtes palikt vienatne ar šo jauno cilvēku, imigrācijas virsnieks goddevīgi sacīja, mes, parejie, varam iziet lauka.

Pateicos, Alans atbildēja. Nedomāju, ka tas būtu nepieciešams. Ja vien es varētu viņam paskaidrot, lai gan…

Dariet, ka vēlaties.

llenrij. šis ir misters Tamkinhils no Kanādas imigrācijas dienesta un misters Batlers, kurš ir advokats. Kamēr Alans runāja, Divāls jautājoši pagrieza galvu pret abiem vīriešiem, un katrs no viņiem atbildēja ar apstiprinošu galvas mājienu. Viņi tev uzdos jautājumus, un tev uz tiem jāatbild godīgL Ja tu nesaproti kaut ko no ta, kas tiks jautāts, tev tas jāpasaka, un es mēģināšu tev paskaidrot. Taču tu nedrīksti neko noslēpt. Vai saproti?

Jauneklis dedzīgi pamāja. Es stāstīt taisnība. Visu laiku, taisnība.

A. R. Batlers sacīja Alanam: Starp citu, no manas puses nekādu jautajumu nebūs. Lsmu šeit tikai ka novērotājs. Viņš žilbinoši pasmaidī ja. Varētu teikt, ka mans darbs ir gādāl, lai likums tiklu rūpīgi ievērots.

Šajā gadījuma arī mans uzdevums ir tieši tāds pals, Alans uzsvērti atteica.

Džodžs Tamkinhils bija apsēdies krēsla galda viena gala. Labi, džentlmeņi, viņš noteikti paziņoja, ja esat gatavi, es domāju, mes varētu sakt.

Alans un Henrijs Divals apsēdas viens otram līdzas vienā galda pusē, A. R. Batlers un stenogrāliste ieņema vietas viņiem pretī.

T'amkinhils atvēra sev priekša nolikto mapi, paņēma virspuse novietoto papīru un pasniedza stenogralistei caur koppapīru veikto kopiju. Rūpīga, precīza balsi viņš nolasīja: !si ir noklausīšanas, kas sarīkota saskaņa ar Kanadas imigracijas likuma noteikumiem Kanadas imigrācijas dienesta ēka Vankuvera, britu Kolumbija, un to esmu veicis es. Džordžs T'amkinhils, sevišķu lietu virsnieks, kura pilnvaras noteicis Pilsonības un imigracijas ministrs saskaņa ar imigracijas likuma I L panta L punktu.

Balss vienmērīgi plūda, atkartodama oficiālās icvadfrazes. Viss notiek ar tik pretenciozu korektumu, nodomāja Alans. Viņš neloloja liekas cerības par šis iztaujāšanas iznākumu, likās pilnīgi neiespējami, ka departaments varētu mainīt savu tik stingro nostāju tadas procedūras rezultātā, ko pats arī veic. Jo vairak Tāpēc, ka diez vai šaja nopratināšana atklāsies kadi jauni faktL Tomēr, ja jau reiz viņš to bija pieprasījis, visas formalitātes jāievēro, ka pieklājas. Pat šobrīd Alans šaubījās, vai visam viņa puiem vispār bijusi kada jēga. Taču advokāta prakse bija iespējams vienlaicīgi spert tikai vienu soli, cerot, ka kaut kas mainīsies, pirms bus jāsper nākamais.

Ievadvārdi bija beigušies, lamkinliils jautāja Henrijam l)ivalam: Vai jūs saprotat, kādēļ sarīkota šada iztaujašana?

Jauneklis dedzīgi pamaja: Ja, ja. Fs saprast.

Ieskatījies piezīmēs, l'amkinhils turpināja: Ja jūs vēlaties un esat gatavs segt visus izdevumus, jums ir tiesības pieprasīt, lai šaja procedūra picdalas jūsu advokals. Vai misters Meitlcnds, kurš šeit ir klat, uzskatams par jūsu padomnieku?

Ja, atkal piekrītošs galvas mājiens.

Vai esat gatavs apzvērēt pie Bībeles, ka teiksiet patiesību, patiesību un vēlreiz patiesību?

Ja.

Ar ierastu žestu Divals apstiprināja, ka runas taisnību. Stenogrāliste, pulētajiem nagiem vizot, pierakstīja: I lenrijs Divals zvērestu nodevis.

Nolicis piezīmes pie malas, misters 'l'amkinhils domīgi glaudīja bardu. Alans zinaja, ka turpmākie jautājumi vairs nebūs iestudētL

T'amkinhils klusi jautāja: Kails ir jūsu pilns vārds?

Mans vārds I lenrijs Divals.

Vai esat kādreiz lietojis kādu eilū vārdu?

Nekad. Šis vārds, kurš man dot mans tēvs. Nekad viņu neredzot. Mana māte man stāstīt.

Kur jūs esat dzimis?

Atkārtojās jautājumi, uz kuriem Divāls jau bija atbildējis, kad pirms divpadsmit dienam ieradās Vankuvera. Sakuma I Jenām Orlilām, vēlāk Alanam Mcitlendam.

Ar pūlēm, smagnēji, ik reizes atbildot pavisam īsam, aprautam frāzēm, jautajumi mi jas ar atbildēm. Alans domas atzina. ka Tramkinhils tiešām ir pieredzējis un godprātīgs iztaujatajs. Viņa jautajumi bija vienkārši, tieši un tika uzdoti mierīga, klusa balsL Lidz šim viņš visus notikumus iztirzāja pareiza hronoloģiska secība. Kad valodas grutibu dēļ Divals likās nesaprotam jautājumu, ieredinis pacietīgi atgriežas pie iepriekšējas tēmas, lai paskaidrotu. Nebija ne mazāko mēģinājumu steidzināt, iebiedēt, ne mazākas tieksmes izsisl izlaujajamo no sliedēm, nekādu viltību. Misters Tamkinhils ne reizi nepacēla balsL

Ikvienu jautājumu un atbildi rūpīgi pierakstī ja stenograliste. Alans saprata, ka noklausīšanas pieraksts bus korektas procedūras paraugs, un acīmredzot bus gandrīz neiespējami iebilst, ka pieļauta kada kļūda vai negodīga nciba. Spriežot pēc ta, ka A. R. Batlers reizēm piekrītoši pamāja, arī otrs advokats domāja tieši tapaL

Slasts, kas punktu pa punktam virzījās uz priekšu, bija gandrīz vārds vārdā tads pats ka 1as. ko Alans jau bija dzirdējis iepriekš. Henrija Divala vientuļa piedzimšana uz nezināmā kuģa klaja. Atgriešanas DžibutL Agra bērnība, kas pagājusi nabadzība un klejojumos, lāču vismaz ar mātes mīlestību apstarota…. un mātes nave, kad puisēnam bija seši gadL Biedējošā pamestība vēlākajos gados, mētājoties pa iezemiešu kvartālu, vecais somalictis. kas devis zēnam pajumtL Tad atkal klejojumi, šoreiz vienatne. No lvtiopijas uz britu Somaliju… atpakaļ uz l'tiopiju…pievienošanas kamieļu karavānām, darbs par vēdera tiesu, robežu šķērsošana kopā ar citiem bērneļiem…

"Kumeļa gadus" paraugot, piedzīvotais atteikums ielaist pusaudzi franču Somalija, kuru viņš uzskalija par savu dzimtenL.. Satriecoša apjausma, ka viņš nekur nepieder, ka oficiāli vispār neeksistē, jo nav nekādu dokumentu, nekādu likumīgu apliecību… Došanas uz Masavu, pa ceļam zogol. Atmaskošana uz tirgus laukuma, pēkšņa bēgšana, briesmas, sekotājL.. un itāļu kuģis.

Itāļu kapteiņa dusmas, nežēlīga izturēšanas, dzīve tuvu bada nāvei, un visbeidzot leeiens no kuģa… Ostas doki Beiruta. sargi, no jauna pārdzīvotās bailes, tumsa vīdoša ēna, un …izmisuma dzītais zaķis atkal nonāk uz klusuma lita kuģa.

Viņa atklašana uz Vestervtkas, kapteinis Jabeks, pirmās laipnības, mēģinājumi izsēdināt viņu krasta, atteikumL Veslervtka ka cietums… Bezgala garie divi gadi, izmisums, nomāktībā… il visur: Eiropa, Vidējos Austrumos, Anglijā un Savienotajas Valstis, kuras tā lepojas ar savu brīvību eieši noslēgtas durvis… Kanāda viņa pēdēja cerība….

Vai gan kāds varētu palikt vienaldzīgs, dzirdot šo stāstu? Vēlreiz to visvi noklausīdamies, praloja Alans. Viņš bija vērojis Tamkinhila seju. laja atspoguļojas simpātijās, par to jaunais vīrietis bija pārliecināts. Divas reizes iztaujašanas laika virsnieks bija saminstinajies un izskatījies ļoti domīgs, pirksti glaudīja bardu. Vai tas bija emocijas, kas lika viņam apstatics?

A. R. Batlers vairs nesmaidīja. Jau labu laiku viņš, acis nodūris, vēroja savas rokas.

Vai līdzjūtība varēja kaut ka līdzēt? Tas bija cits jaulajums.

Bija pagajušas gandrīz divas stundas. Noklausīšanas tuvojas beigām.

T'amkinhils jautāja: Ja jums tiktu atļauts palikt Kanada, ko tad jūs darītu?

Pat pēc tik ilgas iztaujāšanas jaunais zaķis atbildēja likpai dedzīgi: Ps vispirms iet skola, tad strādāt. Tad drošības labad vel piebilda: Fs labi strādāt.

Vai jums ir kaut nedaudz, naudas?

Man septiņi dolāri trīsdesmit centi, Henrijs Divals lepni atbildēja.

Alans zinaja. ka ta ir naudas summa, ko Ziemassvētku vakara savakuši autobusu šoferL

Vai jums ir kaut kadas personīgas mantas?

Vēlreiz dedzīga piekrišana. Ja, ser. daudz man ir šis drēbes, radio un pulkstenis. Cilvēki man to sūtīt, un vel augļL Viņi dot man viss. l*,š viņiem ļoti pateikties, tik skaisti cilvēkL

Iestājās klusums, un varēja dzirdēt, ka stenogrāliste pāršķir lapu. ' r

Beidzot Tamkinhils jautāja: Vai kāds jums ir piedāvājis darbu?

Ja es drīkstētu atbildēt… Alans iejaucas.

Jā, mister MeitJend.

Pārcilājis papīrus sava portfeli, Alans izvilka divus no tiem. Pēdējas dienas pienākušās vel vairakas līdzīga satura vēstules. A. R. Uatlcra seja uz mirkli atkal paradijas smaids. Ja, esmu pārliecināts, ka ta varētu but, viņš noteica.

Sic ir divi konkrēti darba piedāvājumi, Alans paskaidroja. Viens nācis no Veterānu Lietuves kompānijās, otrs no Kolumbijas Velkoņiem, kas gatavi pieņemt l)ivaļu par matrozL

Pateicos, lamkinhils izlasīja Alana pasniegtas vēstulēs, tad pasniedza tas stenografisteL Pierakstiet vārdus, ludzu.

Kad vēstules bija atgriezušas pie jauna jurista, imigracijas virsnieks jautāja: Mister Meitlcnd, vai vēlaties arī pats vēlreiz iztaujai misteru Divalu?

Ne, Alans sacīja. Lai kas notiktu talak, viss bija paveikts tik rūpīgi un pamatīgi, ka labak nevarēja velēties.

lamkinhils vēlreiz nobraucīja bardu, tad pakratīja galvu. Viņš atvēra mutL grasīdamies runāt, tad apstajas. Atvēra sev priekša nolikto mapi un izņēma drukātu veidlapu. Kamēr pārējie gaidīja, ierēdnis ar tintes pildspalvu aizpildīja vairakas ši dokumenta iedaļas.

Labi, Alans nodomaja. Kārtējo reizi mēs esam izejas punkta, l amkinhils tieši paskatijas jauna zaķa acis. Mister I Iem ij Dival, viņš sacīja, tad nolaida acis un klusa balsi saka lasīt drukāto tekstu. Ka liecina šis tikko sarīkotas noklausīšanas laika iegūtie pierādījumi, esmu spiests pieņemt lēmumu, ka jūs nevarat iebraukt Kanada, nedz an iegul tiesības paliki sai valsti, jo iztaujašana apliecina, ka jūs piederat grupai, kam ar imigracijas likuma V iedaļas paragrafu (t) 1as aizliegts, tādēļ ka uz jums neattiecas noteikumi un prasības, kas paredzētas imigracijas noteikumu apakšiedaļa 1.3 un IX. iedaļas X. punkta.

'lamkinhils ieturēja pauzi un vēlreiz palūkojas uz Divalu. Tad noteikta balsi lasīja talak: Tāpēc es noraidu jūsu lūgumu un pavēlu jums atgriezties viela, no kuras jūs esal ieradies Kanada vai arī valslL kuras pilsonis jūs esal, vai arī valsti, kuru ministrs apstiprinātu par…

Noraidu… lieku atgriezties… I' iedaļas paragrāfa (!)… Apakšiedaļa 1.3 un 18. iedaļas punkta… Mēs ietērpjam savus barbarismus pieklājība un dēvējam 1os par civilizētiem, domaja Alans Meitlcnds. Mes esam Ponciji Pilati, kas paši sev iestasta, ka dzīvo kristīga valstL Mes atļaujam iebraukt simts tuberkulozes slimniekiem, un sitam sev pie krutini trula paštaisnība, ignorējot miljonu eitu, kuru dzīves salauzis karš, pateicoties kuram Kanada kļuvusi hagata. Ar selektīvas imigrācijas palīdzību, atsakot vīzas, mēs nolemjam veselas ģimenes, milzumu bezpalīdzīgu bērnu trūkumam, reizēm pat nāvei, un pēc tam aizspiežam savas acis un nāsis, lai neko neredzētu un nejustu drausmīgo dvaku. Mes salaužam un atgružam vienkāršās cilvēciskas būtnes, kas dara mums kaunu. Un, lai ko mēs arī nedarītu, lai cik liekulīgi nebūtu, visam ir kāds attaisnojums, kāds likums vai noteikumL.. V iedaļas paragrāfs (I)… Apakšiedaļa 1.3 un 18. iedaļas 8. punkts.

Atbīdījis savu krēslu, Alans piecēlās. Viņš gribēja izkļūt no šis istabas, sajust salto vēja garšu tur lauka, svaigo ara gaisu…

Henrijs Divāls palūkojas augšup, viņa zēniskaja seja bija redzamas bažas. Ne? Viņš vienkārši pajautāja.

Ne, Henrij, Alans lēni pagrozīja galvu, lad uzlika roku uz jaunekļa pleca zem apdilušā zila džersija. Piedod, ja varL.. Ka liekas, tu esi klauvējis pie nepareizajam durvīm.

13 parlamenta APAKŠNAMS

Tatad tu pastāstīji ministriem, sacīja Braicns Ričardsons.

Un kada tad bija viņu reakcija? Partijas vadītājs ar roku berzēja acis, lai mazinatu to nogurumu. Kopš premjerministrs iepriekšēja diena bija atgriezies no Vašingtonas, Ričardsons lielāko daļu laika bija pavadījis pie sava rakstāmgalda. Pirms desmit minūtēm viņš to bija pametis, lai ar taksometru ierastos Parlamenta pakalna.

Rokas sabāzis dziļi sava uzvalka žaketes kabatas, Džeimss Houdens turpināja skatīties lauka pa sava centrālajā bloka izvietotā biroja logu, vērodams blīvo nācēju straumi, kas šaja pēcpusdienas stundā bez mitas plūda abos virzienos. Pēdējo minušu laika bija ieradies un aizgājis sūtnis, kada senlaiku sholasticm līdzīga senatoru trijotne bija pagājusi garam logam un izzudusi skatienam, melna talāra tērpies garīdznieks ar liku ērgļa degunu, ka likās, bija par kaut ko ļoti norūpējies. Zibinādami monogrammas uz saviem sutijumu vākiem, pašpārliecināti aizsteidzas oficiālie ziņneši, acīmredzami apzinādamics savu nešļavu svarīgumu. Aizgaja saujiņa parlamenta preses galerijā akreditēto reportieru. No lenča vai pastaigas atgriežas deputāti, kuri šaja teritorija jutās ka savās mājās, ka viena klubu locekļL Un kur tad vel neizbēgamie tūristi re, kur daži atkal pozēja, gaidīdami, kad draugi tos nofotografēs līdzas aitam līdzīgajiem Kalnu gvardiem.

Katla tam visam nozīme, praloja lloudens. Kas galu gala izrādīsies svarīgs, kas ne? Viss mums apkarl liekas tik pa.slavigs: garus gadus ilgsloša attīstība, skulptūras, namu muri, mušu pārvaldes sistēmas, apgaismība, vai arī tas. ko mums patīk šad i dēvēt, lāču viss ir tik zūdošs, un mēs paši vistrauslākā, īslaicigaka šis struktūras daļa. Kapcc gan ta cīnīties, plēsties, mēģināt kaut ko sasniegt, ja arī vislabakais, ko mēs varētu paveikt, pec kada laika bus pārvērties par neko?

Viņam likās, ka atbildes nav. Nekad nav bijis nekādās atbildes. Partijas bosa balss lika premjerministram atgriezties realitatc.

Ka viņi to uztvēra? Braicns Ričardsons alkartoli jautāja. Šorīt dienas pirmajā puse bija notikusi ministru kabineta sede pilna sastava.

Ko uztvēra? Pagriezies pret istabu, lloudens jautāja.

Ziņu par Savienības līgumu, protams. Ko tad citu?

Pirms atbildei, Dzeimss lloudens bridi pardomaja. Abi vīrieši atradas premjerministra parlamenta biroja telpa Nr. 307, kas bi ja mazaka un mājīgākā par valsts galvas parastajam darba telpām parlamenta Austrumu sparna. No šejienes lidz Apakšanama sēžu zālei atlika likai nobraukt ar liftu.

Dīvaini, ka tev ta jajauta. it kā neka cita tiešam nebūtu. Nu, ciktāl runa bija par Savienības līgumu, lielāka daļa ministru to uztvēra pozitīvL Protams, kad mes to atkal apspriedīsim, var rasties nevienprātībā, varbūt pal lieli strīdL

Vainīgi skaitļi, vai ne? Ričardsons sausi piezīmēja.

Tā liekas, lloudens lēni staigāja pa istabu. Bet varbūt nemaz nebūs tik trakL Ir labi zināms, ka reizēm lielus plānus cilvēki pieņem vieglāk neka sīkas piekapšanas.

Tāpēc, ka vairumam cilvēku prāta ir ta pamazak.

Ne likai 1as ir iemesls, reizēm • Ričardsona cinisms Houdenam likās pārmērīgs. Cik atceros, tieši tu biji 1as, kas uzsvēra, ka pretī Savienības līgumam mes esam virzījušies jau ilgāku laiku. Turklāt noteikumi, par kurieni mes nule vienojamies, Kanadai ir ārkārtīgi izdevīgL Premcjeministrs apklusa, lai izšņauktu degunu, tad turpināja. Ārkārtēji man širila sēdē likās las, ka daži daudz vairāk vēlējas runāt par šo nolādēto imigrāci jas lietu.

Vai tad ne visi? Tu taču esi redzējis širila avīzes?

Premjerministrs palocīja galvu, tad apsēdas un noradīja Ričardsonam uz pretī stāvošo krēslu. Ka liekas, šis advokāts Mcitlcnds tur Vankuvera mums sagādājis pamatīgas grūtības. Kas mums par viņu zināms?

Ks pārbaudīju. Cik var spriest, vienkārši jauns puisis, godīgs un ar asu pratu, bez kādiem sabiedrībai zināmiem politiskiem sakariem vai simpātijām.

Varbūt ne pašlaik. Taču šāda veida lietas ir labs paņēmiens, ka tādus uzsākt. Vai ir kāds ceļš, ka mes netieši varētu piekļūt Meitlendam? Piedāvāt viņam kādu krēslu pec velēšanām, ja viņš so lietu vadītu ne tik uzcītīgi?

Pārak riskanti, partijas boss papurināja galvu. Es šur tur apjautajos un saņēmu padomu, ka vislabak ir no ta atturēties. Ja izskanētu tamlīdzīgs priekšlikums, Mcitlcnds varētu to izmantot pret mums. Viņš ir tāda tipa cilvēks.

Savās jaunības dienas arī es tads biju, lloudens nodomāja. Pabi, ko tad tu iesaki darīt?

Ričardsons svārstījās. Jau trīs dienas un naktis, sakot no tā brīža, kad Millija bija izvilkusi no atvilktnes liktenīgo līguma kopiju starp premjerministru un Marveju Vorenderu, viņš prātā parcilaja visas iespējas.

Kaut kur paslavēja pretlīdzeklis, iespēja padarīt Harveju Vorenderu nekaitīgu. Ričardsons par to bija pārliecināts. arī šantažētājiem vienmēr ir noslēpumi, kurus viņi neveļas atklāt, galvena problēma bija: ka uzzināt šadu noslēpumu? Politika gan partijas iekšiene, gan ārpus tas bija daudz cilvēku, kuru noslēpumus ilgo gadu gaiļa Ričardsonam vai nu kāds bija paslastijis, vai viņš pals tos bija uzzinājis. Slēgtā seila viņa privātajā biroja glabājās kada brūna grāmata, kurā visi šie noslēpumi bija stenografēti īpaša rokraksta, kuru saprata tikai pats grāmatas īpašnieks.

Taču pretī vārdam "Vorenders" nebija neka, izņemot jauno ierakstu, kas paradijas pirms trijām dienām.

Tomēr… kaut kada veida… šis pretlīdzeklis jāatrod, un Ričardsons nemaldīgi zināja ja kāds to vispār izdarīs, tas bus viņš.

Trīs dienas un naktis viņš bija purinājis no savas atmiņas vissīkākos krikumus, izvērsis to ar oderi uz aru… pārbaudījis visas spraudziņas… pārcilājis prata nejaušus vārdus, atgadījumus. citu cilvēku sacilo… sejas, vielas, frāzes mijas bezgala raiba, kaleidoskopiskā jūklL Agrāk šis process vienmēr bija palīdzējis, bet šoreiz nebija izdevies izlobīt neko dengu.

lzņemot to, ka pēdējo divdesmit četru stundu laika viņam bija urdoša apziņa. ka atrisinājums atrodas tepat blakus. Viņš zināja, ka tepat, gandrīz jau paša apziņas virskārtā, kaut kas slēpjas. Kada seja, pēkšņs atmiņas atspulgs, kas nejauši ļautu satvert šo apjausmu. Uet pagaidam nekā. Jautājums: cik ilgi vel?

Viņš bija noskaņots atklāt lloudenam, ka zina par deviņus gadus veco vienošanos un tieši, godīgi visu pārrunāt. Tas izvejotu smago gaisotni, varbūt izdotos izdomāt plānu, ka padarīt Vorenderu nekaitīgu, iespējams, ka lad arī atraisītos viņa prata pašlaik iesprostotā doma. liet tādā gadījuma visa tiktu iejaukta Millija, kura ārpus kabineta pašlaik sargāja, lai abus neviens netraucētu. Un Millija nedrīkst tikt iejaukta ne tagad, ne an vēlāk. Ko lad tu iesaki darīt? bija jautājis premjerministrs.

Ir pavisam vienkāršs līdzeklis, šef, un es jums jau agrāk to esmu ieteicis.

Ja tu doma, ka mums jāielaiž šis zaķis valsli ka imigrants, par to vairs nevar bul nekādas runas. Iloudens asi atbildēja. Mes esam ieņēmuši savu nostāju, un ta mums jāsaglabā. Atkāpties nozīmētu atzīt savu vājumu.

Ja Meitlcnds turpina tādā paša gara, var gadīties, ka tiesa lems citādāk.

Ne! Ja šis gadījums ir izskatīts pietiekami rūpīgL Esmu nodomājis runai ar Vorenderu par viru, kurš vada civilo dienestu tur uz vielas.

Viņa vārds ir Kramcrs. Sacīja Ričardsons. Viņš ir nodaļas vadītājs le, Olava, un nosūtīts turp uz laiku.

Viņš jaatsauc. Pieredzējis darbinieks nekad nedrīkstēja pieļaut šādu īpašu nopratināšanu. Spriežot pēc laikrakstiem, viņš to brīvprātīgi piedāvājis pals, kad tiesa atteikusi izdot rīkojumu par habeas corpus. lloudena vaigos ieplūda dusmu sārtums. Ši stulbuma deļ visa ši lieta uzpūsta no jauna.

Varbūt labak pagaidīt, kamēr tu aizbrauksi turp. Tad varēsi viņu nosvētu personīgL Vai izskatīji darba grafiku?

Ja. Houdens piecēlās un, šķērsojis islabu, piegāja pie sava papīriem nokrautā galda. Iestidzis aiz galda slavošajā alzveltni, viņš pasliepas pec atvērtiem aklu vākiem. Paris nelielas piezīmes man ir, taču jasaka. ka visuma tu man esi sagatavojis labu programmu, premjers atzinīgi noteica.

Houdena acis slidoja par sarakstu. Ta ka ziņojums par Savienības līgumu parlamentā paredzēts pec desmit dienām, viņiem bija piecas dienas, lai viesuļvētras ātruma izbraukātu valsli un uzstātos liclakajās pilsētas. Tieši tik ilgu "sagatavošanas periodu viņi bija plānojušL Viņš saktu parit Toronto. kopīga sanaksme likdamies ar ietekmīgo Kanadas un Impērijas klubu pārstāvjiem, un pieklāju diena noslēgtu turi Kvcbcka un Monrcala. I'a vidu bija Portviljama, Vinipega, Pdmontona, Vankuvera, Kalgari un Regīna.

Redzu, ka esi iekļāvis manu goda zīmju uzskaitījumu.

Vienmēr esmu domājis, ka tu tas kolekeione, Rieardsons atteica.

Vari saukt to arī ta. Ivs glabāju tas sava divdesmit ceturta numura pagraba kopā ar indiāņu galvasrotu. Vismaz šis divas lietas nemainīgi ir viena un laja paša vieta.

T ikai nesaki to publiskL Rieardsons plati pasmaidīja. Mes zaudēsim ka indiāņu, ta intelektuāļu balsis. T ad mainīja tēmu: Tu teici, ka kabinets trokšņoja par Divala lietu gandrīz vai skaļak neka par Savienības līgumu. Vai bija kadi jauni secinājumi?

Ne. Izņemot to, ka opozīcija izspiedusi, ka šopccpusdicn parlamenta bus debates, Ilarvejs Vorenders runas valdības varda. un es iejaukšos, ja tas bus nepieciešams.

( eru, ka diskretak neka vakar, Rieardsons īgni pasmīnēja.

Premjerministrs pietvīka tumši sarkans. Št piezīme ir gluži lieka, viņš dusmīgi norūca. I'as, ko es vakar pateicu lidosta, bija kļūda, un lo es atzīstu. Bet ta kļumelies reizēm var katram. Pat tev laiku pa laikam gadas kāds misēklis.

Zinu, partijas vaditajs raizigi paberzēja degungalu. Un, cik saprotu, ši bi ja viena no tam. Piedod.

Varbūt I larvcjs Vorenders tiks ar šo lietu gala viens pats, mazliet atplaucis, lloudens ierunājās.

Skaidrs, ka tas būtu gluZi reāli, lloudens domāja. Ja Ilarvejs runātu tik labi un pārliecinoši, ka šorīt kabineta sede, viņš varētu visai sekmīgi atgūt labu tiesu pamata, kas pašlaik izsists zem kajam valdībai un partijaL No rīta, atvairīdams parejo ministru asos uzbrukumus, Ilarvejs bija aizstāvējis imigracijas departamenta ncibu, dodams tai loģiskus un sapratīgus izskaidrojumus. arī viņa izturēšanas nebija nedz aizvainojoša, nedz histēriska, ministrs uzvedas atturīgi un padomatL Lai gan lielākā Ilarvcja nelaime ir ta, ka nekad nav zināms, kāds kura bridi ir viņa noskaņojums.

Premjerministrs atkal piecēlās un, pagriezis Ričardsonatn muguru, piegaja pie loga. Viņš pamanīja, ka leja cilvēku kļuvis mazāk. Droši vien lielākā daļa iegājusi centralaja eka, kur pēc dažam minūtēm sāksies apakšnama sede.

Vai kārtības rullis pieļauj, ka apakšnama notiek debates? Ričardsons taujāja.

Ne, ja tas ir parastas debates, Houdens nepagriežas. Taču šopēcpusdien ir ta reize, kad opozīcija var izvēlēties diskusiju temu. Dzirdēju baumas, ka Bonārs Deics varētu ierosināt pārrunās par imigrāciju.

Ričardsons nopūtas. Viņš jau spēja iedomāties, ka šodien to komentēs radio un televīzija un kas nl no rīta parādīsies prese.

Pie durvīm viegli pieklauvēja. Tas atveras, lai ielaistu Milliju. Houdens pagriežas un paskatījās uz savu sekretārL

Ir jau gandrīz pusē, Millija pavēstīja. Ja jūs grasatics paspēt uz lūgšanu… Viņa smaidīdama pamaja Ričardsonam. lenakdams partijas vadītājs bija pasniedzis viņai salocītu z.imili, kura viņam raksturīgajā toni vēstīja: Gaidiet mani šovakar septiņos. Sevišķi svarīgL

Ja. premjerministrs sacīja. Ir jāiet.

Virs viņiem Vcstminsteras torni saka skanēt zvans.

Kad Džcimss Houdens iegāja valdības vestibila, parlamenta špikera dziedoša, stiepta balss tuvojas, skandējot lūgšanas pēdējos vārdus. Spīkera kungs, ka vienmēr, sniedz lielisku izrādi, nodomāja Houdens. Caur durvīm, kas veda uz turpat līdzas esošo sēžu zaļi, premjerministrs skaidri varēja sakļausit pazīstamos, ik dienas dzirdētos vārdus: Gada. ak Kungs… sevišķi par ģenerālgubernatoru, senātu un parlamenta apakšnamu … ka tu esi vadījis viņus visas lietas un lēmumos ar tiešu un devīgu roku… ka miers un laime, tiesa un taisnība, reliģija un pietāte tiks mūsos seta un stiprinātā paaudLii paaudzes…

Kadas izmeklētas frāzes, Houdens prātoja. Un ta ik dienas divās valodas, angliski un franciski, veršamics pie Dieva, kuru turklāt vel uzskatām par poliglotu. Cik žēl, ka pēc dažām minūtēm visi šie skaistie vardi tiks aizmirsti pretīgās, sīkmanīgas ķildās un apvainojumos.

Aiz durvīm atskanēja vesels koris skanīgu āmen. Visskaidrāk varēja dzirdēt apakšnama rakstveža spēcīgo balsi ta bija viņa īpaša privilēģija.

Telpa pildījās, pulcējās parlamenta locekli un ministri, ka jau parasti laika, kas ikdienas sesijas bija paredzēts jautājumiem. Savus sēdekļus lidzas premjerministram aizņēma citi vairakuma partijas atbalstitajL Houdens pieceļas, pārmija pa vārdam ar kabineta locekļiem, sveicināja pārējos, kuri garāmejot godbi jīgi palocījās savam vadītajam.

Pirms ieiešanas zāle viņš ļava, lai piepildās sēdvietas galerijas.

Ka vienmēr, premjerministram paradoties, sacēlās rosība un visu galvas pagriezās uz viņa pusL It kā neapzinādamies šo ievērību, Houdens laiska soli devas uz divvietīgo solu valdības puses pirmajā rindā, kura viņi sēdēja divata ar Stjuartu Koustonu. Finansu ministrs jau bija apsēdies savā vieta. Ar galvas mājienu pasveicinājis špikeru, kurš sēdēja ar baldahīnu pārsegtā, tronim līdzīga krēsla augstas taisnstūra zāles ziemeļu puse, Džeimss Houdens apsēdās savā krēsla. Tad izmeklēti pieklājīgi palocījās pret Bonāru Deicu, kurš sēdēja opozīcijas līdera vieta pari centrālajai ejai, tieši pretī premejerministram.

Ierastie jautājumi valdības ministriem jau bija sākušies.

Ņufaundlcndas delegāts bija satraukts par lielo daudzumu beigtu mencu, kas plūst no Atlantijas piekrastes. Ko valdība nodomājusi darīt šai sakarā? Zivjsaimniecības ministrs saka sīku un pamatotu atbildL

Smaidošais Stju nomurmināja: Dzirdēju, ka Deics pilnīgi noteikti runāšot par imigrāciju. Cerams, ka Hārvejs spēs uzņemties uguni uz sevL

Palocījis galvu, Džeimss Houdens palūkojās par plecu uz otro krēslu rindu, kur sedeja Hārvejs Vorenders. Ministra izskats bija šķietami nesatricināms, tikai reizi pa reizei seja notrīsēja kāds muskulis.

Turpinājumā kļuva pilnīgi skaidrs, ka Henriju Divalu kopā ar imigrāciju jautajumu, ar kuru opozīcija parasti mēdza ar baudu bombardēt valdību jautājumiem un atbildēm paredzētajā laika, šoreiz nolemts pataupīt saldajam ēdienam. Tas vēlreiz apliecināja, ka Bonārs Deics un viņa atbalstītāji ieplānojuši it karstas debates, kad pienāks bridis asignējumu problēmu laikam.

Houdens drūmi secinaja, ka preses galerija ir pārpildītā. Visas priekšējās solu rindas bija pilnas, un pārējie reportieri drūzmējās aizmugurē.

Jautājumi bija beigušies, un Smaidošais Stjū, kas sēdēja premjerministram līdzas, pieceļas. Viņš oficiāli paziņoja, ka apakšnams pāriet pie asignējumu komisijas jautājumiem.

Ap savu korpulento augumu savilcis karaliska padomnieka zīda mantiju, spīkers pamaja. Opozīcijas līderis nekavējoties pietrūkās kajas.

Spīkera kungs, Bonars Deies noskaldīja, tad apklusa, pavērsis gareno skolmeistara seju pret prezidija krēsla sēdošo amatvīru. Spīkers, kurš zem ozolkoka griezta baldahīna algadinaja tuklu, melnu vaboli, piekrītoši pamaja.

Deies vel brītiņu klusēja, neapzinali tada paraša viņam bija pacēlis acis uz vclvjotajicm griestiem piecdesmit pēdas augstak. Džeimss lloudens pretēja zāles puse nodomaja, ka viņa principiālais oponents izturas ta, itin ka no apgleznota iru lina un mākslinieciski izveidotajam zcltlapu karnīzēm smeltos šim svarīgajam brīdim piemērotākos vārdus.

Pašreiz pie varas esošas valdības bēdīgie rekordi neviena nozare neizpaužas tik nomācoši, iesaka Bonars Deies, ka imigracijas politika un veida, ka no dienas diena tiek vadīta imigracijas jaulajumu izskatīšana. Man, spīkera kungs, jasaka. ka valdība un tas Pilsonības un imigracijas departaments stingri iesakņojušies deviņpadsmitaja gadsimta laika, no kura viņus nevar izkustināt ne tas, ka pasaule mums apkart mainījusies, nedz arī vienkārši, ikdienišķi humānismā apsvērumL

Tīri pieklājīgs sakums, nodomaja lloudens, gandarīts, ka par spīti ilgajam pūlēm smelties iedvesmu no augstakam sieram, cildenus vārdus debesis Dcicam atrast nav izdevies. Lielākā daļa so pārmetumu tai vai cita lbrma jau bija izskanējuši no iepriekšējo sasaukumu opozicionāru mutēm.

Ši doma pamudinaja viņu steigšus uzrakstīt zīmīti llārvcjam Vorenderam. C'ile piemērus, kad opozīcija, alrazdamas pie varas, rīkojusies tieši saskaņa ar tām pašam procedūrām, kam mes sekojam pašlaik. Ja tev nav zināmi sīkāki lakti, liec, lai tavs palīgs 1os zibenīgi gada šurp. Salocījis zīmīti, premjerministrs piesauca izsūtāmo zēnu un noradīja uz imigracijas lielu ministru.

Bridi vēlāk I larvejs Vorenders pagriežas pret premjerministru un, palocījis galvu, noradīja uz vienu no vairakam mapēm, kas gulēja uz galdiņa viņam priekša. Lieliski, lloudens nodomaja. ta tam arī vajadzētu bul. Labs palīgs ar vislielāko rupību sagatavos savam ministram šada veida informāciju.

Bonars Deies lurpinaja izklaslit savus uzskatus. …šaja atzinuma "nav uzticams'… pēdējais piemērs ir sis traģiskais gadījums, kad tikušas ignorētas tiklab cilvēktiesības, ka humānie apsvērumL..

Kad Dcics ievilka elpu, opozīcijas puse atskanēja uzmundrinoša bungošana pa galdiem. Valdošas koalīcijas puse kāds no aizmugurējam solu rindām iesaucās: Ak, kaul mēs varētu zzz.v ignorēt!

Sekundes desmitdaļu opozīcijas vaditajs šaubījās.

Bonāram Deicam nekad nebija īpaši patikušas vaļīgas un parupjas manieres, kas valdīja apakšnama. Jau kopš bnZa, kad pirms daudziem gadiem viņu pirmoreiz ievelēja par parlamenta deputātu, apakšnams viņam vienmēr bija atgādinājis sporta arēnu, kura komandas pie katras mazākās izdevības cenšas trāpīt pretiniekam sapigakaja vieta un gut punktus sava laba. Spēles noteikumi likās tik bērnišķīgi vienkārši: ja kāds ierosinājums naea no lavas parti jas puses, tas noteikti bi ja labs. ja to atzina par slavējamu pretēja puse, tatad gluži automatiski tas uzskatams par sliktu. Reti gadijas atrasties kaul kur pa vidām. Analoģiski, apšaubīt savas partijas nostāju un kaul iepīkstoties, ka oponenti varētu kaut ko zināt labak un ka viņiem reizēm ir taisnība tas bija slikts tonis un tika uzskatīts par nodevību pret lojalitātL

Izglītotajam un inteliģentajam Deicam bija grūti aptvert arī to, ka lojalitātes jēdziens ir tik plašs, ka reizēm laja ietilpst arī pusaudžu ākstībām piedienīga bungošana pa galdu virsmām, lai atbalstītu savas partijas runātāju, un apmainīšanās dzēlīgam piezunem, kuru erudīci jas pakāpe mēdza bul arī zemaka, neka skolas puiku vidu. Savulaik vel ilgi pirms stāšanas sava tagadēja posteni Bonars Dcics bija apguvis abas šis lietas, taču visbiežāk viņam neizdevās pārvārot iekšēju pretestību, tas darot.

Starpsauciens vēstīja: Kaul mēs varētu jūs ignorēt!

Dcica instinktīva reakcija bija neņemt vēra šādu rupju un muļķīgu iejaukšanos, l āču viņš zinaja, ka viņa atbalstilaji gaida kādu reakciju, tapec atcirta pretī: Cienījama kolēģa vēlēšanās ir gluži saprotama, jo viņa atbalstīta valdība taču jau tik ilgi ignorējusi tik daudzas lietas. Viņš nosodoši pavērsa rādītājpirkstu pret prelimsedošajiem. Bet pienāks laiks, kad šis valsts sirdsapziņu vairs nebūs iespējams ignorēt.

Diez cik labi neizklausās, iekšēji nodomāja Bonars Dcics. Viņš apzinājās, ka premjerministrs, kurš viņu parspeja daiļrunībā, noteikti būtu lo pateicis labak. Tomēr mēģinājums doties pretuzbrukuma bija izpelnījies atzinīgus kāju un duru rībienus no lidzjulejiem aiz viņa muguras.

Šai piezīmei no otras puses sekoja svilpieni un ķērcieni: "()! ()!"; "Vai jūs esat mūsu sirdsapziņa?"

Kungi, kungi! Spīkers bija piecelies un lika galva savu tnsslura cepurL Pēc brīža sacelta kņada norima.

lis runāju par savas valsts sirdsapziņu, Bonars Dcics deklarēja. Ļaujiet jums pastastīt, ko ši sirdsapziņa man vesta. Ta saka, ka mēs esam viena no bagātākajam un vismazāk apdzīvotajam valstīm pasaulē. Un tomēr valdība ar tas imigrāci jas ministra muti mums pavesta, ka šai zemē nav vietas vienam nelaimīgam radījumam…

Savu smadzeņu dziļumos opozīcijas līderis apjauta, ka izteicies pārsteidzīgL Bija bīstami tik nepārdomāti paust šādas sentimentālās atziņas reizes, kad viss tiek rūpīgi liksets un pierakstīts. Katra partija, kas vēlāk naks pie varas, airi vien atklās, ka politiskais spiediens, kas prasīja ierobežot imigrācijas procesus, bijis parak liels, lai to neņemtu vera. Kādu dienu viņam var nākties nožēlot savus šabriža dedzīgos vārdus.

Taču bija brīži un šis bija viens no tādiem kad politiskie kompromisi un bezgalīgas siekalaini bezjēdzīgās runas viņu šausmināja un radīja riebumu. Šodien, reizi par visam reizēm viņš pateiks, ko patiesība doma, un ir gatavs arī uzņemties atbildību par sekām!

Dcics pamanīja, ka preses galerija visas galvas noliekušas pār pierakstiem.

Bonars Dcics turpināja runāt ar apakšnamu, lūgdams par Henriju Divālu par nenozīmīgu mazu cilvēciņu, kuru nekad mūža nebi ja redzējis.

Džcimss Houdens turpat otrpus centrālajai ejai klausījās ļoti paviršL Pēdējas paris minūtes viņš nenolaida acis no pulksteņa pie telpas dienvidu sienas, virs dāmu galerijas, kura šodien arī bija gandrīz pilna. Viņš zinaja, ka pavisam drīz vismaz trešā daļa reportieru dosies projām, lai nodotu savus rakstus vēlās pēcpusdienas izlaidumam. Tuvojas pēdējais ziņu iesniegšanas bridis, un viņi saks kustēties kuru katru minūtL Ne sevišķi uzmanīgi klausoties, viņš gaidīja īsto bridL..

Protams, ir reizes, kad humānismā vārdā varētu arī pārvarēt stulbo pieķeršanos likuma burtam, Bonars Dcics sludinātāja toni turpināja.

Premjerministrs piecēlās kajas. Spīkera kungs, vai drīkstētu uzdot jautājumu opozīcijas līderim?

Bonars Dcics svārstījās. Taču prasība likās pamatota, un atteikt bija grulL Viņš īsi noteica: Ja.

Vai parlamenta līderis iesaka, Houdens jautāja negaidīti retoriski, valdībai ignorēt likumu, šis zemes iikumu, ko apstiprinajis parlaments?..

Premjerministru partrauca saucieni no mazakuma koalīcijas rindām: Jautajumu! Jautajumu! l iecies mierā ar saviem jautajumiem! Ne traucē godīgiem cilvēkiem runāt! Vairākumpartijas atbalstītāji atbildēja ar pretklicdzieniem: Kartību! Klausieties, ko jums jauta! No ka gan jūs baidāties? Bonars Deics, kurš bija apsēdies sava vieta, atkal piecēlās.

Esmu nonācis pie sava jautajuma būtības, premjerministra skanīga balss pacēlās pāri troksnim, un tā ir pavisam vienkāršā. Viņš apklusa, nogaidīja, kamēr iestājas relatīvs klusums, tad turpinaja: Tā ka ir pilnīgi skaidrs, ka šim nelaimīgajam jaunajam cilvēkam Henrijam Divalam nav ne mazāko izredžu tikt ielaistam Kanada saskaņa ar musu pašu likumiem, es jautāju opozīcijas līderim, vai viņš piekrīt, ka šo jautajumu nodod Apvienotajam Nācijām. Tapai varu pavēstīt, ka valdība jebkura gadījuma nolēmusi nekavējoties pievērst šim gadījumam Apvienoto Nāciju Organizācijas uzmanību…

Uzbangoja pilnīga trokšņa vētra. Apakšanama zale turp un atpakaļ skanēja kliedzieni, apvainojumi, aurL Spīkers bija piecēlies kajas, taču viņa balsi neviens nevarēja sadzirdēt. Pietvīcis sarkans, acīm spīdot, Bonars Deics skatijas uz premjerministru un dusmīgi sauca: Tas ir viltīgs triks!

I Jn ta arī bija.

Varēja redzēt, ka reportieri grūstīdamies atstāj preses galeriju. Iejaukšanās un paziņojuma laiks bija izskaitļots precīzL..

Džeimss Houdens varēja paredzēt teikumu garo ievadu, kādu saviem ziņu rakstiem pašlaik diktēja vai rakstīja lielākā daļa žurnālistu: Henrijam Divalam cilvēkam bez valsis ir iespējas apelet pie Apvienotajam Nācijām, premjerministrs šodien pavēstījis parlamenta apakšnamam. Kanādas Preses aģentūra un Britu Apvienotā telegrāfā aģentūra varbūt jau šobrīd nosufijuši pirmo biļetenu. "DIVALA LIETA IET UZ APVIENOTAJAM NĀCIJĀM PPMJERMINISTRS" droši vien jau klabēja teletaipa lentes, un laika (rukuma dzītie redaktori, drudžaini meklējot šai lielai atkal jaunu pavērsienu, izvēlēsies šos vārdus virsrakstam. Opozīcijas uzbrukums, Bonara Deica runa tas viss, protams, liks pieminēts, taču jau ar sekundāru nozīmL

Iekšēji starodams, premjerministrs uzšņāpa vienu rindiņu Arturam Leksingtonam: Raksti vēstulL Ja vēlāk kāds jautātu, viņš varēs paskaidrot, ka ārlietu resors rūpīgi izpildījis solījumu griezties pie Apvienotajam Nācijām.

Bonārs Deics atsāka savu partraukto runu. Taču telpā bija skaidri jūtams, ka notikuma nozīme mazinājusies, ka tvaiks noplacis. Džeimss Houdens to skaidri juta, viņam bija aizdomas, ka arī Bonārs Deics to apzinās tikpat labi

Bija laiks, jau pirms daudziem gadiem, kad, par spīti nepārejamajai plaisai starp abu partiju politikām, kas viņus šķīra, premjerministram Bonars Deics bija paticis. Opozīcijas līdera raksturs likās dziļš un viengabalains, visas viņa darbības tik godīgas un pamatīgas, ka grūti bija tās neapbrīnot. Taču laika gaitā Houdena attieksme bija mainījusies, un tagad viņš par Bonāru Deicu domāja drīzāk ar tolerantu žēlumu.

Šo izmaiņu galvenais cēlonis bija paša Deica izturēšanās opozīcijas līdera amatā. Daudzreiz Deics bija palaidis garām izdevību izmantot brīžus, kad Houdens atsevišķos jautājumos ir viegli ievainojams. Reizēm tas notika tādēļ, ka cik Houdens varēja novērot viņa pretinieks ir par daudz sasaistīts, nepārliecināts par sevL Līdera uzdevums ir vadīt un ik reizi, kad rodas izdevība, būt pietiekami stingram un nebaidīties to izmantot. Partijas politika nav spēlīte baltos cimdos, un reizēm ceļš uz varu ir it biezā kārtā kaisīts ar satriektām cerībām un citu vīru ambīciju driskām.

Šādas nežēlības Bonāram Deicam pietrūka.

Viņam piemita citas lieliskas īpašības: intelekts un inteliģence, jūtīga uztvere un intuīcija, pacietība un šarms. Taču šīs īpašības nekad neļaus viņam līdzināties vismaz, līdz šim tas nebija noticis Džeimsam Makkalumam Houdcnam.

Houdenam likās gandrīz neiespējami iedomāties Bonāru Deicu kā premjerministru, komandējot kabinetu, valdonīgi dominējot apakšnama, manevrējot, rīkojoties zibenīgi kā to tikko bija izdarījis premjerministrs lai debatēs iegūtu taktisku pārsvaru.

Un ka būtu ar Vašingtonu? Vai opozīcijas līderis būtu spējis nostāties pretī ASV prezidentam un viņa nesatricināmajam adjutantam, nepazaudējot pamatu zem kājām un atgriezties no Vašingtonas ar tādiem sasniegumiem, kādus bija panācis Houdens? Ticamak, ka Deics būtu izturējies mērenak un pieticigāk, nekad nebūtu atļavies būt tik stingrs kā Houdens, būtu vairāk piekāpies un mazāk ieguvis. Un tieši tāpat būtu arī visā, kas mūs sagaida nakamajos mēnešos.

Ši doma atgādināja, ka pec nieka desmit dienam viņš, Džeimss Houdens, stāvēs te, parlamenta priekša un paziņos par Savienības līgumu un ta nosacījumiem. Būs pienācis diženuma un lielo notikumu laiks, kad tādas sīkas, nejaukas likstas kā zaķi, imigrācija un tamlīdzīgas blēņas tiks aizmirstas vai ignorētas. Viņš sajuta sašutumu un pazemojumu par to, ka pašreizējās debates šobrīd tiek uzskatītas par tik nozīmīgam, lai gan faktiski tas ir smieklīgi triviālās salīdzinājumā ar lietām, kuras viņš drīz izpaudīs atklātībaL

Bet nu, norunājis gandrīz stundu, Bonārs Deics bija nonācis pie beigām.

Spīkera kungs, vel nav par vēlu, paziņoja opozīcijas vaditajs. Vēl nav par vēlu, lai valdība apliecinātu savu žēlsirdību un augstsirdību, un piešķirtu šim jauneklim Henrijam Divalam mājvietu Kanādā, pēc kuras viņš ta alkst. Nav par vēlu paglābt no traģiskā cietuma indivīdu, kuru tajā iegrūdusi nejaušība piedzimšanas dēļ. Nav par vēlu, lai Divāls ar mūsu palīdzību un mūsu vidū kļūtu par derīgu, laimīgu sabiedribasloceklL Es lūdzu, lai valdība ir līdzcietīga. Es lūdzu pasteigties, lai mums nenaktos mocīties vainas apziņa.

Noskaitījis oficiālo lūguma formulu -… ka šis parlaments nosoda valdības atteikšanos akceptēt un uzņemties pilnu atbildību šajā imigracijas lietā.. Bonārs Deics apsēdās. Parlamenta opozīcijas pusē viņu apsveica dobja plaukstu rīboņa pret galdiem.

Nekavējoties slejās kājās Hārvcjs Vorenders.

Spīkera kungs, imigracijas ministrs iesāka savā dārdošajā basā, kā vienmēr, opozīcijas vadītājs pamanījās izpušķot faktus ar fantāziju, ietīt vienkāršus faktus pārspīlēta sentimenta mākonī un beigu beigas pilnīgi legāla procedūra, ko veicis imigrācijas departaments, izskatās pēc sadistiskas sazvērestības pret visu cilvēcL

Tūlīt pretejā nometnē sākās nikni protesta saucieni, prasības Aizvāciet viņu! ko pavadīja svilpieni un kāju daudzišana.

Nepievērsdams šīm klaigam ne mazāko uzmanību, Ilārvejs Vorenders iekarsis turpināja: Ja valdību varētu vainot likuma pārkapšana, mēs varētu paciest šādus nekaunīgus vārdus no likumdevēju puses. Ja Pilsonības un imigrācijas departaments nebutu pildījis savus tiešos likumīgos pienākumus, nebutu ievērojis statūtus, ko pieņēmis parlaments, es ar noliektu galvu uzklausītu visus apvainojumus. Ta kā mēs neesam darījuši ne vienu, ne otru, man jasaka, ka es tam arī nepiekritīšu.

Džeimss Houdens klusībā vēlējas, kaut Mārvejs Vorenders pieklusinātu savu agresīvo tonL Šāda kareivīga, lecīga taktika Apakšnama reizēm lieti noderēja, taču šodien tā nebūtu īsti vieta. Daudz efektīvāk būtu izturēties klusi un sapratīgL Premjerministrs turklāt ar satraukumu juta, ka Vorendera balsī dzirdama apslēpta histērija. Klausoties, ka minislrs turpina runāt, ši sajūta nemazinājās. Kas gan ir šis spriedums apsūdzība neslavā un bezsirdibā, ko opozīcijas vadītājs te izklāj jūsu priekšā? Tas vienkārši nozīmē, ka valdība nav atkapusies no likuma, ka Pilsonības un imigrācijas departaments ar nesatricināmu godīgumu pildījis tam uzticētos pienākumus vārds vārdā atbilstoši Kanādas imigrācijas likuma tekstam.

Nu ko, šis jau neizklausījās tik slikti, patiesībā šos faktus ša vai tā vajadzēja pieminēt. Ja vien Harvejs pats nebūtu tik skarbs…

Opozīcijas vadītājs te runāja par viru, vārda Divāls. Lai notiek, uz mirkli aizmirsīsim jautājumu, vai šai valstij vajadzētu uzņemties savos plecos nastu, kuru neviena cita zeme neveļas pieņemt, vai mums vajadzētu atvērt savas durvis jūru cilvēciskajiem atkritumiem…

No zaies pretejās puses atskanēja tada rēkoņa, kas krietni parspēja it visu šodien šajās sienās jau dzirdēto. Houdens saprata, ka Harvejs aizgājis parak talu. Pat valdošas koalīcijas pusē redzeja šokētas sejas, tikai nedaudzi vairākuma pārstāvji bez īpašas sirsnības mēģināja atbildēt opozīcijas ķengām.

Bonārs Deics bija pietrūcies stāvus. Spīkera kungs, man pienākas privilēģijas aizrādīt… Aiz viņa muguras skanēja vēl citu deputātu dedzīgie protesta kliedzienL

Arvien pieaugošās kakofonijas vidū Harvejs Vorenders nesatricināmi turpināja: Es teicu, aizmirsīsim šo daiļskanīgo sentimentalitāti un runāsim tikai par likumu. Likumam ir kalpots…Viņa vārdi noslīka starp nikniem izsaucieniem, kas vēl un vēl pieņemas spēkā.

Viena balss parspēja visas pārējās. Spīkera kungs, vai imigrācijas ministrs nevarētu paskaidrot, ko viņš sauc par cilvēciskajiem atkritumiem? Pazinis jautatāju, Džeimss Houdens jutās ļoti neveiklL Tas bija Arnolds Ciīncjs, kluss opozīcijas partijas deputāts, kurš parstāvēja vienu no Monrealas nabadzīgakajiem rajoniem. ,

Ar viņa vārdu saistījās divas pieminēšanas vērtas lietas. Viņš bija ļoti maza auguma cilvēks, tikai piecas pēdas garš, ar daļēji paralizētu un triekas savilktu ķermeni un tik unikāli neglītu seju, ka likās, daba pret viņu sazvērējusies, lai radītu ciivekvcidīgu izdzimumu. Un tomēr, par spīti savai tik manāmajai atpalicībai, viņam bija izdevies sasniegt ievērības cienīgu karjeru kā parlamentārietim un čempionam apspiesto tiesību aizstāvēšana. Houdens izjuta asu personīgu nepatiku pret šo cilvēku, jo uzskatīja viņu par ekshibicionistu, kurš bezkaunīgi iedzīvojas uz fizisko defektu rēķina. Tomēr, apzinādamies, ka ļaužu simpātijas visdrīzāk nosvērsies par labu kroplītim, premjerministrs, cik vien iespejams, debatēs centās izvairīties no sadursmes ar Arnoldu Gīneju.

Pašlaik Gīnejs vēlreiz pieprasīja: Vai imigrācijas ministrs nevaretu paskaidrot, ko viņš sauc par cilvēciskajiem atkritumiem?

Harveja Vorendera sejā vēlreiz noraustījās muskuļL Džeimss Houdens jau paredzēja, kādu atbildi nepārdomātā steigā varētu dot imigrācijas ministrs. Neviens cits ka cienījamais deputāts nevarētu labak saprast, ko es gribēju teikt. Houdens nolēma, ka šāda veida izlēciens jānovērš, lai ko tas arī maksātu.

Premjerministrs piecēlās un, pulēdamies pārkliegt savstarpējo apsaukāšanos, paziņoja: Godātais Monrcālas Austrumpuses pārstāvis uztvēris dažu konkrētu vārdu nozīmi pārāk burtiskL Esmu pārliecināts, ka mans kolēģis ta nemaz nedomāja.

-    Tad ļaujiet, lai viņš pats to pasaka! Gīnejs, arī piecēlies un nedroši balstīdamies uz kruķiem, atcirta pari centrālajai ejaL

Aizvāciet viņu! Aizvāciet! Lai atsakās no saviem vārdiem! Galerijās bija dzirdamas prasīgas balsis.

-     Kartību! Kārtību! cauri troksnim tikko varēja sadzirdēt spīkera balsL

Es neatteikšos ne no vienas vienīgas zilbes! Pietvīcis asinssarkans, dzīslām pulsējot bullim līdzīgajā kaklā, mežonīgi iekliedzās Hārvejs Vorenders. Ne no zilbes, vai dzirdat!

Atkal aurL Atkal spīkera aicinājums ievērot kārtību. Parlamentā šis bija ārkārtējs gadījums, vismaz Houdenam bija grūti atceretics kaut ko līdzīgu. Tādā veida, kā tas notika šodien, parlamentā varēja diskutēt tikai par lietām, kuras viedokļu nesaskanam bija ļoti dziļas saknes, vai arī par cilvēktiesību jautājumiem.

-    Es pieprasu, lai ministrs sniedz man atbildi, tā joprojām bija uzstājīgā, ķildīgā Arnolda Gineja balss.

-     Kārtību! Apakšnama uzdots jautājums… Beidzot spīkeram izdevās panākt, ka viņu dzird. Paklausīdami sēdes vaditaja prasībai, premjerministrs un Hārvejs Vorenders valdības pusē atgriezās savās vietās. Kliedzieni visās zāles pusēs pieklusa. Tikai Arnolds Gīnejs, līgodamies uz saviem kruķiem, negrasijās pakļauties spīkera autoritāteL

Spīkera kungs, imigrācijas ministrs šajā zale atļāvās runāt par cilvēciskajiem atkritumiem. Es pieprasu…

-    Kārtību! Es lugtu deputātu apsēsties savā vieta.

-    Atsaucoties uz savām privilēģijām…

-      Ja deputāts neapsēdīsies, es bušu spiests nosaukt viņa vārdu!

Radās gandrīz vai tads iespaids, ka Gīnejs cīnītos ar cenzūru. Apakšnama likumi, iekšējas uzvedības noteikumi lika pārejiem piekāpties, ja kājas bija piecēlies spīkers. Šaja gadījuma šo likumu vēl pastiprinājā īpaša pavēle. Ja Gīnejs turpinās pārkāpt noteikumus, nāksies viņam likt ievērot disciplīnu, jau piemērojot kādu noteiktu sodu.

-     Dodu godātajam parlamenta loceklim vel pēdējo iespēju, pirms nosaukšu viņa vārdu, spīkers nopietni brīdināja.

-     Spīkera kungs, es šeit stāvu, cīnoties par cilvēcisku būtni trīs tūkstoš jūdzes no šejienes, kuru šai valdībai labpaticies nicīgi nosaukt par "atkritumu", Arnolds Gīnejs spītīgi atbildēja.

Cik vienkāršā loģika, pēkšņi aptvēra Džeimss Houdens. Kroplītis Gīnejs mēģinaja dalīties mocekļa liktenī ar bezpavalstnieku Divālu. Atjautīgs, lai gan cinisks politisks manevrs. Houdenam to vajadzēja novērst.

Piecēlies kājās, premjerministrs pārtrauca deputātu: Spīkera kungs, manuprāt, šo problēmu iespējams atrisināt… viņš jau bija izlēmis, ka valdības varda atteiksies no uzbrūkošajiem vārdiem, lai kā arī justos Hārvejs Vorenders…

Par vēlu.

Neklausīdamies premjerministra, spīkers noteikti pavēstīja: Man ir tas nepatīkamais uzdevums nosaukt godātā Monreālas Ausrumpuses deputāta vārdu.

Saniknots par to, ka zaudējis gājienu, Džeimss Houdens apsēdās.

Sekojošās formalitātes noritēja atrL Spīkers reti ķērās pie tada līdzekļa ka parlamenta locekļa nosaukšana vārdā. Taču, ja tas notika, pārējo parlamentāriešu discilpināras akcijas bija automātiskas un nenovēršamas. Spīkera autoritāte bija svarigaka par visu pārējo. Tā bija paša parlamenta autoritāte, cilvēku autoritāte, kas iegūta gadsimtiem ilgās ciņās…

Premjerministrs pasniedza apakšnama vadītājam Stjuartam Koustonam zirnītL Tajā bija tikai divi vārdi: Minimālo sodu. Finansu ministrs piekrītoši palocīja galvu.

Steigšus apspriedies ar Galveno pastmeistaru, kurš sēdēja viņam aiz muguras, Koustons piecēlās. Ņemot vērā jūsu viedokli, spīkera kungs, pēc apspriedes ar galveno pastmeistaru misteru Goldu mēs neredzam citu iespēju kā ierosināt: "Godātajam Monreālas Austrumpuses deputatam tiek liegts piedalīties šīsdienas tiesas sēdē."

Premjerministrs nelaimīgs redzēja, ka preses galerijā atkal sadruzmējušies žurnālistL Faktu vākšana šīvakara radio un TV pārraidēm un virsrakstu medības rītdienas laikrakstiem turpinājās ar jaunu sparu.

Balsošana par Koustona ierosinājumu prasīja divdesmit minūtes. 131 balss bija par, 55 pret. Spīkers formāli pavēstīja: Izsludinu, ka ierosinājums stājies spēka. Zālē iestājās klusums.

Uzmanīgi, grīļīgi balstīdamies uz saviem kruķiem, Arnolds Gīnejs piecēlās. Nedroši, dvēseli stindzinošā gaitā, viņa ķēmīgi saliektais nožēlojamais augums izlikumoja starp opozīcijas krēslu rindām, virzoties uz centrālo eju. Pagriezies pret spīkeru, kroplītis ar patētisku sašutumu palocījās, un vienubrīd likās, ka viņš pakritis uz mutes. Tad, atguvis līdzsvaru, viņš pagriezās, lēnītēm nogāja pa eju visā tās garuma, pagriezās un paklanījās vēlreiz. Kad viņš pazuda aiz telpas ārdurvīm, kuras dežurējošais seržants bija plati atvēris, zāli pāršalca atvieglojuma nopūta.

Spīkers klusi noteica: Vārds pilsonības un imigracijas ministram.

Hārvejs Vorenders, vēl nomāktaks ka iepriekš, atsaka no vietas, kurā tika pārtraukts. Taču Džeimss Houdcns nešaubījas, ka, lai kas arī nenotiktu, viss var nakt tikai par ļaunu. Arnolds Gīnejs tika uz šīm dažām stundām izraidīts taisnīgi, jo nepakļāvās palamenta likumiem. Taču prese to noteikti neatstās nepieminētu, visticamāk, šis fakts kļūs par vienu no galvenajiem, un vienkāršie ļaudis, kas nezina vai neinteresējas par paralamenta debatēm un to iekšējo kārtību, redzēs tikai divus apspiestus vīrus kroplīti un visu pamesto bezpavalstnieku nežēlīgās, despotiskas valdības upurus.

Un pirmo reizi IIoudens saka apsvērt, cik ilgi valdība vēl varēs atļauties zaudēt popularitāti, kura ta mazinājusies, kopš pie apvaršņa parādījies šis nelaimīgais Henrijs Divāls.

Braiena Ričardsona zīmītē bija teikts: Gaidiet mani šovakar septiņos.

Piecas minūtes pirms norunātā laika Millija vēl ne tuvu nebija sagatavojusies viesa atnākšanaL Tikko izrāpusies no vannas, viņa cerēja, ka partijas boss nokavēsies.

Millijai bieži bija japabnnās, kāpēc viņai, kas ar tādu mašīnai līdzīgu precizitāti un produktivitāti darba spēja vadīt savu un Džcimsa Houdena biroja dzīvi, gandrīz nekad neizdevās būt tikpat izveicīgai arī mājās. Parlamenta pakalna viņa visu darīja ar sekundes punktualitāti, mājas tas gadījās retL Premjerministra darba telpās valdīja priekšzīmīga kārtība, dokumentu skapjos bija tik perfekta sistēma, ka Millija varēja paris sekundēs atrast piecus gadus vecu, ar roku rakstītu vēstuii, kuras autora nevienam nezināmā indivīda vārdu jau sen neviens vairs neatcerējās. Bet šobrīd, sava guļamistaba, viņa bija pavisam tipiska situācijā, nekārtīgajās atvilktnēs izmisīgi meklēdama tīru iekārdinošās veļas komplektu.

Reizēm, kad viņai atlika laiks par to padomāt, Millija pratoja, ka vieglā nevīžība visdrīzāk izskaidrojama ar iekšējo protestu pret to, ka viņas privātā dzīve bieži pakļauta ārējam ietekmēm vai citu paradumiem. Viņa vienmer dumpīgi, reizēm pat slimīgi izturējusies pret ārējiem notikumiem vai citu domām, kas pārmākušas viņas dzīvi, tiekdamies pakļaut to sev.

Tapat viņai nepatika, ka kāds cits pat ar vislabakajiem nodomiem plānotu viņas nākotnL Rezi, kad Millija vēl mācījās Toronto koledžā, viņas tēvs bija pamudinājis meiteni sekot ģimenes tradīcijām un turpināt viņa jurista praksL Tev būs labas sekmes, Millij, tēvs pareģoja. Tu esi aša un gudra, un tavs prāts ir pietiekoši ass, lai sakatitu lietu būtību. Ja tu gribētu, tu varētu strādāt plecu pie pleca ar tādiem viriem ka es.

Vēlāk viņa aptvēra: ja pati būtu to izdomājusi, viss tieši ta arī varētu notikt. Taču meitene atteicās piekrist, ka viņas privātos, personīgos lēmumus varētu pieņemt kāds cits, pat, ja tas būtu ļoti mīlētais tevs.

Protams, pašā šai doma slēpās pretruna. Nevienam nav lemta pilnīgi neatkarīga eksistence, un privāto dzīvi no darba lietām pilnīgi nošķirt nav iespējams. Citādi taču arī mīlas deka ar Džeimsu Houdcnu ncbutu notikusi, nosprieda Millija, bcidzot uzlikdama atrasto krušturi, un šovakar šurp nenāktu Braiens Ričardsons.

Bet vai šis dēkas vispār bija vajadzīgas? Vai viņa drīkstēja ļaut Ričardsonam nakt šurp? Vai nebūtu bijis labak, ja jau sakumā viņa būtu noteikti atteikusi vīrietim, uzstājusi, ka viņas privātajai dzīvei jāpaliek neievainotai? Privātajai dzīvei, kuru jaunā sieviete tik uzmanīgi veidoja kopš brīža, kad galīgi saprata, ka nekādās kopīgas nākotnes ar Džeimsu Houdenu viņai nav un nebūs.

Millija uzvilka zeķubikses, un atkal uzmaeās jauni jautājumL

Noslēgta, samēra laimīga privāta dzīve bija pietiekami liela vērtība. Vai nepastavēja risks, ka attiecībās ar Braienu Ričardsonu viņa nezaudēs smagās pūlēs iegūto pieticīgo mieru, pretī neko neiegūstot?

Pec šķiršanās no Džeimsa PIoudena pielāgot savus uzskatus un dzīvesveidu pastāvīgai vienatnei tas bija prasījis laiku, krietnu laiku. Taču pateicoties savam dziļi slēptajam pamatīgajam instinktam atrisinat savas personīgās problēmas bez citu palīdzības, Millija bija pielāgojusies (vismaz pati tam ticēja) un nonākusi punktā, kad pašreizējā dzīve likās saturīga, līdzsvarota un sekmīga.

Gluži dabiska ceļa Millija bija nonākusi līdz tam, ka vairs nejuta kādreizējo greizsirdību pret precētajam draudzēnēm, kuru mājās pakŠķināja pīpes gādīgie viri un apkart lēkaja skaļi, draiskulīgi berneļL Patcisibā, jo vairāk viņa redzēja šādus cilvēkus, jo garlaicīgaka un vienveidīgāka likās viņu dzīve, salīdzinot ar pašas brīvību un neatkarību.

Galvenais jautajums bija tāds: vai jutas pret Braienu Ričardsonu lika viņai nosliekties atpakaļ pie domām par pierastam, tradicionālam attiecībām?

Atvērusi guļamistabas skapja durvis, Millija prātoja, ko viņai uzvilkt. Ziemsvētku vakarā Braiens bija sacījis, ka garajās bikses viņa izskatās seksīga… Izvēlējusies vaļīgas, zaļas bikses, jauna sieviete atkal sāka rakņaties atvilktnēs, meklēdama baltu svīteri ar padziļu kakla izgriezumu, bet kājas izlēma atstat basas un ieslidinaja pēdas atturīgās, baltas sandales. Kad viņa bija uzvilkusi bikses un svīteri un uzklājusi vieglo grimu, ko bija pieradusi valkāt vienmer, neatkarīgi no tā, vai bija diena, vai vakars, pulkstenis rādīja jau gandrīz desmit pari septiņiem.

Izlaidusi pirkstus caur matiem, Millija izlēma, ka labāk tos tomēr izsukāt kārtīgi, un aizsteidzās uz vannas istabu.

Palūkojusies spoguli, jauna dāma sev iegalvoja: nav neka, pilnīgi neka tāda, par ko vajadzētu satraukties. Ja, ja gribu būt godīga, es varētu iemīlēties Braienā Ričardsonā, un varbūt tas pat jau noticis. Taču Braiens nav brīvs, un viņš veļas, lai tas tā arī būtu. Tātad nekādu jautājumu nav.

Jautājums tomēr ir gan, viņas prāts neatlaidās. Kas notiks vēlāk? Kad viņš būs aizgajis, un tu atkal paliksi viena?

Millija uz bridi apstajas. Viņa labi atcerējās savas sajūtas pinns deviņiem gadiem. Tukšās dienas, bezmiega naktis, ilgas nedēļas vienās asarās un šņukstos… Tad skaļi noteica: Nedomāju, ka spētu vēlreiz to visu pārdzīvot. Un klusībā piebilda: Varbūt tomēr būs labak, ja šovakar tam pielikšu punktu.

Jaunā sieviete vēl bija iegrimusi pārdomas, kad leja pie ieejas iedūcās durvju zvans.

Vēl nenovilcis savu smago meteli, Braiens viņu noskūpstīja. Viņa seja bija viegli apaugusi bardas rugājiem, no ķermeņa plūda speciga tabakas smarža. Millijai radās iespaids, ka viņš jūtas vajš vai arī tikko spej slēpt pilnīgu spēku izsīkumu. Es gribu šo vīrieti, viņa nodomāja. Lai tas maksā, ko maksādams. Tad atcerejās, ko bija domājusi vēl pirms brīža: šovakar tam pielikšu punktu.

-    Millij, lellit, viņš klusi noteica. Tu izskaties satriecošL

Viņa atbrīvojas no apskaviena un paskatījās vīrietim acis.

Tad bažīgi ieminējās: Braicn, tu izskaties noguris.

Zinu, viņš pamāja. Un man jānoskujas. Es nāku taisnā ceļa no parlamenta.

Pat īsti nevēlēdamas šai brīdī neko dzirdēt, viņa pajautāja: Kā gaja?

-Tu neesi dzirdējusi?

Viņa papurināja galvu.: Es diezgan agri šodien aizgāju no biroja. Radio nesmu ieslēgusL Vai vajadzēja?

-   Ne, viņš atmeta ar roku. Drīz tu tāpat par to dzirdēsi pietiekošL

Debates gaja slikti?

Es biju galerijā, viņš drūmi pamāja. Eabāk manis tur nebutu bijis. Rīt viņi mūs avīzēs noslaktēs.

-  Labak iedzersim, Millija ieteica. Izklausas, ka tev kada glāze nepieciešama.

Vieglam kustībām viņa sajauca martīni, un, paņēmusi glāzes no virtuves letes, gandrīz jautri apgalvoja: Tas palīdzēs. Parasti ta notiek.

Nē, šodien tas nebeigsies, viņa izlēma. Varbūt pec nedēļas, pēc mēneša. Bet ne šonakt.

Braiens Ričardsons iedzēra malciņu, tad nolika glāzL

Bez jebkādā ievada, gandrīz strupi viņš sacīja: Millij, es gribu, lai tu precies ar manL

Iestājās klusums, sekundes likās tik garas kā stundas. Jau pavisam citā toni vīrietis maigi pārjautāja: Vai tu mani dzirdi, Millij?

Varu apzvērēt, ka pirms minūtes tu man lūdzi, lai es ar tevi precos, Millija atbildēja. Likās, ka vardi plūst no gaisa, no nekurienes, ka balss atstājusi ķermenL Viņai likās, ka griežas galva.

-      Nepadari to par joku, Ričardsons īgni noteica. Es runāju nopietnL

Braien, dārgumiņ, viņas balss bija maiga. Es arī nejokoju. T ik tiešām nē.

Nolicis glāzi, viņš picnaca jaunajai sievietei klat. Pēc tam, kad abi atkal ilgi un kaislīgi skūpstījās, viņa nolieca galvu pie vīrieša pleca. Tas joprojām smaržoja pēc tabakas. T uri mani, viņa nočukstēja. Turi manL

Kad tu pieradīsi pie šīs domas, viņa balss skanēja Millijas matos, tev nāksies man dot kaut kādu atbildL

Sievietes instinkts skubināja iesaukties jā. Noskaņojums un bridis mudināja bez kavēšanas dot piekrītošu atbildL Vai tad viņa to visu laiku nebija vēlējusies? Vai vel pirms pavisam īsa mirkļa nebija domājusi, ka grib Braienu, lai kadi arī nebūtu noteikumi? Nu negaidīti izrādījies, ka noteikumi ir paši labākie, kādus vien velēties: laulības, pastāvība…

Viss bija tik vieglL Nomurmināt piekrišanu, un lieta darīta, atpakaļceļa vairs nav…

Lēmuma nobeigtiba viņu sabiedēja. Viss bija reāli, tā vairs nebija sapņu pasaule. Milliju pārņēma nedrošība, iekšējā balss brīdinoši čukstēja: Pagaidi!

-     Es saprotu, ka neesmu nekāds dižais ķēriens. Viņas matos dudināja Braicna balss, roka viegli glastīja kaklu. Esmu drusku apbružats, un man vēl jašķiras, lai gan šajā jautājumā nebūtu nekādu problēmu. Mums ar Eloīzi ir tāda kā izpratne šai ziņā.

Mirkli klusējusi, balss atkal leni atsaka pārliecināt. Man liekas, ka es tevi mīlu, Millij. Tik tiešam mīlu.

Viņa pacēla galvu, asaru pilnām acīm noskūpstīja viņu un sacīja: Es zinu, Braien, dārgumiņ, un man liekas, ka es arī tevi mīlu. Bet man jabut pilnīgi drošai par visu. Ludzu, dod man mazliet laika.

Viņa seja savilkas platā, vaļsirdīgā smaida. Nu ko, es visu ceļu trenējos. Cik saprotu, esmu visu izjaucis.

Varbūt esmu to parak ilgi atlicis, viņš domaja. Vai arī visu esmu darījis nepareizL Vai varbūt tās ir sekas tam, ka musu attiecības aizsakās: es biju bezrūpīgais, tas, kurš sargājas nonākt atkarībā, saistīties. Tagad es esmu tas, kurš veļas šīs saites, un nu tieku atstats aiz durvīm, ka āksts, lūkodamies uz iekšiene degošo pavārdu. 'Taču tagad vismaz pienācis gals neizlēmībai, pēdējām drudžainajām dienām, kad dvēsele bez mitas meklēja izeju, apziņai, ka vissvarīgākā ir Millija. Tagad, bez viņas, palicis tikai tukšums…

Braien, ludzu, Millija runaja jau mierīgāk, atguvusi nosvērtību un paškontrolL Viņa atklati un nopietni sacīja: Esmu aizkustinata un pagodinata, dārgais, un domāju, ka teikšu tev jā. Taču mūsu abu dēļ man jābūt pilnīgi parliecinatai par sevL Lūdzu, dargais, dod man mazliet laika.

Cik daudz? viņš strupi vaicāja.

Abi apsēdās viens otram blakus uz gara dīvāna, salikuši kopā galvas un cieši sadevušies rokās. Godīgi sakot, dārgumiņ, es īsti nezinu un man negribētos, lai tu uzstāj, ka man jāizlemj līdz kadai noteiktai dienaL Es nevarētu izturēt, ka virs manis karājas šāds Damokla zobens. Bet es apsolos, ka pateikšu, tiklīdz man tas bus skaidrs.

Kas gan ar mani notiek, viņa domaja. Vai man bail no dzīves? Kāpēc gan svārstīties, kāpēc neizlemt tūlīt? Taču brīdinošā balss nepiekāpās: Gaidi!

Braiens atpleta rokas un viņa ieslīga apskaviena. Abu lupas saskarās, un vīrietis viņu atkal un atkal dedzīgi skūpstīja. Viņa juta, ka atbild šiem skūpstiem, ka sirds mežonīgi sitas. Pēc brīža viņa rokas maigi aizslīdēja pār augumu.

Kad vakars tuvojās beigām, Braiens Ričarsons ienāca dzīvojama istaba, nesdams abiem sagatavoto kāliju. Millija palika virtuvītē, griezdama šķēlēs sviestmaizēm domāto salamL Viņa pamanīja, ka izlietne vel kaudzītē nemazgāti sakrauti no brokastim palikušie traukL Patiešām, varbūt pēdējais laiks arī mājās ieviest vismaz dažus no biroja ieradumiem, jauna sieviete nosprieda.

Ričardsons piegāja pie Millijas pārnēsājama televizora, kurš atradas uz zema galdiņa iepretī vienam no lielajiem klubkrēsliem. Iesledzis aparātu, viņš uzsauca: Nezinu, vai spēšu to izturēt, taču man liekas, bus labak, ja mes uzzināsim visļaunāko. Kad Millija ienesa paplati ar sviestmaizēm un apsēdās, sakās CBC nacionalo ziņu pārraide.

Kā jau daudzas dienas pēc kārtas, pirmā reportāža pauda bažas par starptautiska stavokļa pasliktinašanos. Laosā kārtējo reizi bija uzliesmojusi padomju inspirēta sacelšanas, un Kremlis uz Amerikas protesta notām atbildēja visai kareivīgL Ziņoja, ka padomju satelitvalstis Eiropa vērojama karaspēka pulcēšanas. Ap atkalatajaunoto Maskavas Pekinas asi notika sirsnības apliecinājumu apmaiņa.

-     Tas tuvojas, Ričardsons nopūtas. Ar katru dienu tuvojas.

Nākamā bija ziņa par Henriju Divālu.

Labi nostādītā diktora balss vēstīja: Šodien Otavā, parlamenta apakšanama izcēlās tracis par Henriju Divalu, cilvēku bez valsts, kurš pašlaik gaida deportāciju Vankuvera. Kad ķilda starp opozīciju un valdošo partiju sita augstako vilni, Monrealas Austrumpuses deputāts Arnolds Gīnejs tika izraidīts no sedes uz atlikušo dienas daļu….

Aiz diktora muguras uz ekrāna izgaismojas Henrija Divāla attēls, kuram bez komentāriem sekoja liela kropla deputāta fotogrāfijā. Ka jau Houdens un arī Ričardsons bija baidījies, šis incidents un nelaimīgā Hārvcja Vorendera frāze par "cilvēciskajiem atkritumiem", kas izraisīja šo scēnu, atradās preses uzmanības centrā. Un neatkarīgi no ta, vai reportāža faktus ataino godīgi, vai ne, bezpavalstnieks un kroplis neizbēgami tiks uzskatīti par cietsirdīgas, neiejūtīgās valdības upuriem.

CBC korespondents Normans Dīpings situāciju parlamentā apraksta… sacīja ziņu parraides vadītājs.

Ričardsons pastiepa roku lai izlēgtu televizoru. Nedomāju, ka man vajadzētu vēl ko skatīties. Vai tev nekas nav pretī?

-     Nē, Millija papurināja galvu. Lai gan viņa labi apzinajās, cik svarīgs ir tas, ko viņa tikko redzējusi, jaunajai sievietei šovakar bija grūti saglabāt interesi par politiku. Vissvarīgakais jautājums joprojām nebija izlemts…

-      Pie joda, vai zini, cik liela audience ir šim ziņām? Braiens Ričardsons pamāja uz satumsuša ckrana pusL Tas ir tikls no piekrastes līdz piekrasteL Ja vēl pieskaita pārējos radio, vietējās televīzijas stacijas, rītdienas laikrakstus… Viņš bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-     Zinu, Millija noteica. Viņa mēģināja pārslēgties uz ārpasaules rūpēm un raizēm. Man gribētos, lai es kaut ka varētu palīdzēt.

Ričardsons bija piecēlies un staigaja pa istabu. Tu jau esi kaut ko paveikusi, Millij, dārgumiņ. Pateicoties tev, mēs atradām… -Viņš apklusa pusvārda.

Millija zinaja, ka abi domā par fotokopiju, šo liktenīgo, slepeno līgumu starp Džeimsu Houdenu un Hārveju Vorenderu. Viņa satraukti jautāja: Vai tu esL..

Viņš papurinaja galvu. Pie joda! Neka… it nekā…

-     Zini, Millija vilcinādamās ieminējās, man vienmer licies, ka Hārvejā Vorendera ir kaut kas dīvains. Tas, ka viņš izturas un runa, it kā visu laiku būtu nervozs. Un tas, kā viņš idealizē savu dēlu šo varoni, kas nogalināts kara…

Viņa apstājās, pārsteigti vērodama Braiena Ričardsona sejas izteiksmL Puspavērtu muti viņš skatījās Millijai seja.

-    Braien?

Millij, lcllit, pasaki to vēlreiz.

Viņa samulsusi atkārtoja: Es teicu, ka misters Vorenders dīvaini izturas, kad runā par savu dēlu. Cik saprotu, viņam mājas esot tada ka svētnīca. Ta vismaz mnā.

Ja. Ričardsons pamāja, ar pūlēm cenzdamies slēpt savu satraukumu. Jā. Nu, lai paliek, man liekas, neka tada tur nav.

Viņš prātoja, cik ātri drīkstētu atstāt dzīvoklL Viņam bija nepieciešams telefons bet ne Millijas telefons. Bija lietas…noteiktas lietas, ko viņš varētu izdarīt… viņš negribētu, ka Millija jelkad par to uzzina.

Pēc divdesmit minūtēm viņš jau zvanīja no kadas diennakts dežūraptiekas. Man nospļauties uz to, ka ir vels, partijas vadītājs sacīja savam sarunu biedram. Es saku, ka tev tūlīt jābrauc uz centru. Es gaidīšu Džaspera vestibilā.

Bālais jauneklis brillēs ar brūnurupuča kaula ietvariem, kuru Ričardsons bija izrāvis no gultas, nervozi grozīja pirkstos savas glāzes kājiņu. Es tiešam nezinu, ka to izdarīt, viņš mazliet gaudulīgi noteica.

-   Kāpēc gan ne? Braiens Ričardsons jautāja prasīgā tonī. Tu taču strādā tieši aizsardzības departamentā. Viss, ko no tevis prasa, ir pajautāt.

-   Tas nav tik vienkārši, jaunais cilvēks iebilda. Turklāt tā ir klasificēta informācija.

-   Velns un elle! Ričardsons uzstāja. Kaut kas tik vecs kam gan tas vēl varētu rapēt?

-   Jums, kā redzams, atguvis dūšu, aizradija jauneklis, ir vēl kada lieta, par ko es uztraucos.

-   Es dodu savu vārdu, Ričardsons apzvērēja, ka, lai kā arī es izlietotu to, ko tu man iedosi, tavs vārds nekad netiks pieminets.

-    Var gadīties, ka to vispār grūti atrast. Šīs vecās lietas ir apraktas kaut kur talu ēkas pažobelēs, noglabātas pagrabos… tas var prasīt dienas vai pat nedēļas.

Tā ir tava darīšana, truli atcirta partijas boss. Tikai ņem verā, ka es nevaru nedēlam ilgi gaidīt. Viņš pamāja viesmīlim Atkārtosim vēlreiz to pašu.

-    Nē, paldies, jaunais vīrietis iebilda. Man pietiks.

Ka vēlies, Ričardsons pievērsās viesmīlim. Atnesiet man vienu tādu pašu, tas viss.

Kad apkalpotājs bija aizgājis, jauneklis sacīja: Baidos, ka mana atbilde būs nē.

-    Ari man ir žēl, Ričardsons atbildēja, jo tavs vārds bija jau tik tuvu saraksta augšgalam. Bridi klusējis, viņš piemetināja, Tu taču zini, par kādu sarakstu es runāju, vai ne?

-    Jā, zinu.

-   Mans darbs, Ričardsons teica, ir arī izvelēties kandidātus darbam parlamentā. Taisnību sakot, ir cilvēki, kas uzskata, ka es lieliski izvēlos visus jaunos pretendentus, kas vēlāk tiešam tiek ievēlētL

Jā, arī to es esmu dzirdējis, jaunais vīrietis apstiprināja.

-   Protams, pēdējais vārds ir vietējai organizacijaL Taču viņi parasti rīkojas tā, kā iesaka premjerministrs. Bet premjerministrs savas rekomendācijas visbiežāk saskaņo ar manL

Jaunais vīrietis neteica ne vārda. Viņa mēles galiņš pieskārās lupām un parslīdēja tām pārL

Braiens Ričardsons ierosinaja: Es piedāvāju darījumu. Izdari man šo pakalpojumu, un tavs vārds atradīsies pašā saraksta augšgala. Turklāt ne vienkārši kada vecā kandidāta vieta, bet tur, kur sagaidāma droša uzvara.

Un. ja es nedarīšu to, ko jūs vēlaties? To jautājot, jauna cilvēka vaigos parādījās sārtums.

l ada gadījuma, Rieardsons mierīgi sacīja, es noteikti garantēju, ka tik ilgi, kamēr es bušu šai partija, lu nekad nesēdēsi parlamenta un pat netiksi izvirzīts par kandidatu neviena apgabala, kur būtu kaul mazakas izredzes uzvarēt. Tu paliksi par palīgu tik ilgL kamēr sapusi, un nekada Ieva nauda tev nepalīdzes tikt talak ne par mala tiesu.

Jus taču piedāvājat jau sakt manu politiku karjeru ar kaut ko smirdīgu, jaunais cilvēks rūgti aizrādīja.

Patiesību sakot, es tev izdaru lielu pakalpojumu, Rieardsons pasmīnēja. Es iepazīstinu tevi ar šādiem tādiem dzīves laktiem, kurus citi cilvēki pūlas alklat gadiem ilgL

Alkal paradijas viesmīlis un Rieardsons pārjautāja: Vai lu neesi pārdomājis un tomēr nepasūtīsi vel vienu dzērienu?

Jauneklis iztukšoja savu glazL I ai notiek, viņš noteica.

Kad viesmīlis bija aizgajis, Rieardsons vaicaja: Ja esmu sapratis pareizi, es drīkstu vaieal, eik daudz, laika tev vajadzīgs?

Nu… jaunais vīrietis pardomaja. Varbūt to varētu izdarīt paris dienas.

Nu neskumsti! Braicns Rieardsons pastiepa roku un uzsila pa pretisodetaja celL Nepaies ne divi gadL kad lu jau būsi aizmirsis visu, kas šovakar notika!

Ja, jauneklis nelaimīgi nopūtās. Tieši no tā es baidos.

14 izraidĪts

Uz galda "l.uisa un Meitlenda" juridiskajā biroja Alana priekša gulēja pavele par Henrija Divala izraidīšanu.

…pavelti jums atgriezties vieta, no kuras jūs esat ieradies Kanāda vai arī valsti, kuras pilsonis jūs esat, vai arī valsti, kuru ministrs apstiprinātu par…

Kopš speciālās nopratināšanas laika izdota verdikta šis pavēlēs teksts bija iegravēts Alana smadzēnes tik precīzi, ka viņš, acis aizvēris, varētu to atkārtot vārdu pa vārdam. Un viņš los biezi bija atkārtojis, meklēdams oficiālās fraz.cloģijas rindas kaul mazako caurumiņu, kaul sīkāko vājo punktiņu, šķirbiņu, kur varētu iespraukties likuma .vērtējoša roka.

Neka tada nebija.

Viņš lasīja nolikumus un parskatus par vecam lietam, to skaits sakuma sniedzas dučos, tad jau simtos, acis kļuva sarkanas un saka sūrstēt, kauli smeldza no ilgstoša miega trūkuma, l ielāko daļu darbdienu Augstākās tiesas bibliotēka kopā ar viņu pavadīja arī l oms LUiss. Abi vecos, reti pārcilātos sējumos pētīja indeksus, parskatitus spiedumus, lietu atstaslus un analīzes, l enčs man vairs nav vajadzīgs. l oms pajokoja jau otrajā diena. Mans vēders ir pilns ar putekļiem.

T as. ko viņi meklēja, bija likuma precedents, kas paradītu, ka imgracijas departaments Divala lietu izskatījis kļūdaini un latad nelikumīgL T oms to formulēja ta: Mums vajadzīgs kaut kas tāds, ko mes varētu noklāt priekša tiesnesim un pateikt: Džek, lie bieži mūs mēģina apvest ap stūri, un te ir pierādījumL

I acu vēlāk. atspiedies pret gramatu kaudzi, l oms sengi pavēstīja: Ne jau tas, ko tu zini, tevi padara par advokatu, bet gan tas, ka tu zini, kur meklēt to, kas tev vajadzīgs. I 11 mes neesam atraduši īsto vietu.

Isto vietu viņi neatrada arī atlikušajas meklējumu dienas, un tagad tas bija beigušas. Mes esam darījuši, ko spējam, Alans beidzot bija spiests atzīt. T ikpat labi varētu arī mest mieru.

Pašlaik bija 9. janvaris, divi pec pusdienas. Savus izrakumus viņi bija pārtraukuši pirms stundas.

Abu verdzība tiesas bibliotēka uz īsu bridi lika pārtrauktā, kad vakar no rīta departamenta valde izskatīja Henrija Divala protestu pret nopratināšanas rezultātiem. Taču ta bija tukša, lormala procedūra, kuras iznākumu jau iepriekš varēja skaidri paredzēt, jo valdes priekšsēdētājs bija Edgars Kramcrs, un sēde ka asistenti piedalījās vel divi viņa palīgL

T a bija daļa no procedūras, kuru Alans sakuma bija cerojis paildzinal. Pec viņa paša muļķīgās izgāšanas tiesa viss nolika tik ātrL..

Apzinādamies, ka tas ir veltīgas pulēs, Alans tomēr argumentēja savu pozīciju tik spocīgi un pamatīgi, it kā uzstātos tiesas un zvērināto komisijas priekša. Padome art Fdgars Kramcrs, kurš izturējās izmeklēti pieklājīgi uzmanīgi noklausī jās viņa runu, tad nesatricināmi paziņoja savu lēmumu par labu iepriekšējam verdiktam. Tas bija tapai ka sarunāties ar karalieni no Alises Brīnumzeme, tikai vel garlaicīgāk. Alans vēlāk stasti ja Tomam.

Atslīdzis sava krēsla, nolūkodamies uz niecīgo, smacīgo biroju un žavadamics aiz noguruma, Alans ar nožēlu secināja, ka lieta gandrīz jau gala. Likas, ka viņš neko vairak palīdzēt nespej. Veslervikos remonts jau bija beidzies, kuģis uzņēma svaigu kravu un gatavojas iziet jūrā pēc četrām dienam. Kādu dienu pirms aizbraukšanas, varbūt jau rit, viņam jaaiziet uz kuģi un jāpaslasla Henrijam Divālam pēdējas skumjas vēstis. Alans zinaja, ka tas nebūs negaidītas ziņas jaunais bezpavalstnieks jau bija tik daudzas reizes saskaties ar cilvēku vienaldzību, ka vel viena neveiksme viņu īpaši nepārsteigs.

Alans piecēlās, izstaipīja savu sešas pēdas garo augumu, sabužinaja ezīti apcirptos matus un no sava stikla kuba palūkojās ara vienkārši mebelelaja priekšistaba. Ta bija tukša un klusa, l oms J.uiss bi ja pilsēta un nodarbojas ar kādu nekustama īpašuma lietu, kuru viņiem bi ja palaimējies dabūt vakar vai aizvakar. Vecmamiņai līdzīga mašinrakstitaja, nogurusi un satraukta par uzmanību, kas pēdējas dienas lika pievērsta viņu necilajam birojam. bija devusies majas paost lenču un, ka pali teica, "kādu stundiņu nosnausties, mister Meitlcnd, un jūs rīkotos prātīgi, ja klausītu manam padomam un darītu to pašu". Varbūt tas tiešam būtu jauki, nodomāja Alans. Viņš bija noskaņots doties mājup, uz šauro (iiiforda ielas dzīvoklīti, likties sava nolaižamajā gultā un aizmirsi visu uz pasaules, ieskaitot bezpavalstniekus, imigrāciju un vispārējo neapmierinātību ar cilvēcL Tikai ne Šcronu. Tur jau slepas viss jaukums: koneentret domas tikai uz Šcronu. Viņš prātoja, ko meitene šobrīd dara, ar ko viņa nodarbojusies kopš abu pēdējas tikšanas pirms divām dienam toreiz abi pavadīja pāris satrauktas minūtes pie kafijas tases starp garajam stundām bibliotēka. Par ko viņa doma, ka izskatas, vai smaida, jeb saviebusi to jocīgo jautajošo grimasL..

Alans nolēma piezvanīt. l aika viņam pietika nabaga Henrija Pivaia laba neko vairs novarēja izdarīt. Pacēlis biroja priekštelpa stāvošā telefona klausuli, viņš uzgrieza Devero numuru. Atbildēja sulainis. Ja, mis Devero ir majas, vai misters Mcitlcnds nebutu tik laipns un ncuzgaidilu?

Pēc minūtes vai divām viņš izdzirda, ka telefonam tuvojas viegli soļL

Alan! Šcrona bija satraukta. Vai tev izdevās kaut ko atrast?

Ka man gribētos teikt ja, viņš nopūtas, taču baidos, ka esmu atmetis ar roku.

Ak, no laeu! balsi skaņoja patiesa nožēla.

Viņš paskaidroja, cik neauglīgi izrādījušies meklējumi, cik bezjēdzīgi būtu turpināt.

Un tomēr, Šerona ncatlaidas, es nespēju lieet, ka tas ir beigas. Tu domāsi, domāsi, kamēr beidzot izdomāsi, ka tas bi jis jau agrak.

Meitenes paļaviba puisi aizkustinaja, taču piekrist bi ja grūtL

Man bi ja viena doma, viņš atzina, es gribēju pagatavot Edgara Kramera izbāzēni un sadurt taja adatas. Tas ir vienīgais līdzeklis, ko mes vel neesam izmēģinājušL

Es esmu veidojusi skulptūras mala, Šerona iesmejas.

Iād darani to šovakar, Alans atplaucis ierosināja. Mes varētu sakt ar labam vakariņam un varbūt nonāktu arī pie mala.

Ak, Alan, man ļoti zel, bel es nevaru.

Kapcc? viņš impulsīvi jautāja.

Bridi šaubījusies, Šerona atziņas: Man jau norunāta tikšanas.

Nu ko, puisis nodomaja: tu pajautāji, tev arī atbildēja. Viņam gribējās zināt, ar ko Šerona norunājusi satikties, vai viņi jau sen pazīstami, kurp dosies. Alanu sagrāba greizsirdība, taču puisis sev iegalvoja, ka tas nav sapratīgL Cialu gala, pirms viņš parādījās pie apvaršņa. Šeronai noteikti bijusi gan saviesīga, gan personiska dzīve, turklāt visos tas aspektos. Un skūpsts hoteli nav nekāds konkrētais pierādījums…

Man ļoti zel, Alan, tas tiešam tā ir. Bet šo tikšanos es nekādi nevaru atcelt.

Es nemaz negribu, lai lu to darītu, viņš pulējas izklausīties jautrs un draudzīgs: Lai tev labi veicas. Ls tev piezvanīšu, ja bus kadi jaunumi

Sveiks. Šerona nedroši noteica.

Kad Alans nolika klausuli, birojs likās vel mazaks un nomācošāks neka pirms tam. Bezmērķīgi, vēlēdamies, kaut nebūtu zvanījis, viņš soļoja turp un atpakaļ pa istabu.

Jauna vīrieša skatienu piesaistīja kaudzīte atplestu telegrammu. kas mētājas uz stenogralistes galda, Paņēmis vienu no kaudzes virspuses, viņš lasīja:

APSVEICAM PAR SPĪDOŠO CINU. IKVIENAM KARTKiAM PILSONIM būtu JAUzSAUC JUMS TOSTS!

K. R. BRAUN

Viņš pratoja, kas gan ir K. R. Braun. Vīrietis vai sieviete? Bagātnieks vai trūcīgs cilvēks? Un kāds viņš izskatās? Ko doma? Vai tiešam raizējas par netaisnību un apspiešanu… vai vienkārši pakļāvies sentimenta uzpludiem? Viņš nolika telegrammu pie malas un panema nākošo.

JĒZUS 11IIC'IS: JA TU DARI 'IX) KADAM NO MANIEM BRĀĻIHM, TU DARI IX) MANA LABĀ. KA ČETRU DITU MĀTE ES LUDz.U PAR JUMS UN ŠO NABAGA Z.KNIJ.

BERTA MAKLEIŠA

Tad pamanīja trešo, kas bi ja garaka neka visas pārejās:

DIVDESMIT ASTOŅI STEPLTONAS UN MANITOBAS APGABALA KIVANIS KLUBA BIEDRI IK SANĀKUŠI

uzgavilēt jums un novēlēt labas sekmes visos humanitārās palīdzības plilinos, mes esam lepni ka jlls esat kanādietis. mes laidām apkārt cepuri un čeks seko. lietojiet naudu ka uzskatāt par vajadzīgu

I)ŽORD?.S ERND'TS, SEKRE l'ARS

Alans atcerējās, ka čeks pienācis šorīt no rīta. Tas kopā ar citiem tika nodots britu Kolumbijas labdarības Ibndam, kurš bija piedāvājies parūpēties par Henrijam Divalam ziedotajiem līdzekļiem. Līdz šodienai taja bija ienākuši apmēram tūkstoš simts dolārL

Paldies jums, K. R. Braun, misis Maklciša un Slcpltonas kivanieši, domaja Alans. Un visi pārējie. Viņš saņēma plauksta papravo telegrammu kaudzītL Lai gan man neizdevās neko labu paveikt, tomēr es jums pateicos.

Puisis ievēroja, ka istabas kakla guļ divas lielas laikrakstu ķīpas, vel viens blāķis bija nolikts uz krēsla. Daudzas no avīzēm visas trijās kaudzes bija citu pilsētu laikraksti no Toronlo, Monrcalas, Vinipcgas, Regīnas, Otavas, vel citam pilsētām, viens pat no tik lalas vielas ka llalifaksa Jaunskotija. Lielāko daļu savu vizīšu laika bija atstājuši reportieri, teikdami, ka šajas avīzes rakstīts par viņu. Kaimiņš no biroja, kas atradas tepat pari hallei, droši vien ta paša iemesla deļ bija atnesis paris Ņujorkas Tinies numurus. Līdz šim Alanam nebija laika, viņš bija tikai pāršķirstījis dažus no laikrakstiem, ne vairāk. Drīz viņš varēs izlasīt visu līdz pēdējai rindiņaL Puisis domāja, ka vajadzētu savakl visus izgriezumus albuma. Nosaukt to par "Zaudētas lietas testamentu vai ka tamlīdzīgL Citas reizes, kad viņa necila persona kļiilu par svarīgu ziņu varoni, varēja arī nekad ncbul.

Ak. nu izslēdz šo kanalu, Meitlend, Alans sevi uzmundrināja. Tu jau sac par sevi gauslies irakak neka par Divalu.

I īdz ar pedejo vārdu pie durvīm atskanēja kluss klaudziens. Tas atveras, un parādijas galva parupjie, možie, platie vaigi, kas piederēja Denam Orlifam. Galvai sekoja arī druknais Icrmera ķermenis. Palūkojies apkārt, žurnālists vaicaja. Vai jūs esat viens?

Alans palocīja galvu.

Man likās, ka dzirdēju kādu runājām.

Tā arī bija. Fs sarunājos pats ar sevL Alans apmulsis pasmaidīja. Redziet, līdz kadai pakapei esmu nonācis.

Jums vajadzīga palīdzība, Dcns Orlifs secināja. Ka butu, ka es jums sankolu kādu mazliet interesantāku sarunu?

Ar ko, piemēram?

Fs domāju, mes varētu sakt ar premjerministru. Dens Orlils nevērīgi izmeta. Viņš bus Vankuvera parit.

Pats Houdens?

Ne vairak, ne mazak.

Oho, tas tik būtu vareni! Alans teatrāli ieslīga slcnogralistes krēslā, algazas pret atzveltni un ar slaidu vēzienu nolika kajas blakus rakslammašinaL Ziniet, ka es rīkošos: noīrēšu sev citu pajumti un piedāvāšu viņam pārnakšņot manā dzīvoklL

Klausieties, lūdzas Dcns, es nemaz nejokoju. Tas ir nopietnL Sādu likšanos var noorganizēt, un tas varētu nakl par labu. Viņš jautājoši piebilda: Caur tiesu taču Divalam vairs neko lielu palīdzēt nevar, vai ne tā?

Mes esam uz finiša līnijas, Alans pamāja.

Nu, tad ko mes varam zaudēt?

l iekas, ka neko. Bet ko gan es varētu panākt?

Pugt, pārliecināt. Vai tad tas nav iespējams? Dcns 11catkapas. "Žēlsirdības liela nozīme" un (ada gara. Vai tad advokāti tieši tam nav domāti?

No viņiem gaida arī vismaz dažus solīdus argumentus, Alans saviebās. Fs iedomājos, ka tas varētu izskatīties: es uz ceļiem, padevīgi noliektu galvu, un prejerministrs, kurš slauka aizkustinājumā asaras un saka: Alan, manu puisīt, cik šausmīgi kļūdījies es esmu visas šis nedēļas. Bet, tagad, ja vien tu parakstīsies šeit, tu dabūsi visU, ko vēlēsies, un mēs varēsim aizmirst visas šis muļķības.

Nu labi, Dens Ori i ls piekrita, varbūt, ka neko īpaši arī neizdodas pavirzīt uz priekšu. Taču las nav izdevies arī pēc visām ju.su iepriekšējam darbibam. Tad kapēc gan padoties šoreiz?

Ir viens vienīgs pavisam vienkāršs iemesls, Alans klusi noteica. Pienāk laiks, kad liekas prātīgi alzit. ka tu esi spēlīti zaudējis.

Usmu vilies, Dens sacīja. Izstiepis kāju, viņš bezmērķīgi bakstīja rakstāmgalda kāju.

Man ļoti zel. Fs tiešam velētos, kaut būtu spējis vairak. Pēc īsas pauzes Alans ziņkārīgi iejautajās: Un tomēr, kapēc īsti premjerministrs ierodas Vankuvera?

Viņš devies tada ka nacionālajā ture. Viss notiek |t>ti pēkšņi, ar to saistās visdažadakie minējumL Reportieris paraustīja plecus. Bel ta ir citu darīšana. Mana ideja bija sadabūt jūs abus kopā.

Viņš nekad tam nepiekritīs, Alans bija pārliecināts.

Ja palūgs, ka pieklājās, viņš nevarēs atļauties atteikties. Dens Orlifs ar pirkstu noradīja uz laikrakstu kaudzīti, kas gulēja uz krēsla. Jums taču nebūs nekas pretī, ja es tos noņemšu?

11z priekšu.

Dens nolika laikrakstu ķīpu uz grīdas, pagrieza sēdekli pretēja virziena un apsēdas Alanam pretī, atbalstījis elkoņus pret krēsla atzveltnL Redzi, vecīt, viņš nopietni sacīja, ja tu līdz šim brīdim vel neesi pats to apjēdzis, ļauj man paskaidrot. Desmit miljoniem cilvēku varbūt šis skaitlis ir vel lielāks, visiem, kas lasa avīzes, skalas televizoru, klausas radio, visiem viņiem tu esi Taisnprātīgais Drošsirdis.

Taisnpratigais Drošsirdis, Alans atkārtoja, tad ziņkārīgi jautāja: tas ir kāds varonis no "Piligrima klejojumiem ", vai ne? '

l aikam gan, žurnālistā balss neko neizteica.

Atceros, kādreiz liku to laisijis, Alans domīgi noteica, l aikam gan svētdienas skola.

Mes esam visai tālu no svētdienas skolas, reportieris atbildēja, bel var jau but, ka kādam no jums šis vēstis aizķērušas…

AL beidziet taču. Alans iebilda, jūs ieminējāties par desmit mil joniem cilvēku.

Viņi padarījuši jūs par nacionālo varoni, par valsts mēroga taisnības cīnītāju. Orlils neatlaidās. jūs esat tads ka elks. Ciodigi sakot, neesmu redzējis daudz tadu gadījumu.

Bet tas ir galvenokart sentiments, Alans iebilda. Kad viss beigsies, par mani pēc desmit dienam visi jau bus aizmirsušL

Varbūt. Dens atzina. Taču, kamēr jūs esat publikas mīlulis, pret jums jāizturas ar respektu. Visiem, pat premjerministriem.

Šis domas uzjautrināts, Alans plati pasmaidīja. I Jn ja nu es gribētu tikties ar premjerministru, ka jums šķiet, kas man būtu jādara?

Ļaujiet Post par to parūpēties. Dens Orlifs parlieeinaja. Houdens mūs nemīl, taču nevar arī ignorēt. Bez tam man rit būtu iespeja publicēt ekskluzīvu informāciju. Mes paziņosim, ka jūs esat lūdzis tikšanos un lagad gaidai atbildL

Nu. beidzot esam nonākuši pie īsla iemesla Alans ar strauju rāvienu nocēla kajas no galda. Man jau likās, ka jabut vel kadam āķim.

Ikvienam ir savs aprēķins, Dena Orlil'a seja pauda visdziļāko nopietnību, bet mes vel pie tam palīdzētu viens otram un nabaga Divalam. Turklāt, ja prese jau iepriekš bus par to izsludinājusi, Houdens nevarēs atteikties.

Es nezinu. Es tiešam nezinu. Piecelies kajas, Alans gurdi izstaipijas. Vai tam visam ir kada jēga? Ko gan izdosies sasniegt, ja mēģinās vēlreiz?

Tad acu priekša nostājās Henrija Divala seja, bet aiz Divala bravurīgi smaidoša un trimulejoša Edgara Kramcra masivas aprises.

Alana seja pēkšņi kļuva gaišaka, balss atguva spēku. Pie joda! viņš iesaucas. Kāpēc gan ne pa rota lati es ar likteni!

15 partijas VADĪTAIS

Paris dienas, bija sacījis jauneklis brūnurupuča raga brilles.

Tā ka pa vidu vel bija nedēļas nogale, patiesība tas bija prasījis četras.

Pašlaik viņš sēdēja apmeklētāja krēslā pretī Braienam Ričardsonam partijas galvenaja mītne Sparksstrita.

Ričardsona trūcīgi mēbelētais kabinets, ka allaž, bija smacējoši karsts. Pie divām sienam, ieslēgti uz pilniem apgriezieniem, tvaika radiatori burbuļoja ka atrvaramic katli, l ai gan bija likai vēla pēcpusdiena, žalūzijas jau bija nolaistas un draperijas aizvilktas, lai nelaistu iekša caurvēju, kas spiedās telpa cauri sagrabējušas ēkas ļodzigajicm logu rāmjiem. Par nelaimi, tas kavēja arī jebkādu svaiga gaisa pieplūdumu.

Ārpuse, kur jau kopš svētdienas rīta Olavu un visu Ontario provinci klaja spcklziga arktiski salta gaisa slānis, temperatūra bija pieci grādi zem nulles. Iekša, ja varēja ticēt uz galda noliktajam istabas termometram, bija plus septiņdesmit trīs.

I iz jauna vīrieša pieres bija izspiedušas sviedru pērlītes.

Ričardsona smagnējais, plecīgais augums iegrozī jās ertak ar adu pārvilktā grozamaja krēsla. Nu, kā? viņš interesējas.

Ps dabuju to, ko jūs gribējāt, jaunais cilvēks klusu sacīja. Viņš nolika galda vidu lielu manilas krasas aploksni ar uzrakstu "Nacionālas aizsardzības departaments".

l abi pastradats, Uraiens Ričardsons juta pieaugošu satraukumu. Vai viņa nojausma, riskantais mēģinājums atmaksāsies? Vai viņš pareizi atcerējies nejaušo piezīmi tikai garamshdošu frāzi, neko vairak ko kadā kokteiļu vakara pirms daudziem gadiem bija izmetis virs, kura vārdu viņš nekad nav zinājis? Tas bija pirms gadiem piecpadsmit, varbūt pat divdesmit… vel ilgi pirms tam, kad viņš iestājas partijā… ilgi pirms tam, kad Džcimss Houdens un ITārvejs Vorenders viņam kļuva kas vairāk par vārdiem laikrakstos. Tik lala pagātnē, ka cilvēki, vietas, notikumu gaita viss izplūdis, sajaucies. Pin, pat ja ne toreiz dzirdētais likpat labi varēja arī nebūt patiesība. I ik viegli ir kļūdīties…

Tu tagad varētu kādu brītiņu atslābināties, Ričardsons ieteica. Ja velies, vari uzsmēķēt.

Jaunais vīrietis izvilka plānu zelta cigarešu etviju, uzsita cigaretei pa abiem galiem un aizdedzināja to no sīkas liesmiņas, kas izšāvās no viena etvijas stūrīša. it kā attapies, viņš steigšus vēlreiz atvēra kastīti un piedavāja tas saturu partijas vadītajam.

Ne, paldies, Ričardsons no galda apakšējas atvilktnes jau bija izvilcis tabakdozL Viņš piebaza pīpi, aizdedzināja to, tad atvēra aploksni un izņēma plānu zaļu mapītL Pīpei kūpot, partijas boss saka lasīt.

Viņš klusējot lasīja piecpadsmit minūtes. Un jau desmilajā skaidri zinaja, ka nav kļūdījies. Viņa nojausma bijusi pareiza, riskantais mēģinājums bi jis ta vērts.

Aizvēris mapi, viņš pavēstīja jaunajam vīrietim ar brūnurupuča kaula brillēm: Man ta vajadzīga uz divdesmit četrām stundām.

Nebilzdams ne vārda, cieši sakniebis lupas, viņa sarunu biedrs nicini pamaja.

Ričardsons uzlika aizvērtajai mapei roku. Domāju, tu zini, kas te rakstīts.

Ja, es to izlasīju. Uz jauna vīrieša abiem vaigiem paradijas spilgti krasas plankumL Un man jums jasaka: ja jūs izmantosiet kaut rindiņu no ta visa, jūs esat vel zemiskāks un netīrāks neģēlis, neka es biju iedomājies.

Uz īsu mirkli veselīgo sārtumu partijas bosa vaigos nomainīja tumšs pietvikums. Zilas acis ieguva tērauda nokrāsu un dzelžainu saltumu. Tad skaidri varēja redzei, ka dusmas ir parL Ričardsons klusi sacīja: Man patīk tava attieksme. Taču man jasaka, ka reizem ir ārkārtīgi būtiski arī tas, ka cilvēks spēj nolaisties mēslos, pal ja viņam to ļoti nepatīk darīt.

Atbildes nebija.

Tagad pienācis laiks parunat par levi, Ričardsons mainīja tēmu. Pastiepies pie dokumentu plauktiņa, viņš ar īkšķi pāršķīra papīrus un atrada divas kopā saspraustas lapas. Ieskatījies tajas, partijas boss jautāja: Vai zini, kur atrodas Falingbruka?

Ja. Uz ziemeļrietumiem no Ontario.

Ričardsons palocīja galvu: Fs ieteiktu tev saki ievākt visu iespējamo informāciju par šo vietu: rajons, ekonomika, vēsture, viss parejais. Ar vietējiem cilvekiem es tevi savedīšu kopā. Šo apgabalu pēdējos divdesmit gados pārstāvējis llals Tcdcsko. Nakošajas vēlēšanās viņš vairs nepiedalīsies, lai gan par to vel nekas nav paziņots. Falingbruka ir laba vieta, šis sēdeklis parlamenta mums ir nodrošināts, un premjerministrs ieteiks, lai par partijas kandidatu tiec izvirzīts tu.

Nu ko, jaunais vīrietis negribīgi alzina, ka redzu, jūs laiku lieki netērējat.

Mums bija darījums, Ričardsons skarbi atcirta. Iii savu daļu izpildīji, un es tagad pildu savējo. Noradījis uz zaļo mapīti, viņš piebilda: Šo es nogādāšu tev atpakaļ rit.

Jaunais cilvēks svārstījās. Nemaz nezinu, ko jums sacīt, viņš nedroši ieminējas.

Nesaki neko, Ričardsons ieteica. Pirmo reizi sarunas laika viņš pasmaidīja. Puse nelaimju politika ceļas no ta, ka parak daudzi cilvēki parak daudz runa.

Pusstundu vēlāk, kad partijas boss vēlreiz bija izlasījis mapes saturu, šoreiz jau pilnībā un rūpīgi, viņš pastiepas pēc viena no diviem uz galda stavošajiem telefoniem un pacēla klausulL Tā bija liesa pilsētas līnija. Ričardsons uzrieza valdības telefonistes numuru un palūdza savienojumu ar imigrācijas departamentu. Parunājis ar vel vienu operatoru un divām sekretārēm, viņš beidzot nonāca pie ministra.

Ka varu jums palīdzēt, klausule iedārdējās Harveja Vorendera bass.

(iribetu ar jums satikties personīgi, ministra kungs, Braicns Rieardons bija uz tu un varēja uzrunai vārdā gandrīz visus kabineta ministrus. Vorenders bija viens no retajiem izņēmumiem.

fuvākas stundas laika bušu brīvs, Harvejs Vorenders atbildēja, ja gribai, varat nakt šurp tulit.

Ričardsons vilcinājās. Fs labak gribētu rīkoties savadak. Lieta, par ko es veļos runāt, ir ļoti personīga. Ja jums nekas nebūtu pretī, es gribēju lugt, vai nevarētu atnakt pie jums uz mājam. Teiksim, ap astoņiem vakara.

Mana kabineta mes varam justies pavisam notraucēti, ministrs uzstāja.

Partijas vadītājs pacietīgi atkārtoja: Fs tomēr gribētu atnakt pie jums uz mājām.

Varēja manīt, ka llarvcjam Vorenderam šādi iebildumi nepatīk. Viņš īgni pavēstīja: Nevarētu teikt, ka šada noslēpumainība man ļoti patiktu. Par ko ir runa?

Ka jau teicu, tas ir ļoti personīgs jautājums. Domāju, ka vakara jūs man piekritīsiet, ka ta nekāda gadījumā nav telefona saruna.

Paklau, ja tas ir par šo nolādēto kuņas bērnu bez valsis un smadzēnēm…

Ne, ne par to, Ričardsons viņu patrauca. Vismaz ne tieši par to, partijās vadītājs nodomāja. T ikai netieši, jo tieši bezpavalstnieka deļ gluži nevainīga karta bija sākusies ši liktenīga dublikāta lieta.

Nu labi lai noliek. imigracijas ministrs aizkaitināts negribīgi piekāpās. Ja jau jums ta vajag, nāciet pie manis uz mājam. Fs gaidu jūs astoņos.

Atskanēja klikšķis, jo Vorenders nolika klausulL

Viņa godības Uārveja Vorendera rezidence bija iespaidīgs divstāvu ftams Roklilā parka uz ziemeļaustrumiem no Olavas. Bija dažas minūtes pāri astoņiem, kad partijas bosa jaguāra starmeši izgaismoja līkumotos, kokiem apstādītos parka bulvārus. Šaja viela, ko kādreiz daudz prozaiskak devēja par Makkeja krumaju, tagad alradas galvaspilsētas elites elegantie, ekskluzīvie mājokļL

Vorenderu savrupmāja, pie kuras Ričardsons nonaea vel pēc dažam minūtēm, bija uzcelta plaša lauka ar prasmīgi veidolu ainavu, uz to veda garš piebraucamais ceļš pusmēness lorma. Pali nama fasāde bija apdarināta ar akmens plāksnēm, abpus baltajam divviru durvīm slejas ballas kolonnas. Uz austrumiem un rietumiem no Vorendera tādos pašos zalaju ieskautos namos dzīvoja Francijas vēstnieks un 'Augstākās liesas tiesnesis, bel pāri ielai atradās opozīci jas līdera Bonara Dcica mājoklis.

Novietojis jaguaru uz pusmēness veida piebraukluves, Ričardsons iegāja starp kolonnām un piespieda zvana pogas vizošo mēlītL Bija dzirdams, ka nama iekšiene melodiski atbalsojas zvana skaņas.

Tērpies smokinga žakete un sarkanas adas ritačibas. Pilsonības un imigrācijas ministrs atvēra vienu no dubulto durvju pusēm un palūkojas lauka. Ak, las esat jus, viņš noteica. Nu, labāk nāciet iekša.

Balss tonis un manieres bija nelaipnas. Bija arī jūtams, ka Vorenderam mazliet pinas mele. Šļupstēšanas iemesls acīmredzot bija glazē lira viskija, ko varēja redzēt ministram roka, un Ričardsons nešaubijas, ka tā šaja vakarā nebūt nav pirmā. Situācijā nav ta piemērotāka mana nodoma pildīšanai, partijas boss nodomaja. Bet varbul gluži otrādi dažu cilvēku ncibu alkohola iespaidā bi ja gruli paredzēt.

Iegājis eka, Ričardsons uzkāpa uz mīksta garspalvaina persiešu paklāja, kas bija izklāts uz ozolkoka grīdas plaša gaiteņa vidu. Atstājiet savu mēteli šeit. namātevs izrīkoja, noradīdams uz karalienes Annas stila krēslu ar slavu atzveltnL Negaidīdams, viņš devas pa gaiteni talak jau atvērtu durvju virziena. Ričardsons novilka savu smago ziemas mēteli un sekoja viņam.

Iegājis pa durvīm, partijas vadītājs nonāca plašā četrstūraina darbistaba. Trīs sienas visa augstuma no grīdas līdz griestiem sedza plaukti ar gramatam, Ričardsons ievēroja, ka lielākā daļa no tam ir greznos, amatnieku darinatos iesējumos. Ceturto sienu klaja mahagonija koka panelis, tas vidu dižojas masīvs akmens kamīns. Varēja redzei, ka pirms brīža taja degusi uguns, bet tagad pelnos kvēloja tikai dažas nomelnējušas pagales. Viena telpas puse tumši pulēts mahagoni ja galds, pa visu istabu izklaidus grupas slavēja ar ādu apvilkti atzveltņL

Taču telpas galvena dominante atradās virs kamīna.

Sienas panelī bija iebūvēts četrstūris, kura iekšienē prasmīgi apslēptas lampiņas efektīgi izgaismoja jauna vīrieša portretu gaisa spēku uniformā. Tā bija lielāka versija tai pašai gleznai, kas karājās pie sienas Hārveja Vorendera birojā.

Ričardsons redzēja, ka četrstūra apakšējā mala veidoja plauktu, uz kura atradās trīs priekšmeti neliels Otrā pasaules kara bumbvedēja Moskīta modelis, kabatas formātā salocīta karte caurspīdīgā plastmasas ietvarā un starp tiem abiem gaisa spēku visnieka cepure ar ielocītu nagu un apdilušu audumu. Domās nodrebot, partijas boss atcerējās Millijas vārdus: "tur esot kaut kas svētnīcai līdzīgs".

Hārvejs Vorenders bija pienācis Ričardsonam cieši blakus. Jūs skatāties uz manu dēlu Hovārdu, viņš teica daudz laipnāk, nekā bija runājis līdz šim. Partijas vadītājam pārvēlās arī viskija dvakas vilnis.

-    Jā, Ričardsons apstiprināja, man jau likās, ka tam jābūt viņam. Radās sajūta, ka viņš pakļauts rituālam, kas tiek uzspiests pilnīgi visiem apmeklētājiem. Šo procesu viņš bija izlēmis pārtraukt, cik vien ātri iespējams.

Taču Hārvejs Vorenders nebija apturams. Varu iedomāties, ka jūs brīnāties par lietām, kas atrodas zem šīs gleznas. Tās visas pieder Hovardam. Man tās atsūtīja atsūtīja visu, kas manam varonim piederēja brīdī, kad viņu nogalināja. Man ir pilna atvilktne ar šādām lietiņām, un ik pēc pāris dienām es tās nomainu. Rīt es novākšu šo mazo lidmašīnu un vietā nolikšu kabatas kompasu. Nākamnedēļ karti aizvietošu ar Hovarda naudas maku. Cepuri es šeit turu ganrīz visu laiku. Reizēm man ir sajūta, ka viņš šad tad ienāk istabā un uzliek cepuri galvā.

Ko gan iespējams atbildēt? Ričardsonam bija jādomā, cik daudzi pirms viņa jau jutuši līdzīgu samulsumu. Ja varēja ticēt baumām, krietns skaits cilvēku.

-     Viņš bija tik jauks, Vorenders nopūtās. Viņš joprojām mazliet šļupstēja. Caur un cauri brīnišķīgs raksturs, un mira viņš kā varonis. Domāju, ka būsiet par to dzirdējis. Tad asi piebilda: Jums to vajadzētu zināt.

-      Nu labi, Ričardsons iesāka, tad apklusa. Runāt likās veltīgi bija sajūta, ka, lai sacītu ko sacīdams, nekas nespēs pārtraukt sarunu biedra vārdu straumL

Tas bija gaisa reids virs Francijas, imigrācijas ministrs ar patosu vēstīja. Balss atmaiga, it kā šo stāstu viņš būtu atkārtojis jau neskaitāmas reizes. Viņi lidoja ar Moskītiem divvictīgiem bumbvedējiem, tieši tādiem kā šis modelis. Hovards jau bija veicis savu noteikto lidojumu skaitu, un toreiz devās reidā brīvprātīgL Viņš bija eskadrona komandieris.

-     Paklausieties, Ričardsons iejaucās, vai jums neliekas, ka mums vajadzētu… viņš gribēja apturēt šo procedūru, tūlīt, nekavējoties…

Vorenders pat nebija dzirdējis, ka viņu pārtrauc. Viņa balss dardināja: Pateicoties Hovardam, reids bija sekmīgs. Mērķim bija stingra aizsardzība, taču viņi to sablieza. Ta viņi mēdza teikt: "mēs sabliezām mērķi".

Juzdamies pilnīgi bezpalīdzīgs, partijas vadītājs klausījās.

-     Tad, jau atpakaļceļā, Hovarda lidmašīna tika sašauta un manu dēlu nāvīgi ievainoja. Taču viņš turpinaja lidot… cīnījās par katru parvarēto jūdzi, gribēdams glābt savu stūrmanL.. lai gan pats jau mira… Vorendera balss aizlūza, viņš alkoholiķim raksturīgā manierē apslāpēja elsas.

Ak Dievs, klusībā lūdzās Ričardsons, ļauj, lai tas viss reiz beidzas. Taču dzērājs turpināja savu sprediķL

Viņš aizveda lidmašīnu mājās, nosēdinaja… navigators sveiks un vesels… bet mans Hovards nomira…Vorendera balss parmainījās un kļuva kašķīga. Viņam pēc nāves pienācās varoņa krusts. Vismaz kāda medaļa. Reizēm vēl tagad man liekas, ka jāpieprasa šis apbalvojums… Hovarda vārdā.

Ak. Beidziet taču! Partijas boss pacēla balsi, nolēmis panakt, ka viņu sadzird. Ļaujiet pagātnei tās nāves mieru. Atstājiet to neskartu!

Imigrācijas ministrs pacēla pie lūpām savu glāzi un to iztukšoja. Tad pamaja Ričardsonam: Ja vēlaties iedzert, sajauciet sev kaut ko pats.

-      Paldies. Braiens Ričardsons pagriezās pret galdu, uz kura stāvēja paplāte ar glāzēm, pudelēm un ledus spainītL Man tiešām tas ir nepieciešams, viņš nodomāja, ieliedams sev tīru graudu produktu. Tad pievienoja ledu un džindžeru.

Pagriezies atpakaļ, Ričardsons ieraudzīja, ka Vorenders viņu saspringti vēro. Jūs man nekad neesat paticis, imigrācijas ministrs nīgri noteica. Jau no paša sākuma nekad neesat paticis.

-      Nu, man šķiet, jūs nebūt neesat vienīgais, Braiens Ričardsons paraustīja plecus.

Jūs bijāt Iloudena cilvēks, ne manējais, Vorenders neatlaidās. Kad Džims gribēja, lai jūs kļūstat par partijas vadītāju, es atklāti uzstājos pret to. Nešaubos, ka Dzims jums to ir stāstījis, meģinadams noskaņot pret manL

Ne, viņš man nekad to nav teicis, Rieardsons pašūpoja galvu. Un es arī nedomāju, ka viņš jebkad būtu gribējis mani noskaņot pret jums. Nav bi jis nekādas vajadzības.

Pēkšņi Vorenders strupi jautāja: Un ko jūs darījāt kara laika?

Ak, es kādu bridi biju armija. Neka īpaši ievērojama. Viņš nevēlējās pieminēt (ris gadus Ziemeļa ("rikas tuksnesi, lad Itālija, liksseržanls Rieardsons bija piedalījies vairākas no sīvākajam Pasaules kara kaujam, taču runāja par tam retL Kara atmiņas, tukšu uzvaru parade viņu garlaikoja, par to gandrīz neko nezināja pat vistuvākie draugL

Tur jau ir ta nelaime ar jums, brālīšiem, kam bija baltas biļetes. jūs visi izdzīvojat, kamēr tie, no kuriem viss bija atkarīgs… Ilarveja Vorendera acis pievērsās portretam, visbiežāk nē.

Ministra kungs, vai mēs nevarētu apsēsties? partijas boss jautāja. Man ar jums jāparunā. Rieardsons gribēja ātrāk pabeigt iesākto un tikt lauka no šis mājas. Pirmo reizi viņš saka apšaubīt, vai I larvejs Vorenders ir pie pilna prāta.

Tad klājiet vaļa. imigrācijas ministrs norādīja uz diviem iepretī stāvošajiem krēsliem.

Kamēr Vorenders aizgaja pie galda, lai iešļāktu sava glazē vel mazliet viskija, Rieardsons apsēdās. Nu ko, ministrs iezveļas pretēja krēsla, tad klājiet vaļa.

Rieardsons izlēma, ka vislabak uzreiz atklāt visas kārtis.

lis zinu par vienošanos starp jums un premjerministru. Par partijas vadību, televīzijas licenci un visu pārējo, viņš klusi sacīja.

Iestājās saspringts klusums. Tad, samiedzis acis šaurās spraudziņas, Hārvcjs Vorenders nošņāca: Džims Uoudcns jums pastāstījis. Viņš ir tads divkosis…

Ne, Rieardsons dedzīgi papurināja galvu. Šefs man neko nav teicis, un viņš pat nenojauš, ka es esmu informēts par šo lietu. Ja viņš to uzzinātu, man liekas, viņš būtu pilnīgi saIrickts.

Tu melo, kuņas dēls! Nedroši līgodamies, Vorenders pieleca kājās.

Jus varat tā domāt, ja jums ta tik, Rieardsons mierīgi sacīja. Bet kāda gan man būtu jēga melot? Galu gala, nav svarīgi, ka es to uzzināju. Galvenais, ka es to zinu.

Lieliski, Vorenders uzliesmoja. Tātad jūs esat atnācis, lai mani šantažētu. Vai zinat, ko es jums teikšu, mister Dicgabikse partijas priekšniek! Man nospļauties par to, ka par šo līgumu kāds uzzinās. Ta vieta, lai jūs mani te biedētu ar atmaskošanu, es bušu tas, kurš smiesies pēdējais. Ls jūs pīšļos satriekšu! Ls pasaukšu reportierus un visu izstāstīšu šovakar, šeit, tūlīt uz karstam pedam!

Ludzu, apsēdieties, Ričardsons aicinaja. Vai mēs nevarētu runāt klusāk? Mes iztraucēsim jūsu sievu.

Viņas nav majas, Hārvejs Vorenders īsi atbildēja. Mājās vairak neviena nav. Tomēr apsēdās sava viela.

Neesmu šeit ieradies jūs iebiedēt vai apdraudēt, partijas vaditajs apgalvoja. Lsmu nācis, lai lūgtu but sapratīgam. Vispirms jāizmēģina acīmredzami vienkāršākais ceļš, viņš nodomaja. l iesa, nepavisam necerēdams uz sekmēm. Taču alternatīvu drīkstēja izmantot tikai tad, kad pilnīgi viss cits bus izgāzies.

Lūgt? Vorenders jautāja. Ko jūs domājāt, teikdams

lugt.

T ieši to arī domāju. Ls ludzu jūs atteikties no šis ietekmes pār manu šefu, ļaut, lai pagātnei pienāk gals, atteikties no šis rakstiskas vienošanas…

Ak ja, ta gan, Vorenders sarkastiski pasmīnēja, es jau gaidīju, ka jūs uzmāksieties ar tamlīdzīgam blēņām.

Ričardsons pulējas, lai viņa balss izklausītos pazemīga un pārliecinoša: Pašreiz no ta taču nav nekada labuma, ministra kungs. Vai tad jūs to neredzat?

Viss, ko es šobrīd redzu, ir tas, kapec jūs to darāt. jūs mēģināt aizsargat pats sevL Ja es atmaskošu Džeimsu Houdenu. viņam ir beigas. Bet, ja jāiet viņam, krītat arī jūs.

Domāju, ka ta tas varētu notikt, Ričardsons gurdi piekrita. Taču, varat man ticēt vai neticēt, par to es īpaši neraizējos.

Viņš apzinājās, ka teicis patiesību ši iespēja viņa prata atradās pēdēja vieta. T aisnību sakot, Ričardsons pats brīnījās, kada velna pcc vispār uzsācis šo lietu. Vai ta bi ja personīga lojalitāte Džeimsam lloudenam? Droši vien zinama mēra ta tas bija, taču tsla atbilde noteikti bija sarežģītāka. Visdrīzāk iemesls bija tas, ka Moudcns, par spīli visam viņa kļudam, valslij bija labākais iespējamais premjerministrs, un, lai kadas grēku piedošanas šis virs arī nesaņemtu, pretī viņš spēja dot daudz, daudz vairak. Šis cilvēks tapat ka Kanāda bija pelnījis ko vairak, neka kaunpilnu sakavi un izraidīšanu. Varbul tas, ko es patlaban daru, ir divkārt pārveidots patriotisms, pratoja Braiens Ričard sons.

Ne, I larvejs Vorenders sacīja. Mana atbilde ir noteikta un galīga ne.

Tatad ieroci tomēr nāksies lietot.

Abi pretīsedētaji klusēdami vēroja viens otru.

Bet, ja es jums pateiktu, leni ierunājas partijas boss, ka mana rīcība ir noteikti fakti, kas liktu jums mainīt savas domas… fakti, kurus man negribētos apspriest pat šeit, tikai mūsu abu starpa… vai jūs tomēr nepārdomāsiet, tagad, pirms neesmu spiests sākt šo sarunu?

Nav tadu faktu ne virs zemes, nedz arī debesis, kas liktu man atkapties no ta, ko esmu jau pateicis, imigrācijas ministrs nelokāmi paziņoja.

Domāju, ka jūs kļūdāties, Braiens Ričardsons sacīja klusi, taču pārliecinošL Redziet, es zinu patiesību par jūsu dēlu.

Likas, ka klusums istaba kļuvis bezgalīgs.

Beidzot, līdz nāvei nobalis, Vorenders nočukstēja: Ko īsti jūs zināt?

Dieva dēļ, Ričardsons atvainjas. vai tad tiešām nepietiek. ka es zinu? Nelieciet man to visu izrunāt skaļL

Vel viens čuksts. Pastāstiet man, ko jūs zināt!

Nekada pārsteiguma, neka nepateikta, ne mazākā mēģinājuma noliegt, izvairīties no smagas un traģiskas patiesības.

Labi, Ričardsons mierīgi noteica. Taču man tiešam zel, ka jūs ta uzstājat. Viņš paskatījās sarunu biedram tieši acis. Jūsu dēls I Iovards nekad nav bijis varonis. Viņam bija jāstājas kara tribunālā priekša par gļēvulību ienaidnieka priekša, par dezertešanu, savu kaujas biedru pakļaušanu briesmām un viņa lidmašīnas stūrmaņa navL Liesa viņu atzina par vainīgu visos šajos pārkāpumos. Gaidīdams spriedumu, viņš izdarīja pašnāvību pakaroties.

I lārveja Vorendera seja bija pilnīgi zaudējusi krāsu.

Ar pūlēm izraudzīdamies vārdus, Ričardsons negribīgi turpināja. Ja, tas tiešam bijii reids uz Franci ju. Taču jūsu dels nebija komandieris, viņš nevadīja nevienu citu, tikai paša lidmašīnas stūrmanL Tas bija viņa pirmais lidojums, pats pirmais.

Partijas vadītāja lupas bija izkaltušas. Aplaizījis tas ar mēli, viņš turpināja: Eskadrons bija lidojoša vienība, izkārtojusies aizsardzības pozīcijas. Pie mcrķa viņi nonaca smaga apšaude. Pārejās lidmašīnas nealkapas. turpinaja lidojumu un nometa savas bumbu kravas. Jūsu dcls, neklausīdams stūrmaņa lūgumiem, izjauca formējumu un pagriežas atpakaļ, pametot savus kaujas biedrus ncaizsargatus.

Vorendera rokas ta drebēja, ka viņš nolika viskija glāzL

Atpakaļceļa lidmašīnas bruņas lika sašautas, Ričardsons stastija taiak. Stūrmanis lika smagi ievainots, bet jūsu dcls palika neskarts. Tomēr viņš izrāpās no vaditaja sēdekļa un atteicas taiak vadil lidmašīnu. Par spīli savam brucem un tam, ka viņš nebija kvalificēts pilots, stūrmanis parņema vadību un meģinaja nogādāt lidmašīnu majas. Ja aizvērtu acis, es varētu skaidri saskatīt šo ainu, domaja partijas vaditajs. Šaura, piebāztā. trokšņaina kabīne, asiņaina no stūrmaņa brūcēm. Apdullinošā motora rūkoņa. Caurums lidmašīnas ārsienā, pa kuru svilpodams laužas iekša vējš. Ārpuse rejošas šāvienu zalves. Un iekša… ka drēgns, vclnišķigi smirdošs mākonis visu pārņēmušās bailes. Un kabīnes stūri saravies, salauzts stāvs…

Tu nabaga kucēns, nodomaja Ričardsons. Tu nabaga nožēlojamais ķēms. Tu saluzL un viss. Tu pārgāji to mala tiesu, uz kuras lielākājai daļai no mums izdevās noturēties. Dievs zina, ka arī parejic pietiekami bieži gribējuši rīkoties tieši lapai, ka tu. Kas gan mes esam, lai levi par to krilizelu?

Pari Vorendera sejai straumīte plūda asaras. Piecelies viņš noteica: Ps vairak neko negribu dzirdeL

Ričarsdons apklusa. Vairs nebija atlicis daudz, ko staslil. Piespiedu nosēšanās Anglija labakais, ko stūrmanis spēja izdarīt. Abu ķermeņi lika izvilkti no vraka, llovards Vorenders brīnumaina kārta pilnīgi vesels, stūrmanis mirstošs… Vēlāk mediķi sacīja, ka viņš būtu varējis izdzīvot, ja nebūtu zaudējis tik daudz asiņu grutaja atpakaļlidojuma… T ribunāls un verdikts vainīgs. …Pašnaviba… Un beigas notušētie ziņojumi, lietas slēgšana.

Taču llarvcjs Vorenders bija zinājis visu. Zinājis, un tomēr radījis šo neīsto un muļķīgo leģendu par varoņa navL

Ko jūs vēlaties? viņš jautāja aizlauzta balsi, ko jūs no manis gribat?

Rakstisko līgumu starp jums un šefu, Ričardsons mierīgi atbildēja.

Un kas bus, ja es atteikšos? Uz īsu mirkli uzliesmoja pretestības dzirksts.

Ivs ceroju, ka jūs man to nejautāsiet, Ričardsons atbildēja.

liet es jums jautāju.

Partijas direktors dziļi nopūtas. Tada gadījuma es savaksu kara tribunālā dokumentus, sagatavošu kopsavilkumu par tiem un pavairošu kopijas. Tas liks anonīmi izsūtītas it visiem, kuru vardam Olava ir kaut mazakais svars parlamenta deputātiem, ministriem, žurnālistiem, ierēdņiem, jūsu paša departamenta vadībaL..

Tu cuka! Vorenders dusmas rīstījās. Iii netīra velna

cuka!

Man nav ne mazākas patikas to darīt, Ričardsons paraustī ja plecus. Ja nu vienīgi jūs mani piespiedīsiet.

C ilvēki varētu visu saprast, I larvejs Vorenders aizbildinājās. Viņa seja pamazam atguva krasu. Ks atļaušos apgalvot, ka viņi saprastu un justu man līdzL Hovards bija tik jauns, vel gluži puika…

Viņi vienmēr ir jutuši lidzjutibu, Ričardsons piekrita. Un arī tagad viņi varētu just žēlumu pret jūsu delu. Bet ne pret jums. Varbūt kādreiz ta varēja notikt, bet tagad ir par veļu. Viņš pamāja uz portretu izgaismotaja rami, absurdajiem un nevienam nevajadzīgajiem reliktiem zem ta. Viņi aiccresies šo šaradi, un jūs kļūsiet par izsmieklu visai OtavaL

Domas viņš pats šaubijas, vai runa patiesību. Protams, saceltos milzums baumu, daudzi būtu līdz nemaņai ziņkārīgi, taču smietos gan retais. Cilvēki reizēm ir spējīgi uz gluži negaidīti dziļu izpratni un līdzcietību. Visticamak, ka lielākā daļa brīnīsies, kāds dīvains prata aptumsums licis Vorenderam rīkoties tik savadL Vai tieksme iemiesot dēlā paša jaunības dienu sapņus par slavu? Vai rugla vilšanas, traģiska nāve satricinājusi viņa pratu? Ričardsons juta tikai dzeldigu nožēlu.

Par laimi, Vorenders likās noticējis, ka par viņu varētu smieties. Viņa seja saspringti raustījās muskuļL Pēkšņi vecīgais virs metās pie kamīna un paķēra tam līdzas stāvošo krāsns kruķL Pastiepies augšup, raustīdamies elsas, ministrs saka mežonīgi plosīt portretu, kamēr pari bija palicis tikai rāmis un dažas audekla driskas. Ar vienu niknu vēzienu viņš aizslaucija mazo lidmašīnas modeli, tad iesvieda karti un cepuri kamīna liesmas sev pie kajam. Pagriezies pret partijas bosu, viņš aizelsies jautāja: Nu ka, vai esat apmicrinats?

Ari Ričardsons bija piecelies. Man tiešam žel, ka jūs to izdanjat. Tas nemaz nebija nepieciešami, viņš klusi noteica.

Asaras saka plusi no jauna. Imigrācijas ministrs gandriz pakļāvīgi atslīga krēsla. Gluži instinktīvi paņēmis priekša nolikto viskija glazL viņš rami nopūtas: Lai notiek. Ls atdošu jums līgumu.

Tapai ka visas kopijas un rakstisku apliecinājumu, ka vairak dublikātu nav.

Vorenders palocīja galvu.

Kad?

T as varētu prasīt divas vai trīs dienas. Man jābrauc uz T'oronto. Papīrs atrodas tur, droša depozitu seila.

Ļoti labi, Ričardsons izrīkoja. Kad dokuments bus saņemts, es gribētu, lai jūs to nododat tieši rokas šefam. Un viņš ncdnksl zinai it neko par musu šīvakara sarunu. Tu ir daļa no musu Ilguma, vai saprotat?

Atkal galvas mājiens.

Viņam gan nāksies ticēt, ka Vorenders nepiekrāps. Taču Ričardsons bija pārliecināts, ka vairs nekādās prelošanas nebūs.

I lārvcjs Vorenders pacēla galvu, viņa acīs spīdēja naids. Cik pārsteidzoši atri gan mainas sarunu biedra noskaņojums un emoci jas. Ka paisums un bēgums, nodomaja partijas boss.

Bija laiks, kad es varēju jūs salauzt, Vorenders lēni noteica, Us vel esmu kabineta loceklis, ņemiet to vēra. viņš sapīcis piebilda.

Ričardsons vienaldzīgi paraustīja plecus. Varbūt. Taču godīgi sakot, es nedomāju, ka jūs vel varat ar to rēķināties. Jau durvis, viņš par plecu uzsauca: Nccclieties, es pats likšu laukā.

Braucot projām no Roklifas, Ričardsonu pārņēma pretrunīgas izjūtas: kauns, nepatika un bezcerīgs izmisums.

Vairak par visu pasaule partijas bosam šobrīd bija nepieciešama silts, cilvēcisks atbalsts un kompānijā. Tuvojoties pilsētas centram, viņš apstājas pie maksas telefona būdiņas un, atstājis jaguāra motoru rūcam, uzgrieza Millijas numuru. Klusībā vīrietis lūdzas: mīļa, esi mājās, šovakar tu man esi vajadzīga. Ludzu, nu lUdzu. Uz ilgstošo zvanu neviens neatbildēja. Nopūties viņš pakāra klausulL

Nebija citas vietas, kurp doties, ka vien paša dzīvoklis. Viņš pal pieķēra sevi cerība, ka vismaz šovakar, šo vienīgo reizi, Lloize varētu bul mājas. Taču viņas nebija.

Bridi soļojis cauri tukšajam, vientuļajam istabam, Rieardsons paņema viskija glazi, neatkorķētu rudziša pudeli un apņemas metodiski piedzerties.

Pec divām stundām, mazliet pari vieniem, dzīvokļa parades durvis paradijas Kloize Ričardsone iznesīga, skaista un eleganti ģērbusies. Ienākusi dzīvojamajā istabā, kur skatu allaž prieceja ziloņkaula krasas sienas un zviedru valrieksta koka mēbeles, viņa ieraudzīja, ka virs sakņupis nožēlojama izskata, reibuma šņākuļodams, čurn uz baltās grīdsegas. Blakus vaļajas tukša pudele un apgazta glazē.

Saraukusi degunu nievājoša nepatika, Kloize iegāja savā guļamistaba, ka parasti, aizslēgdama aiz sevis durvis.

16 misters dŽastiss villiss

Sava darbistaba viesnīcas "Vankuvera" apartamentā Džcimss Houdens pasniedza premjerministra personīgajam palīgam Hliolam Prousam viena dolārā banknotL Nokāp vestibila un atnes man sešas šokolādes tal'elilcs, viņš izrīkoja.

Ja kādreiz rakstīšu memuārus, Houdens prātoja, es noteikti uzsvēršu, ka viena no premjerministra priekšrocībām ir la, ka tu vari kādu citu sava vieta aizsūtīt pec saldumiem. Tas noteikti būtu labs stimuls ikvienam ambiciozam bērnam.

Kad jaunais cilvēks tikpat nopietns ka vienmēr bija aizgājis, Džcimss Houdens aizvēra durvis uz arejo istabu, norobežodamies no trokšņainajiem telefona zvaniem un rakstāmmašīnu klaboņas, ko sacēla vietējo partijas brīvprātīgo komanda. Iekārtojies krēsla, premjerministrs apsvēra, kādas sekmes lidz šim bi jušas viesuļveidīgajam braucienam pa valstL

Nebi ja šaubu, ka viņš guvis spožus personīgus panākumus.

Visas politiskās karjeras gaita Džcimss Houdens nebija pacelies augslak oratora mākslās virsotnes, nedz arī saņēmis tadas klausītāju ovācijās ka pašlaik. Braicna Ričardsona nolīgtie runu sacerētāji viens bija žurnālists no Monrealas, otrs stradaja reprezēntablajiem Ņujorkas izdevumiem Time un LiJ'e savu darbiņu bija padarījuši labi Taču vel labaki izrādījās brīži, kad Houdens, pacēlis acis no sagatavotajiem papīriem, brīvi improvizēja, runadams ar lādu pārliecību un dabiskam emocijām, ka aizrava gandrīz visus klausītājus.

Gan sagatavojies, gan nesagatavojies premjerministrs galvenokārt runaja par ziemeļamerikas kopīgo mantojumu un naidīgo ideoloģiju spiedienu, kas apdraud ta saglabašanu. Viņš deklarēja, ka pienācis laiks apvienoties, darīt galu maziskumam un ķildām, laiks sacelties pret netīram intrigām, izvirzot priekšplānā jautajumu pārcilvēkā brīvību.

Ļaužu reakcija bija tada, it kā tieši šos vārdus viņi ilgotos dzirdēt, tieši šadu vadību un aicinajumus būtu gaidījušL

Ka jau plānots, premjerministrs ne reizi nebija ieminējies par Savienības līgumu. Saskaņa ar darbības programmu un konstitūciju tas vispirms bija jāziņo parlamentam.

Taču bija sajuta, ka šis projekts radies istaja bridi, ka lauta ir gatava ciešakai savienībai ar Savienotajām Valstīm. Džeimss Houdens to juta, un viņa nojautas par politisko vēju maiņu reti kad bi ja izradījušas kļūdainas.

Toronto runas beigas viņa klausitaji bija pieeelušies kājas un uzgavilējuši runātājām vairakas minūtes, l'ortviljama, Vinipega, Regīna, Kalgari, Pdmontona visur viņu uzņēma tapat vai ļoti līdzīgL Tagad viņš bija ieradies Vankuvera pēdējā punkta pirms došanas atpakaļ uz austrumiem, un šovakar Karalienes Elizabetes pilsētas teatn uzstāsies trīs tūkstoš cilvēku lielai audienceL

Preses atsauksmes par viņa braucienu un žurnālistu reakcija līdz šim bija ļoti atzinīga. Ka laikrakstos, ta televīzija un radio premjerministra runas bija pirmās nozīmes ziņa. Houdens apzinajas, ka viņam ļoti paveicies, jo pēdējas dienas bija jūtams svarīgu notikumu trukums. Nenolika ne lielas dabas katastrolās. ne nekaunīgi seksuāli noziegumi, ne arī vietējas nozīmes militāri konflikti, kas novērstu publikas uzmanību.

.laalzist. bija arī daži starpgadījumL Ik dienas laikrakstos tika pieminēts nelaimīgais gadījums ar noraidīto imigrantu Henriju Divalu, un valdības nostājās kritika šaja lietā turpinājās. Katra pieturvietā premjerministru sagaidīja demonstranti ar plakātiem, kas atbalstīja bezpavalstnieku, tajas tikšanās reizes, kuras picdalijas vispārējā publika, atskanēja arī pa kādām kliedzienam par šo tēmu. Taču viņš juta. ka sašutums klust vājāks, mazinās droši vien nekas nepazūd tik airi ka aizstāvju entuziasms, kad kļuvis pilnīgi skaidrs, ka lieta zaudēta.

Houdens velējas, kaut jaunais Prouss pasteigtos.

Pec brīža, piestūķējis kabatas ar šokolādi, viņa pārdomu subjekts paradi jas durvis.

Vai gribai? premjerministrs piedāvāja. Pats. norāvis no vienas tafeliles ietinamo papīru, viņš saka dedztgi košļāt saldo masu.

Ne. pateicos, ser. palīgs atbildēja. Godīgi sakot, man īpaši negaršo saldumi.

Nu. lai ta būtu, Houdens nodomāja. Skaļi viņš apvaicājas: Vai esat runājis ar viru. kurš šeit uz vietas atbildīgs par imigrācijas jautājumiem?

Ja, viņš bi ja atnacis šurp šorti no rīta. Šo viru sauc Edgars Kramcrs.

Ko viņš teica par šo Divala lietu?

Viņš man apgalvoja, ka nav vairs neka. ko št jauna cilvēka sponsori varētu panakt likuma ceļa. I'at. ja mēģinātu, izraditos, ka lieta ir meistariski nobeigta.

Houdens nodomaja, ka tikai Eliots Prouss spēj saruna lietot tādus apzīmējumus ka meistariski nobeigta. Nu ko. man atliek ccrct, ka šoreiz viņam taisnība. Man tomēr jaatzist, ka jutīšos atvieglots, kad pali reala persona bus atstājusi valsis robežas. Kad kuģis iziet jūra?

Parit vakara.

laja paša diena, kad es Otava pasludinašu Savienības līgumu, Houdens nodomaja.

Misters Kramcrs ļoti velējas jūs salikt personīgi, palīgs paskaidroja. Likas, ka viņš ļoti veļas izskaidrot, ka rīkojies attiecīgajā lieta. Taču es viņam pateicu, ka tas ir pilnīgi neiespējamL

Houdens piekrītoši pamajā. Bija milzums ierēdņu, kuri ar prieku vēlētos izskaidrot premjerministram savu ncibu, sevišķi jau gadījumos, kad paši zaudējuši kontroli par situāciju. Acirnredzol arī Kramcrs nebija nekāds izņēmums.

Jus varai viņu informēt par manu viedokli, Džeimss Houdens nolēma, ka nekaitētu šim vīram dot kādu spērienu. Pasakiet, ka esmu ļoli neapmierināts ar to, ka viņš izturējās liesa. Viņš nedrīkstēja piedāvāt īpašu nopratinašanu. Ši iemesla deļ no jauna atsākas jau gandrīz pabeigta lieta.

Cik sapratu, tieši to viņš arī velējas jums paskaidrot…

Paziņojiet viņam, ka nākotne es gaidu no viņa labaku izturēšanos, Houdens noteikti noskaldīja. Viņa tonis skaidri liecināja, ka sarunas lema ir izsmelta.

Bridi svārstījies, premjera palīgs atvainodamies sacīja: Ir vel kāda liela, kas atliecas uz Divalu. Ši cilvēka advokāts, misters Meillcnds, ir ieradies, lai satiktos ar jums. Ja atceraties, jūs piekrita!…

l ai Dievs žēlīgs! Pēkšņa dusmu uzpluda premjerministrs cirta roku uz galda sava priekšā. Vai tiešam tam nekad nebūs gala?

Fs pats par to bnnos, scr. Pirms gada vai mazliet vairak, kad Pliots Prouss tikko bija sācis strādāt, viena no Džeimsa Houdena dusmu lēkmēm bija viņu izsilusi no līdzsvara uz vairakām dienam. Vēlāk viņš bija iemācījies laist šos uzliesmojumus pār galvu.

Ta bija ši nolāpītā starpnieklaikraksta ideja, vai ne 1ā? premjerministrs dusmīgi vaicaja.

Ja, Vankuveras l'ost. Viņi iesaka…

Fs zinu. ko viņi iesaka, neka jauna tur nav. Dusmu vētra nerimās. l aikraksti vairs nenodarbojas ar ziņu sniegšanu. Viņi laisa las pašL

Bet jūs piekritat…

Fs sasodīti labi zinu, ka ta tas bija! Kapec jūs visu laiku stāstāt man to, ko es jau zinu?

Tāpēc, ka nebi ju pārliecināts, ka jūs to atceraties, Prouss atbildēja, gluži ka koka kaltu seju.

Reizēm Houdenam gribējās zinai, vai viņa personiskajam palīgam tiešām ir tik lielas grūtības ar humora izjutu, ka izskatījās.

Šo lUgumu viņam nodeva vakar Kalgari pcc tam, kad Vankuveras l'ost ievietoja ziņu par to. ka advokāts Meillcnds mēģinās panakt tikšanos ar premejrministru. kad las ieradīsies Rietumkrasta. Telegrāfa aģentūras bija pārtvērušās šo ziņu un izplatījušas to talak pa valstL

Pa telefonu apspriedies ar Braienu Ričardsonu, viņš nolēma, ka iespējama likai viena atbilde. Un nu Meitlends bija šeit.

Pabi, Houdens neskanīgi noteica, sūtiet viņu iekša.

Alanam Meitlendam nācās gaidīt trīs ceturtdaļstundas viesnīcas apartamenta uzgaidāmajā telpa, un pēc katram piecām nākošajam minūtēm viņa nervu saspīlējums un nedrošība arvien pieauga. Tagad, kad viņu uzaicināja ienākt numura iekštelpas, puisis nesaprata, ko vispār šeit dara.

Labrīt, premjerministrs strupi sacīja. Cik saprotu, jūs vēlējāties mani redzēt.

Abi vīrieši vērtējoši nopētīja viens otru. Nervozitāti parmaea interese, un Alans ziņkārīgi skatijas uz ērta, mīksta atzveltnes krēsla sēdošo slaido, mazliet uzkumpušo viru. Šie vaibsti smagnēja, ērglim līdzīga seja, iegrimušas acis, garais, līkais deguns bija labi pazīstami, tūkstošiem reižu redzēti laikrakstu slejas un televīzijas ekrana. Tomēr seja likās vecaka, krunkainākā neka lika domāt fotogrāfijās. Šaja cilvēka jautas sagurums, kuru viņš nebi ja domājis ieraudzīt.

Paldies jums, ka piekrita! tikties ar mani, premjerministra kungs, Alans sacīja. Es gribēju vērsties pie jums personīgi I lcnrija Di vaļa varda.

Jaunie advokati mūsdienas kļuvuši vel jaunaki, Džcimss lloudens nodomaja. Vai arī patiesība vecajiem juristiem, kas kļuva arvien vecāki, viņi tadi tikai likās? Viņš pratoja, vai pirms četrdesmit gadiem arī pats izskatijas tik jauneklīgs un sparīgs ka šis atlētiskais puisis ar īsi apcirpto ezīti, kas tagad nedroši slavēja viņa priekša.

Nu ko. apsēdieties, premjerministrs noradīja uz prelimstavošo krēslu, un Alans apsēdas. Jums jācenšas runāt īsi, mister Meillend, jo nevaru jums ziedot vairak ka dažas minūtes.

Ar to es jau biju rēķinājies, ser, Alans ļoti centas, lai viņa tonis nemainīgi izklausītos godbijīgs. Tapec es nerunāšu par šis lietas laktiem. Domāju, ka lielāko daļu no tiem jūs jau būsiet dzirdējis.

Dzirdējis! lloudens apspieda pēkšņu histērisku smieklu lēkmL Augstas debesis! Man liekas, ka nedēļām ilgi neesmu dzirdējis neko citu!

Alans pasmaidīja, lloudens ievēroja, ka viņam ir patīkams, silts, zēnisks smaids, kas te paradas, te pazūd. Tad, tūlīt atguvis nopietnību, jaunais jurists iesaka: Ir daudz tadu lietu, premjerministra kungs, par kuram lakti neko nestāstā: apstakļi uz kuģa, cilvēks, kuram jādzīvo ala, kas nav lielākā par zvēra krātiņu, cilvēciska būtne bez cerībām, bez brīvības…

Vai jums nav ienācis prata, mister Meitlend, Houdens palrauca, ka šis kuģis nepieder Kanadai ka daļa no šiem apstākļiem pastav jau ievērojamu laiku un ka musu valstij par to nav jarupejas?

Bet kam par to jarupejas, ser? Vai varat man pateikt? Alana acis uzliesmoja, sakotnejais satraukums bija piemirsts. Vai mums tiešam nav nekādās daļas par tam cilvēciskajam būtnēm. kas nepieder pie musu jauka, tīrā un slēgta kluba?

Jus runājāt par slēgtu klubu, Džcimss lloudens pacietīgi iebilda. Vai zināt, ka Kanadas imigrācijas radītāji ir vieni no labākajiem pasaulē?

līci konkurence šajā joma taču nav pārak liela, vai ne tā? Alans paliecas uz priekšu sava krēsla.

Trāpīts, lloudens nodomāja. Taču skaļi viņš asi atteica: Tas neattiecas uz lietu. Patiesība ir tada, ka visas šis problēmas regule likumi un noteikumi, un ja jau tādi pastav, las nozīmē, ka tie arī jāievēro.

Daži no šiem likumiem ir parak patvaļīgi, Alans iebilda, sevišķi jau tie, kas attiecas uz cilvēktiesībām.

Ja tads ir jūsu viedoklis, jums ir tiesības griezties tiesa.

Jūsu imigrācijas priekšniekam šeit Vankuvera gan ir citāds viedoklis. Viņš man sacīja, ka nevienai liesai nav tiesību iejaukties viņa darīšanas.

Tomēr jūs gajat uz tiesu un savu lietu zaudējat, premjerministrs nepiekāpās.

Ja, nics zaudējam. Alans drūmi atzina. Tieši tāpēc arī esmu ieradies šeit. Pa i luglos. Seja atkal atplaiksnija smaids. Ja nepieciešams, varu arī nomesties ceļos.

Ne, lloudens pasmaidīja pretī. Ps negribētu, ka jūs tā rīkojaties.

Ser, es tomēr gribētu jums pastastīt par Henriju Divalu. Ja jau laika ir tik maz, man tas jāizmanto maksimāli, Alans apņemas. Viņš ir jauks mazs cilvēciņš, uzcītīgs, gatavs smagi strādāt. Psmu pārliecināts, viņš būtu labs pilsonis, l iesa, viņš slikti runa angliski, nav izglītots…

• Mister Meitlend, prcmjrministrs noteikti pārtrauca jurista runas pludus. Iemesls, kāpēc šo viru nevar ielaist valsti, ir ļoti vienkāršs. Pasaule ir pilna ar cilvēkiem, kuriem no humānismā viedokļa ir vērts palīdzēt. Taču jabut kādai noteiktai kārtībai, ka to darīt, kadam plānam, kadai darbības shēmaL Tieši Tāpēc mums ir imigrācijas likums.

Turklāt, viņš stūrgalvīgi domāja, es nepieļaušu, ka sis absurdas un neadekvātas sabiedrības klaigas ņem virsroku. Pat, ja ignorētu Ilarveja VOrendera draudus, piekāpties šaja mirklī likās vāji un smieklīgL Ja premjerministrs reiz paziņojis savus uzskatus, tatad ar to viņam pašam turpmāk jārēķinās.

Bet Ucrijs Divals ir Vankuvera, premjerministra kungs, Alans pārliecināja. Viņš neatrodas ne Ungārijā, ne Pliopijā, ne Ķīna. Viņš pašlaik ir šeit. Tad rūgti piebilda. Valsti, kur zemākajam šķiram iesaka pagaidīt pie vārtiem.

Zemākajam šķiram. Uz mirkli Džcimsa tloudcna atmiņa uzplaiksnīja grūta bērnība bāreņu patversme, arpasaulc, negaidīta iespēja, ko viņš sensena pagatne ieguva ar kada vira tāda paša Alana Meitlenda palīdzību. Taču viņš vismaz bija dzimis šai zeme. Premjcrminstrs izlēma, ka saruna bijusi jau pietiekami ilga.

Imigrācijas likums ir šis valsis likums, mister Mcillcnd. Nav šaubu, ka lam ir savi trukumi, taču Kanadas pilsoņi izvēlējušies, ka tam jabut tādam, kāds tas arī ir. Baidos, ka saskaņa ar šo likumu man nav cilās atbildes ka ne.

Visas civilizācijās normas bija ievērotas. Piecelies Dzcimss IIoudcns paspieda Alana roku. Atļaujiet man novelei jums labas sekmes jūsu profesija, viņš sacīja. Varbul kādu dienu jūs sāksiet nodarboties arī ar politiku. Man ir sajuta, ka jums tas varētu labi padoties.

Nedomāju vis, scr. Alans klusi atbildēja. Ir parak daudz lietu, kas man laja nepatīk.

Kad Alans Meitlends bija aizgājis, premjerministrs paņēma otro šokolādes tāfeliti un domīgi atplēsa papīru. Pēc brīža viņš pasauca savu personīgo palīgu un aizkaitinata toni pieprasīja, lai liktu atnests viņa šīvakara runas uzmetums.

Viesnīcas "Vankuvera" vestibila Alanu gaidīja Dens Orlils.

Vai ir kadas izmaiņas? viņš gaidpilni jautāja.

Alans papurināja galvu.

Nekas, Orlils moži sacīja, jebkura gadījuma mes saglabājam publikas uzmanību par šo lietu, un arī tas ir ko vērts.

Vai tiešām? Alans drūmi pasmīnēja. Pasakiet, lūdzams, kada daļa publikai, ja valdība nepakustina ne pirkstiņu?

Vai tad neesat par to dzirdējis? Ši publika var nomainīt valdību!

Ak. vai nav burvīgi! Alans iesaucas. Mes pagaidīsim līdz vēlēšanām, un tad aizsūtīsim Henrijam pastkarti ar šim labajam ziņām. ,z<7 vien zināsim, kur viņš lobnd atrodas.

Nāciet, Dens aicināja. Es aizvedīšu jūs uz jūsu biroju. Pa ceļam varēsiet man pastastīt, ko īsti IIoudcns sacīja.

Kad Alans ienaca, loms l.uiss stradaja sava stikla kabīne. Pec sarunas mašīna Dens Orlils bija aizbraucis projām, droši vien uz Pos! redakciju. Alans vēlreiz atstāstīja arī lomam visu. kas noticis.

Es teikšu ta, Toms sacīja. Ja jau reiz esi iekodies kaula, grēks būtu allaisl zobus.

Alans izklaidīgi pamaja. Viņš prātoja, vai būtu labi piezvanīt Šcronai, vai tomēr isla iemesla to darīt nav. Kopš pēdējās lelclbna sarunas pirms divām dienam viņi nebija redzējušies.

Starp citu, Toms ieminējas, TEv pienākusi kada paciņa. Šodien, ar livrejolu šoferi, ārkārtīgi smalkā stila. Ta ir tava biroja.

Ziņkāres dzīts, Alans tūlīt devas iekša. Galda vidu bija nolikts četrstūrains, rūpīgi ieltls sainītis. Zem vairākām mīksta zīdpapīra kailam atradās mala liguriņa krušutels. tikai galva un plecL Klal pielikta zīmīte vēstīja: "lis pulējos, lai tā izskatītos pec mistera Kramera. taču ta spiligi veidojas lada, kāda ir. Tāpēc ludzu\ nekādu adatu! Nekad! Mīloša Šerona '.

Pacēlis liguriņu, Alans atplauka smaida, l aja skaidri varēja pazīt viņu pasu.

Nepilnu cclurtdaļjudzi no premjerministra numura viesnīca "Vankuvera" britu Kolumbijas Augstākas tiesas tiesnesis Džastiss Villiss jau vairāk ka stundu nemierīgi staigāja pa savu personīgo kabinetu.

Šis bargais, nopietnais un arēji bezkaislīgais virs pašlaik mocījās smaga iekšēja ciņa.

Šis prata kaujas ugunslīnijas bija skaidri iezīmētas. Viena puse atradās tiesneša amata godīgums un integritāte, otra viņa person īga s i rdsa pzi ņa.

"Nav neka, ko varētu panākt likuma ceļa," Fdgars Kramcrs bija apgalvojis premjerministra asistentam. arī Alans Meillends pec nedēļu ilgiem juridisku precedentu meklējumiem bija nonācis pie tāda paša secinājumā.

Mistera Dzaslisa Villisa rīcība bija informācijā, kas pieradīja, ka abi ir kļūdījušies. Ja šo informāciju prasmīgi pielietotu, Henriju Divalu vismaz uz laiku varētu atbrīvot no ieslodzījuma un kuģa klaja, un iespējams, arī izmantot, lai labvēlīgi ietekmētu viņa liktenL

Situācijās atslēga glabājas smaga, svarīga sējuma ar uzrakstu Britu Kolumbijas Ziņotājs, XXXII' sējums, Anno 1921, kas gulēja uz tiesneša rakstamgalda.

Papīrs, uz kura bija rakstīts liktenīgais teksts, bija nodzeltējis un zaudējis krasu. Taču vardi, ko vēstīja likums raiio decidendi izskatījās ka tikai vakar pasludinātL

Kanadas tiesnesis bija noteicis, ka talaja 1921. gada kāds Ahmeds Singlis … talad arī Henrijs Divals šodien… nevar likt deportēts uz kuģL

Tiesnesis, kurš droši vien sen jau miris, bija noteicis, ka jebkuru indivīdu iespējams deportēt tikai uz zemi, no kuras viņš nācis, un ne uz vienu citu vielu.

Bet Vestervika negrasijas doties uz Libānu zemi, no kuras Divals bija nācis, kura viņš uzkāpa uz ši kuģa klaja. Motorkuģis f'estervika ir okeānu klaidonis, tā nakoša osta ir Bcllasta, bet tālākie ceļi visai neskaidrL..

Tāpēc pavelc par Henrija Divala deportāciju bija nelikumīga un nederīga.

Ta vēstīja Rex v.v. Ahmed Singh.

Šos l'akius par motorkuģi Vestervika misters Džasliss Slenlijs Villiss bija izdibinājis tikpat piesardzīgi un diskrēti, ka visu parejo. kas attiecas uz šo lietu.

Viņš bija informēts, ka Alans Mcitlcnds un Toms Luiss meklē likuma precedentus, kas varētu novērst Henrija Divala deportāciju. Viņš zinaja arī par viņu puliņu negatīvo iznākumu, un par lo nemaz nebrīnījās.

Pieredzējušais tiesnesis neparmeta abiem jaunajiem kolēģiem, ka lie nav atklajuši Rex v.v. Ahmed Singh eksistencL Ka tas nereti gadas, št liela Kanadas Saīsinājumos savulaik bija icgramatota un indeksēta nepareizL arī pats tiesnesis nebūtu nojautis, ka pastav šads precedents, ja pirms daudziem gadiem nebutu tai nejauši uzdūries un paturējis prata.

Ja es būtu Henrija Divala advokats un zinātu to, ko zinu es, prātoja misters Džastiss Villiss, es šo pašu pecpusdicnu nekavējoties iesniegtu jaunu prasību par habeas corpus. Bet ka tiesnesis, ja vien mana priekša atrastos nevis mazak nozīmīga pavēle NIS1, bet gan īsts rīkojums habeas corpus, es atbrīvotu Henriju Di vaļu no l'e stervikas krātiņā, nevilcinoties nevienu bridL

Taču viņš bija tiesnesis, bet nebija advokāts. Neviena cilvēka spēkos nav vienlaikus but gan vienam, gan otram.

Tiesneša pienākums ir likuma karta izskatīt prasības un pierādījumus, kas liek viņam iesniegtL Viņa funkcijas nav paredzēta tieša iejaukšanas lielas gaita, nedz arī jebkādā rīcība, kas naktu par labu vienam vai otram pravas dalībniekam. Protams, reizēm tiesnesis varēja netieši ietekmēt cietuša padomnieku, dot mājienus par soļiem, kas sekmētu taisnīgu lielas iznākumu. An viņš ta jau bija atbalstījis Alanu Meitlendu, kad tika izskalita NIS1 pavelc par Henriju Divalu.

I aču talak par šo punktu tiesneša līdzdalība nesniedzas. Vel vairak, talaku iejaukšanos varētu uzskatīt par tiesneša amata pilnvaru parkapšanu.

Misters Džastiss Villiss velreiz šķērsoja paklajoto laukumiņu starp savu darba galdu un logu. Platie, kaulainie pleci šodien bija mananii uzkumpuši, it kā tos nospiestu smaga atbildības nasta. Garā, stūrainā seja izskatījās norūpējusies un domas saraukta.

Ja es nebūtu es. viss būtu vienkārši, sprieda misters Džastiss Villiss. Ps varētu pacelt uz galda stāvošā telefona klausuli un piezvanīt Alanani Mcitlcndam. Kad viņš paceltu klausuli, atliktu tikai pateikt: Paskatieties Britu Kolumbijas Ziņotāja, XXXII' sējuma, Anno 1921. Nekas vairak nebūtu vajadzīgs. Meitlends ir apķērīgs jauns cilvēks, un jau šodien pirms tiesas reģistra slēgšanas būtu klat ar prasību izdot liabeas (-ārpus rīkojumu.

Tas izslēgtu iespēju, ka Henrijam Divalam jadodas jūrā kopā ar kuģL

Man tas būtu svarīgL Alanam Mcitlcndam tas būtu svarīgL Mums abiem tas būtu svarīgL

Taču es esmu tas, kas es esmu, un es nevaru… ne tieši, ne neliešL.. ta rīkoties.

Un tomēr… paslavēja arī inarliculate major premise.

Ta bija frazc, ko viņš skaidri alcerejas kopš senajiem jurista studiju laikiem. To joprojām maeija, lai gan tiesnešu klātbūtne pieminēja samēra retL

Ši premisa bija doktrīna, kas noteica, ka neviens tiesnesis nav absolūti taisnīgs. T iesnesis ir tikai cilvēks, viņš nevar visos gadījumos turēties pie vienas mērauklas. Apzināti vai neapzināti, katru viņa domu vai rīcību ietekme paša dzīves nolikumi un pieredze.

Misters Dzastiss Stcnlijs Villiss bija akccptcjis šo postulātu. Viņš lieliski apzinājās, ka arī pats to ir iemantojis. Šo premisu varēja nosaukt vienā vienīgā vārda.

Belscna.

Tas bija 1945. gada.

Stenlija Villisa, tieši tapai ka daudzu viņa vienaudžu, jurista karjeru pārtrauca Otra pasaules kara gadL Viņš bija dienējis Kanadas bruņotajos spēkos ka artilērijas virsnieks, un kopā ar savējiem pavadījis Piropa visu laiku no 1940. gada līdz kara beigām. Kad jau tuvojas kara pēdējas dienas, majors Slenlijs Viliiss, I3ritu Otras armijas sakaru dienesta virsnieks, kopā ar 63. Tanku pulku piednhjas naeistu koncentrācijas nometnes atbrīvošana pie Bergenas Belscnas.

Viņš palika Belsena veselu mēnesi, un tur pardzivotais bija viņa mūža vissatriecošāka pieredze. Vel gadiem ilgL un gadījas, ka vel tagad šo trisdemit dienu šaušalas atgriežas pie viņa biedējošos, dzīvos sapņos. Slenlijs Viliiss, kura barga āriene slēpa jutīgu inteliģenta cilvēka dvēseli, bija atstajis Bclscnu ar stingru apņēmību, ka gados, ko liktenis viņam vel atvēlējis, darīs visu, kas vien bus viņa spēkos, lai palīdzētu ikvienai cilvēciskai būtnei atbrīvoties no paridari jumiem un parvaret netaisnību.

Strādājot par tiesnesi, tas nemaz nebija viegli, (rādījās, ka Villisam nācās kādu atzīt par vainīgu, lai gan instinkts sacīja, ka nevis indivīds, bet gan sabiedrība ir ta, kas principiāli jasoda un jamaina. Taču reizēm, paši par to nenojauzdamL daži nožēlojami, visu pamesti kriminālnoziedznieki saņēma vieglāku vai pat pavisam nosacītu spriedumu pateicoties tam, ka mistera Džastisa Viilisa domas bi ja skārusi šī pagatnes ena… premisa…

Ka šobrīd.

Henrija Di vaļa prasība viņu joprojām satrauca tikpat stipri, ka tiesas sede, kad tika izskatīts jautajums par pavēli NISL

Šis cilvēks ir ieslodzīts. Viņam pienakas taisnīga atbrīvošana.

Starp abam šim lietam atrodas tiesneša gods un lepnums.

lien pārmākts lepnums lai tev mācību, Viliiss nodomāja. Un devas pie telefona.

l iesi Alanam Mcitlcndam viņš nedrīkstētu zvanīt, vismaz tik daudz apdomības jāsaglaba. T aču bi ja vēl kada iespēja. Viliiss varētu parunai ar savu kādreizējo partneri, cienījamu pavecu advokātu, kurš bija pietiekami attapīgs, lai saprastu arī netiešus, sarunas gaita dotus mājienus. Ši informācija liktu nodota vārds varda, nealklajol tas avotu. Taču viņa partnerim bija arī pietiekami stingri uzskati par tiesneša pilnvaram…

Misters Džastiss Viliiss smagi nopūtas, zcl, bet konspirācijai nav konkrētu perfektu paraugu.

Savienojums. Viņš pavēstīja: Te zvana Slenlijs Viliiss.

Kāds patīkams pārsteigums, jūsu labdzimtība, klausule laipni atbildēja zema krušu balss.

es zvanu ka privātpersonā, Ben, tiesnesis steigšus pārtrauca.

līnijas otra gala atskanēja draudzīgs smiekliņš. Ka klajas. Sten? Sen gan neesam redzējušies, balsi bija dzirdama patiesa sirsnība.

Zinu, vajadzētu atkal reiz sanakt kopā. Par to gan viņš šaubījās. Tiesnesim savu amata pienākumu deļ nakas mīt vientuļu laku…

Nu, Sien, vai varu ko darīt tava laba? Vai ir kāds, kam vajadzīga palīdzība?

Ne, Misters Džastiss Villiss bija skops vārdos. Saviesīgas sarunas viņam nekad neveicas. Iedomājos, ka gribētu ar jums parunāt par šo Divala lietu.

Ak ja, ši bezpavalstnieka lieta. Lasīju jūsu spriedumu. Zel, protams, es tiešam neredzu, ko te vel varelu danl.

Ne, liesnesis apstiprināja, vairak tiešam nekas nav darams. 'Tomēr jaatzist, ka šis jaunais Meitlends ir lielisks, daudzsološs jurists.

Piekritu, balss sacīja. Domāju, ka viņš šaja profesija tiešam daudz ko sasniegs.

Dzirdēju, ka viņš sarīkojis pamatīgus precedentu meklējumus.

Ja var ticēt tam, ko man stastija, dziļa balss līksmi iespurdzās, Meitlends kopā ar savu partneri izgriezusi juridisko bibliotēku gandrīz vai ar oderi uz aru. Taču viņiem nav veicies.

Ls brīnos, misters Džastiss Villiss lēni teica, kāpēc gan viņi nav nonākuši pie Rex vs. Ahrned Singli Britu Kolumbijas Ziņotāja, XXXIV sējumā, Anno 1921, 191. lappuse. Man liekas, atsaucoties uz to, viņi bez jebkādiem jautājumiem saņemtu ha-

beas corpus.

Linijas otrā gala valdīja klusums. Tiesnesis spēja iedomāties izbrīna sarauktas uzacis, mazliet nosodoši) skatienu. Tad, mazliet vesak ka iepriekš, balss sacīja: l.abak nosauciet vēlreiz šo lietu. Ls nepaguvu visu iegaumēt.

Atkārtojis lielas datus un pec paris pieklājības frāzēm nolicis klausuli, misters Džastiss Villiss nodomāja: luk, cena, ko mes maksajam par visu,ko daram. Taču viņš zinaja ari, ka informācijā liks nodota lalak.

Pirms atgriešanas pie lietam un spriedumiem nokrautā rakslamgalda tiesnesis paskatījās pulkstenL

Pēc četrarpus stundām, kad pilsētu saka apņemt tumsa, durvis stāvēja vecīgais reģistra ierēdnis, kurš pavēstīja: Milord, misteram Mcitlendam ir prasība pēc habeas corpus.

Spožu takelažas prožektoru gaisma Veslervika krava kokmateriālus.

Alans Mcitlcnds pašapzinīgi, triumfējoši pa sarūsējušo tērauda trapu uzkāpa uz pussagruvušā, atkritumiem piesvaidita galvena klaja.

Minerālmēslu smirdoņa bija pazudusL Jebkuras tas paliekas aizpūta svaiga brīze, kas naea no juras puses. Cauri visam kuģim vesmoja svaiga nesen cirstu ciedru un baltcgļu smarža.

Nakts bija auksta, toties skaidrojas debesis virs galvas vizmoja zvaigznes.

No kuģa priekšgala tuvojas kapteiņa otrais palīgs, ar kuru Alans bija ticies jau Ziemassvētku rīta.

Fsmu ieradies, lai satiktu kapteini Jābcku, Alans skaļi uzsauca pari klajam. Ja viņš ir sava kajīte, es pats atradīšu ceļu.

T ievais, stiegrainais virs picnaca tuvāk. Tad jūs zināsiet ceļu, viņš noteica. Un, pat ja ne, šonakt jums ir tāds garastavoklis, ka pašas zvaigznes palīdzes.

Ta ir, Alans piekrita. Man pašam arī ta liekas. Puisis instinktīvi pieskaras kabatai, parbaudidams, vai dargais dokuments joprojām atrodas tur.

Ienirdams kuģa iekšiene, viņš pari plecam vel uzsauca: Ka klajas jūsu drudzim?

Tikko ka mes iziesim jura, noteikti paliks labak, kapteiņa palīgs atbildēja. Tad piebilda: Vel četrdesmit astoņas stundas, ne vairāk.

Četrdesmit astoņas stundas. Vel pavisam nedaudz, taču likās, ka viņi paspējuši laika. Sopecpusdicn viņš bija atradies sava Ci i 1 forda ielas dzīvokli, kad ar Toma l.uisa starpniecību viņu sasniedza ziņa: Meklejiel Hex v.v. Ahmed Singzt.

Nelolodams lielas cerības, tomēr nolēmis, ka nevienu iespēju nedrīkst atstat neizmantotu, Alans devas uz juridisko bibliotēku, 'fur, izlasot 1921. gada pieņemto spriedumu, viņa sirds gandrīz sastinga. Pcc tam drudžaina steiga tika rakstīts, parbaudits, savaktas neskaitāmās apliecības un rīkojumi, ko pieprasīja likums. Neskatoties uz to, ka nedrīkstēja zaudēt ne bridi, monstra rīkli pienācās piebāzt pilnu ar papīriem…

T ad skrējiens uz tiesas namu, lai nokļutu tur vel līdz reģistra slēgšanaL Ar grūtībām, taču viņam tas bija izdevies, un jau dažas minūtes vēlāk jaunais advokals atkal stāvēja tiesneša kabineta mistera Džaslisa Villisa priekšā.

Tiesnesis, likpal bargs un nepieejams ka vienmēr, bija uzmanīgi visu uzklausījis, lad, uzdevis paris īsus jautājumus, apstiprināja haheas (ārpus rīkojumu absolulu pavēli, daudz pamatīgāku ka maznozīmīga NISL l"as bija rets un ārkārtīgi dramatisks bridis. Rīkojuma oriģināls kopā ar kopiju lagad alradas Alana kabala: Elizabete, kura ar Dieva žēlastību valda Apvienotajā Karaliste, Kanada un citas savas zemes un teritorijas, taisnības aizstave… pavel jums lulit per ši mušu rīkojuma saņemšanas… nogādāt Henrija Divala miesas un ķermenL..

Protams, vel bus arī tiesas sede, kas nozīmēta uz parītdienu. Taču iznākums bija neapšaubāms un neapstrīdams: Vestervika izies jura. bet Divala uz 1as klaja nebūs.

Alans pie sevis nodomāja, ka rit kada bridi noteikti jāpiezvana advokātam, kurs bija viņus uzvedinājis uz Alimeda Singha lielu, loms l.uiss bija pierakstījis viņa vārdu, l as bija neeerels glābiņš…

Jaunais vīrietis bija nonācis pie kapteiņa durvīm un pieklauvēja. Balss iekšpuse pavēlēja: Ienāciet!

Kapteinis Jabeks, tinies biezos tabakas dūmos, uzvilcis piedurkņu aizsargus, nespodras galda lampas gaisma aizpildīja kaut kadas ailes uzskaites virsgrāmata. Nolicis pildspalvu, viņš pieceļas un, ka vienmēr, pieklājīgi norādīja, lai viesis apsēžas zaļaja adas atzveltnī.

Dūmi bija nonākuši plaušas, tapec, pirms Alans saka runāt, viņam naeas viegli nokremšļoties. Man jūs jatrauce…

Nekas. Šai reizei jau pietiks rakstīt, kapteinis pasniedzas uz galda pusi un aizvēra virsgrāmatu. Tad gurdi piebilda: Nākotnes arheologi, kas alraks mušu civilizācijās pēdas, nekad to nesapratis. Mes būsim viņiem atstājuši parak daudz vārdu, ko lasīt.

Ja jau reiz runājām par vārdiem. Alans sacīja, arī es esmu dažus atnesis līdzL Viņš smaidot izvilka no kabatas rīkojumu par haheas corpus un pasniedza lo kapteinim .labekam.

Kapteinis lcni lasīja, kustinādams lupas, apstādamies vielas, kur jurdiskais žargons bija grūti saprotams. Beidzot, pacēlis acis, viņš neticīgi jautāja: l alad jums tomēr izdevās? Par spīli visam?

Ja, Alans laimīgi apstiprināja. Šis rīkojums nozīme, ka Henrijs liek atbrīvots no kuģa. Viņam nevajdzes kopā ar jums doties jura.

Un tagad šaja bridL..

Šobrīd, kaptcin, es gribētu, lai viņš sakrava savas mantas un nak man lidzi, Alans apņēmīgi atbildēja. Rīkojums atbrīvo viņu un nodod mana pārziņā. Tad piebilda: Ja jums ir kam mazakas šaubas, mes varam izsaukt kalnu gvārdus…

Ne, ne! Tas nebūs nepieciešams! Kapteinis .labcks nolika rīkojumu, viņa seja atplauka silta, paiavjga smaida. Fs nesaprotu, ka jums las izdevies, mister Mcitlcnd, taču man jūs jaapsveic. Vienkārši tas nolicis tik pēkšņi, las viss.

Zinu. Alans pasmaidīja. arī pats vel esmu mazliet bez elpas.

Pēc desmit minūtēm, mirdzošam acīm un plati smaidīdams, ikapieiņa kajīte paradijas Henrijs Divals. Viņš bija tērpies rupja jūrnieku dallkota pusmēteli, kas zēnam bija vairakus izmērus par lielu, un nesa piebāztu kartona koleri, kas bija pārsiets ar auklu. Viens no pirmajiem darbiem rit bus par daļu no savaktas naudas nopirki puisim jaunas drēbes, lai viņš varētu stāties tiesas priekša, nodomaja Alans.

Misters Mcillends vedis tevi prom, Hcnrij, kapteinis pavēstīja.

Jaunais bezbiļetnieks dedzīgi pamāja. viņa seja staroja satraukuma un cerības, Fsmu jau gatavs.

Uz kuģa tu vairs neatgriezīsies, kapteinis klusi sacīja. Fs tagad teikšu tev ar Dievu!

Uz brīdi sajūsma zēniskajā sejā pazuda. it kā kapteiņa vardi buiu atklājusi I lenrijam neparedzētu un negaidītu realitatL Šis la!».ns kuģis, viņš nedroši noteica.

Daudzas lietas ir tieši tadas, kādas mes paši las padarām, kapteinis pastiepa roku. Mana kārstākā vēlēšanas ir, lai tu buLi laimīgs. Hcnrij, un lai Dievs tevi sarga. Strada, cik spēj. skaiti lūgšanas, un rīkojies ta, ka tev sacīs misters Mcillends.

Apstulbis un nelaimīgs, bezbiļetnieks memi palocīja galvu, l a bija dīvaina aina. Gandrīz ka tēva un dela šķiršanās. Alans juta. ka nevienam no viņiem negribas, lai šim brīdim pienāktu gals.

Ilutu labak. ja mes tagad ietu, Alans paņēma rīkojuma ori:'malu, alstudams kopiju kapteiņa vajadzībām. Paspiedis jūrniekam roku, viņš sacīja: Bija patiess prieks ar jums iepazīties, kapteini Jabek. Ceru, ka varbūt iznaks vel satikties.

Ja man gadīsies vel kāds zaķis, mister Mcitlcnd, es meklēšu jūs ka viņu labako draugu, kapteinis smaidīja.

Ziņa airi bija aplidojusi kuģL Kad Alans un Henrijs Divals paradijas uz klaja, komanda parlrauea iekraušanu un sapulcējas pie treliņiem. Viņus apņēma priecīgi satrauktu balsu čala. Stabijs Geitss panacas uz priekšu: Paliec sveiks, draudziņ, viņš teica, un lai tev veic's. Un le i kāds nieks no man's ar puišem. Alans redzēja, ka no rokas roka liek nodota neliela naudaszīmju kaudzīte. Kad viņi kapa lejup pa trapu, komanda uzgavilēja.

Palieciet tur, kur esal! no doka lumsas alskancja paveļoša komanda. Kad Alans apstājas, vienlaikus uzzibsnīja vairakas zibspuldzes.

hei! Kas tas? jaunais vīrietis iesaucas.

Prese, Dens Ori i lš atbildēja. Kas gan cits? Un apkart sapulcējas bariņš reportieru.

Mēģināji aizlavilies. Mcilend? kāds moži uzsauca, liet mes tevi izsekojam!

Skaists darbiņš! nokliedzas vel kāds.

Klausieties. Alans protestēja. šovakar es jums neko neteikšu. Varbul rit no rīta mums bus kāds paziņojums.

lād varbul Henrijs teiks katlu vārdu?

Vai atļausiet Divalam runāt?

Ne, noteikti sacī ja Alans, vismaz ne šobrīd. Dens Orlils klusu jautāja: Kā jūs tikai šurp?

Atbraucu ar taksi, Alans paskaidroja.

Mana mašīna slav tieši blakus, tepat doka. T.s aizvedīšu jus. kur vien vēlaties.

l ai noliek. Alans piekrita. Ejam. Parcjo reportieru protesta saucienu pavadīti, viņi iekapa Dena Orlila I iela ja vāģL Fotokameru zibšņi turpinājās. Henrijs Divals plati smaidīja.

Kad viņi bija izbraukuši no dokiem. Dens Orlils vaicāja: Kurp jūs viņu vedīsiet?

līdz šim bija tik daudz cila. par ko domai, ko darīt.. Tagad, kad jūs par to ieminējāties, sapratu, ka neesmu par to vel domājis, Alans atziņas. Viņš aptvēra, ka paša dzīvoklis ir parak mazs. Bet Toms un l.iliana Lūisi varētu uz laiku piedāvāt katlu gultu…

Man jau tā likās, Dens pasmaidīja. Tapec avīze noīrējusi numuru viesnīca "Vankuvera . Mes apmaksāsim rēķinu.

Jā, lad jau viss kārtībā, Alans domīgi sacīja. Es gan biju iedomājies kaut ko mazliet vienkāršāku…

Velns un elle! Dens pastiepās, lai iedegtu starmešus. Ļaujiet taču Henrijam mazliet padzīvot!

Pēc pāris minūtēm viņš piebilda: Ak jā, par to viesnīcas numuru. Es aizmirsu jums pastāstīt premjerministra apartamenti atrodas tieši pāri halleL Viņš dobji iesmējās. Vai Houdenam tas neliksies jauki?

17 margareta HOUDENA

Mans Dievs! iesaucās Margarcta Houdena, es nekad mūžā vēl neesmu redzējusi tik lielu virsrakstu.

Uz galda Houdenu dzīvojamā istabā bija plaši izklāts Vankūveras Post numurs. Pari visai lappusei pletās trekna burtu rinda:

HENRIJS NOKĀPJ KRASTĀ!

Atlikušo lapas daļu aizņēma milzīgas Alana Meitlcnda un Henrija Divāla fotogrāfijas, kā arī abiem veltītais raksts.

Sādi pasniegtu informāciju sauc par rakstiem "otrās Kristus atnakšanas" stilā, Margaretai pavēstīja partijas boss. To lieto tikai īpašos gadījumos. … Piemēram, kad krīt valdības, Ričardsons drūmi piebilda.

Ja neiebilsti, humoru mēs varētu atlikt uz vēlāku laiku, soļodams šurpu turpu pa istabu, nošņāca Džeimss Houdens.

Mums kaut kas jādara, lai atsvaidzinatu savu izskatu, Ričardsons uzstāja.

Bija vēla pēcpusdiena, ārā sniga un pamazām savilkās tumsa. Nakti, pēc savas runas Vankūverā, premjerministrs ar lidmašīnu bija atgriezies Kanādas austrumos. Pusdienlaikā viņš bija uzstājies Kvebckā, un pēc nepilnas stundas posās izbraukt no Otavas, lai vakarā Monreālā beigtu savu turneju. Rīt četros pecpusdienā parlamentā viņš paziņos par Savienības līgumu. Pēdējo dienu sasprindzinājums kļuva arvien jūtamāks.

Vankūveras laikraksts, kas bija iznācis tikai pirms dažām stundām, pec īpaša Ričardsona rīkojuma nule bija piegādāts ar gaisa pastu. Viņš pašrocīgi to bija saņēmis Otavas lidosta un taisna ccļā bija ieradies premjerministra namā Saseksas gatvē 24. Partijas boss lieliski zināja, ka līdzīgi šo jaunumu traktēs arī pārējie laikraksti visā valstī.

Džeimss Houdens apstājās, lai sarkastiski pajautātu: Cerams, ka vismaz kāda stūrītī viņi pieminējuši arī manu ainu. Tā bija labāka visā brauciena laikā, citos apstākļos visa preses uzmanība tiktu pievērsta tieši taL

Re, te tā ir, šķirdama lapas, pavēstīja Margareta. ' Trešajā lappuse. Likās, ka viņa cenšas apslēpt uzjautrinājumu.

-    Ak kungs, te tiešām gandrīz nekas nav pateikts.

-    Priecājos, ka tev tas šķiet jocīgi, viņas vīrs ledaini piezīmēja. Man personīgi tā neliekas.

-     Piedod, Džeimij, atbildēja Margareta, ar grūtībām mēģinādama izklausīties nožēlas pilna. Tomēr es nevaru nedomāt par to, kā jūs, visa valdība, bijāt tik noteikti un nelokāmi, kamēr šis mazais cilvēciņš viens pats…

-   Man jums jāpiekrīt, Margaret, Braiens Ričardsons klusi pievienojās. Šis attapīgais jaunais advokāts atstājis mūs visus ar nolaistām biksēm kā izpērtus skolas puikas.

Lai tas būtu skaidrs, reizi par visām reizēm, Džeimss Houdens nikni pavēstīja, mani neinteresē, kurš kuru sakāvis.

-    Lūdzu, nekliedz, Džeimij, Margareta aizrādīja.

Mani gan tas interese, iebilda Ričardsons. Dienā, kad tiks skaitītas balsis, tas var izrādīties visai nozīmīgL

-   Vai tiešām ir pārāk daudz prasīts, ja es vēlos, lai mes balstītos uz faktiem? premjerministrs neatlaidās.

-   Lai notiek, Ričardsons skarbi atteica, varu piedāvāt šāda mēroga datus. Viņš izvilka no krūšu kabatas salocītu papīra loksnL Jaunākā Gellopa aptauja, kas publicēta tikai šorīt, rāda, ka valdības popularitāte pēdējās divās nedēļās kritusies par septiņiem procentiem. Bet uz jautājumu "Vai jūs vēlētos, lai valdība tiktu nomainīta?" sešdesmit divi procenti atbild

-   jā, trīsdesmit viens procents nē, un septiņi nav izlēmušL

-   Apsēdies, Džeimij, palūdza Margareta. Un jūs, ari, Braien. Es palūgšu atnest tēju, un mēs varēsim visu pārrunāt mierīgā gara.

Houdens atslīga krēslā blakus kamīnam. Vai tu nevarētu to iekurt? Viņš norādīja uz jau sagatavoto malku.

Izvilcis sērkociņu, Ričardsons to aizšķila un pietupas. Pēc brīža gar pagalēm sāka celties liesmu mēles.

Istabas otrā galā Margareta runāja pa iekšējo telefonu.

-    Es nenojautu, ka viss ir tik slikti, Houdens klusi sacīja.

-      Pat ļaunāk nekā vienkārši slikti, ta ir nežēlīga ciņa uz dzīvību un nāvL Kaudzēm pienāk vēstulēs, telegrammas, un visas tās ir pret mums. Pieskaņojoties tonim, kadā premjerministrs bija runājis pirms brīža, Ričardsons vaicāja: Kā tev liekas, vai rītdienas paziņojumu labāk nevajadzētu atlikt?

-    Par to nevar būt ne runas.

-    Man tevi jābrīdina: vēlēšanām mēs neesam gatavL

Mums jābūt gataviem, Houdens noskaldīja. Mums

jāizmanto visas iespējas.

-    Bet, ja mēs zaudējam?

-     Savienības līgums ir nepieciešams, lai Kanada izdzīvotu. Kad mēs visu izskaidrosim, cilvēki sapratis.

Vai tiešam? Ričardsons rami jautāja. Vai viņi tomēr neredzēs pirmkārt Henriju Divālu?

Jau gatavs impulsīvai atbildei, Houdens apstajās. Viņš saprata, ka jautajums ir pamatots. Un ar to saistītas brīdinošās prognozes tikpat labi var arī izrādīties patiesas.

Divāla incidenta dēļ zaudētais prestižs varēja novest pie valdības sakaves jautājumā par Savienības līgumu. Tagad viņš to saprata skaidri un nekļūdīgi apzinājās, cik ļoti agrak maldījies.

Bet, ja ta notiktu, vai nav dīvaini un ironiski, ka kaut kas tik nenozīmīgs ka uz kuģa atrasts zaķis var ietekmēt veselas nācijas likteni, viņš pratoja.

Bet vai tas bija kas neparasts? Jauns? Vai vispār saucams par ironiju? Varbūt gadsimtu gaita, paši tīti nojausmās, palikdami lielākajai ļaužu daļai nezināmi, tieši šādi konkrēti humānisma jautājumi šūpoja pasauli, radīja vēsturi, virzīja cilvēci pretī apgaismībaL..

Varbūt ta mes atceramies, ka jābūt pazemīgiem, mācāmies, tiecamies augšup…

Taču praktiskie jautājumi šobrīd atradās tuvāk. Viņš pievērsās Ričardsonam. Mums pietiek svarīgu iemeslu neko neatlikt. Mums nepieciešama ik katra diena, ko varēsim iegūt pec Savienības līguma parakstīšanas. No tā atkarīgas mūsu aizsardzības un izdzīvošanas spējas. Starp citu, ja mēs kavēsimies, var gadīties informācijās noplūdes. Un mes politiski nonāksim vēl grūtāka situācijā.

-     Es jau domāju, ka jūs ta teiksiet. Partijas boss palocīja galvu. Tikai gribēju vēlreiz pārliecināties.

-    Es liku atnest teju, pievienojusies viņiem, paziņoja Margareta. Braien, jūs taču paliksiet, vai ne?

-     Paldies jums, misis Houdena, Ričardsonam Margarcta vienmēr bija patikusL Viņš apskauda Houdcnu par tā veiksmīgo laulību, ērtībām un mieru, ko tā viņam sagādāja.

Man liekas, mums par labu nenāks arī tas, ja tagad imigrācijas departaments tomēr Divālu ielaidis, premjerministrs domīgi sacija.

Ne mazākajā mērā, Ricardsons noteikti pakratīja galvu. Starp citu, viņš taču jau ir valstL Lai kas rit arī nenotiktu tiesas sēdē, cik saprotu, uz kuģi deportēt viņu nav iespējams.

Kamīna iekurs bija izdedzis, un nu uzliesmoja bērza pagales. Jau ta siltaja istaba ieplūda jauns karstuma vilnis.

Varbūt manas agoniskas pārrunas ar Hārveju Vorenderu mj* kļūda, prātoja Ricardsons. Lai gan esmu vismaz novērsis onu. kas par IToudenu varētu krist nākotnē, skaidrs, ka tas noticis par vēlu, lai palīdzētu šaja konkrētajā lieta. Un nākotne… jācei, ka tada vispār būs, viņš drūmi nodomāja.

Istabene ienesa tējas piederumus un pazuda. Margejcta Houdena salēja dzērienu traukos, un Ricardsons paņēma pasniegto smalkā karaliska Doltonas pocclāna tasīti ar aromalisko dziru, taču no kūkas atteicas.

Margarcta apņēmīgi sacīja: Mati liekas, Džeimij tc\ šovakar noteikti jābrauc uz Monrealu.

Virs gurdi pārvilka roku sejaL Man gribētos, lai tas nebutu jādara. Jebkurā cila reizē es aizsūtītu kādu citu. Taču šovakai man noteikti tur jabut pašam.

Partijas vadītājs paskatījās uz logiem, kuru aizkari vēl joprojām nebija aizvilktL 13i ja jau pilnīgi satumsis, un āra joproLim sniga. Ienākdams es pārbaudīju laika prgnozi, viņš sacīja. Ar jūsu lidojumu nevajadzētu but nekādam problēmām, \lonreālā debesis ir skaidras, ta arī palikšot, un viņiem esot helikopteris, ar ko aizvest jūs uz pilsētu.

Džeimss Houdens palocīja galvu.

Pie durvīm atskanēja viegls klauvējiens, un ienāca Millija Fridemane. Ricardsons pārsteigts skatijas jaunajā sieviete, jo nebija zinājis, ka viņa atrodas namā. Taču nekas neparasts 1as nebija: partijas boss zināja, ka Millija bieži strādā kopā ar premjerministru viņa kabinetā augšējā stāvā.

-     Atvainojiet, jaunā sieviete uzsmaidīja Ričardsonam un Margaretai, tad pievērsās Houdenam. Zvana no Baltā nama un jauta, vai jums būtu laiks parunat ar prezidentu.

-    Es tūlīt nāku, premjerministrs piecēlās.

Braicns Ričardsons nolika savu tējas tasL Šķiet, ka arī man labak būtu iet. Paldies par tēju, misis Houdena. Godbijīgi palocījās pret sēdošo Margarctu, tad viegli pieskārās Millijas rokaL Kad abi vīrieši kopā izgāja no istabas, bija dzirdams, ka Ričardsons saka: Es bušu lidosta, kad jūs izlidosiet, šef.

-    Neejiet projām, Millij, Margareta uzaicinaja. Palieciet un iedzeriet tēju.

Paldies, Millija apsēdās krēsla, kuru Ričardsons tikko bija atbrīvojis.

Darbodamās ar sudraba tējkannu un karstā ūdens krūzi, Margareta vēstīja: Šai mājā viss atrodas pastāvīgā kustība. Neviens nepaliek mierā ilgāk par pāris minūtēm.

-    Izņemot jus, Millija klusi sacīja.

Man nav izvēles, dārga, Margareta ielēja Millijai tēju un papildinaja savu tasītL Man viss slīd garam. Es kaut kā nekad neesmu bijusi liela sajūsmā par visiem šiem svarīgajiem notikumiem. Tad domīgi piemetināja. Lai gan domāju, ka vajadzētu.

Neredzu ne mazako iemeslu, Millija apgalvoja. Tuvāk ieskatoties, saproti, ka tic ir tik līdzīgi cits citam.

-     Ari es vienmēr ta esmu domājusi, Margareta smaidīja, pabīdīdama cukurtrauku un krējuma kanniņu tuvāk MillijaL Taču esmu pārsteigtā to dzirdēt arī no jums. Esmu vienmēr domājusi, ka jūs esat Džcimija laba roka, pilna entuziasma.

-     Entuziasms novalkājas un rokas nogurst, Millija pēkšņi atteica, pati pārsteigta par saviem vārdiem.

-     Mēs abas esam šausmīgi nelojālas, vai ne? Margareta smējās. Taču jāatzīst, tas reizēm sagādā atvieglojumu.

Iestājās klusums, vienīga skaņa plašajā, ēnainajā dzīvojamā istabā bija degošo pagaļu sprakstoņa. Griestos dejoja liesmu atblāzmas. Nolikusi tējas tasi, Margareta rami jautāja: Vai jūs kādreiz nožēlojat, ka viss ta sanacis? Es domāju, starp jums un Džeimiju.

Millijai uz mirkli aizrāvās elpa, istabas miers likās dzīvs un daudznozīmīgs. Tātad Margareta bija zinājusL Zinājusi visus šos gadus, bet nebilda ne varda. Millija bieži bija prātojusi, vai tas ta ir, reizēm pa pusei nojautusi atbildL Tagad viņa zināja skaidri, un jutās atbrīvota.

Nekad neesmu bijusi pilnīgi pārliecinātā, viņa atbildēja vienkārši un godīgL Lai arī ka tas nebūtu, vairs es par to daudz nedomāju.

-     Nē, protams, neviens to nedarītu, Margareta piekrita. Sākumā liekas, ka bruee nekad nesadzīs. Bet galu galā ta vienmēr aizvelkas.

Millija vilcinājās, meklēdama īstos vārdus, lai izteiktu to, ko domāja. Bedzot viņa rāmi vaicāja: jūs droši vien ļoti pārdzīvojāt.

-     Jā, Margareta nesteidzoties sacīja. Atceros, tolaik es jutos ļoti aizskarta. Jebkura sieviete tāda būtu. T aču galu galā tam visam tiek pārL Šajā gadījuma man tiešam nekas cits neatlika, patiesL

Millija maigi nopūtās, Nezinu, vai es būtu tik saprotoša. Pēc brīža viņa impulsīvi piebilda. Braiens Ričardsons grib mani precet.

-    Un ko jūs?

-       Neesmu vel izlēmusi, Millija apmulsusi papurinaja galvu. Es domāju, ka mīlu viņu, es zinu, ka tas tā tiešām ir. No otras puses, neesmu pārliecinātā.

Man no sirds gribētos jums palīdzēt, Margaretas balss skanēja liegL Tomēr jau pirms daudziem gadiem iemācījos, ka citu cilvēku dzīves dzīvot nav iespejams. Pat, ja kļūdāmies, mums jāpieņem visi lēmumi pašiem.

-     Jā, Millija nopūtas, prātodama, cik ilgi vel iespējams atlikt viņas lēmumu?

Džeimss Houdcns rūpīgi aizvēra kabineta dubultas durvis, un tikai tad piegaja pie īpašā sarkana telefona tas bija dubultnieks aparātam, kas atradas uz viņa galda Austrumsparna birojā. Tas bija "īpašs" telefons ar tiešiem, drošiem sakaru savienojumiem.

-    Premjerministrs klausas, viņš sacīja.

-     Prezidents gaida, ser, atbildēja operatora balss. Vienu brītiņu, lūdzu.

Klausulē atskanēja klakšķis, tad iedārdējās spocīga, dobja balss: Džini, vai tas esat jūs?

PIoudens pasmaidīja, izdzirdis pazīstamo Vidējo Rietumu izloksnL Jā, Tailor, te runa Houdens.

-    Nu, Džim, kā klājies, kopš pēdējo reizi tikāmies?

-      Jūtos tads kā noguris. Viņš atzina. Pēdējās dienās esmu pabijis daudzās vietās.

-     Zinu. Bija atnacis jūsu vēstnieks, viņš man rādīja brauciena programmu.

Prezidenta balsi ieskanējās bažas. Nenogalējiet sevi, Džim. Jūs mums visiem esat vajadzigs!

Esmu apstājies pussoli no šāda iznākuma, Houdcns smaidija, taču priecājos dzirdēt, ka esmu vajadzigs. Ceni, ka mani vēlētāji domā tāpat.

Balss kļuva nopietna: Kā jums šķiet, vai varēsiet to panākt, Džim? Vai jums izdosies to dabūt cauri?

-     Jā. Atbilde skanēja tikpat nopietnL Tas nebūs viegli, bet es varu to izdarīt, ja vien visi nosacījumi, par kuriem mēs runājām, tiek izpildītL Visi nosacījumi, viņš zīmīgi piebilda.

-   Tieši tādēļ es jums zvanu, dārdošā balss ieturēja pauzL Starp citu, kāds pie jums laiks?

-    Snieg.

-    Tā jau es domāju, prezidents iespurdzās. Vai jūs esat pārliecināti, ka gribat vēl vairāk šis mantas piemēram,

Aļasku?

>

-     Mes to gribam, Houdens sacija. Mēs zinām, kā apieties ar sniegu un ledu, mēs dzīvojam ar to kopā. Viņš atturējās no piebildes, ko Derīgo izrekteņu un izejmateriālu ministrs ar entuziasmu bija teicis kabineta sēdē pirms desmit dienām: Aļaska ir kā konservu kārba, kurā izdurti divi caurumi, bet vāciņš nav noņemts. Ja mēs to noņemtu, izrādītos, ka apakša ir plaši rajoni, kuros mēs varētu attīstīt lauksaimniecību, dzīvojamās platības, rūpniecību. Reiz, kad būsim iemācijušies pakļaut sev laika apstākļus, mēs varētu tikt vēl tālāk… Bija grūti bez mitas domāt tikai par nenovēršamo kam.

-       Labi, prezidents sacīja, mēs nolēmām, ka varētu sarīkot balsošanu. Man var nākties pacīnīties mūsu ļaudīm nepatīk ņemt zvaigznes nost no karoga, kad viņi tās tur reiz pielikušL Tomēr, gluži tapat ka jūs, es uzskatu, ka man var būt savs viedoklis.

-       Priecājos, Džeimss Houdens sacija. Es tiešām priecājos.

-    Vai saņēmāt musu kopīgā paziņojuma projektu?

-    Ja, Houdens apstiprināja, Engrijs bija atlidojis uz Rietumiem ar mani satikties. Izteicu pāris piezīmes, bet pārējo saskaņošanu atstāju viņa un Artura Leksingtona ziņā.

tad mēs to varētu vēlreiz pārrunāt rit no rīta, iekļaujot arī punktu par Aļasku. Pēc paziņojuma, kad mums jānotur katram sava runa, es uzsvēršu Aļaskas pašnoteikšanās tiesības. Domāju, jūs rīkosieties līdzīgL

-      Jā gan, premjerministrs sausi piebilda.. Aļaskas un Kanādas pašnoteikšanās tiesības.

-        Tad rit, pulksten četros pēcpusdienā, prezidents nogrudzināja. Mums laikam vajadzētu saskaņot pulksteņus.

-    Džim, prezidenta balss klausulē atmaiga.

-    Jā, Tailor?

-       Lietas starptautiska līmeni nav uzlabojušās, jūs jau zināt,vai ne?

-    Es pat teiktu, ka tās pasliktinājušās.

-    Jūs atceraties, ko es teicu : ka ludzu Dievu, lai viņš mums atvēl vēl gadu, pirms sāksies kaujas. Tas ir labākais, uz ko mēs varam cerēt.

-    Jā, Houdcns sacīja. Es atceros.

Iestājās pauze, bija dzirdama smaga elpa, it kā sarunu biedrs pulētos apvaldīt savas emocijas. Tad balss klusi ierunājās: Mes esam uzsākuši ļoti labu lietu, Džim. Pašu labāko… bērniem…viņu bērniem, kas vēl tikai dzims…

Uz mirkli atkal iestājās klusums. Tad pēc īsa klikšķa līnija apklusa.

Nolicis sarkanā telefona klausuli, Džeimss Houdens, pārdomās iegrimis, kādu bridi nekustīgi slavēja klusajā, grāmatu pilnaja darbistaba. No sienas viņam pretī raudzījās sera Džona A. Makdonalda portrets. Kanādas konfederācijas dibinātājs, valstsvīrs, dzīves bauditajs un nepārspējamais žūpa mēmi raudzījās lejup.

Šis ir triumfa bridis, Houdens domāja. Lai gan prezidents pirms dažam minūtēm bija jokojis par savu piekāpšanos Aļaskas plebiscīta jautājumā, tas notiekti bija rūgts piliens, un, ja Houdens sarunu laikā nebutu izturējies tik nepiekāpīgi, šādu pretimnākšanu nekad nebūtu izdevies panakt. Tagad kopā ar citiem labumiem, ko piedāvaja Savienības līgums, Kanādai daļēji zaudētās suverenitātes vietā bija izredzes dabūt vienu lielu, sarkanu ābolu. A nozīme ābols, A ir arī Aļaska, viņš mazliet juceklīgi prātoja.

Pie kabineta dubultajam durvīm vienu reizi pieklauvēja. Jā, Houdens atsaucas.

Tas bija sulainis Jarouvs. Ser, ir atnācis misters Koustons,vecīgais divdesmit ceturtā numura mažordoms vēstīja. Viņš saka, ka tas esot ļoti steidzamL Houdens redzēja, ka kāpņu augšējā laukumiņā aiz Jarouva muguras ar platmali rokā stāv finansu ministrs ziemas mētelī un šallē.

-    Nāc iekšā, Stjū, viņš uzsauca.

Ienākot kabinetā, Koustons ar galvas mājienu atraidīja Jarouvu, kurš piesteidzas palīdzēt novilkt virsdrēbes. Es tikai uz paris minūtēm. Lai tās paliek šeit. Novilcis mēteli, viņš pārlika to par krēsla atzveltni, turpat nometa arī cepuri un šallL Pagriezies viņš automātiski uzsmaidīja sulainim, pārvilka ar roku paplikajai galvasvirsai, bet, kad durvis aiz Jarouva bija aizvērušas, finansu ministra seja kļuva skarba. Man ir sliktas ziņas, viņš strupi pāvēstija. Tik sliktas, cik vien var but.

Houdens klusēdams gaidija.

-  Kabinets ir sašķēlies, Koustons smagi noteica, gandrīz uz pusēm.

Pirms atbildēt, Džeimss Houdens ļāva šiem vārdiem aiziet līdz savai apziņaL

Es nesaprotu, viņš sacīja. Man bija radies iespaids…

Man ari, Koustons piekrita. Man likās, ka jūs esat mūs visus pārliecinājis. Izņemot vienu vai divus, kuri pēc rītdienas iesniegtu lūgumus par atkāpšanos.

Houdens palocīja galvu. Kopš viņa atgriešanās no Vašingtonas kabinets pilnā sastāvā bija divas reizes apspriedis Savienības līgumu. Pirmā sēde bija ļoti lidziga tai aizsardzības komitejas sēdei, kas notika Ziemassvētku dienā. Otrajā, kad lielākā daļa bija saskatījusi Kanadai piedāvātas priekšrocības, jau sāka parādīties entuziasms. Protams, bija arī daži disidenti, bet to jau varēja sagaidīt. Premjerministrs bija arī paredzējis, ka nenovēršami sekos viena vai divas atkāpšanās no amatiem tās nāktos pieņemt un tādejādi aizvējot tālāku ncsaprašanos. Bet tik nozīmīga šķelšanās..

-    Pastāsti sīkāk, viņš asi pavēlēja.

Iesaistīti ir deviņi cilvēkL

Deviņi! Tātad teikdams "gandrīz uz pusēm", Koustons nebija daudz pārspīlējis. Tā bija vairāk kā trešdaļa kabineta locekļu.

» … . .

Esmu pārliecināts, ka viņu nebūtu tik daudz, smaidošais

Stjū kā atvainodamies sacīja, ja ne šī vadība…

Vadība! Kas par vadibu! Houdens nošņāca.

-  ŠI ziņa jūs droši vien pārsteigs, Koustons vilcinājās, kā paredzēdams premjerministra dusmas. Dumpja lideris ir Adrians Nesbitsons.

Satriekts, neticēdams savām ausim, Džeimss Houdens mēmi skatījās linansu ministra.

Ka nojauzdams iespējamo jautajumu, Kosutons sacīja: Ls nekļūdos, tas liesam ir Nesbilsons. Viņš saka pirms divām dienam. I In pārliecināja pārējos.

Muļķis! Vecais, nekam nederīgais stulbenis!

Ne. Kousions noteikti pakratīja galvu. Ta neies. Tu nevari viņu tik viekarsi atlaist.

liet mes taču vienojamies. mēs noledzam darījumu. Lidmašīna viss bija tik skaidri formulēts. Viņa godības ģenerālgubernatora postenis apmaiņa pret vecīga aizsardzības ministra atbalstu…

Koustons apņēmīgi pavēstīja: Lai kāds bijis sis darījums, las vairs nav spēka.

Abi vīrieši joprojām stāvēja kajas. I Jn kas ir parejic? premjerministrs drūmi jautāja.

Bordelis Tcins, Pžordzs Aijorkis, Arons Golds, Rita Uuhanana… Smaidošais Siju airi uzskaitīja parejo vārdus. Taču Adrians ir vienīgais, ar ko jārēķinās. Viņš tur visus kopā.

Lisjcns Pero joprojām ir rnusu puse? Viņš uzreiz iedomājās Kvebeku tik svarīgo Kanadas l'rancužu atbalstu.

Koustons pamaja.

Tas ir ka slikta sapni, murga, kura smieklīgas lietas ņēmušas pārsvaru par veselo sapratu, domaja Houdens. Pec brīža es pamodīšos, un viss bus garam.

I'ie durvīm, kas veda uz gaiteni, pieklauvēja, un icnaca Jarouvs. Jūsu mašīna gaida, ser. Ir laiks doties uz lidostu.

Koustons steigšus saka stasiit: Adrians ir pilnīgi pārmainījies. Gandriz la. il ka… Viņš meklēja piemērotus vārdus. … it kā mūmijā būtu ielietas asinis un tā būtu atdzīvojusies. Viņš ar mani runaja. un man jasaka…

Nesaki man neko! Tas bija aizgajis parak lalu. Ls pats ar viņu runāšu.

Dzeimss Houdens prala atri kalkulēja. Laiks gluži vai plūda caur pirkstiem. Līdz rītdienas pēcpusdienai bija atlikušas tikai dazas stundas.

Adrians zina, ka viņam ar tevi jāsatiekas, Koustons sacīja. Viņš visu laiku ir gatavība.

Kur?

Visa ši grupa atrodas Artura l.cksingtona biroja. Ls naku taisna ceļa no turienes. Arturs ar viņiem runa. taču baidos, ka tas nekt) nelīdzēs.

Sulainis zīmīgi nokremšļojas. Houdens apzinajas, ka šīvakara darba kārtība ir ārkārtīgi spraiga. Viņš dzīvi iztēlojas leja stāvošo mašīnu: Avangarda rūcošo motoru Aplcndas lidosta, helikopteru, kas gaidīja Monrcala. gaidas sastingušo publiku…

Viņš apņēmīgi sacīja: Ncsbitsonam jālido man Ildzi uz Monrcalu. Ja viņš tūlīt izbrauc uz lidostu, mes varam lidot viena lidmašīna.

Par to es parūpēšos, Koustons strauji pamaja. Houdenam izejot, viņš jau runaja pa telefonu.

Premjerministra limuzīns piebrauca tieši pie izlidošanai gatavas lidmašīnas.

Avangarda navigacijas ugunis ritmiski zibsnīja tumsa, lidostas apkalpotaji rosījās tam apkar! ka parkas moteļos ievīstītas darbīgas bites. Jau sagatavota motoru pielaišanai, fizeļaža bi ja iesprausta parvadajama baterija.

Šoferis atvēra limuzīna durvis, un premjerministrs izkapa. Tieši blakus trapam, sacēlis apkakli un savilcis to cieši ap kaklu, lai aizsargātos no durstīga vēja un dzclkstiga sniega, gaidīja RiČardsons. Nekavēdamies ne bridi, viņš ziņoja: Vecais zēns tikko ieradās. Viņš ir jūsu kajīte, piesprādzējies, apgadats ar viski ju un sodu.

Houdens apstajas. Stju tev paslastija?

RiČardsons pamaja.

Mēģināšu viņu vcsl pie prata. Houdens nīgri sacīja. Nezinu, ko vel varētu iesakL

Vai esi apsvēris, ka būtu, ja viņu izmestu? partijas boss atieza zobus dzēlīga smīna. Teiksim, no piectūkstoš pedu augstuma?

Par spīli nomaktibai, Houdcns iesmejas. tada gadījuma mums būtu jau divi mocekļi: viens Vankuvera, otrs tepat pie deguna. Kāpdams augšup pa trapu, viņš pari plecam vēl uzsauca: Starp citu. salīdzinājuma ar šodienu, visas ziņas var bul likai labākas.

Labu veiksmi, šef! partijas vadītājs uzsauca. Taču viņa vārdus aiznesa vējš.

Iegājis lidmašīnas kompaklaja darbistaba, kuras atturīgo greznību pasvītroja neuzkrītošais apgaismojums, premjerministrs ieraudzīja ģenerālā Nesbilsona īso, drukno augumu piesprādzējušos viena no četriem dziļajiem izlaižamajiem krēsliem. Kā jau Ričardsons bija saeījis, aizsardzības ministra rokā bija glāze, kuru viņš nolika, premjerministram ienākot.

Lauka atskanēja spalga kaukoņa bija atdzīvojušies reaktīvie dzinējL

Aiz Houdcna muguras mīņājās stjuarts gaisa spēku seržants. Premjerministrs pakratīja galvu. Atstājiet visu, kā ir,

-     viņš strupi sacīja. Man neko nevajag, un mēs gribētu būt vienL Nosviedis virsdrēbes uz viena no brīvajiem sēdekļiem, viņš apsēdās pretī sirmgalvim. Houdens pamanīja, ka ieslēgta viena no lasīšanai domātajām lampiņām. Tās gaisma atspīdēja uz Nesbitsona kailā pakauša un sasārtušās sejas kā starmetis, ko nopratināšanu laikā pavērš pret cietumniekiem. Nu ko, Houdens nosprieda, varbūt tas ir mājiens, kādu nostāju man ieņemt…

Šis lidojums ir īss, viņš sacīja, un laika mums ir maz. Ceru, ka jūs man paskaidrosiet, kas noticis.

Avangards pašlaik riņķoja pa lidostas piebraucamajiem ceļiem un kustējās ļoti atrL Nevajadzētu būt nekādās kavēšanas. Houdens zinaja, ka šovakar viņiem gaisa tiks dotas priekšrocības pār visiem pārējiem.

Izdzirdis Houdcna balss toni, vecais virs tūlīt piesarka. Tad atbildēja pārsteidzoši noteikti: Man likās, ka viss tapat ir skaidrs, premjerministr. Lsmu nodomājis atkāpties no amata, protestējot pret jūsu rīcību. Tāpat rīkosies arī parejic.

Džeimss Houdens vēsi jautāja: Vai tikai jūs neesat ko aizmirsis? Kādu norunu, par kuru mēs vienojāmies šeit, šaja pašā lidmašīnā, pirms desmit dienām?

Vecā vīra acis stingi raudzījās vienā punktā. Man kauns to atcerēties, viņš nosvērti sacīja. Domāju, ka mums abiem būtu jākaunas.

-    Runājiet par savu kaunu, nevis manējo, Houdens aizsvilās. Es mēģinu glābt šo valstL Jūs un jums līdzīgie, skatīdamies pagātnē, to iznīcināsiet.

-    Ja jau jūs glābjat Kanadu, kāpēc tad plānojat to kādam atdot? Viņa vārdos bija dzirdams jauns spars. Houdens atcerējās Stjū Koustona vārdus:Adrians ir pilnīgi pārmainījies.

-      Arī fiziski sirmgalvis likās mazāk sagrauts, turējās staltāk nekā līdz šim.

-     Ja jūs runājāt par Savienības ligumu, premjerministrs iebilda, to parakstot, mēs vairāk iegūsim neka atdosim.

Atlaist savus bruņotos spokus, bez kavēkļiem ielaist jeņķus valsti, atļaut viņiem vadīt savu ārpolitiku to visu jūs saucat par ieguvumiem?

Lidmašīna uz acumirkli apstājas, tad ar rāvienu devās uz priekšu, uzņemot ātrumu, lai paceltos gaisa. Gar logiem aizslīdēja skrejceļa ugunis, tad viss pazuda tumsa. Viņi atradās gaisā, pēc brītiņa atskanēja dobjš bukšķis, lidmašīnai ievelkot riteņus. Vēl atlikušas divdesmit minūtes, skaitļoja premjerministrs, varbūt pat mazāk. Ka vienmēr, tik maz laika.

-     Mes atrodamies kara priekšvakarā, bet jūs redzat tikai lietas vienu pusi, viņš deklarēja.

-     Hs raugos no visiem aspektiem, Nesbitsons nepiekāpās, un man jums jāsaka vai nu karš sākas, vai nesakas, bet jūsu Savienības līgums būtu beigu sākums. Amerikāņi nekad neapstāsies, panākuši daļēju savienību, un mes galu galā tiksim aprīti pilnībā. Mums nāksies zaudēt britu karogu, karalieni, tradīcijas…

Nē, Houdcns nepiekrita, šis ir lietas, ko mēs paturēsim.

-      Ka gan mums tas izdosies? vecais vīrs nošņaca, ja mūsu robežas bus plaši atverlas un amerikāņi, nēģerus un puertorikaņus ieskaitot, gāzīsies tām pāri? Musu identitāte izzudis, ši skaitliska parspoka pārmāktā, un cilvēkiem bus vienalga. Turklāt mums radīsies rasu problēmas, kādu nekad agrak nav bijis. Jūs padarīsiet Toronto par otru Čikāgu, Monreālu par vel vienu Nuorleānu. Mums ir imigrācijas likums, kuru jūs pats tikko esat izcīnījis tik sīvās debatēs. Kāpēc gan izsviest to mēslainē kopā ar visu pārējo?

-     Mes neko nesviedīsim prom, lloudens uzstāja. Mēs tikai veiksim labojumus. Ak, protams, problēmas būs, to es jums apsolu. Taču ne tik lielas ka tad, ja mēs paliksim vieni un bezpalīdzīgL

-    Es tam neticu.

No aizsardzības viedokļa Savienības līgums nodrošina mūsu izdzīvošanu, premjerministrs neatlaidās. Turklāt ekonomiska ziņa Kanādai bus milzīgas iespējas. Vai esat ņēmis vera plebiscītu Aļaska ? Mēs tajā uzvarēsim, un Aļaska kļūs par Kanādas provincL

Es esmu ņomis vera, ka ikviens iztirgotājs saņem savus trīsdesmit sudraba grašus, Nesbitsons strupi atteica.

Houdens kvēloja arvien lielākās dusmās. Pateicoties gribasspēkam, ar pūlēm tās valdīdams, viņš apgalvoja: Par spīti tam, ko jūs sakal, mēs neapdraudam savu suverenitātL..

Nē? Tiešam? Tonis bija dzēlīgs. Bet kāda jēga suverenitātei, ja nav spēka, ar ko to aizsargat?

-    Mums tāda spēka nav arī pašlaik, Houdens nikni atcirta. Un nekad nav arī bijis, mēs varam sevi aizstavet tikai mazas sadursmes, pret sīkiem pretiniekiem. Spēks ir Savienotajam Valstīm. Pārceļot savas militāras vienības un atverot robežu, mēs stiprinām Amerikas, tātad arī savu spēku.

Man ļoti žēl, premjerministr, ģenerālis Nesbitsons ar nicinājumu teica, es nekad jums nepiekritīšu. Jūsu piedāvājums nozīme atteikšanos no mušu vēstures, no visa, par ko Kanada cīnījusies…

-       Jūs kļūdāties! Es cenšos to glābt, padarīt mužigu. Houdens paliecās uz priekšu, nopietni raudzīdamies tieši otra vira sejā. Kamēr vēl nav par vēlu, es cenšos saglabāt lietas, kas rup mums visiem : brīvību, pieklājību, taisnību likuma ietvaros. Nekam citam taču nav nozīmes. Vai tiešām jūs to nesaprotat? viņš lūdzoši jautāja.

Es saprotu tikai to, ka jābūt vēl kadam citam ceļam, sirmgalvis stūrgalvīgi atbildēja.

Pūlēties ir bezjēdzīgi, Houdens saprata. Tomēr mēģināja vēlreiz. Brītiņu klusējis, viņš vaicaja: Atbildiet man vismaz uz šādu jautājumu: Kā Kanada pati varētu aizstāvēties pret transkontinentalo raķešu uzbrukumu?

Nesbitsons neizteiksmīga balsi sāka uzskaitīt: Sākumā mēs izvērstu parastos armijas pulkus…

Nepūlieties, Houdens noteica. Tad ar izsmieklu piemetināja: Es brīnos vienīgi par to, ka, būdams aizsardzības minislrs, jūs neesat atjaunojis kavalēriju.

Premjerministrs nolēma, ka rit no rīta pēc kārtas zem četrām acīm parunās ar pārējiem ministriem disidentiem. Viņš bija pārliecināts, ka vismaz dažus no tiem spēs pārliecināt no jauna. Bet būs citi valdībā, parlamenta, visur citur kas domas līdzīgi Nesbitsonam, kas sekos viņa vadībai, sapņos savus ilgpilnos sapņus… līdz pēdējam elpas vilcienam, konvulsivai radioaktīvo putekļu ieelpaL..

Tad viņš sev atgadināja, ka jau no paša sakuma gaidījis šādu ciņu. Tā varētu būt sīva ciņa, taču, ja izdotos izaicinat Nesbitsonu, panākt, lai viņš skaļi pauž savas domas un tad pierādīt to acīmredzamo dīvainību un absurdumu…

Tomēr tīra neveiksme ir tas, ka šis dumpis un sakāve imigrācijas lietā sagadījušies vienlaikus.

Divdesmit minūtes bija pagājušas. Motoru rūkoņa mainīja toni, un viņi samazināja augstumu. Lejā vidēja trīsošas uguntiņas, priekša debesīs atspoguļojās apgaismotās, mirdzošās Monreālas lielpilsētas uguņu atblāzma.

Adrians Nesbitsons paņēma glāzi, kuru bija nolicis, premjerministram ienākot. Daļa dzēriena bija izšļakstījusies, taču ģenerālis iedzera malciņu no viskija paliekām trauka dibena.

-     Premjerministr, viņš sacīja, man personīgi ir ļoti zel, ka mūsu starpa noticis šads luzums.

Houdens pamāja, nu jau pilnīgi vienaldzīgL Jūs, dabiski, saprotat, ka es nevarēšu ieteikt jūs ģenerālgubernatora postenim.

Vecais vīrs pietvīka tumši sarkans. Man likās, ka esmu pietiekami skaidri pateicis…

-       Jā, Houdens skarbi noteica. Skaidrāk vairs nav iespējams.

Pilnīgi aizmirsis par Nesbitsona klātbūtni, viņš domās pievērsās tam, kas vēl paveicams līdz rītdienas pēcpusdienaL

18 henrijs divĀls

Bija dažas minūtes pari pusastoņiem, kad Alana Meitlenda Gilforda ielas dzīvoklī iezvanījās telefons. Miegains un ģērbies tikai pidžamas biksēs, Alans uz pārnēsājamās divriņķu plītiņas sev tobrīd gatavoja brokastis. Pidžamas jakas puisis nekad nevalkāja viņam bija sakrājusies vesela šo apģērba gabalu kolekcija oriģināliepakojumos. Izslēdzis tosteru, kuram piemita nelāgs ieradums pārvērst maizītes oglē, tikko to atstaja bez uzraudzības, Alans pēc otra zvana pacēla klausulL

-    Labrīt, Šeronas balss līksmi sacīja. Ko tu dari?

-     Varu sev olu, vilkdams aiz sevis telefona vadu, puisis piegāja pie virtuves galda, lai palūkotos smilšu pulkstenL Esmu nostādījis laikrādi uz trim minūtēm, viena laimīgi jau garām.

-      Uzliec vēl uz sešām, Šcrona moži ieteica. Tad rit varēsi mieloties ar cieti vārītu olu. Vectētiņš vēlas, lai tu brokastotu ar mums.

Alans aši apsvēra. Liekas, ka es varētu gan. Tad izlaboja. Jebkurā gadījumā pateicos par pagodinājumu. JaukL

-    Cerams, tavam vectetiņam ir zināms, ka šorīt tiks nopratināts Henrijs Divals.

Domāju, tieši par to viņš arī vēlētos parunat, Šerona sacīja. Pēc cik ilga laika tevi var gaidīt?

-    Bušu pie jums pusstundas laikā. Ģērbdamies aiziešanai, viņš tomēr apēda savu olu.

Dicvidrictumu Piejūras bulvāra namā sulainis, kurš joprojām kustējās tā, it kā būtu savainojis pēdas, ieveda Alanu plašā ēdamistaba. Sienas tapat kā priekštelpā pie galvenās ieejas sedza koka panelējums linaudekla rakstā. Alans ieraudzīja, ka trim personām klatais ozolkoka ēdamgalds servēts ar sudrabu un spodri baltām salvetem. Uz griezta ozolkoka galdiņa telpas sānos bija glīti izkārtoti vairāki aizvākoti trauki, kuros acīmredzot atradās brokastis. Senators un mis Devero jums pievienosies pec pāris minūtēm, ser, sulainis paziņoja.

Pateicos, Alans sacīja. Gaidīdams viņš šķērsoja istabu un piegāja pie damasta aizkaru ietvertajiem logiem, pa kuriem paveras skats uz Freizcra upes plašumiem simts pēdas zemāk. Palūkojies lejup, viņš varēja redzēt viļņos šūpojamies caur rīta miglai izspiedušos saules staru apgaismotus lielus baļķu plostus. Fuk, bagātības avots šim un līdzīgiem namiem, puisis nodomaja.

Labrīt, manu zēn, durvīs kopā ar Šcronu stāvēja senators Devero. Alans pagriežas pret viņiem.

Tāpat kā pēdējā tikšanas reizē, senatora balss bija vāja. Šodien viņš smagi balstījās uz spieķa, brīvo roku turēja Šerona. Meitene silti uzsmaidīja Alanam. Puisis juta, ka, atkal viņu ieraugot, aizraujas elpa.

-     Fabrit, ser, jaunais vīrietis sacīja, atvilkdams krēslu, un Šerona palīdzēja savam vectētiņam taja iekārtoties. Ceru, ka jūtaties labi

-     Paldies, man klājas pavisam lieliskL Uz mirkli balss atguva agrako skanīgumu. Mana vienīgā nelaime ir tā, ka periodiski sevi liek manīt tuvojošā gadsmitu mija. Viņš pamāja Šeronai un Alanam, kas arī bija apsēdušies pie galda. arī jums, jaunie cilvēki, beigu beigās nāksies no tā ciest.

Klusi atkal bija paradijies sulainis, kurš sāka pasniegt edienus, likdams tos no mirdzoši noberztajiem traukiem sasildītos šķīvjos. Varēja izvēlēties Florences omleti un olu kultenL Alans palūdza olas florcneicšu gaumē.

-     Ja vēlies, mēs varam palūgt, lai pagatavo vārītu olu, Šerona gādīgi piedāvāja.

Ne, pateieos! Alans skatījās uz milzīgo porciju uz sava šķīvja. Vienīgais iemesls, kādēļ es mājās tas gatavoju šadi, ir tas, ka vislabak protu uzvārīt ūdenL

-     Jūs patiesi esat prasmīgs vārītājs, senators piezīmēja. Turklāt tas attiecas ne tikai uz ūdenL Viņš nesteidzīgi piemetināja. Jasaka, ka jūsu vārīšanai ir negaidīti rezultātL

Kad sulainis bija klusi aizvēris aiz sevis durvis, Šerona pavēsūja: Es šodien iešu uz tiesu. Ceru, ka tev nav iebildumu?

Labāk nebūtu to teikusi, Alans pasmaidīja. Man jābūt pārliecinātam par sevL

Sakiet, manu zēn, vai jūsu jurista prakse ir ienesīga? senators Devero īsi jautāja.

-     Godīgi sakot, ne pārāk. Alans raizīgi skaidroja. Mēs nebijām nekādi turīgie, kad uzsakām šo kopīgo uzņēmumu, un visai drīz arī mūsu nelielie ietaupījumi pazuda kā nebijušL Mēs jau gandrīz vai gribējām izbeigt savu sadarbību. Taču baidos, ka šomēnes tas tomēr nenotiks.

Šerona saviebas, it kā būtu mazliet aizskarta. Skaidrs, ka preses uzmanībai vajadzētu palīdzēt. Vai tad tā nav sagādājusi jums klientus?

Man arī sakuma tā šķita, Alans godīgi atbildēja. Taču tagad man liekas, ka visa šī kņada cilvēkus drīzāk atbaida. Mēs ar l omu tieši vakar vakarā par to runājām. Toms Lūiss ir mans partneris, viņš paskaidroja senatoram.

Ja, tas man ir zināms, vecākais vīrietis apstiprināja, tad paskaidroja: Es esmu ievācis par jums abiem šādas tādas ziņas.

Man liekas, ka nelaime ir tā, Alans klāstīja, ka konservatīviem klientiem, piemēram, biznesmeņiem nemaz nepatīk, ja viņu advokatu vārdi tiek daudzināti prese, savukārt citiem, kuriem vajadzīgi sīkāki juridiski pakalpojumi, liekas, ka mes esam pārak svarīgi vai parak dārgL

-      Man jāatzīst, tas ir pārsteidzoši trāpīgs novērtējums, senators palocīja galvu.

-     Ja ta ir taisnība, Šerona sacīja, tas ir drausmīgi negodīgL

-     Cik saprotu, jūsu partneris misters Luiss īpaši interesējas par uzņēmējdarbības tiesībām, senators ieminējas.

Tieši ta, Alans bija pārsteigts. Tas vienmēr bijis viņa jājamzirdziņš. Ja laimēsies, viņš vēlētos tajās specializēties. Puisi mocīja ziņkārībā, pie kā gan šī saruna varētu novest.

-      Man liekas, senators svarīgi paziņoja, ka jums naktu par labu, ja mēs šorīt vienotos par divām lietam. Pirmais ir jautājums par avansu no galīga atalgojuma, kas man jamaksā par jūsu iepriekšējiem pakalpojumiem. Es gribēju zināt, vai divi tūkstoši dolāru būtu pieņemama summa?

Alanam nācās norit olas, kuras viņš pilnām mutēm košļāja. Puisis kā apdullis atbildēja: Godīgi sakot, ser, nebiju par saviem pakalpojumiem cerējis saņemt ne tuvu tik lielu summu.

-     Atļaujiet man dot jums kādu derīgu padomu, senators Devero bija pabeidzis tiesāt nelielo brokastu porciju, kas atradās uz viņa šķīvja. Pabīdījis trauku sānis, viņš paliecās uz priekšu un pāri galdam sacīja: Nekad šajā dzivē nepardodiet sevi par grašiem. Tie, kas sniedz profesionālus pakalpojumus advokāti, ārsti, vienalga kas vēl, saņem visaugstāko samaksu tad, ja pieprasa to tiešā teksta. Esiet tiešs, nekautrējieties, manu zēn! Tad jūs tālu tiksiet!

-     Starp citu, Šerona piebilda, ja runa ir par veetetiņu, viņam par šo summu tiek samazināti nodokļL

Alans plati pasmaidīja. Paldies, ser. Ja jūs to nostādāt tā, es pieņemšu jūsu padomu.

-       Tad pievērsīsimies otrajam jautājumam. No uzvalka kabatas senators izvilka cigāru un noknieba tam galu. Aizdedzinājis smēķi, viņš turpināja: Ar manām lietām, kurās nepieciešama juristu palīdzība, pašlaik nodarbojas "Kaliners, Braiāns etc". Pēdējā laikā darba apjoms ir krietni pieaudzis, un es esmu nolēmis to sadalīt. Domāju, nebūtu nekādu problēmu panākt, ka jūs ar misteru Lūisu pārņemat "Devero Forestry Limited'. Rēķins par šiem pakalpojumiem varētu būt ievērojama summiņa, kas lieti noderētu par pamatu jūsu advokatu prakseL Ievilcis dūmu, viņš piebilda: Samaksas apmērus mēs varētu apspriest vēlāk.

-     Nezinu, ko lai saku, Alans noteica. Vienīgi to, ka šis, kā rādās, ir mans laimīgais rīts. Viņam likās , ka varētu skaļi gavilēt, gribējās mesties pie telefona un tūlīt pavēstīt priecīgo ziņu Tomam.

Šerona smaidī ja.

-    Es jau cerēju, ka priecāsieties, manu zēn. Tagad mums vēl atlicis pārrunāt vienu nosacījumu. Taču, pirms mēs par to runājām, viņš paskatījās uz Seronu, varbūt tu būtu tik jauka un sagatavotu čeku par diviem tūkstošiem dolāru, lai varu to parakstīt. Bridi padomājis, viņš piebilda. Liekas, vislabak no Apvienotā fonda līdzekļiem.

Kad kādam ir nauda, reizēm rodas grūtības izvēlēties, no kura rēķina to ņemt, Alans uzjautrināts nodomāja.

Lai notiek, Šerona līksmi noteica un, paņēmusi līdzi savu kafijas tasīti, piecēlās.

Kad meitene bija izgājusi, senators pavērsa seju pret savu pretīsēdošo viesL Ja drīkstu jautāt, viņš tieši noprasīja, kādas ir jūsu jūtas pret Šcronu?

-    Mes neesam par to runājuši, Alans klusi atzinās. Taču kaut kad drīzumā es gribētu lūgt, lai viņa klust par manu sievu.

Senators pamaja. Nolicis cigāru, viņš sacīja:^ Es jau domāju kaut ko tamlīdzīgu. Ceru, ka jūs saprotat Šerona kādu dienu būs ļoti bagāta, uz to viņai ir likumīgas tiesības.

To es nojaušu, Alans teica.

Vai tiesām jūs domājat, ka atšķirības starp jums varētu sekmet laimīgu laulību?

-     Ne, nedomāju. Alans piekrita. Esmu nolēmis smagi strādāt un pats veidot savu karjeru. Bet, ja mēs vieils otru mīlam, būtu muļķīgi pieļaut, ka kaut kas tāds nostājas starp mums.

Senators Dcvero nopūtās. Jūs esat nenoliedzami sapratīgs un kompetents jauns cilvēks. Viņš nolaida skatienu uz savam rokam, kas cieši sakrampētas, gulēja uz gaida, un leni sacīja. Skatoties uz jums, man reizēm jāvēlas, kaut mans paša dēls Šcronas tēvs būtu vairāk lidzīgs jums. l'ar nelaimi, vienīgās lietas, kur viņš ir autoritāte, ir sacīkšu motorlaivas, vieglas uzvedības sievietes un vēl šis tas tāda garā.

Uz šādiem vārdiem es nevaru atbildēt, domaja Alans. Viņš sēdēja un klusēja.

Pēc brīža senators pacēla acis. Tas, kas notiek starp jums un Šeronu, lai paliek starp jums. Šerona varēs pati pieņemt lēmumu, kā tas vienmēr ir bijis. Bet varu jums pateikt, ka, ja tas būtu atkarīgs no manis, es jums ceļā nestātos.

-     Paldies, Alans jutās pateicīgs… un gluži samulsis. Tik daudz kas noticis tik īsā laika sprīdī. Viņam jaruna ar Šcronu, cik ātri vien iespējams. Varbūt pat šodien.

Ka kulminācija visam, par ko mēs esam runājuši, vecakais vīrietis ierunājās, man atlicis viens lūgums.

Ja tas ir kas tads, kas ir manos spēkos, es to izdarīšu. Alans sacīja.

-    Sakiet: jūs domājat, ka šodien tiesā spesiet uzvarēt?

Ja, esmu pārliecināts, ka tas varētu notikt, Alans pārsteigts atteica.

Vai pastāv iespeja, ka jūs varētu zaudēt?

Tāda iespeja ir vienmēr, Alans atzina. Imigrācijas departaments nekāda gadījuma nepadosies bez cīņas, un man nāksies apgāzt viņu argumentus. Bet mūsu puse ir stipra, daudz stiprākā nekā līdz šim.

-  Iedomāsimies, tikai iedomāsimies, ka jūs mazliet pārrēķināties, apgažot viņu pierādījumus. Vai jūs varētu zaudēt… ta, lai tas nebūtu manams… zaudēt tīšam…?

-Jā, bet… Alans pietvīka.

-        Es gribu, lai jūs zaudētu, senators Devero rāmi sacīja. Es gribu, lai jūs zaudējat un Henrijs Divāls tiek izsūtīts. Tada ir mana prasība.

Bija vajadzīga ilga, nebeidzami gara minūte, lai dzirdētais nonāktu līdz apziņaL

Neticīgi, saspringtā balsi Alans vaicāja: Vai jūs vispār apjēdzat, ko no manis prasāt?

Ja, manu zēn, senators nosvērti atbildēja. Domāju, ka tas man ir skaidrs. Apzinos, ka prasu ļoti daudz, jo man ir zināms, ko ši lieta jums nozīmē. Taču gribētu lugt, lai jūs ticat, ka šādam manam lūgumam ir pietiekami nopietni un cēli iemeslL

Pastāstiet, Alans pieprasīja. Pastastiet man, kas tie par iemesliem!

Jums jāsaprot, senators klusu sacīja, ka tam, par ko mes tagad runājam, japaliek starp mums diviem, šis istabas sienās. Ja jūs tam piekritīsiet, ceru, ka ta arī bus, neviens, pat Šerona nekad nedrīkst uzzināt, kas noticis.

-        Iemeslus, Alans mierīgi prasīja. Nosauciet man iemeslus.

Tādu ir divi, senators atbildēja. Pirmo es nosaukšu mazsvarīgāko. Jūsu bezpavalstnieks spēs labak kalpot savai un sev līdzīgo lietai, ja, par spīti visam pūlēm viņa labā, tiks tomēr izraidīts no valsts. Daži no mums visvairāk panāk, kļūdami par mocekļiem. Viņš ir viens no tiem.

Alans klusi sacīja. jūs patiesībā domājat, ka tas politiski nostādīs Houdena partiju sliktākā gaisma, jo viņi sviež Divālu laukā, bet jūsu partijas pozīcijas uzlabosies, jo jūs mēģinājāt viņu izglābt, vai vismaz izlikatics, ka to darāt.

Senators tik tikko manāmi paraustīja plecus. Jūs izvelaties lietam savus apzīmējumus, manu zēn. Es izvēlos savējos.

Un kāds ir otrs iemesls?

-  Man ir vecs deguns, un uz to var paļauties, kad runa ir par nepatikšanām politikā, teica senators Devero. Pašreiz es tas saožu.

-    Nepatikšanas?

Iespējams, ka drīz valdības groži pāries citās rokās. Džeimsa Houdena zvaigzne sākusi bālēt, pie apvāršņa parādās mūsēja.

-    Jūsu, Alans iebilda. Bet ne mana.

-  Taisnību sakot, biju cerējis, ka drīz ta kļūs arī jūsējā. Taču pašreizēja bridi varētu teikt, ka tas partijas izredzes, kuras priekšēdētājām man ir tas gods but, tagad uzlabojas.

Jūs minējāt nepatikšanas, Alans neatlaidas. Kas tas par nepatikšanām?

Senators tieši paskatījās Alanam acis. Jūsu bezpavalstnieks, ja viņam atļaus šeit palikt, turpmāk saviem atbalstītājiem kļus par īstu apgrūtinājumu. Viņš ir no tādiem cilvēkiem, kas nespēj pielāgoties. Ta liecina mana ilgā pieredze, līdzīgi gadījumi bijuši jau agrāk. Ja tas tā noliks, ja viņš tiešām aizies pa nepareizu ceļu, ši lieta kļūs par pārmetumu mūsu partijai tieši tādu pat mūžīgu ērkšķi, kādu mēs pašlaik esam sagādājuši valdībaL

Kas jums liek tik noteikti domāt, ja viņš kā jūs sacijat aizies pa nepareizu ceļu?

-   Tāpēc, ka tas ir nenovēršami, senators Devero noteikti apgalvoja. Ar viņa pagatnL.. musu Ziemeļamerikas sabiedrībā…

-   Es jums nepiekritu, Alans dedzīgi iebilda. Es nepiekritu, un arī citi jums nepiekristu.

Jūsu partneris Toms Luiss gan tā neuzskata, senators rami atgadināja. Cik saprotu, viņš sacījis, ka šis puisis ir iekšēji salūzis pārlūzis tieši vidū, un, ja jūs viņu dabūsiet krastā, citējot jūsu kolēģi, "viņš saplīsīs gabalu gabalos".

Tatad Serona atstāstījusi, ko viņi runāja dienā, kad notika tiesas sēde, Alans rūgti nodomāja. Gribētos gan zināt, vai meitene nojauta, ka šie vardi tiks izmantoti pret viņu. Varbūt jā;

viņš saka šaubīties par ikviena cilvēka rīcības motīviem, kas atradās ap vinu.

-     Žēl, ka jūs par to nebijāt iedomājies, pirms lieta tika uzsākta, viņš noteica nespodra balsī.

-     Varu dot jums savu vārdu, manu zēn ja vien es būtu zinājis, ka ŠI lieta nonāks tik talu, es nekad to nebutu uzsācis. Veca vira balss izklausījas patiesa. Man jaatzīstas, ka biju jūs novērtējis par zemu. Man pat sapņos nerādījās, ka jums būs tik ievērojamas sekmes.

Man jāiet, Alans domāja. Jāmaina pozīcija, jānosoļo kāds gabaliņš kājām…. Varbūt fiziskas muskuļu kustības palīdzēs izkliedēt nemierīgo smagumu smadzēnēs. Atstūmis krēslu, viņš piecēlās no brokastgalda un piegaja pie loga, kur bija stāvējis iepriekš.

Palūkojies lejup, viņš atkal varēja redzēt upL Saule bija izkliedējusi miglu. Viegli valstīdamies un tikko manami sizdamies cits pret citu, baļķi būkšķēdami cilājās augšup lejup.

-    Ir izvēles, kuras mums noteikti jaizdara, runāja senators. Tās nodara mums sāpes, taču vēlāk mes apzinamics, ka esam rīkojušies vislabak un gudrāk…

-     Ja jums nekas nav pretī, es gribētu šo to noskaidrot! Apcirties, Alans spēji ierunājās.

Ari senators Dcvero bija pabīdījis krēslu tālāk no galda, taču joprojām sēdēja. Protams.

Ja es atteikšos darīt, ko jūs lūdzat, ka paliek ar lietām, par kūrām mēs runājam: jurdisko darbu, Dcvero mežniecībām…?

-    Es labak negribētu tik tieši par to runāt, man zēn. Senators izskatījās sāpināts.

-    Bet es gribētu, Alans truli iebilda. Viņš gaidīja atbildL

-     Nu, man jasaka… noteiktos apstakļos… man naktos visu apsvērt vēlreiz…

-     Pateicos, Alans sacīja. Es tikai gribēju, lai man viss būtu skaidrs.

Man paradīja apsolīto zemi, bet tagad… viņš rūgti domāja.

Uz mirkli kļuvis vājš, viņš cīnījās ar kārdinājumu. Senators bija sacījis: nevienam pat ŠeronaL.. nekad nav jāzina. Tas būtu tik vienkārši: neveikls formulējums, pierādījumu trūkums, piekāpšanas pretejās puses advokatam… Profesionālā ziņā sekotu kritika, taču viņš bija jauns, pieredzes trūkums visu attaisnotu. Tādas lietas aizmirstas ātrL..

Tad viņš atvairīja šīs domas kā nebijušas.

Vārdi bija skaidri un spēcīgL

Senator Devero, viņš paziņoja. Biju jau nolēmis iet uz tiesu, lai uzvarētu. Gribētu, lai jūs zināt, ka es noteikti uzvarēšu, turklāt esmu vel desmitkārt vairak noskaņots to izdarīt.

Atbildes nebija. Tikai aeis pāvērstas augšup, un seja saviebta sasprindzinājumā.

Vēl tikai viena lieta, Alana balss kļuva dzēlīga. Es gribēju pateikt, ka vairs nestrādāju jūsu uzdevuma. Mans klients ir Henrijs Divals un neviens eits.

Ēdamistabas durvis atvērās. Turēdama roka papīra loksni, ienaea Šerona. Vai kaut kas noticis? viņa nedroši jautāja.

Tev tas nebūs vajadzīgs, Alans norādīja uz čeku. Vari to nolikt atpakaļ Apvienotajā fonda.

Kāpēc, Alan? Kāpēc? Šeronas seja nobāla, lūpas pavērās.

Pēkšņi, neapzinīgi viņš vēlējas ievainot un sāpināt.

Tavs dargais un nenovērtējamais vectētiņš man izteica piedāvājumu, viņš sašutis noteica. Tu labak pati viņam pajauta. Galu gala, arī tu biji iekļauta šajā darījumā.

Viņš neatvadījies metas projām, ncapstadamies, kamēr nebija sasniedzis savu nolietoto ševrolctu, kas stavēja uz piebraucama ceļa. Apgriezis mašīnu, puisis strauji aizbrauca pilsētas virzienā.

Alans Meitlcnds asi pieklauvēja pie ta numura durvīm, kurš viesnīcā "Vankūvcra" bija rezervēts Henrijam Divalam. Pēc mirkļa tas pa pusei atveras, un kļuva redzams Dena Orlifa platais, druknais stāvs. Lidz galam atvēris durvis, reportieris jautāja: Kas jūs aizkavēja?

Man bija vel viena tikšanās, Alans īsi attrauca. Ienācis numurā, viņš paraudzījās apkārt ērti iekārtotājā dzīvojamajā istaba. Neviena, izņemot Denu Orlifu, nebija. Mums laiks doties projām. Vai Henrijs gatavs?

Gandrīz, reportieris apstiprināja. Viņš ir tur iekšā, ģērbjas. Žurnālists pamāja uz aizvērtajam guļamistabas durvīm.

Es gribētu, lai viņš uzvelk tumšu uzvalku, Alans sacīja, l iesā tas izskatīsies vislabāk. Iepriekšējā diena viņi, izmantojot naudu no nelielajiem savāktajiem līdzekļiem, Divālam bija nopirkuši divus jaunus uzvalkus, kurpes un citus nepieciešamos aksesuārus. Uzvalki bija pirkti gatavi, pavisam

atturīgi, tomēr jaunajam vīrietim labi piegulēja. Tos piegadaja no veikala vakar vēlu pēcpusdienā.

Dens Orlils papurinaja galvu. Tumšo viņš nevarēs uzvilkt. Viņš to atdevis projām.

Ko jūs ar to gribat sacīt atdevis projām? Alans aizkaitinats parjautāja.

Tieši to, ko dzirdējāt. Viņam gadījies istabas apkalpotājs, kam ir līdzīgs apģērba izmērs. Un Henrijs atdeva uzvalku viņam. Vienkārši tapai vien. Ak jā, un piesvieda klat arī pārīti jauno kreklu un kurpju parL

- Ja tas ir joks, Alans nošņācās, nedomāju, ka tas būtu īpaši izdevies.

Paklau, vecīt, Orlils bildināja, lai kas tev arī nebutu iekodis, negāz to par manu galvu. Un ņem vera, ka arī man tas neliekas jocīgL

Piedod, Alans samulsa. Liekas, man ir tādas kā garīgās paģiras.

- Tas noticis, pirms es atnācu šurp, Orlils skaidroja. Cik saprotams, puisis Henrijam bija iepaticies, tas viss. Es zvanīju lejup uz administrāciju un mēģināju dabūt uzvalku atpakaļ, bet apkalpotājs jau bija beidzis maiņu un aizgājis.

Un ko teica Henrijs?

Kad es viņam jautāju, viņš paraustīja plecus un teica, ka viņam bus vel pietiekami daudz citu uzvalku un ka viņš grib atdot vel citas lietas.

Mums drīz to nāksies izdzīt viņam no galvas, Alans drūmi noteica, tad piegāja pie guļamistabas durvīm un atvēra tas. Henrijs Divals gaiši bruņa uzvalka, balta kreklā, rūpīgi sasietā kaklasaite un nospodrinātās kurpes pētīja sevi spogulL Prieka starodams, viņš pagriežas pret Alanu.

-    Es labi izskatīties, nē?

Šo zēnisko, gluži lipīgo prieku ignorēt nebija iespējams. Alans pasmaidīja. arī Henrija mati bija apcirpti, tagad tie bija sasukati, pāršķirti ar celiņu. Vakar viņiem bija saspringta diena: medicīnas pārbaude, preses un televīzijas intervijas, iepirkšanas, uzvalku piclaikošana.

Protams, tu izskaties labi, Alans pulējās izklausīties bargs. Taču tas nenozīmē, ka tu vari dot projām uzvalkus, kas nopirkti īpaši tev.

Henrija sejā parādījās aizvainota izteiksme. Cilvēks, kam iedot, man draugs.

Cik es paguvu noskaidrot, no aizmugures iebilda Dens Orlifs, ta bija pirmā reize, kad abi satikās. Henrijs pārāk ātri iemanto draugus.

-       Tu nedrīksti atdot savas jaunās drēbes nevienam, arī draugiem ne, Alans izrīkoja.

Jaunais bezpavalstnieks sapūtās ka mazs bērns. Alans nopūtas. Viņš paredzēja, ka vēl būs problēmas, kamēr Henrijs Divāls pieradīs pie savas jaunās vides. Skaļi viņš pavēstīja: Mums laiks iet. Nedrīkstam nokavēt tiesu.

Iedams āra, Alans apstājās. Pārlaidis acis istabai, viņš sacīja Divālam: Ja šodien tiesā uzvarēsim, mēs tev atradīsim istabu, kur dzīvot.

-    Kāpēc ne te? zaķis izskatījās aizvainots. Šī laba vieta.

-    Par to es nešaubos, Alans asi atteica. Bet mums nav tik daudz naudas.

Avīze maksāt, Henrijs Divāls mundri pavēstīja.

Ne ilgāk par šodienu, Dens Orlifs pakratīja galvu. Mans redaktors jau auro kā vērsis par to, cik tas mums izmaksā. Ak ja, un ir vēl kāda lieta. Henrijs ir nolēmis, ka tagad mums jāmaksā, ja mēs vēlamies viņu fotografēt. Viņš mani šorīt par to informēja.

Alans juta, ka viņa agrākais sašutums atgriežas. Viņš nesaprot, ko runa. Ceru, ka jūs nedrukāsiet to avīzē.

-    Es to nedarīšu, Dens klusi noteica. Taču citi gan, ja par to padzirdēs. Jums pavisam drīz vajadzētu nopietni parunāt ar mūsu jauno draugu.

Henrijs Divals starodams abiem uzsmaidīja.

Ārpus tiesas zāles, kurā bija jānotiek šīrita sēdei, drūzmējās ļaužu pūlis. Publikai paredzētās vietas jau bija pilnas, un tiesas kalpotāji pieklājīgi, taču noteikti raidīja projām jaunpicnācējus. Spiezdamies cauri pūlim un ignorēdams tieši blakus izlauzušos reprotieru jautājumus, Alans iestūma Henriju Divālu pa centrālajām durvīm tiesas zālē.

Alans jau bija apstājies, lai uzviktu melno advokāta talāru ar balto, stīvināto apkaklL Šodien tiesas sēde notiks stingri pēc protokola un visiem jābūt pilna amata apģērba. Ienākot viņš sajuta bijību pret plašo, iespaidīgo tiesas zāli ar grieztām ozolkoka mēbelēm, bagātīgo sarkano paklāju un krāsās saskaņotajām krēmigajām un zeltainajām drapērijām pie augstajiem arkvcida logiem. Cauri žalūzijām no ārpuses spiedās saules gaisma.

Vienā no garajiem advokātu soliem ar seju pret tiesneša sēdekli, virs kura dižojās karaliskais ģerbonis, ar ādu apvilktos krēslos ar augstam atzveltnēm jau sēdēja Edgars Kramers, A. R. Datlers un kuģniecības jurists Tollands.

Alans kopā ar Henriju Divālu devās uz otru solu. Preses vietas viņam pa labi bija pārpildītās, Dens Orlifs, kurš bija ieradies pēdēja brīdī kopā ar viņiem, cīnījās par sēdvietu. Tiesas skrīveris un oficiālais tiesas reportieris bija nosēdināti aiz tiesneša sēdekļa. No pārpildītajam skatītāju vietām aiz advokātu soliem plūda apslāpēta balsu čaloņa.

Paskatījies sānis, Alans pamanīja, ka abi pārējie advokāti pagriezuši galvas uz viņa pusL Viņi smaidīdami paklanījās, un jaunākais kolēģis atbildēja ar tikpat laipnu sveicienu. Tāpat ka iepriekšēja reizē, Edgars Kramers bija apzināti novērsis skatienu. Pēc maza mirkļa, tapat tērpies amata tērpā, krēsla Alanam blakus aizelsies ieslīga Toms Lūiss. Paskatījies apkārt, viņš bez īpašas godbijības izmeta: Izskatas pēc mūsu biroja, tikai mazliet lielāka. Tad pamāja Divālam: Sveiks, Henrij.

Alans prātoja, vai pateikt Tomam, ka par darbu, ko viņi te darīja, nekādas samaksas nebūs; ka savas pārspīlētās lepnības dēļ viņš atgrūdis maksu, kuru viņi abi bija pilnībā nopelnījuši, lai kāda arī nebūtu ķilda ar senatoru Dcvero. Varbūt tas nozīmētu beigas viņu kopējai darbībai pēdējā laika abiem bija pagrūti uzturēt labas partnerattiecības.

Viņš domāja par Seronu. Visu pārdomājis, puisis tagad bija pilnīgi pārliecināts, ka meitenei nebija ne jausmas, kādus darījumus viņas vectētiņš nodomājis veikt, tāpēc arī viņu aizsūtīja projām no istabas. Ja meitene būtu palikusi, viņa būtu protestējusi tikpat dedzīgi, kā to bija darījis viņš. Taču tā vietā, lai nolādētu likteni, viņš bija apšaubījis viņas godīgumu. Pēkšņi, juzdamies pilnīgi nožēlojami, Alans atcerējās, kā bija uzkliedzis Šeronai: Tu arī esi iesaistīta darījumā. Puisis izmisīgi vēlējās, kaut varētu atsaukt šos vārdus. Viņa noteikti negribes mani vairs redzēt, viņš nodomāja.

Tad prātā iešāvās kāda doma. Šerona bija teikusi, ka Šorīt ieradisies tiesa. Viņš pagriezās otrādi un nopētīja skatītāju vietas. Kā puisis jau bija baidījies, viņas nebija.

Uzmanību! Tiesa nāk! Tas bija tiesas ierēdnis.

Oficiālās personas, advokati un skatītāji pieceļas, jo, drēbēm čaukstot, icnaca Džastiss Villiss un apsēdas sava krēslā ar skatu pāri zāleL

Kad visi bija apsēdušies, klerks pavēstīja: Augstāka tiesa, 13. janvāris, Henrija Divala lietā.

Alans Mcitlends piecēlās. Steidzīgi norunājis oficiālo ievadu, viņš sāka: Milord, jau gadsimtiem ilgi ikviens indivīds, kurš atrodas Karaliskā kroņa jurisdikcija, vai nu viņš uzturētos šaja valsti pastavigi, vai uz laiku, arvien ir meklējis pie troņa aizstavību pret tam nodarīto netaisnību. Runājot pavisam kodolīgi, arī mana klienta prasība pec habeas corpvs, kas šodien tiek izskatīta, ir tieši šads lugums.

Alans zināja, ka saskaņā ar kartību sēdei jābūt juridiski formalai, likuma dziļi apslēptas nianses savstarpējās debates būtu jāiztirzā viņam un A. R. Batleram. Taču pirms tam viņš bija nolēmis iepazīstināt klausītājus ar ikkatru unci humānismā aspektu, kas vien bija viņa rīcība. Es gribētu pievērst tiesas uzmanību deportācijas pavēlei, kuni izdevis Pilsonības un imigrācijas departaments. Alans citēja vārdus, kurus zināja no

galvas aizvērtam acīm. paveļu…………… jums atgriezties vietā, no

kuras jūs esat ieradies Kanada vai arī …valsti, kuras pilsonis jūs esat, vai arī valsti, kuru ministrs apstiprinātu par…

Viņš deklarēja, ka indivīdu nav iespējams izsūtīt uz četrām vietām vienlaicīgi, ka jābūt kādam lēmumam, kura no šīm četrām vietām īsti jāgriežas ar savu lūgumu. Kuram jāpieņem šāds lēmums? Alans retoriski jautāja, tad pats arī atbildēja: Tas jādara amatpersonam, kas izdevušas deportācijas pavēlL Tomēr šāda lēmuma nav bijis, manu klientu Henriju Divālu vienkārši pavēlēja ieslodzīt kuģL

Alans aizradija, ka ar šadu ricibu kuģa kapteinis ticis piespiests pats izdarīt neiespējamo izvēli starp četrām alternatīvam. Tas ir tieši tas pats, jaunais advokāts versmigi skaidroja, it kā jūsu labdzimtība būtu pieņēmusi lēmumu, ka indivīds ir vainigs noziegumā un sacītu, ka piespriežat šim cilvēkam vai nu trīs gadus labošanas iesrādē, vai divpadsmit cirtienus ar pletni, vai sešus mēnešus vietējā cietuma, _bct to, kādu sodu īsti izciest vainīgajam, atstajat izlemt kadam ar tiesu pilnīgi nesaistītam cilvēkam.

Kad Alans apklusa, lai padzertos no glāzes, kura loms Luiss viņam ieleja ūdeni ar ledu, tiesneša sejai pārslīdēja smaids. Pretējās nometnes puse A. R. Batlers ar nenosakāmu sejas izteiksmi kaut ko pierakstīja savās piezīmēs.

Es uzstāju, milord, Alans turpināja, ka pavelc par Henrija Divāia deportāciju ir nederīga, tapec ka to nav iespējams precīzi izpildīt.

Tagad viņš pargāja pie savas runas spēcīgākā pierādījuma. Viņš izklāstīja Ahmeda Singha lietu un nolasīja attiecīgo fragmentu no tiesas pārskatu sējuma, kuru bija paņēmis līdzi, atzīmēdams svangako vietu. Kanadas tiesnesis tālajā 1921. gadā tālaika juridiskajā valoda bija noteicis, ka atraidīto imigrantu Ahmedu Singhu nav iespējams deportēt uz kuģL Tātad to nevar darīt arī ar Henriju Divālu.

No likuma viedokļa abas situācijās ir identiskas, Alans sacīja. Tādēļ veicamas habeas corpus procedūras, pavelc jāatceļ un mans klients jaatbnvo.

A. R. Batlers pieliecas un pierakstīja vēl kādu piezīmi, drīz viņam pašam bUs iespeja apslrulet dzirdēto un izvirzīt savus argumentus. Taču pagaidam Alana vārdu un secinājumu plūsma turpinājās pārliecinošL Viņš bija sacījis senatoram Devero: Esmu noskaņots uzvarēt…

Sēdēdams blakus A. R. Batleram, Edgars Kramers nelaimīgs klausījās ieilgušajos runas pludos.

Edgaram Krāmeram darba gados bija radies priekšstats par likumiem, un šis zināšanas plus vēl instinkts sacīja, ka tiesas sēde nav ievirzījusies imigrācijas departamentam labvēlīga gultne. Bija arī sekundārais instinkts, kurš sacīja: ja verdiktu atcels, grēkāzis tiks meklēts departamenta sienās. Un tas neapšaubāmi bus viņš…

Par to ierēdnis bija pilnīgi pārliecināts kopš brīža, kad pirms divām dienām saņēma strupu un lakonisku paziņojumu: "Premjerministrs… ārkārtīgi neapmierināts… par to, ka lieta tikusi risināta tiesas sēde… īpašo noklausīšanos nedrīkstēja ierosināt… nākotnē tiek gaidīta labaka izturēšanās". Premjerministra personīgais palīgs, kurš pa telefonu bija nodevis so vēsti, likās to daram īpaši atturīgL

Edgars Kramers jutas saskāries ar rugtu, nepelnītu netaisnību. Viņam tika atteiktas pat elementārās tiesības aizstāvēt sevi, paskaidrot premjerministram personīgi, ka šo sevišķo nopratināšanu uzspieda tas nolādētais tiesnesis un ka, nostādīts divu neiespējamu situāciju priekša, viņš izvēlējās to, kas mazak sāpīga un ne tik draudīga.

Krāmers bija rīkojies pareizi, tikpat pareizi, kā rīkojās visas citās lietās, ar kuram bija saskaries kopš ierašanas Vankūverā.

Pirms aizbraukšanas no Otavas viņam bija dotas skaidras instrukcijas. Ministra vietnieks bija pats personīgi piekodinājis: ja šis bezpavalstnieks Divāls neatbilst priekšnoteikumiem, kas ļautu viņam iebraukt valsti kā imigrantam likumīga kārtā, viņu nedrīkst ielaist ne pie kādiem apstākļiem. Vel vairāk, Edgaram Krāmeram bija dotas pilvaras spert visus, pilnīgi visus nepieciešamos likuma soļus, lai novērstu šadu ieceļošanu.

Bija vēl viens atgādinājums: nekāds politisks spiediens vai sabiedrības prasības nedrīkst iespaidot to, ko noteicis likums. Šī prasība, cik viņam bija zināms, nāca tieši no imigrācijas ministra mistera Vorendera mutes.

Edgars Krāmers bija godprātīgi sekojis visām instrukcijām, tieši tapat, ka rīkojās visā savas karjeras gaita. Par spīti tam, kas pašlaik šeit tika apgalvots, viņš bija ieverojis likumu valdības pieņemto imigrācijas likumu. Krāmers bija uzcītīgi pildījis savus pienākumus, palicis lojāls, un viņam nevarēja pārmest nevīžību. Un ta nav viņa vaina, ka šī parcentigā advokatiņa un ķertā tiesneša dēļ visi pūliņi aizlidojuši pie velna.

Mani priekšnieki to sapratīs, ierēdnis prātoja. Tomēr… ar premjerministra neapmierinātību nevarēja nerēķināties.

Ja premjerministrs kritzēja kādu civildienesta ierēdni, tas it viegli varēja noslīdēt pa karjeras kāpnēm un tikt tā apzīmogots, ka nekāda tālāka izvirzīšanās vairs nebija iespējama. Turklāt šādiem spriedumiem piemita nelaime saglabat savu spēku, pat valdībai mainoties.

Viņa gadījumā šī kritika nav bijusi tik ievērojama, un var gadīties, ka premjerministrs jau paguvis to izmest no galvas. Tomēr intuīcija Edgaram Kramcram teica, ka viņa nākotnes izredzes salīdzinājumā ar to, kādas tās likās vēl iepriekšējā nedēļa, krietni aptumšojušās.

Viņam jāsargās no vel viena pretrunīga soļa. Ja premjerministram viņa vārdu nāksies dzirdēt vēlreiz…

Vārdi tiesas zāle turpināja plūst. A. R. Batlers un Alans Mcitlends pašlaik pieklājīgi diskutēja par kādu likuma punktu, tiesnesis pa laikam pārtrauca viņus ar kādu jautājumu. …mans augsti mācītais draugs apgalvo, ka pavēle tieši atbilst 36. iedaļas nosacījumiem. Es atļaušos paust viedokli, ka šo komatu pievienošana var izrādīties ļoti būtiska. Teiktais vairs burtiski neatbilst 36. iedaļas tekstam…

Edgars Krдmers ienīda Alana Meitlenda bedrītes. Viņam ļoti vajadzēja uz tualeti: ar naidu sajaukušās emocijas lika sevi manīt. Un bija pilnīgi skaidrs, ka pēc brīža kļus vēl sliktāk, urīna saturēšana taps vēl sāpīgāka. Viņš mēģināja domāt par kaut ko citu… aizmirst… izmest šo vajadzību no prāta…

Krдmers paskatījās uz Henriju Divālu. Zaķis, neko nesaprazdams, plati smaidīja, viņa skatiens klīda pa tiesas zālL Ilgo gadu pieredze, instinkti un intuīcija Krāmeram teica, ka šis zēns nekad nekļūs par pastāvīgu, kārtīgu imigrantu. Viņa pagatne darbojās pret viņu. Lai kada palīdzība viņam tiktu sniegta, šis cilvēks nekad nespes pielāgoties un iedzīvoties zemē, kuru viņš nekad nesapratīs. Ši tipa cilvēku uzvedības modelis bija labi zināms: īsu laiku kārtīgā dzīve un darbs, tad kada muļķība, pakļaušanās kādam elkam, dedzīgi meklējumi, kā gūt ātru labumu, vājums, vientulība, dažādas sociālās problēmas… viss vienmēr gāja uz leju. Departamenla arhīvā glabājās daudzas šādas lietas, tikai stūrgalvīgie ideālisti tas ignorēja…

Protams, milord, jautājums par habeas corpus ir jautājums par to, vai tam piemērojami nosacījumL..

Šīs drūmās domas… nepieciešamība urinet, kas jau gandrīz pārvērtusies fiziskās sāpēs… vairs nav iespējams to pārmākt.

Edgars Krдmers nožēlojami trinas savā krēslā. Taču aiziet viņš nedrīkstēja.

Visu, visu citu, tikai, lai nebūtu jāpievērš sev uzmanība.

Pievēris acis, viņš lūdzas glābiņu.

Vieglas veiksmes nebūs, apjauta Alans Meitlends. Britu Kolumbijas karaliskais tiesnesis A. R. Batlers cīnījās kā lauva, tiekdamies apgāzt ikkatru argumentu, citēdams precedentus, kas bija pretrunā ar Ahmcda Singha lietu. arī tiesnesis likās ārkārtīgi piekasigs, uzreiz jautadams, ja sev zināmu iemeslu dēļ uzskatīja, ka Alana viedoklis jāizgriež ar oderi uz āru.

A. R. Batlers šobrīd aizstavēja imigrācijas departamenta veiktās darbības. Nav iemesla pārmest, ka būtu ierobežota kada indivīda personīgā brīvība, viņš deklarēja. Divālam, spriežot pēc lietas materiāliem, bijušas tiesības, kuras viņš nav izmantojis.

Vecākā advokata priekšnesums ir tikpat iespaidīgs kā vienmēr, Alans nodomaja. Es uzskatu, milord, ka, ja mēs piekristu ielaist valstī šādu indivīdu pie apstākļiem, kas izklāstīti lietā, mēs nenovēršami pavērtu Kanādas vārtus veselai imigrantu plūsmai, vēstīja patīkamā, labi nostādītā balss. Tie nebutu imigranti, kādus mēs pazinām līdz šim. Tic būtu cilvēki, kas lūgtu patvērumu, pamatojoties uz to, ka viņi neatceras, kur dzimuši, ceļo bez dokumentiem un neviena noteikta civilizētas pasaules valodā nevar pateikt vairāk par vienkāršu nepaplašinātu teikumu.

Alans nekavējoties piecelās. Milord, es protestēju pret šādam piezīmēm. Jautājums par to, kāda valoda cilvēks runā…

Misteras Džastiss Villiss ar mājienu lika viņam apsēsties. Mister Batler, viņš rāmi sacīja, nedomāju, ka arī es vai jūs atcerētos, kā mēs piedzimām.

-    Es gribēju tikai runāt par to, milord…

-      Turklāt, tiesnesis noteikti sacīja, es varu gan iedomāties, ka lielākā daļa no viscienījamākajām musu valsts ģimenēm cēlušās no tiem, kuri nokāpa no kuģa bez jebkādiem ceļojuma dokumentiem. Varu uzreiz nosaukt vairākus uzvārdus.

-    Ja jūsu labdzimtība atļautu…

-    Bet, kas attiecas uz nepaplašinātiem teikumiem, arī es savā paša valstī, nonākot Kvebekas provincē, runāju tieši tapat. Tiesnesis mierīgi palocīja galvu. Turpiniet, mister Batler.

Uz bridi advokata seja pietvīka tumši sarkana. Attapies no apmulsuma, viņš turpināja: Tas, kam es gribēju pievērst jūsu uzmanību, milord, nenoliedzu, man tas neizdevās sevišķi veiksmīgi, kā jūsu labdzimtībai jau labpatikas aizrādīt, ir lakts, ka Kanādas pilsoņu tiesibas aizsargā imigrācijas likums…

Arēji vardi plūda tikpat viegli un nepiespiesti kā agrak. Taču Alans nojauta, ka A. R. Batlers pašlaik gatavs plūkt matus sev no galvas.

Kad sede bija sākusies. Alaini Mcillcndu uz laiku bija pārņēmusi nedrošība. Viņš bija baidījies, ka par spīti visam, tomēr zaudēs, ka pat šajā pēdējā minūtē Henrijs Divāls varētu tikt nosūtīts uz Vesterviku, kas šonakt dosies jurā, ka senators Devero varētu kļūdaini iedomāties, ka viņa vilinājumi iedarbojušies… Taču nu pārliecība bija atgriezusies.

Gaidot savu kārtu pievērsties kārtējā argumenta izklāstam, viņa domas pievērsās Henrijam Divālam. Šīrita incidents hotelī bija mazliet satricinājis Alana stingro pārliecību, ka jauneklis būs potenciāli labs imigrants. Juzdamies mazliet neveikli viņš atcerējās loma Luisa šaubas: Plaisa kaut kur iekšienē… varbūt tā nav viņa vaina, varbūt to radījusi viņa izcelšanās un vide.

Tas nevarētu but taisnība, Alans sevi pārliecināja, ikvienam, lai kada būtu viņa pagatne, viņa izcelšanās, vajadzīgs laiks, lai pielāgotos jauniem apstākļiem. Turklāt svarīgs bija arī princips -jautājums par personības brīvību, indivīda brīvību. Paskatījies tiesas zalē, viņš sastapa Edgara Kramera skatienu. Nu ko, paradīsim šim pašapmierinātajam civilierēdnim, ka ir likumi, kas augstaki par viņa formālajiem admistrativājiem noteikumiem.

Argumentu apmaiņa tiesas priekša bija beigusies. A. R. Batlers uz laiku bija atgriezies sava vieta, un Alans no jauna centās iztirzāt iepriekšējos lēmumus, ko imigracijas departaments pieņema pēc īpašās noklausīšanās. A. R. Batlers uzreiz iebilda, taču tiesnesis paziņoja, ka šis jautājums var tikt izvirzīts, tad nevērīgi piebilda: Ja advokātiem nav iebildumu, mēs varam uz brītiņu izsludināt pārtraukumu.

Jau gatavs pieklājīgi piekrist tiesneša ieteikumam, Alans pamanīja, ka Edgara Kramera seja paradas skaidri manāms atvieglojums. Viņš bija arī ievērojis, ka pēdējās minūtēs ierēdnis neveikli grozījās sava augstajā krēslā, it kā justos neērtL Pēkšņi ko atcerējies… gluži instinktīvL.. Alans saka svārstīties.

-i Ar jūsu labdzimtības atļauju es pirms partraukuma tomēr gribētu pilnība pabeigt šo savu argumentu daļas izklāstu.

Misters Džastiss Villiss piekrītoši palocīja galvu.

Alans turpināja savu uzrunu tiesaL Viņš iztirzāja pārsūdzības procedūras, kritizēja padomes trīs locekļus Edgaru Kramcru un sevišķas aptaujas virsnieka Džordža Tamkinhila abus kolēģus.

Viņš retoriski vaicāja: Vai gan var gaidīt, ka šādi sastādīta grupa apstrīdēs sava tuvāka kolēģa secinājumus? Vai ka šāda grupa nostāsies pret lēmumu, kuru parlamenta sēdē pats ar savu muti jau pasludinājis imigracijas ministrs?

Mans dargais draugs acīmredzami kļūdaini interpretē šo lietu, A. R. Batlers dedzīgi iejaucās. Šīs padomes uzdevums ir pārbaudīt…

Tiesnesis paliecās uz priekšu. Tiesneši viemēr jutīgi izturas jautajumos par administratīviem tribunāliem… To Alans jau bija zinājis iepriekš. Tagad, paskatījies uz Edgaru Kramcru, viņš saprata, kāpēc bija novilcinājis pārtraukumu. Tas bija zemisks instinkts, maza ļaunprātība, kura viņš līdz šim nebija gribējis atzīties pat sev. Tas arī nebija nepieciešams, viņš zināja, ka uzvarējis. Tagad Alans gaidīja, juzdamies mazliet neveiklL

Edgars Krāmers bija klausījies pēdējā vārdu apmaiņā, atrazdamies jau tuvu prāta aptumsumam. Viņš gaidīja, klusībā lūgdamies, kaut reiz tam pienāktu gals, kaut pienāktu tiesneša apsolītais starpbrīdis.

Misters Džastiss Villiss indīgi piezīmēja: Cik saprotu, šī tā dēvētā atkartota prasība nav nekas vairāk kā formāls ķeksītis departamenta atskaitē. Kāpēc gan to vispār sauc par prasību? Pievērsis skatienu Krāmeram, tiesnesis bargi turpināja: Man jāsaka Pilsonības un imigrācijas departamenta pārstāvim, ka tiesai radušās dziļas šaubas… '

Taču Edgars Krдmers tālāk neklausījās. Fiziskās sāpes… spiediens, kas jau agrāk bija viņu nomocījis un tagad vēl pieņēmās spēkā, tas viss saplūda kopā. Viņa ķermenis, viņa dvēsele ne par ko citu vairs nebija spējīga domāt. Strauji, ar niknumu atgrūdis krēslu, ierēdnis izskrēja no tiesas zāles.

Apstājieties! tiesneša balss asi pavēlēja.

Viņš nepievērsa tam uzmanību. Skriedams pa gaiteni, viņš varēja dzirdēt, ka misters Džastiss Villiss ironiski saka A. R. Batleram.Brīdiniet šo ierēdnL..ka necieņa pret tiesu… ja vēlreiz atkārtosies šāds gadījums… tiesai nāksies… Tad sekoja īss paziņojums: Sēde pārtraukta uz piecpadsmit minūtēm.

Viņš jau spēja iedomāties dedzīgās, skanīgās frāzes, ko preses reportieri tūlīt pierakstīs vai diktēs telefona klausulē: Edgars S. Krдmers, imigrācijas departmenta vadošs ierēdnis, šodien saņēma aizrādījumu par liesas procedūru pārkāpšanu, kad britu Kolumbijas Augstākā tiesa izskatīja Henrija Divāla lietu. Kad misters Džastiss Villiss kritizēja Krāmeru, pēdējais, nepaklausīdams tiesneša pavēlei, atstāja tiesas zālL..

Šī ziņa paradīsies it visur. To lasīs sabiedrība, kolēģi, padotie, priekšniecība, ministrs, premjerministrs…

Viņš nekad nevarēs to paskaidrot.

Krдmers zinaja, ka viņa karjerai beigas. Būs rājieni, pec tam viņš kļus par parastu ierēdni, bez jebkādam izredzēm izvirzīties. Atbildība samazināsies, taču zudīs arī cieņa. Tā gadījies arī citiem. Varbūt viņa gadījumā nāksies iziet medicīnas pārbaudes, agri doties pensijā…

Viņš atspieda pieri pret vēso tualetes sienu, tikko valdīdams vēlēšanos izplūst rūgtās dusmu asarās.

-    Kas būs tālāk? jautāja Toms Lūiss.

-    Ja gribi zināt, arī man tas nav skaidrs, Alans Meitlends atbildēja.

Viņi stāvēja uz kāpnēm, kas veda uz Augstākas tiesas ēku. Bija agra pēcpusdiena, laiks bija neparasti silts, gadalaikam netipiski saulains. Pirms piecpadsmit minūtēm bija pasludināts viņiem labvēlīgais spriedums. Misters Džastiss Villiss bija noteicis, ka Henriju Divālu nevar deportēt uz kuģL Tāpēc šonakt Vestervīka dosies jūrā bez Divāla. Tiesas zālē bija atskanējuši spontāni aplausi, un tiesnesis tos bija nopietni apvaldījis.

-     Henrijs vēl nav legāls imigrants, Alans domīgi sacīja, un viņu varētu arī nosūtīt uz Libānu, kur puisis iekapa kuģī. Taču nedomāju, ka valdība to darīs.

-    Man arī tā liekas, piekrita Toms. Lai nu kā, šķiet, viņš pats par to neraizējas.

Viņi palūkojās augšup, kur uz pēdējiem pakāpieniem reportieru, fotogrāfu un apbrīnotāju ielenkumā stāvēja Henrijs Divāls. Grupiņā redzēja arī vairakas sievietes. Izslējis zodu un plati smaidīdams, bijušais zaķis pozēja fotogrāfiem.

-      Kas tas par netīru tipinu kamieļvilnas mētelī? Toms norādīja uz pārspīlēti izsmalcinātu vīrieti ar asiem, bakurētainiem vaibstiem, kura mati bija ieziesti ar eļļu. Šis švīts bija aplicis roku Henrijam Divālam ap pleciem un fotografējās kopā ar viņu.

-     Cik saprotu, kāds naktsklubu aģents. Viņš ieradās pirms dažām minūtēm un paziņoja, ka vēloties iesaistīt Henriju savā šovā. Es esmu pret to, bet Henrijam šī doma patīk. Alans nesteidzīgi klāstīja. Tiešām nezinu, ko varētu iesākt.

-    Vai tu esi runājis ar Divālu par tiem darba piedāvājumiem, kas mums izteikti? Sī velkoņa būšana taču izklausās tīri labi

Alans pašūpoja galvu. Viņš man teica, ka tuvākajās dienās vēl negribētu strādāt.

-      Vai tu re ko? Toma uzacis saraucās. Sajutis neatkarības garšu?

-    Jā, Alans īsi atteica. Viņš jau bija sapratis, ka daža ziņa atbildība par jauniņo protežē var izrādīties lielāka nasta, ka varēja iedomāties.

Pēc īsas pauzes Toms ieminējās: Šķiet, ka tu zini, kāpēc Krāmcrs tā izdrazās no tiesas zāles.

Alans lēni palocīja galvu. Es atcerējos, ko tu man tiki stāstījis iepriekšējā reizē.

-    Tu to izdarīji tīšām, vai ne, Toms klusi jautāja.

-    Nebiju drošs, ka kaut kas tāds tiešam notiks, Alans atzinās. -Taču redzēju, ka viņš gatavs pārplīst. Es vēlētos, kaut nebutu to darījis, puisis ar nožēlu piebilda.

Varu iedomāties, ka arī Krāmers to vēlētos. Toms noteica. Tu viņu pamatīgi iegāzi, bet lai nu butu. Es pēc tam runāju ar A. R. Batleru. Starp citu, kad ar viņu iepazīstas tuvāk, karaliskais advokats ir lāga vīrs. Viņš man teica, ka Kramers esot labs ierēdnis, strādīgs un godīgs. Ja drīkstu citēt savu macito draugu: "Kad padoma, cik mēs maksājam civildienesta ierēdņiem, jāsecina, ka mūsu valsts Krameri ir daudz labaki, nekā tā pelnījusL"

Alans klusēja.

-        Ja var ticēt Batleram, Kramers jau saņēmis vienu aizrādījumu tieši par šo lietu, Toms Eūiss turpinaja, turklāt ne vairāk, ne mazāk, bet no paša premjerministra. Domāju, ka notikušais izrādīsies pietiekami svarīgs iemesls vēl vienam rājienam, tātad vari but puslīdz drošs, ka tu pamanījies viņam pilnīgi izjaukt dzīvL

-     Jūtos apkaunots par visu šo lietu! Alans klusi nomurmināja.

-    Mēs abi esam vainigi, l oms nopūtās.

Dens Orlifs bija pametis ļaužu grupiņu, kas pulcējās ap Henriju Divalu, un tuvojās abiem advokātiem. Reportierim padusē bija salocīts laikraksta numurs. Mēs ejam atpakaļ uz Henrija istabu, viņš pavēstīja. Kādam lidzi ir pudele, un radusies doma sākt ballītL Vai nāksiet?

-      Nē, paldies, Alans atteica. Toms noraidoši pakratīja galvu.

-      Nu ko, kā vēlaties, jau pagriezies lai ielu projām, žurnālists pasniedza Alanam laikrakstu: Sis ir pusdienlaika izlaidums. Te par jums ir pavisam nedaudz, pēdējā laidiena būs krietni vairāk.

Toms un Alans noskatījās, ka grupa ar Henriju Divālu vidu dodas projām. Kompānijas enerģētiskais centrs bija vīrs kamieļvilnas mētelī. Viena no sievietēm bija ieķerusies Henrijam elkonL Priecīgs par pievērsto uzmanību, bijušais zaķis laimīgi smaidīja. Viņš pal neatskatījās.

-      Par to es viņam vel izmazgāšu galvu, Alans drūmi solījās, Vēlāk šovakar es ar viņu izrunāšos, ka pieklājās. Es taču nevaru puisi ta vienkāši atstat un ļaut viņam pazust.

-    Labu veiksmi, -Toms sardoniski pasmaidīja.

-     Viņš taču var nostāties uz pekām, Alans neatlaidās. Viss var beigties ļoti labi Iepriekš nekad neko skaidri nevar pateikt, un vēl vairāk nosodīt.

Nē, nosodīt nevar, Toms piekrita.

Pat, ja viņš neuzvedas pavisam labi, Alans pārliecināja, principi ir svarīgāki par eilvekiem.

Jā a a… Toms sekoja Alanam lejup pa tiesas nama kāpnēm. Liekas, ta arī vienmēr izrādās.

Sēdot pie kūpošiem spageti šķīvjiem itāļu restorānā blakus abu birojam, Alans pastāstīja jaunumus par viņu samaksu. Pārsteidzoša kārtā izskatījās, ka 'Pomam tas gandrīz nemaz nerūp.

Visticamāk, es būtu rīkojies līdzīgi, viņš noteica. Neraizējies, gan jau mēs tiksim tam parL

Alans juta dzīslās ieplūstam siltu pateicību. Lai apslēptu šīs jutas, viņš atvēra Dena Orlifa iedoto laikrakstu.

Pirmajā lappuse bija publicēts raksts par Divāla prāvu, bet vēl pirms tā ziņa par verdiktu un Edgara Kramera bēgšanu no debatēm. Otavas telegrāfā aģentūras ziņu bloku ievadīja vēsts par to, ka premjerministrs " šodien pēcpusdienā sniegs ārkārtēju un nozīmīgu paziņojumu paralamentam". Par paziņojuma saturu nekas nebija teikts, izņemot minējumus, ka runa saistīta ar starptautiska stavokļa pasliktinašanos. Pēdējo ziņu ailē bija nodrukāti zirgu skriešanās sacīkšu rezultāti un viena vienīga rindkopā:

Šodien savā Vankūveras nama septiņdesmit četru gadu vecuma pēkšņi miris senators Ričards Devero. Saskaņā ar mūsu rīcībā esošajam ziņām, nāves iemesls ir sirdstrieka.

Mājas durvis bija atvērtas. Alans iegāja nama.

Šcronu viņš atrada darbistabā, pilnīgi vienu pašu.

-  Ak, Alan, meitene panācās pretī. Acis bija sarkanas no asarām.

Es steidzos šurp, cik atri vien varēju, viņš maigi noteica, un saņēmis aiz rokam, pieveda Šcronu pie dīvāniņa. Viņi apsēdas plecu pie pleca.

Nesaki neko, viņš sacīja, ja vien pati to nevēlies.

Pēc brītiņa Šerona ierunājās. Tas notika … apmēram stundu pec tam, kad tu biji aizgajis.

-    Vai tas nebija tāpēc…viņš vainīgi iesāka.

Ne, viņas balss bija klusa, taču noteikta. Viņam jau pirms tam bija divas sirdslēkmēs. Mēs jau kādu gadu zinājām, ka vēl viena…

- Tas var likties neticami, puisis sacīja, tomēr man ir ļoti žēl.

-   Es viņu mīlēju, Alan. Viņš par mani rūpējās kopš laika, kad es biju zīdainis. Viņš bija laipns un sirsnīgs, Šeronas balss aizlūza, tad meitene saņēmās. Ak, es visu zinu par šo politiku. Tajā bija gan daudz laba, gan daudz slikta. Reizēm man likās, ka viņš sapinies un pats netiek galā ar visām lietām.

Mēs visi tadi esam, Alans maigi sacīja, Man liekas, mēs tieši tadi esam radītL Viņš domaja par sevi un Edgaru Krameru.

Šcrona pacēla acis. Viņa ar pūlēm jautāja: Ar visu šo pārējo… es nemaz neesmu dzirdējusL Vai tu vinnēji savu prāvu?

Jā, mēs vinnējam, viņš viegli pamāja, prātodams, ko patiesībā ieguvis un ko zaudējis.

Kad tu šorīt aizgāji, Šerona bikli ierunājas, vectētiņš man pastāstīja, kas noticis. Viņš apzinājās, ka nevajadzēja tev prasīt to, ko viņš lūdza. Vectetiņš gribēja pats tev to pateikt.

Tam vairs nav nekādās nozīmes. Jaunais vīrietis negribīgi atteica. Puisis karsti vēlējās, kaut no rīta būtu izturējies rāmāk.

-   Viņš būtu gribējis, lai tu to zini, Šeronas acis bija asaru pilnas, balss skanēja nedrošL Viņš man teica… ka tu esi pats jaukākais jaunais vīrietis… ko viņš jebkad pazinis… un, ja es negrābšu tevi ciel un neprecēšos…

Balss aizlūza. Tad viņa ieslīga puiša rokas.

19 savienĪbas LĪGUMS

Pulkstenis rādija 3.20. Palikušas četrdesmit minūtes.

Tieši četros Vašingtona un Otavā vienlaicīgi tiks paziņots par Savienības līgumu.

Apakšnama pieauga sasprindzinājums. Šorīt premjerministra kanceleja bija atļāvusies pavēstīt, ka "gaidāms nenovērtējami svarīgs paziņojums ar nacionālu nozīmi". Tā kā nekas sīkāk paskaidrots netika, baumas un minējumi Parlamenta pakalnā ik stundu pieņēmās spēkā.

Pašā parlamentā darbs ritēja ierastajās sliedēs, tomēr gaisā vēsmoja gaidas. Skatītaju vietas galerijās jau bija pilnas, tic nelaimīgie, kas bija atnakuši par veļu, drūzmējās blakus zālēs un gaiteņos. arī diplomātiskajā galerijā jau bija ieradušies vairāku valstu vēstniekL Blakus galerijā, nespēdamas vien izvēlēties labako sēdvietu, pamazām pulcējās deputātu kundzes.

Turpat līdzas sēžu zālei it visas priekštelpas, gaiteņus un presei domātās telpas pildīja satrauktu balsu murdoņa. Par kabineta sašķelšanos baumoja visās malās, taču, cik bija zināms Džeimsam Houdcnam, īsto iemeslu neviens nezināja. Pirms briža čalas parlamenta zālē pieklusa, jo pats premjerministrs bija ienācis, lai dotos uz savu krēslu.

Apsēdies, viņš paskatījās apkart, tad atvēra līdzatnesto mapL Pilnīgi neklausīdamies pašreizēja runātājā kāda neievērojamā deputātā, kurš izbaudīja necerēto ievērību, Houdens parlasija rūpīgi saskaņoto kopīga paziņojuma tekstu un ievadu savai tālākajai runaL

Pie savas runas viņš bija strādājis dienām ilgi, izmantojot ikvienu brīvo brītiņu starp pasākumiem. Cialigo variantu premjers bija pabeidzis šorīt agrajās rīta stundas pec atgriešanas no Vankūveras. Viņš bija maz gulējis, taču pacilātais satraukums un notikuma svariguma apziņa viņu specinaja.

Atšķirībā no runām, ko Houdens bija teicis pēdējas dienās, šīsdienas uzstāšanos viņš pilnība bija sagatavojis pats. Izņemot Milliju Frīdemani, kura bija pārrakstījusi uzmetumus uz mašīnas, neviens to nebija redzejis, nedz arī strādājis ar šo tekstu. Premjerministrs apzinājās, ka it viss, ko viņš bija uzrakstījis un drīz sacīs, naca no pašiem sirds dziļumiem. Tas, ko viņš piedāvās, pavērsīs vēstures gaitu citā virzienā. Kanādai tas varētu nozīmēt nacionālā valstiskuma samazināšanos, vismaz -uz kādu laiku. Taču beigas ieguvumi no šādas savienības būtu lielāki, nekā zaudējumi kādā atsevišķā plāna attīstības posma. Lai atzītu reālos faktus, bija vajadzīga drosme, daudz lielāka drosme nekā tiem tukšajiem spriedelējumiem un nodrošinājumiem, kas palikuši pagātnē.

Bet vai arī citi to saskatīs?

Daži to spēs, par to viņš bija pārliecināts. Daudzi vienkārši uzticēsies, tāpat kā agrāk. Citus izdosies uzvarēt ar pārliecināšanu, dažus ar iebiedēšanu. Liela daļa nācijas domas jau bija amerikaņi, viņiem šis Savienības līgums liksies loģisks un pareizs solis.

Taču bus arī opozīcija, un gaidāmas sīvas cīņas. Tās jau sākušās.

Šorīt pavisam agri no rīta viņš bija izsaucis uz pārrunām katru no astoņiem disidentiem ministriem, kuri atbalstīja Adrianu Nesbitsonu. Stingri pārliecinot un liekot lietā visu personīgo šarmu, premjerministrs tris bija atguvis, taču pieci palika nelokāmL Viņi atkāpsies no amata kopā ar ģenerāli Nesbitsonu un ka neatkarīga opozicionāru grupa pretosies Savienības līgumam. Nebija šaubu, ka vismaz daži deputāti viņiem pievienosies, un parlamenta rindās radīsies ķilis.

Lai gan ne gluži neparedzets, tas tomēr bija nopietns trieciens. Viņš justos daudz stabilāks un drošāks par iespējām izturēt, ja vien valdības popularitāte pēdējas nedēļās tik strauji nebūtu kritusies. Ja nebutu bijis ši incidenta ar bezpavalstnieku… Lai neļautu savām iekšējam, svelošajām dusmām pieņemties spēka, Houdens centās mainīt pārdomu tematu. Viņš bija ievērojis, ka zālē vēl nav Hārveja Vorendera. Nekur nemanīja arī opozīcijas līderi Bonaru Deicu.

Plecam pieskārās kāda roka. Pagriezies, viņš ieraudzīja melno matu cekulu un spuraino bardu, kas piederēja Es jēnam Pero. Tikpat dzīvespriecīgi kā franču opozīcijas līderis pamanījās darīt it visu, viņš palocījās spīkeram un veikli iesēdās blakus krēslā. Tā īpašnieks Stjuarts Koustons bija uz bridi izgājis.

Pero pieliecās tuvāk prejerministram, čukstēdams:Vai taisnība, ka mūsu rindās sākušās cīņas starp savējiem?

Baidos, ka tas tā ir, Houdens atmurminaja. Tad silti piemetināja: Nevaru pat izteikt vārdos, cik daudz man nozīmē jūsu atbalsts.

Acīm līksmi dzirkstot, Pero gailu maniere paraustīja plecus. Nu, mes gan paliksim kopā, un, ja mums jākrīt, troksnis būs skaļaks par pērkonu! Pēc mirkļa viņš smaidīdams atgriezās savā vietā.

Izsutamais zēns nolika uz premjerministra galdiņa aploksnL Pavēris to, premjerministrs lasīja Millijas Frīdemancs rokrakstu: "Prezidents gatavojas atstāt Balto namu, lai dotos uz Kapitoliju". Premjerministra birojā Millija pirms paris minūtēm bija apsēdusies pie tiešās līnijas ar Vašingtonu. Tā teikt, deļ pēdējo mirkļu nejaušībām. Pagaidām nekā tāda nebija.

Pa pretējās puses durvīm zalē ienāca opozīcijas līderis. Bonārs Deics izskatījās bālāks kā parasti un par kaut ko ārkārtīgi noraizējies. Viņš taisnā ceļa devās uz savu krēslu pirmajā rindā un ar knipi pieaicināja klat vēstuļu puiku. Kamēr zēns gaidīja, Deics uzšņāpa zīmīti un to salocīja. Houdcnam par pārsteigumu šī vestulīte tika piegādāta viņam. Tajā bija teikts: Svarīgi mums jaapspriež steidzama, personīga lieta starp jums un Hārveju Vorenderu. Lūdzu satikties ar mani nekavējoties istaba tt 16. B. D."

Satraukts un saspringts, Houdcns palūkojās augšup. Taču opozīcijas līderis jau bija aizgajis.

l aja paša minūtē, kad Bonars Deics iegaja parlamenta zālē, Braiens Ričardsons iesteidzas premjerministra biroja priekštelpā, kur pie telefona gaidīja Millija Frīdemane. Partijas līdera seja bija drūmi saraukta. Roka viņš turēja norautu teletaipa lentes gabalu. Bez jebkādā ievada vīrietis sacīja Milli ja: Lai kur šefs arī nebūtu, man viņš vajadzīgs. Atri!

Millija ar žestu norādīja uz telefona klausuli, ko turēja, piespiestu pie auss. Viņa klusi nočukstēja tikai vienu vārdu: Vašingtona. Sekretāre pacēla acis uz pulksteni pie sienas.

Vel ir laiks, Ričardsons īsi sacīja. Ja viņš ir zālē, dabū viņu laukā. Nolicis teletaipa lentu viņai priekšā uz galda, partijas boss sacīja: Tas ir no Vankuveras. Tieši tagad šī lieta ir pirmajā vietā.

Millija atri izlasīja, tad, nolikusi klausuli sev blakus, steidzīga rokrakstā uzšņāpa zīmītL Salocījusi to kopā ar teletaipa ziņu, viņa to ielika aploksnē, aizzīmogoja un piespieda zvana pogu. Gandrīz tūlīt atskanēja klauvējiens un parādījās vēstuļu zēns. Lūdzu, ātri aiznesiet un tūlīt nāciet atpakaļ, Millija nodeva instrukcijas. Kad zēns bija aizgājis, viņa atkal piespieda pie auss telefona klausulL

Pēc brīža, ar plaukstu aizklājusi mikrofonu, Millija jautāja: Šis lietu pavērsiens tiesā ir ļoti nelabvēlīgs, vai ne?

-Nevaru pat iedomāties labaku veidu, ka panākt, lai valdība izskatītos muļķīga, divkosīga un neveikla, Ričardsons rūgti pasmīnēja.

Vai vispār kaut ko ir iespējams darīt?

Ja paveiksies tas ir, ja šefs piekritis rīkoties tā, kā es gribu mes varētu saglābt vabūt divus procentus no tiem, kurus esam zaudējušL Partijas boss smagi ieslīga krēslā un nīgri piemetināja: Mūsu situācijā arī šie divi procenti būtu vērtīgs ieguvums.

Millija klausījās, ko vēsta pa telefonu. Jā, es sapratu. Ar brīvo roku viņa uzrakstīja vēl vienu zīmītL Atkal aizsegusi mikrofonu, viņa pačukstēja Ričardsonam: Prezidents ir atstājis Balto namu un tagad dodas uz Kapitoliju.

-    Urrā prezidentam! vīrietis skābi noteica. Ceru, ka viņš zina eelu.

Millija atzīmēja laiku: 3:30.

Braiens Ričardsons piecēlās un pienāca viņai cieši klat. Millij, pie velna ar visu, viņš sacīja. Labāk precēsimies. Pēc brīža vēl piebilda: Esmu uzsācis šķiršanās procesu. Eloīze mani atbalsta.

-    Ak, Braien, viņas acis kļuva miklas. Tu gan izvēlies visdīvainākos laikus. Millijas roka joprojām bija sažņaugusi klausulL

Laiki nevar būt īstāki vai neīstākL Viņš piesmacis noteica. Mums jāizmanto tas, kas atlicis.

Es velētos, kaut varētu būt tikpat pārliecināta kā tu, Millija sacīja. Esmu domājusi par to, daudz domājusL

-    Klausies, viņš lūdzās, drīz būs karš, visi tā saka, un var notikt it viss. Tad grābsim ciet to, kas vēl atlicis, un izspiedīsim maksimālo.

-    Ja vien tas būtu tik vienkārši, Millija nopūtas.

-    Mēs papūlēsimies, lai tas būtu vienkārši, viņš izaicinoši sacīja.

Braien, dārgumiņ, es nezinu, viņa žēli taisnojās. Es tiešam nezinu, goda vārds.

Vai arī tomēr zinu?viņa nodomāja. Vai gan nav tā, ka es vēlos pārāk daudz: gan neatkarību, gan laulību, neatsakoties ne no vienas? Pati lieliski apzinadamās, ka tas nav iespējams. Varbūt tiešām pārak ilgi esmu bijusi neatkarīga.

Es mīlu tevi, Millij. Man liekas, esmu tev to jau teicis, un nekas nav mainījies, Ričardons dedzīgi sacīja, vēlēdamies, kaut varētu precīzāk izteikt savas dziļākās jūtas. Dažreiz bija tik grūti atrast pareizos vārdus.

-     Vai mes nevarētu uz kādu laiciņu atstāt visu, kā ir? Millija lūdzās.

Uz kādu laiciņu. Tā tas vienmēr ir bijis un tā arī paliks, viņš nodomāja. Uz kādu laiciņu, līdz agrāk vai vēlāk viens no viņiem izlems, ka pienācis laiks pielikt punktu.

-    Lai jau būtu, viņš noteica. Bija sajūta, it kā tikko būtu pazaudēts kaut kas tads, kas nekad īsti nav piederējis.

Kabineta II16 plaša, grezna darba telpā blakus spīkera kabinetam, kuru ar vienlīdzīgam tiesībām varēja izmantot visu partiju pārstāvji, premjerministru sagaidīja Bonārs Deics. izņemot viņus abus, istaba vairak neviena nebija.

Paldies, ka tūlīt atsaucaties manam uzaicinājumam, Deics klusi sacī ja.

Houdens pamaja. Agrakais satraukums viņu nebija pametis.

Ko īsti jūs man gribējāt stāstīt par Hārvcju Vorenderu? premjeministrs nedroši jautāja.

Atbildes vieta Deics aplinkus vaicāja: jūs taču zinat. ka mēs esam kaimiņi Roklila?

Ja. Houdens zināja, ka Vorenderu un Dcicu īpašumi atrodas viens otram pretī.

Šorīt llarveja sieva ludza, lai es aizeju pie viņiem. Opozīcijas līderis sacīja, piebilzdams: llarveja sieva ir diezgan laba draudzēne manai sievaL

Stāstiet taču, Houdens nepacietīgi skubināja.

Bazigi saraucis gareno profesora seju, otrs virs vilcinājās. Tad saka runāt: llarvcjs bija ieslēdzies sava kabineta un atteicas iznākt. Kad mes viņu saucam, viņš draudēja, ka nogalināsies.

Vai viņš… Houdens satriekts prasīja.

Ne, Deics papurinaja galvu. Cilvēki, kas draud, parasti savus draudus nepilda, ta vismaz man lika mācīts.

Tad kas…

Mes beidzot ielauzāmies pie viņa. Vorenderiem ir sulainis. Mes kopā ar viņu izgāzām durvis.

Ši vilcināšanas bija nepanesama. Kas bija tālāk? Houdens nošņaca.

Tas bija ļaunak ka murgos, llarvcjs trakoja. Mes mēģinājām viņu savaldīt. Viņš reca, ārdījās…

Man likās, ka tādas lietas notiek tikai romānos, Houdens noteica, it kā viņi runātu par kaut ko abstraktu.

Ak ne, variet man ticēt. Noņēmis savas bcziclvaru brilles, Deics pārvilka ar plaukstu sejaL Ceru, ka vairak nekad nenāksies kaut ko tadu piedzīvot.

Sajuta bija pilnīgi nereāla. Houdens jautāja: Un kas nolika pec tam? Viņa acis slīdēja par otra vira trauslo ķermeni augumu, kuru kāds nežēlīgs karikaturisls reiz bija attēlojis ka uzvelkamo lellilL

-    Ak, Dievs! Deics pievera acis, tad atkal tās atvēra. Ar grūtībām nomierinājās. Par laimi, viņu sulainis ir stiprs vīrs. Viņ.š turēja Hārveju. Mēs piesējam viņu pie krēsla. Un visu laiku… šis klaigas, pretspēks…

Tas likās neticami, groteskL Nespeju tam noticēt, Houdens sacīja. Viņš pamanīja, ka rokas viegli dreb. Es vienkārši nespēju tam noticēt.

Nekas cits neatliks, Deics noteica. Jūs ticētu, ja būtu redzējis Hārveju.

-    Kur viņš ir tagad?

Istvjū hospitālL Zem uzraudzības, vai ka viņi to sauc. Kad tas notika, izrādījās, ka Hārveja sieva zina, kam zvanīt.

-    Ka viņa to zinaja? premjerministrs asi vaicāja.

-   Cik noprotu, viņai tas nebija nekāds pārsteigums, Deics atbildēja. Hārvejs jau ilgāku laiku ārstējies ārstejies pie psihiatra. Vai jūs to zinājāt?

Man nebija ne jausmas, šausmās sastindzis, atzinās Houdens.

Esmu pārliecināts, ka neviens neko nenojauta. Vēlāk viņa sieva man pastāstīja, ka Ilarveja rados jau bijuši šādi gadījumL Cik noprotu, viņa to uzzinājusi jau pēc laulībām. Turklāt bijis arī kāds negadījums viņa pasniedzēja prakses laikā, taču to izdevies notušēt.

-    Mans Dievs! Houdens noelsas. Augstais Dievs!

Viņi stavēja viens otram pretī. Sajutis vājumu, premjerministrs apsēdas tuvākajā krēslā. Deics apsēdās viņam blakus.

Džeimss Houdens bija pilnīga prata apmulsumā. Bija grūti aptvert, par ko jādomā vispirms. Viņi ar Hārveju Vorenderu nekad nebija bijuši tuvi draugi, tomēr ilgie gadi, kopš abi ir kolēģL..

-    Kā Hārveja sieva to uztvēra? viņš jautāja.

Bonārs Deics ar mutautiņu tīrīja acenes. Uzlicis tās atpakaļ, viņš atbildēja: Tagad, kad viss beidzies, viņa ir pārsteidzoši mierīga. Sava ziņā pat liekas, ka viņa jūtas atvieglota. Varu iedomāties, ka nav bijis viegli dzīvot šādā situācijā.

-    Nē, viņš vilcinādamies atbildēja, tas noteikti nebija vieglL Hārvejs Vorenders nebija tas virs, ar kuru būtu viegli sadzivot. Premjerministrs atcerējas Margaretas vārdus:Reizēm man liekas, ka Hārvejs ir mazliet traks. Viņš toreiz bija piekritis, taču nekad nebija varējis iedomāties…

-     Nav īpašu šaubu, ka Harvcju atzis par nepieskaitāmu, Deies mierīgi sacīja. Ar tādām lietām viņi gan sevišķi nesteidzas, taču šajā gadījuma ta ir vienkārši formalitāte.

Houdens truli pamaja, pirkstiem neapzināti berzēdams uzkumpušo degunu.

-     Kas attiecas uz formalitātēm, jums parlamenta problēmu nebūs, Deics turpināja. Es parunašu ar savējiem, un nekādi gari paskaidrojumi nebūs vajadzīgL Protams, laikrakstos tas neparādīsies.

Nē, Houdens domāja: ir noteiktas robežas, kuras nepārkāpj pat laikrakstL

Pēkšņi prātā iešāvās kada doma. Viņš aplaizīja apkaltušās lupas.

Kad Harvejs rēca… vai … vai viņš neko…neko īpašu neteica?

Opozīcijas vadītājs pakratīja galvu. Lielākoties tas bija kaut kas pavisam nesakarīgs: aprauti vardi, neskaidras latīņu frāzes. Es nespēju izlobīt nekādu jēgu.

Un … neko vairāk?

Ja jūs domājāt šo, Bonars Deics klusi sacīja, varbūt labak paņemiet to tagad. Viņš izvilka no krūšu kabatas aploksnL Tā bija adresēta God. Džeimsam M. Houdenam. Lai gan rokraksts bija saraustīts un nelīdzēns, varēja pazīt, ka tas pieder Harvcjam Vorenderam.

Kad Houdens paņēma aploksni un atvēra to, viņa rokas drebēja.

Iekša atradas divas papīra lapas. Viena bija rakstāmpapīra lapa, uz kuras tajā paša lēkājošajā rokrakstā … gluži kā stresā … bija uzrakstīts Hārveja Vorendera iesniegums par atkāpšanos no valdības ministra amata. Otra bija nodzeltējusi sanāksmes programma, kuras otra pusē steidzīgiem burtiem bija uzšņāpts pirms deviņiem gadiem noslēgtas liktenīgās vienošanās teksts.

Bonars Deics vēroja Houdena seju. Aploksne atvērta gulēja uz I larveja galda, viņš sacīja, es izlēmu, ka labāk to aizzīmogot. Man likās, ka ta bus pareizāk.

Houdens lēni pacēla acis. Muskuļi viņa seja saspringti raustījās. Drebuļi kratīja visu ķermeni ka ar cilvēka gribu neapvaldāms drudzis. Jus… redzejat .. kas tur iekšā…? viņš vārgi nočukstēja.

Tis gribētu atbildēt, ka nē, taču tā nebutu taisnība, Bonars Deics atbildēja. Bridi vilcinājies, viņš piebilda: Jā, es paskatijos. Protams, nevaru par to lepoties, taču baidos, ka ziņkārībā bija pārak stipra.

Houdena sirds sažņaudzās bailes, ledainās, stindzinošās bailēs. Tad izbīli nomainīja rezignācijā.

Tatad ši papīra driska galu gala tomēr viņu iznicinās. Paša ambīcijas, pašpārliecinātība… īss pārsteidzības mirklis pirms daudziem gadiem tagad nogāzīs viņu no sasniegtajiem augstumiem. Dokumenta oriģināla atdošana, protams, ir triks, Bonars Deics ir sagatvojis kopiju, tā tiks publicēta tieši tāpat, kā jau noticis ar cilus politiķus atmaskojošiem dokumentiem… Prese par to taurēs uz visiem stūriem, oponenti peldesies pašapmierinata uzvaras priekā, politiski izdzīvot viņam neizdosies. Ar dīvainu atsvešinātības sajūtu Houdens prātoja, kas sekos talak.

-    Ko jūs grasāties darīt? viņš jautāja.

-    Neko.

Viņiem aiz muguras dzirdēja atveramies un aizveramies kadas durvis. Tuvojās soļL Bonārs Deics asi paskaidroja: Mēs ar premjerministru vēlētos pabūt divatā. Soļi attālinajās un durvis atkal aizvērās.

Neko? Houdens pārjautāja. Viņa balss pauda neticību. Pilnīgi neko?

Sont tiku pamatīgi visu apsvēris. Opozīcijas līderis piesardzīgi sacīja. Domāju, ka man jāizmanto Ilarveja atstātie pierādījumL Ja kāds no maniem ļaudīm uzzinātu, ka esmu tos atdevis, viņi nekad man to nepiedotu.

Jā, nodomāja Houdens, milzums cilvēku ar vislielāko prieku mani iznīcinātu, nesmādējot nekādus līdzekļus. Pēkšņi uzplaiksnīja cerības atblāzma vai Deica vārdi nozīmēja, ka viņam ir cerības uz atelpu?

Opozīcijas vadltajs paraustīja plecus un rāmi noteica: Es tomēr kaut kā nespēju iedomāties sevi daram šādas lietas. Man nepatīk kašņaties dubļos, vienmēr uzpeld pārak daudz netīrumu.

Es gan bez kavēšanās būtu ar tevi tā izrīkojies, Houdens nodoma ja. Es nebūtu šaubījies ne mirklL

Tomēr es to būtu darījis, ja nebijis vēl kas cits. Redziet, es varu jūs sakaut cita veida. Pēc īsas pauzes ar klusu pārliecību Deics sacīja: Parlaments un valsts nekad nepiekritis Savienības līgumam. Jūs tiksiet sakauti un es uzvarēšu godīgā vēlēšanu ciņa.

-    Jūs zināt?

-     Jau vairākas dienas, otrs virs pirmo reizi pasmaidīja, jūsu draugam Baltaja namā arī ir sava opozīcija. Tur notikusi informācijas noplūde. Kāds kongresmenis un divi senatori atlidoja šurp, lai ar mani tiktos. Viņi pārstāv vēl citus, kam nepatīk pati koncepcija vai atsevišķi tās nosacījumL Man jāsaka, ka mums bija pamatīga saruna.

-     Ja mēs neapvienosimies, Kanādai tas nozīmēs nacionālu pašnāvību pilnīgu izpostīšanu, Houdens nopietni iebilda.

-     Man liekas, ka nacionāla pašnāvība ir tieši šis līgums, Deics rami noteica. Mēs jau esam izgājuši caur vairakiem kariem. Es dnzak esmu gatavs to darīt vēlreiz kā patstaviga nācija un izmantot mums dotās iespējas.

-      Ceru, ka jūs pārdomāsiet, Houdens sacīja. Rūpīgi apsverot visas iespējamās draudīgās sekas…

-      Es jau esmu to izdarījis. Mūsu politika ir noteikta. Opozīcijas līderis smaidīja. Ceru, ka atvainosiet, ja savus argumentus "par" pataupīšu debatēm parlamenta un velēšanu cmaL jūs taču izsludināsiet velēšanas, vai ne?

-Jā.

-    Es jau domāju, ka jūs to darīsiet, Deics pamāja.

Kā norunājuši, abi reizē piecēlās. Houdens nedroši ierunājās:Liekas, man vajadzētu jums pateikties. Viņš paskatījās uz aploksni savās rokās.

Labāk nedariet to. Tas varētu izrādīties mums abiem apgrūtinošL Bonars Deics pastiepa roku. Viss liecina, ka mēs itin drīz būsim sīvi pretiniekL Nevarēs iztikt arī bez personīgiem apvainojumiem, tā taču vienmēr notiek. Vismaz uz kādu bridi es vēlētos, lai tas viss nebutu personīgL

Džcimss Houdens paspieda pasniegto roku. Ne, tas nebūs personīgL Viņš nodomāja, ka, par spīti savam trauslumam, pretinieks izskatās staltāks nekā jebkad agrak.

Steidzīgi, apzinadamies, ka aizrit pēdējās minūtes, ar papīru kaudzīti rokas premjerministrs iedrāzās savā parlamenta birojā. Viņa noskaņojums bija ass un dzēlīgs.

Telpā gaidīja četri cilvēki: Ričardsons un Millija, Margareta IToudcna, kas tikko bija ieradusies, un Eliots Prouss. Premjera personīgais palīgs tramīgi lūkojās sava rokas pulkstenL

Vēl ir laiks, Houdens nošņāca, bet tikai pavisam nedaudz… Vai nepagaidisi mani iekšā, dārgā? viņš palūdza

MargarctaL Kad sieva bija iegājusi dziļāk viņa biroja telpās, premjerministrs sameklēja papīru kaudzē Ričardsona sutito teletaipa lentu. Ta bija reportāža par Vankūveras notikumiem Henrija Divāla atbrīvošanu un tiesneša aizrādījumiem Edgaram Krameram. Viņš to bija izlasījis pirms dažam minūtēm, tikko atgriezies parlamenta sēžu zālē.

Tas ir slikti, Ričardsons ierunājās, taču mēs varētu saglabt…

Tas man ir skaidrs, Houdens strupi pārtrauca, To es arī grasos darīt.

Premjerminstrs apzinajas, ka viņa rīcībai vairs nav agrāko kavēkļu. Lai cik šausmiga nebutu Harveja Vorendera traģēdija, pateicoties tai, viņš vairs nejutās personīgi apdraudēts. Viņa rokas ir Vorendera atlugums tiesa, neskaidri uzrakstīts, taču šā vai ta pilnīgi derīgs un izmantojams.

Jau šopecpusdien jāsagatavo paziņojums presei, ka Divālam nekavējoties jāizsniedz īstermiņa imigranta vīza, Houdens deva norādījumus partijas bosam. Variet iepīt kādu citātu, piemēram, ka esmu teicis, Vankūveras tiesas lēmums netiks apstrīdēts un nesekos arī nekādi tālāki mēģinājumi šo viru deportēt. Un ka personīgi ieteikšu ministru kabinetam izdot pavēli, kas atļautu Divālam pēc iespējas ātrāk saņemt pastāvīga imigranta statusu. Vari piemetināt, ka valdība, kā vienmēr, respektē tiesas prerogatīvas un katra indivīda tiesības.

Varu derēt, ka viss tiks izdarīts, ka pienākas, Ričardsons atzinīgi noteica. Labāk lieki netērējiet vārdus.

Ir vel kas, vārdi atri sekoja cits citam, tonis bija pavēlošs. Jūs gan nedrīkstat tieši aisaukties uz mani, taču es gribētu, lai klust zināms ari, ka šis nelga Kramcrs ir atstādināts no amata un atsaukts uz Otavu disciplīnas pārkāpumu dēļ. Būtu vel labak, ja jums izdotos visu pavērst 1a, ka Kramcrs no sakuma līdz galam sniedzis valdībai nepareizu informāciju šai Divala lieta.

Labi, Ričardsons piekrita, tas ir pavisam lieliskL

Asi pagriezies pret savu palīgu, premjerministrs pavēlēja: Raugieties, lai tas tiktu izdarīts. Piezvaniet ministra palīgam un pasakiet, ka tāds ir mans rīkojums. Varat piebilst, ka es neuzskatu Krāmeru par piemērotu jebkādam atbildīgam postenim nākotnē.

Jā, ser, Prouss sacīja.

Varai ministra palīgam pateikt arL ka misters Vorenders ir nevesels un rit es nosaukšu, kas stāsies viņa vieta. Atgādiniet, ka man tas jaizdara.

Jā, ser. Prouss steigšus pierakstīja.

Premjerministrs apklusa, lai ievilktu elpu.

Paskatieties, kada ziņa, Millija iejaucas. Joprojām turēdama telefona klausuli, viņa pasniedza šefam ārlietu ministrijas telegrammu, kas bija pienākusi pirms paris minūtēm. Kanadas Augstais komisārs Londonā savu ziņojumu saka ar vārdiem: Viņas Majestāte visžēlīgi piekritusi pieņemt ielūgumu…

Karaliene ieradīsies.

Tas varētu palīdzēt. Moudens domaja, ļoti palīdzēt. Ātri apsvēris, viņš noteica: Par to es parlamentam ziņošu rītdien. Šodien ši vests paliktu bez ievērības. Savukart rit, dienu pcc paziņojuma par Savienības līgumu, lo varētu iztulkot ka karaliskas ģimenes piekrišanu. Un līdz rītdienai ziņas par Savienības līgumu jau būtu sasniegušas Londonu, bel Bckinghemas pilij vel nebūtu laika pārdomāt…

Te ir vairāku ministru atlūgumi, Millija nopietni pavēstīja. Seši, ka jūs jau gaidijat. Viņa bija saspraudusi šis vēstules kopā. Uz virsējas IToudens varēja saskatīt Adriana Nesbitsona parakstu.

Ps paņemšu tas līdzi un iesniegšu apspriešanaL Viņš nolēma, ka nav jēgas vilcināties jāpieņem situācijā, kada tā ir, un ar paceltu galvu. Ir vel viens atlūgums, taču to pagaidam paturi pie sevis, Houdens sacīja MillijaL Savos papīros atradis flarveja Vorendera iesniegumu, viņš norīkoja: Ar lo mēs dažas dienas pagaidīsim. Nebija nekādās vajadzības lieki izsludināt vel lielāku šķelšanos, turklāt Vorendera atkāpšanas nekādi nav saistīta ar Savienības līgumu. Viņi varētu pagaidu kādu nedēļu, tad paziņot, ka tas noticis veselības slavokļa dēļ. Ciluži dabiski un saprotamL

Prata iešāvās kada doma. Premjers pagriežas pret Braicnu Ričardsonu: Ps gribētu, lai tu sagada kādu informāciju. Pēdējas dienas opozīcijas līderis ir licies ar neoficiālu Savienoto Valstu delegāciju kongremeni un diviem senatoriem, kas pārstāvējuši vel citus. Man vajadzīgi vardi, datumi, vietas, kur viņi tikušies, kas tur bi jis klat, viss, ko vien tu vari uzzināt.

Mēģināšu, fani nevajadzētu but grūti, partijas boss pamaja.

Es varētu šo informāciju izmantot debatēs kā ieroci pret Bonāru Deicu, domāja Houdens. Viņa paša tikšanas ar prezidentu bija notikusi atklāti, Deica tikšanos varētu traktēt kā zaglīgu solL Pienācīgi izpušķojot, tai varētu piešķirt sazvērestības auru. Cilvēkiem tādas lietas nepatīk, un, ja viņš to atklātu, būtu iespējams savākt papildus punktus. Premjerministrs nomāca sirdsapziņas uzplūdus. Kā līderis, kas tikai vēl cīnās par savu vietu politikā, Bonārs Deics varēja atļauties greznību but piedodošs, premjerministram šādu tiesību nav.

Ir laiks, Eliots Prouss nervozi ieminējās.

Houdens palocīja galvu. Iegājis biroja iekštelpās, viņš aizvēra aiz sevis durvis.

Margareta stāvēja pie loga un smaidot pagrieza seju. Pirms brīža, kad viņa bija izraidīta no biroja priekštelpas, premjerministra kundze bija sāpīgi pārdzīvojusi, ka izstumta, ka aiz sienas tiek apspriestas lietas, kas domātas citu, nevis viņas ausīm. Savā ziņa tas jau kļuvis par manu dzīves modeli, Margareta domāja; pretēji Millijai Frīdemanei tālāk par dažām noteiktām barjerām es netieku ielaista. Taču varbūt pie tā vainojams pašas premjerminisra kundzes pilnīgais intereses trūkums par politiku, un laiki, kad viņa protestēja pret šādu stāvokli, jau sen bija aiz muguras. Es atnācu tev novēlēt labu veiksmi, Džeimij, misis Houdena maigi sacīja.

Viņš panācās tuvāk un noskūpstīja augšup pavērsto seju. Paldies tev, mana dārgā. Liekas, mums visiem tā būs ļoti vajadzīga.

Vai tiešām ir tik slikti? viņa jautāja.

Drīz būs vēlēšanas, viņš teica. Godīgi sakot, ir visai ticami, ka partija varētu zaudēt.

Zinu, ka tu negribētu zaudēt, Margareta sacīja. Taču, pat ja tā notiktu, mums taču vēl paliek mūsu pašu dzīve.

Viņš domīgi pamāja. Reizēm man liekas, ka tikai tas manī vel uztur spēkus, tad nopūtās: Lai gan daudz mums tāpat nav atlicis krievi par to parūpēsies.

Premjerministrs apzinajās, ka minūtes skrien. Ja notiks tā, ka es zaudēšu, viņš sacija, tev jāzina, ka mums būs ļoti maz naudas.

Jā, es to zinu, Margareta nosvērti atbildēja.

Var gadīties, ka mums piedāvās dāvanas, pat par ļoti lielām summām. Esmu nolēmis tās nepieņemt. Vai Margareta sapratīs, Hodens pratoja. Sapratīs, ka dzīves beigās, nogājis tik garu ccļu no bāreņu patversmes līdz valsts visaugstākajam postenim, viņš nekādā gadījumā neveļas vēlreiz atgriezties pie žēlastības dāvanām.

Pastiepusi roku, Margareta to uzlika uz vīra plaukstas. Tam nav nozīmes, dārgais, viņas balsī skanēja saviļņojums. Protams, es uzskatu par apkaunojumu to, ka premjerministriem, kas atdevuši visu, kas viņiem ir, un tik daudz darījuši aiz tīras nesavtības, jādzīvo nabadzībā. Varbūt kādu dienu kādam izdosies to mainīt. Bet mums par to nav jāuztraucas.

Viņš juta pateicību un mīlestību. Cik tālu gan var plesties īstas uzticības robežas? Houdens sacīja: Ir vēl kāda lieta, par ko man tev vajadzēja pastāstīt jau pirms daudziem gadiem. Viņš izvilka veco;' saburzīto konferences programmu, kuru tikko bija atnesis Bonārs Deics un ar aprakstīto pusi uz augšu pasniedza sievaL

Margareta uzmanīgi izlasīja rakstīto. Lai no kurienes tas arī nebutu nācis, man liekas, tev vajadzētu tagad to sadedzinat, viņa ieteica.

-    Tev vairak nekas nav sakāms? viņš ziņkārīgi iejautajās.

-     Ja, viņa atteica, viens iebildums man ir. Varēji taču man uzticēties, ja ne vairāk.

-    Man likās, ka tas būs ļoti apkaunojošL

-    Nu ko, to es varu saprast, Margareta sacīja.

Kamēr vīrs vilcinājās, viņa turpināja: Ja no tā tev kļūst kaut mazliet labāk, es varu pateikt, ka, manuprāt, tas nebutu neko mainījis nevienam, izņemot Hārveju Vorenderu. Esmu vienmēr jutusi, ka tu esi radīts būt par to, kas tu esi un darīt to, ko darL Pasniegusi papīru atpakaļ, viņa maigi piebilda: Katram dzīvē gadās darīt gan labu, gan ļaunu. Sadedzini to, Džeimij, savus grēkus tu sen jau esi izpircis.

Piegājis pie kamīna, Houdens aizšķīla sērkociņu un skatijas, kā papīrs uzliesmo. Viņš turēja to aiz stūra, kamēr uguns sasniedza pirkstus. Nometis atlikumus un pārliecinājies, ka tic pārogļojušies, viņš ar papēdi samaisīja pelnus.

Margareta rakņājās savā rokašsomiņa. Izvilkusi apspurušu laikraksta izgriezumu, viņa pastiepa strēmelīti vīram: Ieraudzīju to šīrita avīzē. Un saglabāju, lai tev parādītu.

Paņēmis lapiņu, viņš lasīja: Tiem, kas dzimuši Strēlnieka zīmē, šodien ir panākumu diena. Apstākļi ir mainījušies uz labo pusL..

Nebeidzis lasīt, Houdens saņurcīja papīru mazā bumbiņa.

-     Mēs paši velkam savas laimīgās lozes, viņš noteica. Un es vislielāko esmu izvilcis dienā, kad apprecējos ar tevL

Bija bez trim minūtēm četri, valdības puses halle gaidīja Arturs Leksi ngtons.

Tu gan esi precīzs līdz minūtei, ārlietu ministrs noteica.

Bija šis tas, ko darīt, Džeimss Houdens pamāja.

Man ir sliktas ziņas, Leksingtons atri sacīja. Tūlīt pēc tavas runas Nesbitsons un pārejie pieci iecerējuši šķērsot zālL

Tas bija vēl viens trieciens. Jau pati kabineta sašķelšanas un sešu ministru atkāpšanās bija smagas nepatikšanas. Ja kāds bijušais ministrs demonstratīvi šķērsoja sēžu zaļi, to uzskatīja par pilnīgu valdības un partijas noliegumu un iztulkoja kā ļaunu zīmL Reizēm, varbūt reizi paaudzē, kāds parlamenta deputāts visdramatiskākā konflikta gadījumā varētu šķērsot zālL Bet, ja to dara ceturta daļa ministru kabineta…

Lielisks plāns, Houdens drūmi nodomāja. Vislabākais līdzeklis, ka pieverst uzmanību opozīcijai pret Savienības līgumu un pret premjerministru personīgL

Atkritēji izteica piedāvājumu, Leksingtons sacīja. Ja jūs atliekat savu paziņojumu, viņi nerīkos akciju, pirms nebūs vēlreiz ar jums tikušies.

īsu mirkli Houdens svārstījās. Vēl varēja pagūt laikā saistīties ar Vašingtonu. Millija dežurē uz tiešās līnijas…

Tad viņš atcerējās prezidenta vārdus: Laika vairs nav. Veselais saprāts, loģika, it viss liecina, ka mēs to esam jau izlietojuši, visu, lidz pēdējai minūteL.. Ja mums vēl tiks dots laiks, tā būs tikai un vienīgi Dieva griba… Es lūdzu, lai mums tiktu dāvāts gads… Mūsu bērnu dēļ, un to, kas vēl nav dzimušL..

-    Es neko neatlikšu, premjerministrs apņēmīgi pavēstīja.

-     Tā jau es domāju, Leksingtons klusi sacīja. Mums laiks doties iekša.

Parlamenta apakšnams bija stāvgrūdām pilns parlamentāriešu rindās neredzēja nevienu brīvu vietu, arī visās galerijās drūzmējās ļaužu pūļL Skatītāji, diplomāti, žurnālisti, lūgtie viesi aizņēma ikkatru telpas pēdu. Kad premjerministrs kopā ar Arturu Leksingtonu ienāca zālē, visi sarosījās. Vairākuma pārstāvis, kurš līdz šim bija gari runājis, paskatījās pulkstenī, un, saņēmis norādījumus no saviem partijas biedriem, pazuda no tribīnes.

Jau otro reizi šaja pēcpusdienā Džeimss Houdens palocījās parlamenta špikerim un apsēdās savā vieta. Viņš juta sev pievērstus neskaitāmus acu pārus. Drīz, kad telegrāfā un teletaipa līni jas bus izspļāvušās pēdējo jaunumu lentes, šiem pievienosies visas Ziemeļamerikas, pat visas pasaules skatienL

Virs sevis, diplomātu galerijā, premjerministrs varēja redzēt stīvi svarīgo Padomju vestnieku bez smaida sejā, ASV sūtni Filipu Engrovu, Lielbritānijas Augsto komisāru, Francijas, Rietumvacijas, Itālijas, Indijas, Japānas, Izraēlas vēstniekus, kādu duci citu diplomātu. Šonakt ar telegrāfa un kurjeru starpniecību ziņojumi nonāks visās lielakajās galvaspilsētas.

Spīkera galerijā sacēlas rosība, jo Margareta Houdena ieņēma viņai rezervēto vietu pirmajā rinda. Viņa palūkojās lejup un, kad abu skatieni sastapās, uzsmaidīja vīram. Pāri centrālajai ejai saspringts, nogaidošs sedeja Bonārs Deics. Aiz opozīcijas līdera snaikstīja galvu kroplītis Arnolds Ginejs, kura gaišās acis ļauni dzalkstīja. Valdības puse, pa labi no Houdena stīvi izslejics, piesartušiem vaigiem un uzrāvis plecus, sēdēja Adrians Nesbitsons.

Vēstuļu zēns godbijīgi nolika uz premjerministra galdiņa zīmītL Millija Fridemane ziņoja: "Kongresa apvienotā sesija ir sanakusi, un prezidents ir ieradies Kapitolijā. Pa ceļam viņu uz Pensilvānijas avēnijas aizkavējuši gavilējošie ļaužu pūļi, taču runu viņš sāks laika."

Aizkavējuši gavilējoši pūļL Džeimss Houdens sajuta skaudības uzliesmojumu. Prezidenta spēks bija noteikts un pieauga, viņa paša ietekme maziņajās.

Un tomēr…

Nevienu prāvu nedrīkst uzskatīt par zaudētu pirms laika. Ja viņš kritis, tad tikai pēc tam, kad būs cīnījies līdz galam. Seši kabineta ministri vēl nav nācija, un viņš dosies pie cilvēkiem, kā darījis jau agrāk. Varbūt beigu beigās tomēr izdosies izdzīvot un uzvarēt. Houdena dzīslās ieplūda spēka un pašapziņas sajuta.

Bez desmit sekundēm četrL Visas skaņas parlamenta zale pieklusa.

Reizem ši vieta atgadināja prastu tirgus laukumu trulums, viduvējība, neķītras piczīmites un sīkumaina stīvēšanās. Taču parlaments lielu notikumu apjausma varēja kļUt arī cildens un pacilats. Tā bija noticis šobrīd. Šo stundu vēsture atcercsics, lai cik gadu tai vēl atlicis.

Sava ziņa mēs esam pašas dzīves spogulis, domāja Houdens: musu vājībās un maziskums, un virs tiem allaž augstumi, kādus pienāktos sasniegt cilvēkam radības kronim. Brīvība atradas augstumos, vienmēr, lai kāds būtu tas veids un vērtības mērs. Ja lielāka labuma dēļ mazās lietās naktos arī zaudēt, šo upuri nest bija vērts.

Lai rādītu ceļu, viņš atradis labakos vārdus, kādus vien spēs.

Virs galvas Miera torni ieskanējās kurantu treļļL Tad lielais Burdona zvans majestātiski iezvanīja pilnu stundu.

Premjerministrs, spīkers paziņoja.

Piesardzīgi, nezinadams, kādu likteni glabā nākotne, viņš piecelās, lai uzrunātu parlamentu.

SATURS

23. DECEMBRIS…………………………………………

PrEmJErministrs…………………………

MOTORKUGIS VESTERVIKA………

OTAVA,ZIEMSVĒTKU VAKARS…..

SENATORS RIČARDS DEVERO…….

ALANS MEITLENDS………………………………..

VIŅA GODĪBA HARVEJS VORENDERS..

EDGARS KRAMERS…………………….

ĢENERĀLIS ADRIANS NESBITSONS

PAVĒLE NISI………………………………

BALTAIS NAMS…………………………..

VANKŪVERA. 4. janvaris……………..

PARLAMENTA apakšnams……………

IZRAIDĪTS…………………………………………………

PARTIJAS VADĪTAJS………………………………..

MISTERS DŽASTISS VI LLISS…….

MARGARITA HOUDENA……………..

HENRIJS DIVĀLS………………………..

SAVIENĪBAS LĪGUMS……………………………..

Heilijs A.

ITc 226 Varas augstumos: Romāns z No angļu vaL tulk. R. Punka. R.: "Alberts XII" 1997, 394 lpp.

Aukstā kara spriedze sasniegusi baltkvēlL Krievija grasās pret ASV un Kanadu raidīt kodolraķetes, Lai izvairītos no bojāejās, kaimiņvalstis cenšas noslēgt Savienības līgumu. Šaja laika risinās cīņa par krēsliem Kanadas varas gaiteņos. Lai sasniegtu mērķi, sancenši izmanto "visdažadakos' līdzekļus. Aprakstītie notikumi acīgākam lasītājam var asociēties ar politisko teātri Latvijā un pasaulē.

DDK p 820(73) 3

Parakstīta iespiešanai 14.02.97. Re», apl. Nr. 000322145. Formāts 84x10Rzj2 .

Apgāds "Alberts XII", LV-1010. Rīgā, Alberta ielā 12. LV-1004. Pašūt. Nr. R,0676.

Apgāds "ALBERTS XII"

lasītājiem piedāvā Artura Heilija romānu "Galīgā diagnoze".

Content

Heilijs Arturs Varas augstumos

1 DIVDESMIT TREŠAIS DECEMBRIS

2 PREMJERMINISTRS

3 motorkuĢis vestervika

4 OTAVA, ZIEMASSVĒTKU VAKARS

SENATORS RIČARDS DEVLRO

6 alans meitlends

7 viŅa godĪba harvejs VORENDERS

8 edgars krĀmers

9 ĢenerĀlis ADRIANS NESBITSONS

10 pavĒle NISI

11 baltais NAMS

12 vankŪvera, 4. JANVĀRIS

13 parlamenta APAKŠNAMS

14 izraidĪts

15 partijas VADĪTAIS

16 misters dŽastiss villiss

17 margareta HOUDENA

18 henrijs divĀls

19 savienĪbas LĪGUMS

SATURS