Heilijs Arturs

Viesnīca

Arturs Heilijs

Viesnīca

Ceļiniek, rodi patvērumu šajā necilajā mājvietā! Vanna ir sagatavota. Klusa istaba gaida tevi.

Nāc iekšā! Nāc iekšā!

Uzraksts pie kādas viesnīcas durvīm Takamacu, Japānā

Pirmdienas vakars

1

Ja varētu rīkoties pēc savas gribas, nodomāja Pīters Makdermots, viņš būtu patriecis viesnīcas apsardzes priekšnieku jau sen. Taču pēc savas gribas viņš nebija varējis rīkoties, un nu atkal reiz, kad tuklo ekspolicistu īpaši vajadzēja, tas nebija atrodams.

Makdermots savā zaļoksnējā, sešarpus pēdu garajā augumā pieliecās tālrunim un nepacietīgi to pagrūstīja.

—   Vesels lēvenis jezgu vienā reizē, — viņš sacīja jaunajai sievietei, kas stāvēja plašajā, apjomīgajā darbistabā pie loga,

—   un neviens nespēj viņu atrast.

Kristīne Frānsisa palūkojās rokas pulkstenī. Bija bez pāris minūtēm vienpadsmit vakarā. — Baronstritā ir kāds bārs, kur varētu pamēģināt.

Piters Makdermots pamāja ar galvu. — Centrāle jau apzvana viņa iemīļotos krogus. — Viņš atvēra galda atvilktni, izņēma cigarešu paciņu un pastiepa pret'Kristīni.

Pienākusi tuvāk, viņa paņēma piedāvāto cigareti, un Makdermots pasniedza uguni, pēc tam aizpīpēdams arī pats. Viņš vēroja, kā Kristīne ievelk dūmus.

Pirms īsa brīža jaunā sieviete bija iznākusi no savas mazās darbistabas Sv. Gregora viesnīcas administrācijai atvēlētajās telpās. Nostrādājusi līdz vēlam vakaram, viņa pašlaik grasījās iet mājās, kad gaisma, kas spraucās pa ģenerāldirektora vietnieka kabineta durvjapakšu, pamudināja ieiet pie Makdermota.

—   Mūsu misteram Ogilvijam ir pašam savi likumi, — piezīmēja Kristīne. — Tā vienmēr bijis. Pēc V.T. [1] pavēles.

Makdermots kaut ko īsi pateica klausulē, tad atkal pagaidīja. — Tev taisnība, — viņš piekrita. — Es reiz mēģināju mūsu laiskajā detektīvu komandā šo to pārkārtot, bet dabūju pamatīgi pa mici.

—   Es to nezināju, — Kristīne rimti noteica.

Makdermots zobgalīgi viņā palūkojās. — Man šķita, ka tu zini visu.

Un parasti tā bija. Būdama personiskā palīdze Vorenam Trentam, Ņūorleānas lielākās viesnīcas īpašniekam, viegli sakaitināmam kungam, kura reakcija uz notikumiem nekad nebija iepriekš paredzama, viņa zināja gan viesnīcas lielākos, gan sīkos, ikdienas noslēpumus. Piemēram, viņa zināja, ka Pīters, pirms dažiem mēnešiem iecelts par ģenerāldirektora vietnieku, būtībā velk šīs milzīgās, rosīgās viesnīcas vadītāja jūgu, kaut gan alga viņam ir skopa un lemšanas tiesības ierobežotas. Viņa zināja ari iemeslus — tos varēja izlasīt aktos ar uzrakstu «Slepeni», un tie attiecās uz Pītera Makdermota personisko dzīvi.

—   Kādas tās ķezas ir? — Kristīne pavaicāja.

Makdermots jautri pasmīnēja, kas pavisam pārvērta

viņa skarbos, gandrīz bargos vaibstus. — Mums ir sūdzības no vienpadsmitā stāva par kaut ko līdzīgu seksa orģijai; devītajā Kroidonas hercogiene apgalvo, ka pret hercogu necienīgi izturējies kāds apartamentu viesmīlis; ziņo, ka tūkstoš četrsimt trīsdesmit devītajā istabā kāds briesmīgi vaidot, turklāt nav nakts administratora — tas saslimis —, bet abi apsardzes vīri aizņemti citā darbā.

Sekoja vēl kāda telefona saruna, un Kristīne atgriezās pusstāvā pie loga. Atliekusi galvu atpakaļ, lai cigaretes dūmi nekostu acīs, viņa pārlaida paviršu skatienu pilsētai.

Tieši priekšā pa platu avēniju starp divām blakusēkām varēja ieskatīties taisnstūrainajā, cieši apbūvētajā, ļaužu pilnajā Franču kvartālā. Bija stunda līdz pusnaktij, kvartālā vēl nevirmoja ļaužu pūļi un neplaiksnījās gaismas pie vēlu naktsbāru, bistro, džeza zāļu un striptīza krodziņu durvīm un aiz tumšajiem logu aizvirtņiem. Vēlāk tās degs ilgi, līdz agram ritam.

Kaut kur — droši vien ziemeļos virs Pontšartrēnas ezera — tumsā drūzmējās vasaras negaisa mākoņi. Vētras sākumu vēstīja tāla pērkona dārdi un zibens uzliesmojumi. Ja laimēsies, mākoņi pagriezīsies uz dienvidiem, uz Meksikas līci: tad rītausmā Ņūorleānā var gaidīt lietu.

Vajadzētu gan lietu, Kristīne nodomāja. Trīs nedēļas pilsēta gurusi tveicē un mitrumā, tā ka viss it kā sasprindzis līdz pēdējam. Arī viesnīcā tad varētu atviegloti uzelpot. Šopēcpusdien galvenais inženieris atkal sūdzējās: «Ja es drīz nevarēšu izslēgt daļu no gaisa kondicionētājiem, tad nekas nelīdzēs — gultņi saies čupā.»

Pīteram Makdermotam noliekot klausuli, Kristīne pajautāja: — Vai tu zini tā vaidētāja vārdu?

Pīters papurināja galvu un atkal pacēla klausuli. — Uzzināšu. Kāds varbūt redz ļaunus murgus, bet jāieskatās ir.

Ieslīgdama polsterētā ādas atzveltnī iepretī lielajam sarkankoka galdam, Kristīne pēkšņi sajuta ārkārtīgu nogurumu. Parasti viņa jau krietni agrāk atrastos Džentili rajona dzīvoklī. Taču šī diena bija aizritējusi neparasti sasprindzinātā darbā — sākuši ierasties divu sanāksmju dalībnieki un veselām straumēm ieplūduši ari citi viesi, tāpēc radušās problēmas, un krietna daļa no tām nokļuvusi līdz viņas rakstāmgaldam.

—   Labi, paldies! — Makdermots uzšņāpa vārdu un nolika klausuli. — Alberts Velss no Monreālas.

—   Pazīstu viņu, — Kristīne sacīja. —Jauks, mazs vīriņš, uzturas te katru gadu. Ja vēlies, es pārbaudīšu, kas tur noticis.

Pīters vilcinājās, noskatīdams Kristīnes slaido, glīto augumu.

Iezvanījās tālrunis, un viņš atsaucās. — Diemžēl, ser, — sacīja telefoniste, — misters Ogilvijs nekur nav atrodams.

—    Nekas. Savienojiet mani ar gaiteņu pārziņu priekšnieku! — Makdermots nodomāja: kaut gan galveno detektīvu patriekt nevar, tomēr no rīta vismaz jāsaceļ pamatīgs tracis. Pagaidām jāaizsūta kāds cits pārbaudīt, kas trokšņo vienpadsmitajā stāvā, un pašam jāuzzina, par ko žēlojas Kroidonas hercogs un hercogiene.

—   Gaiteņu pārziņu priekšnieks, — atskanēja klausulē, un Pīters pazina Hērbija Čendlera neizteiksmīgo balsi; tās īpašnieks runāja caur degunu. Čendlers, līdzīgi Ogilvijam, bija vecs Sv. Gregora viesnīcas inventārs un, kā stāstīja, piepelnījās ar izspiešanu vairāk nekā jebko citu.

Makdermots paskaidroja Čendleram stāvokli un palūdza, lai pārbauda sūdzību par šķietamo seksa orģiju. Kā jau varēja gaidīt, tūlīt sekoja pretošanās: — Mister Mak, tas tak neietilpst manos pienākumos, mums joprojām ir darba pilnas rokas te, lejā. — Tonis bija raksturīgs Čendleram — daļēji lišķīgs, daļēji nekaunīgs.

—   Lūdzu nerunāt pretī! — Makdermots pavēlēja. — Ar sūdzību jātiek galā. — Izlēmis vēl kaut ko, viņš piebilda: — Atsūtiet kalpotāju ar universālatslēgu mis Frānsisai pie mums pusstāvā! — Viņš nolika klausuli, iekāms Čendlers paspēja vēl ko iebilst.

—   Ejam! — Viņš viegli pieskārās ar roku Kristīnes plecam. — Paņem līdzi gaiteņa pārzini un pasaki savam draugam, lai murgo zem segas.

2

Herbijs Čendlers, kura zebiekstes seja patlaban liecināja par iekšēju nemieru, domīgi stāvēja Sv. Gregora viesnīcas vestibilā pie gaiteņu pārziņu priekšnieka pults.

Šī priekšnieka vieta bija iekārtota telpas vidū līdzās vienai no gropētajām betona kolonnām, kuras sniedzās pretī krāšņi izrotātajiem, augstajiem griestiem, un no tās varēja saskatīt visus vestibilā ienākošos un izejošos cilvēkus. Patlaban te valdīja liela rosme. Sanāksmes dalībnieki visu vakaru, stundām ritot, šaudījās iekšā un ārā, un līdz ar katru iedzerto glāzi viņu jautrība pieauga.

Čendleram aiz paraduma to vērojot, pa Karodondelē ielas durvīm ievēlās trokšņains uzdzīvotāju pulciņš — trīs vīrieši un divas sievietes. Visiem rokā bija dzēriena glāzes — tādas, par kurām Pata O'Braiena bārā prasīja dolāru dārgāk nekā Franču kvartālā. Viens no vīriešiem stipri paklupa, taču citi viņu satvēra. Visiem trim vīriešiem pie krūtīm bija piespraustas kartītes ar uzrakstu «Gold Croivn Cola» — «Zelta Kroņa kola», zem kura bija lasāms katra uzvārds. Citi, kas atradās vestibilā, saprotoši pašķīra ceļu, un kvintets ielīgoja pirmā stāva bārā.

Joprojām ik pa brīdim parādījās jauni viesi no vēlajām lidmašīnām un vilcieniem, tos izvietoja Čendlera «izsūtāmo zēnu» vads, kaut gan vārds «zēni» bija tikai metafora, jo neviens no šiem darbiniekiem nebija jaunāks par četrdesmit gadiem, bet vairāki iesirmi veterāni nostrādājuši viesnīcā jau gadsimta ceturksni vai vēl ilgāk. Hērbijs Čendlers, kura varā bija tos nolīgt un atlaist, deva priekšroku vecāka gadagājuma ļaudīm. Cilvēks, kas kurnēdams, ar pūlēm staipa smagus nesamos, varēja cerēt, ka saņems lielāku dzeramnaudu nekā jaunais, cilādams somas tik rotaļīgi kā spēļu klucīšus. Pieredzējuši nesēji — īstenībā viņi bija stipri un stiegraini kā mūļi — mēdza nolikt somas, piespiest plaukstu pie sirds un tad, galvu grozīdami, pacelt nesamo un stiept tālāk. Šī izrāde reti ienesa mazāk par dolāru, jo sirdsapziņas pārmetumu mocītie viesi bija pārliecināti, ka veco viru aiz nākamā stūra ķers trieka. Viņi gan nenojauta, ka desmit procentu no dzeramnaudas ieslīdēs Hērbija Čendlera kabatā, lai piepulcētos apaļiem diviem dolāriem dienā, kurus Čendlers stingri pieprasīja no katra «izsūtāmā zēna» par to, ka neizmet viņu pa durvīm.

Apakšnieki paklusām nemitīgi kurnēja par priekšnieka personīgo nodokļu sistēmu, kaut arī apsviedīgs gaiteņu pārzinis tomēr — ja viesnīca bija pilna — nedēļā varēja iebāzt ķešā simt piecdesmit dolāru. Tādos gadījumos kā šovakar Hērbijs Čendlers bieži palika savā vietā krietni ilgāk par parasto laiku. Viņš neuzticējās nevienam un uzskatīja par labāku paturēt prātā kārtējos meslus, ar pārdabisku prasmi novērtēdams ik jaunu viesi un rūpīgi izskaitļodams, cik ienesīs katrs gājiens uz augšējiem stāviem. Šad tad agrāk daži vienpatņi bija mēģinājuši noslēpt no Hērbija īstenībā saņemtās dzeramnaudas, sakot, ka to apmēri bijuši mazāki. Atriebība vienmēr sekoja ātri un nežēlīgi: meistarīgi izdomāta apsūdzība un mēnesi ilga atstādināšana no darba parasti rosināja nepaklausīgos nākt pie prāta.

Bija vēl viens iemesls, kāpēc Čendlers šovakar palika viesnīcā, un tas izskaidroja arī nepārtraukti pieaugošo nemieru, ko viesa Pītera Makdermota nesenais tālruņa zvans. Makdermots bija licis pārbaudīt sūdzību par vienpadsmito stāvu. Hērbijam Čendleram tomēr nemaz nebija nepieciešams kaut ko pārbaudīt, jo viņš puslīdz droši zināja, kas šai vienpadsmitajā stāvā norisinās. Iemesls bija pavisam vienkāršs: viņš pats to bija veicinājis.

Pirms trijām stundām divi jaunieši skaidri un gaiši bija cēluši galdā lūgumu un viņš godbijīgi to uzklausījis, jo tēvi abiem bija turīgi Ņūorleānas pilsoņi un bieži viesi viesnīcā. «Paklau, Hērbij,» viens no viņiem bija sacījis, «šovakar te būs studentu balle, kurā paredzētas tās pašas vecmodīgās stulbības. Mums gribētos kaut ko citādu.»

Zinādams atbildi, Čendlers bija jautājis: «Cik citādu?»

«Esam noīrējuši apartamentus.» Puisis nosarka. «Gribam atsaukt dažas meičiņas.»

Tas nu ir pārāk riskanti, Hērbijs tūdaļ nolēma. Abiem vēl slapjš aiz ausīm; turklāt viņam bija aizdomas, ka puiši ir iedzēruši. «Man ļoti žēl, kungi…» Čendlers ierunājās, taču otrs nekavējoties viņu aprāva: «Nav ko fleitēt, ka to nevarētu izkārtot! Mēs zinām, ka meičiņas pēc jūsu pirmā zvana ir klāt.»

Hērbijs atieza savus zebiekstes zobus: grimasei vajadzēja nozīmēt smaidu. «Nezinu, no kurienes jums radusies tāda pārliecība, mister Dikson.»

«Mēs esam maksātspējīgi, Hērbij. ļūs to zināt,» uzstāja pirmais runātājs.

Gaiteņu pārziņu priekšnieks vilcinājās; alkatība pārmāca bažas. Tieši patlaban viņa kreisie ienākumi ieplūda lēnāk. Galu galā varbūt risks nav tik liels.

Puisis, ko sauca par Diksonu, skubināja: «Nav ko ampelēties! Cik?»

Hērbijs palūkojās jauniešos, atcerējās viņu tēvus un pareizināja parasto cenu ar divi. «Simt dolāru.»

Uz bridi iestājās klusums. Tad Diksons apņēmīgi noteica: «Sitam saujā!» Pievērsies biedram, viņš lūkoja to pārliecināt: «Paklau, par klunkšķošo mēs jau esam samaksājuši. Tavai daļai piesviedīšu vēl klāt no savas kabatas, gan atdosi.»

«Hm…»

«Naudu galdā, džentlmeņi!» Hērbijs aplaizīja plānās lūpas. «Vēl viena lietiņa. Jums jāraugās, lai nebūtu trokšņa. Ja kaut kas kļūs dzirdams, sāksies sūdzības, un tas nozīmēs nepatikšanas mums visiem.»

Puiši tobrīd apgalvoja, ka trokšņa nebūšot, bet nu, šķiet, tas sācies, un draņķīgā kārtā agrākās bažas izrādās pamatotas.

Pirms stundas meičas, kā parasti, ienākušas pa parādes durvīm, un tikai nedaudzi viesnīcas darbinieki zina, ka tās nav viesnīcā reģistrētās viešņas. Ja viss būtu ritējis gludi, ap šo laiku abas jau būtu projām — izgaisušas tikpat nemanāmi kā parādījušās.

Makdermots troksni vienpadsmitajā stāvā nešaubīdamies bija nodēvējis par seksa orģiju, un tas liecināja, ka kaut kas nogājis greizi. Kas? Hērbijs jutās neomulīgi. Prātā iešāvās piezīme par klunšķošo.

Gaisa kondicionētāji strādāja pāri spēkiem, tomēr vestibilā bija karsts un mitrs, un Hērbijs izvilka no kabatas zīda mutautu, lai noslaucītu sviedraino pieri. To darot, viņš klusībā lādēja paša muļķību, gudrodams, vai pašreizējā stāvoklī vajadzētu doties augšā vai nelikties ne zinis.

3

Pīters Makdermots uzbrauca ar liftu devītajā stāvā. Kristīne un līdzpaņemtais gaiteņa pārzinis turpināja ceļu uz četrpadsmito. Iziedams pa atvērtajām durvīm, Pīters vēl noteica: — Ja ir kas nopietns, sūtiet pēc manis!

— Ja būs kas bīstams, es kliegšu. — Durvīm aizveroties, viņu skatieni vēl satikās. Bridi viņš, domīgi noskatīdamies uz vietu, kur bijis lifts, pastāvēja, bet tad naski devās lieliem soļiem pa grīdsegām izklāto gaiteni uz Prezidenta apartamentiem.

Sv. Gregora plašākās un greznākās telpas, ko parasti godāja par smalko aprindu mājokli, savā pastāvēšanas laikā bija uzņēmušas dažādus augstus viesus, to vidū karaļdzimtu piederīgos un prezidentus. Lielākajai tiesai patika Ņūorleāna, jo pilsētas vara pēc pirmajiem apsveikumiem vairs ciemiņu mieru netraucēja un izturējās taktiski, ja arī gadījās kādas vaļības. Apartamentu pašreizējie iemītnieki — Kroidonas hercogs un hercogiene ar pavadoņu pulciņu, kurā ietilpa sekretārs, hercogienes personiskā kalpone un pieci Bedlingtonas terjeri, bija mazliet zemāki par valstu galvām, tomēr tik un tā pietiekami augsti viesi.

Piegājis pie ādu apsistajām, abpusēji polsterētajām durvīm, ko greznoja zeltīta heraldiska zīme, Pīters Makdermots nospieda perlamutra pogu un izdzirda iekšā apslāpētu dūkoņu, kam sekoja krietni mazāk slāpētu rējienu koris. Gaidīdams viņš pārdomāja, kas par Kroidoniem dzirdēts un kas jau bijis zināms pašam.

Kroidonas hercogs, senas dzimtas atvase, bija pratis piemēroties laika garam, instinktīvi nojauzdams, kā jāizturas parastu cilvēku sabiedrībā. Ar hercogienes, pazīstamas sabiedriskas darbinieces un karalienes māsīcas palīdzību viņš aizritējušajos desmit gados bija kļuvis par britu valdības īpašu uzdevumu vēstnieku un veiksmīgu pilnvaroto sevišķi svarīgu problēmu kārtošanā. Taču nesen bija paklīdušas baumas, ka hercoga karjera sasniegusi kritisku punktu. Iemesls varēja būt pārāk piezemētās manieres — īpaši attiecībā uz dzērieniem un citu vīru sievām. Tomēr klīda ari citas baumas, kurās tika apgalvots, ka ēna, kas mesta uz hercogu, nemaz neesot tik tumša, turklāt liekoties īslaicīga, jo hercogiene grožus no rokām neesot izlaidusi. Šo otro viedokli stiprināja arī pareģojumi, ka Kroidonas hercogu varbūt drīz vien iecelšot par britu vēstnieku Vašingtonā.

Kāda balss Pīteram aiz muguras klusu nomurkšķēja: — Piedodiet, mister Makdermot, vai drīkstu palūgt jūs uz kādu vārdu?

Spēji pagriezdamies, Pīters ieraudzīja klusi pienākušo Solu Načezu, vienu no pavecajiem istabu viesmīļiem, kārnu, kaulainu viru, ģērbušos īsā, baltā žaketē, ko rotāja sarkanzeltainas apmales viesnīcas krāsās. Gludi pieglaustie mati vecmodīgā cirtā krita uz pieres. Acis — izbalējušas un miklas. Nācējs nervozi berzēja plaukstas, kuru virspusē zem ļenganās ādas izlocījās uztūkušas vēnas.

—   Kas ir, Sol?

—   Laikam esat atnācis runāt par sūdzību, — satraukti iesāka vecais, — viņi sūdzējušies par mani jums.

Makdermots palūkojās uz divviru durvīm. Tās vēl nebija atvērušās un iekšā nevarēja saklausīt nevienu citu skaņu kā tikai suņu rejas. — Pastāsti, kas notika, — viņš teica.

Sols divreiz norija kaklā sakāpušo kamolu. Atstādams jautājumu bez ievērības, viņš nočukstēja ātru lūgumu: — Mister Makdermot, ja zaudēšu darbu, manā vecumā būs grūti atrast citu. — Viņš pameta uz Prezidenta apartamentu durvīm tādu skatienu, kas pauda gan bažas, gan aizvainojumu. — Viņi nav no cilvēkiem, kurus būtu īpaši grūti apkalpot… bet šovakar… Traki prasīgi viņi bijuši allaž, taču es par to nekad netiku rūcis, kaut ari dzeramnaudu neesmu redzējis kā savas ausis.

Pīters neviļus pasmīnēja. Angļu aristokrāti reti aplaimoja ar dzeramnaudām, varbūt uzskatīdami, ka privilēģija viņus apkalpot jau pati par sevi ir atlīdzība.

—   Tu vēl neesi pastāstījis… — viņš centās pasteidzināt runātāju.

—   Nonākšu ari līdz tam, mister Makdermot. — Sols pēc gadiem varēja būt Pītera vectētiņš, tāpēc viņa bēdas gandrīz lika sažņaugties jaunā vīrieša sirdij. — Tas notika apmēram pirms pusstundas. Viņi — hercogs un hercogiene — bija pasūtījuši vēlas vakariņas — austeres, šampanieti un garneles kreolu gaumē.

—   Lai nu paliek ēdienkarte. Kas notika?

—    Ser, runa ir par garnelēm kreolu gaumē. Tās pasniedzot… notika neveiksme, kāda visos šajos gados man atgadījusies ļoti reti.

—   Vai dieniņ, pasteidzies! — Pīters ar vienu aci vēroja durvis: tiklīdz tās atvērsies, saruna pārtrūks.

—  Jā, mister Makdermot. Redzat, tad, kad es pasniedzu garneles, hercogiene pietrūkās kājās un, kāpdamās atpakaļ, pagrūda manu elkoni. Ja tā būtu rīkojies kāds cits, es teiktu, ka tas darīts tīšām.

—   Tas nu gan izklausās smieklīgi!

—   Zinu, ser, zinu. Taču, redzat, sekas bija tādas, ka uz hercoga biksēm uzkrita mazs traipiņš — tāds pavisam, pavisam niecīgs.

—   Un vairāk nekas? — Pīters neticīgi prasīja.

—    Mister Makdermot, varu apzvērēt, ka tas bija viss. Taču hercogiene sacēla tādu traci… varētu domāt, ka es esmu kādam apgriezis sprandu. Es lūdzu piedošanu. Sadabūju tīru salveti un ūdeni, lai traipu notīrītu, bet hercogiene neļāva: viņa uzstāja, lai ziņojot misteram Trentam…

—   Mistera Trenta pašlaik viesnīcā nav.

Pīters nodomāja, ka pirms izlemšanas jānoklausās otra puse. — Ja šovakar esat ar visu galā, labāk dodieties mājās, — viņš deva rīkojumu. — Piesakieties pie manis rīt, tad uzzināsiet, kā viss virzās.

Kad viesmīlis bija projām, Pīters Makdermots vēlreiz nospieda zvana pogu. Rejas pat lāgā nepaspēja atsākties, kad kāds pajauns vīrietis ar apaļu seju un pensneju tās atvēra. Pīters redzēja, ka tas ir Kroidona sekretārs.

Pirms kāds no abiem paspēja ierunāties, kaut kur tālāk atskanēja sievietes balss: — Vienalga, kas tur būtu, pasakiet, ka vienā laidā nav ko zvanīt. — Pīters nodomāja, ka par spīti valdonīgajam tonim piesmakums balsī izklausās interesants.

—     Lūdzu, piedodiet, — viņš atvainojās sekretāram. — Man šķita, ka neesat dzirdējuši. — Viņš stādījās priekšā un tad piebilda: — Cik noprotu, ir iebildumi pret mūsu apkalpošanu. Vēlētos pajautāt, kā varu palīdzēt.

—   Mēs gaidījām, ka atnāks misters Trents, — sekretārs sacīja.

—   Mistera Trenta šovakar nebūs.

Runādamies viņi no gaiteņa bija iegājuši apartamentu gaumīgi iekārtotajā priekštelpā ar plato, mīksto paklāju, diviem klubkrēsliem un tālruņa galdiņu. Virs tā karājās Morisa Henrija Hobsa gravīra, kas atainoja seno Ņūorleānu. Telpas vienā galā atradās divviru durvis uz gaiteni, otrā — pa mazliet pavērto izejas spraugu varēja ielūkoties lielajā dzīvojamā istabā. Pa labi un pa kreisi divas citas durvis vērās — vienas uz apartamentiem īpaši iekārtoto virtuvi, otras — uz telpu, kas bija paredzēta gan darbam, gan atpūtai un ko patlaban izmantoja Kroidonu sekretārs. Divās lielajās, savienotajās guļamistabās varēja iekļūt gan no virtuves, gan dzīvojamās istabas, tā ka vajadzības gadījumā bija iespējams ielaist un izlaist kādu slepenu viesi.

—   Vai tad nevar pēc viņa aizsūtīt? — bez kāda ievada noprasīja Kroidonas hercogiene, stāvēdama atvērtajās durvīs. Cieši aiz viņas mundri lēkāja trīs Bedlingtonas terjeri. Izdzirduši ašu knipi, suņi mirkli paklausīja un aprima. Hercogiene jautājot pavērās Pīterā. So glīto seju ar izcilnajiem vaigu kauliem Makdermots pazina, to varēja apbrīnot tūkstošos fotogrāfiju. Viņš ievēroja, ka hercogiene pat mājas tērpā izskatās lieliski.

—    Atklāti sakot, jūsu gaišība, man neienāca prātā, ka vēlaties sastapties personiski ar misteru Trentu.

Pelēkzaļās acis vērtējot raudzījās jaunajā vīrietī. — Pat misteram Trentam promesot, es būtu gaidījusi ierodamies kādu no viesnīcas vadītājiem.

Pīters neviļus nosarka. Kroidonas hercogiene gan izstaroja milzīgu augstprātību, tomēr tā nez kāpēc reizē arī valdzināja. Atmiņā atausa kāds fotouzņēmums. Ilustrētā žurnālā hercogiene bija redzama valdām ērzeli lēcienā pār augstu žogu. Par spīti briesmām viņa droši un mierīgi sēdēja zirga mugurā. Pīteram bija sajuta, ka šobrīd hercogiene sēž seglos, bet viņš dāmas priekšā stāv kājās.

—   Esmu ģenerāldirektora vietnieks. Tāpēc atnācu pats.

Dāmas ciešajā skatienā pazibēja jautrība. — Vai tam jūs

neesat mazliet par jaunu?

—  īstenībā ne. Mūsu laikos viesnīcas bieži vien vada jauni ļaudis. — To sakot, Pīters pamanīja, ka sekretārs smalkjūtīgi nozudis.

—   Cik tad jums gadu?

—   Trīsdesmit divi.

Hercogiene pasmaidīja. Ja augstajai dāmai labpatika — un šoreiz tā bija, — viņas seja atsila un kļuva dzīvības pilna. Pīters nodomāja, ka izslavēto šarmu var pamanīt bez kādām lielām pūlēm. Viņš sprieda, ka hercogiene ir piecus sešus gadus vecāka par viņu pašu, taču jaunāka par hercogu, kas tuvojās piecdesmitajiem. — Vai par viesnīcu administratoriem mācās kādos kursos?

—      Esmu pabeidzis Kornela universitāti, Viesnīcu administrācijas nodaļu. Pirms pārcelšanās uz Ņūorleānu biju direktora vietnieks Voldorfa viesnīcā. — Grūti nācās pieminēt Voldorfu un kārojās piebilst: «No kuras mani ar kaunu un negodu izmeta. Voldorfa mani iekļāva filiāļu melnajā sarakstā, tāpēc jūtos laimīgs, ka varu strādāt te, neatkarīgā viesnīcā.» Tomēr, protams, viņš to neteiks, jo sava elle jāiziet cauri pašam, pat ja kāds nejauši uzplēš senas, bet vēl nesadzijušas brūces.

—   Voldorfa nekad nebūtu pacietuši tādus gadījumus kā šovakar, — hercogiene atcirta.

—    Kundze, varat nešaubīties: ja viesmīlis būs vainīgs, Sv. Gregora viesnīca arī to necietīs. — Iešāvās prātā, ka šī saruna ir līdzīga tenisa spēlei, kurā tenisa bumbiņa plašā lokā lēni lido no vienas korta puses uz otru. Patlaban viņš gaidīja, kad tā atgriezīsies.

—  Ja būs vainīgs! Vai jūs saprotat, ka viņš uzlēja manam vīram uz ceļgaliem kreolu gaumē gatavotu garneļu mērci?

Tas nu bija tik milzīgs pārspīlējums, ka Pīters neviļus pabrīnījās, kāds iemesls mudina hercogieni tā rīkoties. Tas šķita ļoti neparasti — jo vairāk tāpēc, ka līdz šim viesnīcas attiecības ar Kroidoniem nekas nebija apēnojis.

—    Es sapratu, ka nelaime notikusi laikam aiz neuzmanības. Tāpēc esmu ieradies viesnīcas vārdā atvainoties.

—   Tas mums sabojāja visu vakaru, — hercogiene nerimās. — Mēs ar vīru gribējām divatā pavadīt mierīgu dienas nogali. Tepat apartamentos. Izgājām ārā tikai uz īsu brīdi, lai apmestu kādu loku, vakariņu laikā atgriezāmies — un še tev!

Liekuļodams līdzjūtību, Pīters māja ar galvu, tomēr hercogienes nostāja viņam tā ari palika mikla. Gandrīz likās, ka viņa tīši cenšas, lai notikušais īpaši spilgti paliktu viņam prātā.

—    Varbūt es varētu atvainoties hercogam… — viņš piedāvājās.

—   Nav vajadzīgs, — hercogiene piedāvājumu stingri noraidīja.

Pīters jau grasījās doties projām, kad plaši atvērās spraugā pamestās dzīvojamās istabas durvis un tajās parādījās Kroidonas hercogs.

Pretstatā hercogienei viņš šķita ģērbies nevīžīgi — saņurcītā baltā kreklā un smokinga biksēs. Pītera Makdermota skatiens neviļus raudzīja sameklēt nodevīgo plankumu, kur Načezs, kā apgalvoja hercogiene, «uzlēja manam vīram uz ceļgaliem kreolu gaumē gatavotu garneļu mērci». Viņš arī atrada tikko redzamu mazu traipiņu, ko viesmīlis tūdaļ būtu varējis izberzēt. Plašajā dzīvojamā istabā hercogienei aiz muguras bija ieslēgts televizors.

Hercoga seja likās piesarkusi un grumbaināka nekā jaunākajos fotoattēlos. Rokā viņš turēja glāzi un runāja neskaidri. — Vai, piedodiet! — viņš teica un tad, pagriezies pret hercogieni, turpināja: — Klau, dūdiņ! Laikam esmu aizmirsis automašīnā cigaretes.

—  Es atnesīšu, — viņa strupi atsvieda. Balsī jautās skarbs pārmetums. Hercogs pameta ar galvu un atgriezās dzīvojamā istabā. Tā likās savāda, nepatīkama aina, kas nez kāpēc vēl vairāk bija sakāpinājusi hercogienes dusmas.

—     Es pieprasu, lai šis starpgadījums visos sīkumos tiktu darīts zināms misteram Trentam, un varat viņam pateikt, ka es sagaidu viņa personisko atvainošanos.

Pīters, joprojām samulsis, izgāja no apartamentiem. Durvis aiz viņa cieši aizvērās.

Tomēr domām neatlika laika. Ārā pie Kroidonu durvīm gaidīja gaiteņa pārzinis, kas bija pavadījis Kristīni uz četrpadsmito stāvu. — Mister Makdermot, — viņš steidzīgi ierunājās, — mis Frānsisa lūdz jūs atnākt uz tūkstoš četrsimt trīsdesmit devīto numuru. Lūdzu, pasteidzieties!

4

Pirms stundas ceturkšņa, kad Pīters Makdermots izkāpa no lifta un aizgāja uz Prezidenta apartamentiem, gaiteņa pārzinis bija smīkņādams pavaicājis Kristīnei: — Vai aizstājat detektīvu, mis Frānsisa?

—    Ja apsardzes priekšnieks būtu atrodams, man to nevajadzētu darīt, — Kristīne paskaidroja.

Gaiteņa pārzinis Džimijs Dakvērts, drukns vīrs un topošs plikpauris, kura precētais dēls strādāja Sv. Gregora viesnīcas grāmatvedībā, nicīgi norūca: — Ko nu tas! — Pēc mirkļa lifts apstājās četrpadsmitajā stāvā.

—  Tūkstoš četrsimt trīsdesmit devītais numurs, Džimij,— sacīja Kristīne, un abi tūlīt pagriezās pa labi. Viņa gan saprata, ka zināšanas par viesnīcas ģeogrāfiju viņiem atšķiras: gaiteņa pārzinis to iegaumējis, gadiem ilgi pavadīdams viesus no vestibila uz viņu istabām, turpretī viņai pašai prātā iespiedušies Sv. Gregora viesnīcas stāvu plānojuma attēli.

Viņa nodomāja, ka pirms pieciem gadiem, uzsākot mācības Viskonsinas universitātē, nevienam ne sapņos nebūtu nācis prātā iztēloties kādā Ņūorleānas viesnīcā strādājam savu apdāvināto studiju biedreni, divdesmit gadus veco Krišu Frānsisu, meiteni ar noslieksmi uz jaunajām valodām. Toreiz viņai par Pusmēness Pilsētu bija tikai aptuvena nojausma — kur nu lai viņa par to vēl interesētos.

Skolā viņa bija mācījusies, ka Luiziāna deviņpadsmitā gadsimta sākumā atpirkta no Francijas. Vēlāk teātrī skatījusies «Ilgu tramvaja» izrādi. Taču Kristīnes ierašanās laikā pat šīs skopās ziņas jau bija novecojušas. Tramvajs pārvērties par dīzeļbusu, un «Ilgu»vārdā sauca mazpazīstamu ielu pilsētas austrumdaļā — tūristiem to rādīja reti.

Kristīnei šķita, ka uz Ņūorleānu viņu lielā mērā atvedis tieši zināšanu trūkums. Pēc Viskonsinas katastrofas viņa, neko neaptverdama un lāgā nedomādama, bija meklējusi vietu, kas nebūtu pazīstama viņai un kur arī viņu neviens nepazītu. Pazīstamas lietas, to apveidi, izskats un skaņa — viss kopā — sāpināja sirdi no rīta lidz vakaram un ielauzās sapņos. Dīvaini — tai laikā Kristīne zināmā mērā kaunējās, ka viņu nekad nemoka murgi; gar acīm atkārtoti slīdēja vienīgi tās neaizmirstamās dienas notikumi Medisona lidostā. Viņa bija devusies turp pavadīt ģimeni, kas brauca uz Eiropu: līksmi satraukto māti, kas lepojās ar apkaklei piesprausto ban voyage[2] orhideju, ko pa telegrāfu uz atvadām bija atsūtījusi kāda draudzene, un tēvu, bezrūpīgu un apmierinātu, jo viņa slimnieki — ar patiesām uti iedomātām kaitēm — nu uz veselu mēnesi bija nonākuši cita aprūpē. Izsmēķējis pīpi, viņš patlaban izdauzīja to pret papēdi, kad atskanēja aicinājums kāpt lidmašīnā. Barbara, vecākā māsa, bija apskāvusi Kristīni, un divus gadus jaunākais Tonijs, kas nevarēja ciest mīlestības apliecinājumus svešu klātbūtnē, tomēr ļāvies sevi noskūpstīt.

«Uz redzēšanos, Šķiņķit!»— bija uzsaukuši Barbara un Tonijs un Kristīne pasmaidījusi par mīļi muļķīgo vārdu, kādā tikusi iekrustīta, būdama ģimenes trīskāršās sviestmaizes vidējā kārta. Visi bija apsolījušies rakstīt, kaut ari Kristīnei bija paredzēts pēc divām nedēļām — tad beigsies semestris — Parīzē piebiedroties. Pēdējā mirklī māte bija Krišu cieši apskāvusi un pieteikusi sevi sargāt. Pēc īsa brīža lielā reaktīvā lidmašīna bija sākusi ripot un rēkdama majestātiski cēlusies gaisā, bet tad, atrāvusies no skrejceļa un uzlidojusi debesīs, pēkšņi vienam spārnam sašķiebjoties, sākusi krist, virpuļot, kūleņot kā ugunsrats iluminācijā, uz mirkli ietinusies putekļu mākonī, tad pārvērtusies par lāpu un beidzot par mēmām mašīnu un cilvēku atliekām.

Tas bija noticis pirms pieciem gadiem. Pēc dažām nedēļām Kristīne uz visiem laikiem atstāja Viskonsinu.

Grīdsega klusināja viņas pašas un gaiteņa pārziņa soļus. — Tūkstoš četrsimt trīsdesmit devītais numurs, — tas ir vecais kungs, misters Velss, — prātoja Džimijs Dakvērts, iedams soli pa priekšu. — Pirms dažām dienām mēs viņu no stūra istabas pārcēlām šurp.

Gaitenī, tālāk priekšā, atvērās durvis un pa tām iznāca kāds labi ģērbts vīrietis ap gadiem četrdesmit. Aizvērdams durvis un grasīdamies bāzt kabatā atslēgu, viņš saminstinājās, ar neslēptu interesi lūkodamies Kristīnē. Viņš jau dzīrās ko sacīt, taču gaiteņa pārzinis tikko manāmi papurināja galvu. Kristīne, kurai šis mēmais dialogs nepaslīdēja garām nemanīts, nodomāja, ka laikam vajadzētu justies glaimotai — viņa taču noturēta par «meiteni pēc izsaukuma». Ļaudis mēļoja, ka Hērbija Čendlera sarakstā esot žilbinoši eksemplāri.

—    Kāpēc misteru Velsu pārcēla? — viņa vaicāja, kad džentlmenis bija palicis aiz muguras.

—   Cik zinu, jaunkundz, iepriekšējais tūkstoš četrsimt trīsdesmit devītā numura iemītnieks sacēlis traci. Tāpēc viņi nosprieduši viesus apmainīt ar vietām.

Nu Kristīne atcerējās šo telpu; par to bija sūdzējušies jau agrāk. Tā atradās līdzās dienesta liftam, un tās tuvumā likās sastopamies visi viesnīcas cauruļvadi. Tāpēc te valdīja troksnis un tveice. Katrai viesnīcai ir vismaz viena tāda vieta — dažkārt to dēvē par istabu, kur nekad nav garlaicīgi. Viesus tajā iemitina tikai tad, kad citur vairs nav kur likt.

—   Ja misteram Velsam bija labāka istaba, kāpēc viņu aicināja pārcelties?

Gaiteņa pārzinis paraustīja plecus. — Tas gan jāpajautā istabu iedalītājiem.

—   Bet jums taču ir kāda nojausma, — Kristīne neatlaidās.

—  Cik varu spriest, tas notika tāpēc, ka viņš nekad nesūdzas. Vecais kungs te apmetas jau ilgus gadus, un no viņa nekad nav dzirdēts ne pīkstiens. Dažs labs laikam uzskata, ka ar tādu var izrīkoties, kā grib. — Džimijam Dakvērtam turpinot, Kristīnes lūpas dusmīgi sakniebās. — Ēdamzālē dzirdēju runājam, ka viņam ierādīts galdiņš pie virtuves durvīm, kur citi neparko negribot sēdēt. Stāsta, ka viņam esot vienalga.

Kristīne aizkaitināta nodomāja: rīt gan dažam labam tas neliksies vienaldzīgs — par to viņa parūpēsies. Ziņa, ka darbinieki tik neglīti izturējušies pret pastāvīgu viesi, turklāt mierīgu, savaldīgu cilvēku, aizdeva svētas dusmas. Nu, nekas! Viņas raksturs viesnīcā ir labi pazīstams, daži pat apgalvo, ka tas piestāvot sarkanajiem matiem. Parasti gan viņa valdījās, taču reižu reizēm klajš sašutums palīdzēja panākt vēlamo.

Viņi iegriezās ap stūri un apstājās pie tūkstoš četrsimt trīsdesmit devītā numura durvīm. Gaiteņa pārzinis pieklaudzināja. Abi gaidīja un klausījās. Nekas neliecināja, ka klauvēšana dzirdēta, un Džimijs pieklauvēja vēlreiz — skaļāk. Tūdaļ atskanēja atbilde: savāds vaids; sākumā līdzīgs čukstam, tas pieauga skaļumā, bet tad atkal pēkšņi aprāvās.

—     Atveriet ar savu dublikātu, — Kristīne pavēlēja. — Taisiet vaļā durvis — ātri!

Viņa atkāpās un palaida pa priekšu gaiteņa pārzini: viesnīcā pat kritiskā stāvoklī nācās ievērot pieklājības likumus. Istabā valdīja tumsa. Kristīne redzēja Dakvērtu ieslēdzam griestu lampu un pazūdam ap stūri. Nākamajā mirklī viņš iesaucās: — Mis Frānsisa, nāciet labi ātri šurp!

Kristīne tūlīt sajuta karsto, smacīgo gaisu, lai gan, paskatīdamās uz atsvaidzinātāju, secināja, ka tas darbojas. Taču tas arī bija vienīgais, ko viņa paspēja pamanīt, pirms ieraudzīja gultā pussalīkušo cilvēku, kas cīnījās pēc elpas. Viņa pazina šo sīko, zvirbulitim līdzīgo vīrieti: tas bija Alberts Velss. Pelnpelēku seju, izvalbītām acīm un drebošām lūpām viņš izmisīgi tvēra ar muti gaisu, taču tas nācās grūti.

Kristīne ātri piesteidzās pie viņa gultas. Kādreiz, pirms gadiem, viņa tēva pieņemamajā istabā bija ieraudzījusi kādu pacientu, in extremis[3] cīnoties pēc elpas. toreiz tēvs bija darījis daudz ko tādu, kas šobrīd nebija iespējams, tomēr vienu viņa atcerējās un tāpēc noteiktā tonī uzsauca Dakvērtam: —Atveriet logu! Vajadzīgs gaiss.

Gaiteņa pārziņa acis kā piekaltas kavējās pie gulētāja sejas. — Logs ir cieši noslēgts. Lai izmantotu gaisa atsvaidzinātāju, — Džimijs samulsis paskaidroja.

—   Lauziet vaļā! Ja nepieciešams, izsitiet stiklu!

Viņa jau bija pacēlusi gultai līdzās novietotā tālruņa klausuli. Kad atsaucās telefoniste, Kristīne stādījās priekšā: — Runā Frānsisa. Vai dakteris Arons ir viesnīcā?

—   Nē, mis Frānsisa, bet viņš atstājis tālruņa numuru. Ja ir kas steidzīgs, varu viņam piezvanīt.

—    Viņš vajadzīgs ļoti steidzīgi. Pasakiet, lai dakteris Arons nāk uz tūkstoš četrsimt trīsdesmit devīto istabu, turklāt ātri, lūdzu. Pajautājiet, pēc cik ilga laika viņš būs klāt, un atzvaniet man.

Nolikusi klausuli, viņa atkal pievērsās salīkušajam stāvam. Trauslais, pavecais vīrs joprojām ar pūlēm vilka elpu, un Kristīne vēroja, ka pirms brīža vēl pelnpelēkā seja nu jau kļūst zilgana. Atkal atskanēja vaids, kādu viņi bija dzirdējuši aiz durvīm. Cietējs pūlējās izelpot, bet izmisīgā fiziskā piepūle acīmredzot jau bija prasījusi gandrīz visus zūdošos spēkus.

—   Mister Vels, — viņa sacīja, pūlēdamās runāt pārliecinošā balsī, kaut arī pati nekādu pārliecību nejuta, — manuprāt, jums nez vai nebūtu vieglāk elpot, ja jūs gulētu pilnīgi nekustīgi. — Viņa redzēja, ka gaiteņa pārzinim laimējies tikt galā ar logu. Viņš ar drēbju pakaramo bija sadauzījis loga bultas plombu un tagad palēnām bīdīja uz augšu apakšējo rūti.

It kā par atbildi uz Kristīnes vārdiem sīkā vīrieša locīšanās un grozīšanās norimās. Viņam mugurā bija vecmodīgs flaneļa naktskrekls, un Kristīne, aplikusi slimniekam roku, samanīja zem biezās drēbes kaulainos plecus. Pasniegusies pēc spilveniem, viņa pabāza tos misteram Velsam aiz muguras tā, lai viņš varētu atbalstīties un sēdēt taisni. Velss nenovērsa no viņas skatienu; Kristīne nodomāja, ka acis viņam ir līdzīgas stirnai un ka tās pūlas apliecināt pateicību.

—     Aizsūtīju pēc ārsta, — viņa, nomierinot veco, sacīja.

—    Drīz vien viņš būs te. — Viņai runājot, gaiteņa pārzinis noelsdamies vēlreiz ar visiem spēkiem pagrūda augšup loga rāmi, un pēkšņi atbrīvotais logs atvērās. Istabā tūdaļ ieplūda spirgts, vēss gaiss. Kristīne pateicīgi nodomāja, ka negaisa mākoņi tomēr virzījušies uz dienvidiem, sūtot sev pa priekšu spirdzinošu vēsmu, un ārā ir zemāka temperatūra, nekā bijusi visās pēdējās dienās. Alberts Velss, gultā gulēdams, kāri ieelpoja ieplūdušo gaisu. Šajā brīdī iezvanījās tālrunis. Pamādama gaiteņa pārzinim apsēsties viņas vietā pie slimnieka gultas, Kristīne paņēma klausuli.

— Dakteris Ārons ir ceļā, mis Frānsisa, — telefoniste pavēstīja. — Viņš bija «Paradīzē» un teica, lai es jums pasakot, ka pēc divdesmit minūtēm viņš būšot klāt.

Kristīne sastomījās. «Paradīze» atradās Misisipi otrā krastā, aiz «Alžīras». Pat pieļaujot, ka ārsts brauks ļoti ātri, diez vai divdesmit minūtēs spēs veikt tādu ceļa gabalu. Turklāt dažkārt Kristīni tirdīja šaubas, vai tuklais, absinta un kukurūzas viskija kokteili mīlošais viesnīcas dakteris patiesi ir kompetents. Ar noteikumu, ka kurā katrā brīdī būs sasniedzams, misters Arons drīkstēja dzīvot viesnīcā par brīvu.

—    Neesmu pārliecināta, vai mēs varam tik ilgi gaidīt, —

Kristīne sacīja telefonistei. — Vai jūs nebūtu tik laipna un neieskatītos viesu sarakstā, vai pie mums apmetušies kādi dakteri?

—   To es esmu jau izdarījusi. — Atbildē jautās pašapmierinātība, it kā runātāja būtu čakli lasījusi stāstus par varonīgām telefonistēm un apņēmusies neatpalikt no tām. — Divsimt divdesmit pirmajā istabā apmeties doktors Kēnigs un tūkstoš divsimt trešaja — doktors Aksbridžs.

Kristīne pierakstīja numurus piezīmju bloknotā līdzās tālruņa aparātam. — Labi, savienojiet, lūdzu, ar divsimt divdesmit pirmo. — Ārsti, kas apmetās viesnīcās, protams, uzskatīja, ka viņus nedrīkst traucēt, un tā domāt viņiem bija tiesības. Tomēr šad tad neparedzētos nelaimes gadījumos šādus protokola pārkāpumus varēja attaisnot.

Atskanot signālam, vadā vairākas reizes noklikstēja. Tad miegaina balss vāciskā akcentā atsaucās: — Jā, kas tur zvana?

Kristīne stādījās priekšā. — Doktor Kēnig, piedodiet, ka jūs traucēju, taču viens no citiem mūsu viesiem ir nopietni slims. — Viņas skatiens pārslīdēja gultai. Viņa pamanīja, ka Velsam seja vairs nav zilgana, tomēr pelēcīgais bālums bija palicis un elpa izklausījās tikpat smaga kā iepriekš. — Vai jūs, lūdzu, nevarētu atnākt? — viņa piebilda.

Iestājās klusums, un tad tā pati balss maigi un laipni atbildēja: — Māna dārgā jaunkundz, man sagādātu neizsakāmu laimi, ja es kaut mazu, mazu drusciņu spētu jums palīdzēt. Ak vai, diemžēl es to nevaru. — Sekoja klusi smiekli. — Redzat, es esmu doktors mūzikas laukā, atrodos jūsu skaistajā pilsētā, ta teikt, kā viesdiriģents — laikam tā to sauc — lai diriģētu jūsu brīnišķīgo simfonisko orķestri.

Par spīti kritiskajam stāvoklim Kristīne gandrīz iesmējās. — Piedodiet, ka jūs iztraucēju, — viņa atvainojās.

—    Lūdzu, neraizējieties. Protams, ja manam viesnīcas kolēģim neveiktos un viņam vairs nespētu palīdzēt — kā to lai saka? — citi doktori, es varētu atnest savu vijoli un viņam uzspēlēt. — Tālrunī bija dzirdama smaga nopūta. — Kas varētu būt skaistāks par nāvi, ko izdaiļo Vivaldi vai Tartīni adadžo skaņas — lieliskā izpildījumā…

—   Pateicos. Ceru, ka tas nebūs vajadzīgs. — Kristīni urdīja nepacietība piezvanīt uz otru numuru.

Doktors Aksbridžs tūkstoš divsimt trešajā istabā atsaucās uz karstām pēdām un ļoti lietišķi. — Jā, es esmu medicīnas doktors, — viņš atbildēja uz Kristīnes pirmo jautājumu. — Iekšķīgo slimību ārsts. — Viņš ne ar vārdu nepārtrauca Kristīnes stāstījumu un tad īsi noteica: — Pēc dažām minūtēm būšu klāt.

Gaiteņa pārzinis joprojām sēdēja pie gultas. — Misters Makdermots ir Prezidenta apartamentos, — Kristīne viņam sacīja. — Aizejiet uz turieni un, kolīdz viņš atbrīvojas, palūdziet steidzīgi atnākt šurp. — Viņa vēlreiz pacēla klausuli. — Lūdzu, galveno inženieri.

Laimīgā kārtā šoreiz jauno sievieti nemocīja ne mazākās šaubas, ka tas būs sazvanāms. Doks Vikerijs bija vecpuisis, dzīvoja viesnīcā, un viņa lielākā kaislība bija Sv. Gregora mehānismi, sākot ar pamatiem un beidzot ar jumtu. Pirms gadsimta ceturkšņa viņš bija pametis jūru un dzimto Klaidsaidu un kopš tā laika pārraudzījis gandrīz visu Sv. Gregora mašīnu uzstādīšanu, kā ari grūtajos gados, kad trūka naudas, pratis izdarīt dažu labu nomaiņu, piedabūdams nogurušās mašīnas padarboties mazliet ilgāk. Kristīne bija viņa draudzene un zināja, ka inženieris viņu ļoti ieredz. Tūlīt arī atskanēja skotu neskaidrajā runā: — Klausās!

Kristīne nedaudzos vārdos paskaidroja, kas notiek ar Albertu Velsu. — Ārsts vēl nav atnācis, taču droši vien būs vajadzīgs skābeklis. Mums viesnīcā ir pārnēsājami baloni, vai ne?

—   Jā, Kris, mums i' gan skābekļa cilindri, bet tos lieto tikai metināšanai.

—    Skābeklis ir skābeklis, — Kristīne uzstāja. Atmiņā atausa šis tas no tēva mācītā. — Vienalga, kur tas ietīts. Vai jūs varētu uzsūtīt augšā kādu no saviem nakts dežurantiem līdz ar visu vajadzīgo?

—    To es darīšu. — Galvenais inženieris piekrizdams noburkšķēja, — un ta', ka' būšu uzstaipījis biksas, meitiņ, ieradīšos pats. Ja ne, ta' kāds stulbenis, kazi, ņems un attaisīs zem tā slimnieka snīpja acetilēnu, un ta' viņš, nudie', atstieps kājas.

—   Lūdzu, nāciet ātri! — Un Kristīne nolika klausuli un piegāja atkal pie gultas.

Sīkais vīriņš bija aizvēris acis. Viņš vairs nepūlējās vilkt elpu: vispār likās, ka viņš neelpo.

Pie pavērtajām durvīm kāds pieklauvēja, un no gaiteņa ienāca garš, kalsns vīrietis ar stūrainu seju un iesirmiem deniņiem. Tumši zilais konservatīva griezuma uzvalks nespēja apslēpt, ka zem tā ir smilšu krāsas pidžama. — Aksbridžs, — viņš stādījās priekšā klusā, noteiktā balsī.

—   Dakter, — Kristīne iesāka, — tieši šinī brīdī…

Atnācējs pamāja ar galvu un, uzlicis uz gultas ādas somu,

steidzīgi izņēma no tās stetoskopu. Velti nešķiezdams laiku, viņš pabāza to zem slimnieka siltā naktskrekla un ātri izklausīja krūtis un muguru. Tad, atgriezies pie somas, mērķtiecīgā veiklībā izņēma šļirci, pierikoja adatu un atlauza galu mazai stikla ampulai. Ievilcis ampulas šķidrumu šļircē, viņš noliecās pār gultu un pavilka augšup naktskrekla piedurkni, pēc tam sarotidams to ciešā žņaugā. — Paturiet to, lai neizkustas, — viņš izrīkoja Kristīni. — Turiet cieši!

Tad dakteris Aksbridžs ar spirtā samērcētu tamponu notīrīja vēnu elkoņa iekšpusē un iedūra adatu, pamādams uz žņaugu. — Varat laist vaļā. — Lūkodamies pulkstenī, viņš lēni ievadīja šķidrumu.

Kristīne pagriezās un ielūkojās ārsta sejā. Nepaceldams acis, Aksbridžs paskaidroja: — Aminofilīns — tam vajadzētu stiprināt sirdi. — Turpinādams vienmērīgi ievadīt zāles, viņš atkal pievērsa skatienu pulkstenim. Pagāja minūte. Divas. Šļirce vēl bija pusē pilna ar šķidrumu. Līdz šim vēl nekādu uzlabošanos neredzēja.

—   Kas viņam kaiš? — Kristīne čukstot vaicāja.

—   Stiprs bronhīts, ko vēl sarežģī astma. Droši vien tādas lēkmes viņu mocījušas jau agrāk.

Pēkšņi sīkā vīra krūtis pacēlās. Viņš sāka elpot — lēnāk nekā iepriekš, taču elpa bija spēcīgāka un dziļāka. Acis atvērās.

Spriedze istabā mazinājās. Ārsts izvilka adatu un izjauca šļirci.

—   Mister Vels! — Kristīne uzrunāja veco. — Mister Vels, vai jūs mani saprotat?

Vecais vairākkārt palocīja galvu. Stirnas acis atkal cieši raudzījās viņējās.

—     Mister Vels, kad mēs jūs atradām, jums bija ļoti slikti. Šis kungs ir dakteris Aksbridžs, kas apmeties viesnīcā un ieradās palīgā.

Skatiens pievērsās ārsta sejai. Tad vecais ar grūtībām izdvesa: — Pateicos… — Skaņas drīzāk atgādināja izelpu, tomēr tas bija slimnieka pirmais izrunātais vārds. Seja bija mazliet atguvusi krāsu.

—   Ja jums kādam jāpateicas, tad tā ir šī jaunā dāma. — Ārsts skopi, gandrīz nemanāmi pasmaidīja un tad pievērsās Kristīnei, teikdams: — Šis kungs joprojām ir stipri slims, viņam būs vajadzīga turpmāka medicīniskā aprūpe. Iesaku viņu nekavējoties nogādāt slimnīcā.

—   Nē, nē! To nu gan es negribu, — gultā guļošais vecīgais vīrs ātri izgrūda. Paliecies spilvenos uz priekšu, modri raudzīdamies palīgos, viņš izrāva rokas no segas apakšas. Kristīne iepriekš bija tās apklājusi. Viņa nodomāja, ka stāvoklis nedaudzu minūšu laikā apbrīnojami pārmainījies. Elpa joprojām izklausījās gārdzoša un reizēm smaga, taču lielākās briesmas acīmredzot pagājušas.

Kristīnei radās pirmā iespēja papētīt viņa izskatu. Sākumā bija licies, ka gadu viņam ir nedaudz pāri sešdesmitiem, tagad viņa saprata, ka vēl pusducis jāpieliek klāt. No iepriekšējām tikšanās reizēm atmiņā bija palicis mazais, kalsnais augums, smalkie, asi iezīmētie sejas vaibsti un mazliet sakumpusī mugura — tas viss kopā atgādināja zvirbuli. Atlikušais matu mazumiņš parasti retās, pelēcīgās šķipsnās atsukāts atpakaļ, tagad bija sajucis un mikls no sviedriem. Sejas izteiksme gandrīz vienmēr bija likusies laipna, it kā viņš nespētu darīt pāri pat mušai un allaž justos par kaut ko vainīgs, tomēr Kristīne nojauta, ka šie vaibsti slēpj sevī klusu, bet dzelžainu apņēmību.

Kopš pirmās sastapšanās ar Albertu Velsu nu jau bija pagājuši divi gadi. Toreiz viņš bija kautrīgi ienācis viesnīcas administrācijas telpās, norādīdams, ka viņa rēķinā kaut kas nesaskanot, bet izrakstoties pie reģistrācijas galda neparko neesot varējis to noskaidrot. Kristīne atcerējās, ka runa bija par septiņdesmit pieciem centiem un — kā parasti notiek, kad viesi strīdas par mazām summām, galvenais kasieris piedāvāja to svītrot, bet Alberts Velss gribēja pierādīt, ka viņš to nav iztērējis. Pēc pacietīgas iztaujāšanas Kristīne bija secinājusi, ka sīkajam vīram ir taisnība (turklāt ari viņai pašai dažkārt uznāca taupības lēkmes, kuras gan mijās ar sievietēm tik raksturīgo neprātīgo izšķērdību), — tāpēc viņa bija jutusi simpātijas un cieņu pret viesa stingro stāju. Pēc viesa nelielā rēķina un acīmredzami gatavo apģērbu veikalā pirktā uzvalka viņa bija spriedusi, ka Velsa līdzekļi ir ierobežoti un ka varbūt viņš ir pensionārs, kam ikgadējie braucieni uz Ņūorleānu ir dzīves ceļa augstākās virsotnes.

—   Man nepatīk slimnīcas. Man tās nekad nav patikušas, — Alberts Velss pavēstīja.

—    Ja jūs paliksiet šeit, jums būs vajadzīga pastāvīga medicīniskā aprūpe, augu diennakti vajadzēs atrasties vismaz žēlsirdīgās māsas uzraudzībā, — ārsts iebilda.

—     Laiku pa laikam nekādā ziņā nevarēs iztikt bez skābekļa.

—   Viesnīca var nolīgt māsu, — neatlaidās sīkais vīriņš.

—    Jūs taču varēsiet, jaunkundz, vai ne? — viņš noprasīja Kristīnei.

—   Droši vien varēs. — Laikam jau Alberts Velss patiešām juta pret slimnīcām pārāk lielu nepatiku. Uz kādu mirkli tā bija pat uzveikusi parasto vēlēšanos būt ar visu mierā. Tomēr viņa prātoja, vai viesis apjauš, ka privātas slimnieku kopējas pakalpojumi maksā visai dārgi.

Sarunu pārtrauca troksnis gaitenī. Ienāca darba pārvalkā ģērbies mehāniķis, kas iestūma ratiņus ar skābekļa balonu. Viņam sekoja druknais galvenais inženieris, kas nesa garu gumijas šļūteni, stiepli un plastikāta maisiņu.

—   Tie nu gan, Kris, nav tādi kā slimnīcā, — viņš sacīja,

—   bet es ceru, ka noderēs. — Ģērbdamies viņš bija steidzies — virs neaizpogātā krekla, zem kura vīdēja matiem apaugušas krUtis, uzmetis vecus tvīda svārkus, kājās uzrāvis platas bikses un apāvis vaļīgas sandales. Zem augstās pieres, kā parasti noslīdējušas uz degungala, šūpojās brilles masīvā ietvarā. Likdams lietā stiepli, viņš sastiprināja šļūteni ar plastikāta maisiņu. — Uzstādi, puis, balonu blakus gultai, — viņš skubināja mehāniķi, kas lāgā neaptvēra darāmo. — Ja nekustēsies ātrāk, būs jādomā, ka skābeklis vajadzīgs tev.

Dakteris Aksbridžs izskatījās pārsteigts. Kristīne paskaidroja savu oriģinālo ideju par nepieciešamo skābekli un iepazīstināja ārstu ar galveno inženieri. Joprojām cītīgi darbodamies, Doks Vikerijs pamāja ar galvu, pamezdams īsu mirkli pār brillēm un noteikdams: — Šitie plastikāta maišeļi noslāpējuši ne vienu vien cilvēku. Kāpēc lai pārmaiņas pēc nenoderētu kam citam? Vai mums izdosies, dakter?

Doktora Aksbridža sākotnējā atturība bija pagaisusi.

—   Manuprāt, izdosies pat lieliski. — Viņš palūkojās uz Kristīni. — Tā šķiet, ka viesnīcā strādā visai saprātīgi izpalīgi.

Kristīne iesmējās. — Pagaidiet tik, līdz mēs sajauksim jūsu iepriekš rezervēto istabu! Tad jūsu uzskati mainīsies.

Ārsts atgriezās pie gultas. — Skābeklis jums palīdzēs, mister Vels. Laikam bronhi jums jau agrāk niķojušies.

Alberts Velss pamāja. — Bronhītu es iemantoju, strādādams raktuvēs, — viņš aizsmacis paskaidroja. — Vēlāk mani aplaimoja arī astma. — Velss paraudzījās Kristīnē. — Jaunkundz, lūdzu, piedodiet, ka tā notika!

—   Man ari jālūdz piedošana — galvenokārt tāpēc, ka jūs pārcēla uz citu istabu.

Galvenais inženieris bija pievienojis gumijas šļūtenes brīvo galu zaļi krāsotajam skābekļa balonam. — Sāksim, — doktors Aksbridžs viņam sacīja, — piecas minūtes skābekli pievadiet un piecas — atslēdziet. — Viņi kopīgi pielāgoja slimnieka sejai improvizēto masku. Vienmērīgā šņākoņa liecināja, ka skābekļa padeve ieslēgta.

Ārsts paskatījās savā pulksteni un tad pavaicāja: — Vai esat aizsūtījusi pēc kāda vietējā ārsta?

Kristīne paskaidroja, ka drīz ieradīsies dakteris Arons.

Aksbridžs atzinīgi pamāja ar galvu. — Kad atbrauc, lai pārņem uzraudzību. Es esmu no llinoisas, man nav licences praksei Luiziānā. — Viņš pieliecās pie Alberta Velsa. — Vai ir vieglāk? — Sīkais vīriņš zem plastikāta maskas apstiprinādams pameta ar galvu.

Gaitenī atskanēja noteikti soļi, un parādījas Pīters Makdermots, ar savu raženo augumu aizsegdams ieeju. — Saņēmu tavu ziņu, — viņš sacīja Kristīnei un tad pievērsa skatienu gultai. — Vai viņam vairs briesmas nedraud?

—   Cerams, ka ne, lai gan, manuprāt, mēs esam mistera Velsa priekšā vainīgi. — Paaicinājusi Pīteru ārā no istabas, viņa pastāstīja gaiteņa pārziņa teikto par istabas maiņu. Redzēdama, ka Pīters sarauc pieri, viņa piebilda: —Ja misters Velss paliks, mums viņš jāpārceļ uz citu istabu, un, pēc manām domām, mēs bez pārāk lielām pūlēm varētu viņam nolīgt žēlsirdīgo māsu.

Plters pamāja, ka piekrīt. Gaiteņa otrā pusē apkopējas pieliekamajā bija tālrunis. Viņš piegāja pie tā un lūdza savienot ar reģistrācijas galdu.

—   Esmu četrpadsmitajā stāvā, — viņš sacīja, kad atsaucās nakts dežurants. — Vai šajā stāvā ir kāda brīva istaba?

Iestājās visai manāms klusums. Nakts pārzinis bija vecs darbinieks, viņu pirms daudziem gadiem šajā amatā bija pieņēmis Vorens Trents. Pienākumus viņš pildīja, nevienam padomu neprasīdams, un tikai retais mēģināja viņu kādreiz apstrīdēt. Viņš arī Pīteram Makdermotam jau divas reizes bija licis manīt, ka necieš visādu jaunatnācēju iedomas, īpaši, ja tie ir gados jaunāki, bet amatā augstāki un turklāt no ziemeļiem.

—   Nu, — Pīters paskubināja, — vai istaba ir vai nav?

—   Man ir tūkstoš četrsimt desmitā, — sacīja darbinieks vislieliskākajā dienvidu plantatora izrunā, — bet to es grasos piešķirt džentlmenim, kas tikko ieradies. Ja gadījumā jūs to nezinātu, — viņš piebilda, — atgādināšu, ka viesnīca ir gandrīz pilna.

Tūkstoš četrsimt desmito istabu Pīters atcerējās. Tā bija liela, labi vēdināma, un pa tās logiem pavērās skats uz Sv. Kārļa avēniju. — Ja es ņemtu tūkstoš četrsimt desmito, vai varētu kaut ko atrast savam viesim?

—    Nē, mister Makdermot. Man ir tikai nelieli apartamenti piektajā stāvā, un šis kungs nevēlas tik dārgi maksāt.

—    Iedaliet savam atnācējam uz šo nakti apartamentus par parastās istabas cenu! Rīt no rīta viņu var pārcelt. Pa to laiku es izmantošu tūkstoš četrsimt desmito, lai pārvietotu viesi no tūkstoš četrsimt trīsdesmit devītās istabas, un, lūdzu, lieciet kādam izsūtāmajam nekavējoties atnest tās atslēgu.

—   Vienu mirkli, mister Makdermot! — Iepriekš sarunas biedra balss bija skanējusi vienaldzīgi, tagad tā kļuva klaji indīga. — Pēc mistera Trenta uzskatiem vienmēr…

—    Šobrīd mēs runājam par maniem uzskatiem, — Pīters noskaldīja. — Un vēl kas: pirms jūs nododat dežūru dienas maiņai, pasakiet tās darbiniekiem, ka rit es gaidu paskaidrojumus, kāpēc misters Velss pārcelts no sākotnēji iedalītās telpas uz tūkstoš četrsimt trīsdesmit devīto, un piebilstiet, ka ieteicams minēt kādu pamatotu iemeslu.

Nolikdams klausuli, viņš, saviebis jocīgu seju, pavērās Kristīnē.

5

— Tev droši vien kāda skrūve bija atgājusi vaļā, — pārmeta Kroidonas hercogiene. — Pilnīgi un galīgi pagājusi vaļā. — Pēc Pītera Makdermota aiziešanas viņa, rūpīgi aizvērusi iekšējās durvis, bija atgriezusies Prezidenta apartamentu dzīvojamā istabā.

Juzdamies neomulīgi kā vienmēr, kad hercogiene laida darbā savas vārdu pātagas cirtienus, hercogs patrīņājās krēslā. — Es baigi nožēloju, dūdiņ! Tarkšķēja televizors. Nedzirdēju to atnācēju runājam. Domāju, ka viņš aizlasījies prom. — Viņš ieņēma no nedrošā rokā turētās glāzes krietnu malku viskija ar sodas ūdeni un tad žēlabaini piebilda: — Turklāt, nerunājot par visu citu, esmu velnišķīgi uztraucies.

—    Tu nožēlo! Tu esot uztraucies! — Sievietes balss pretēji ieradumam ieskanējās histēriski. — Tā vien liekas, ka viss notikušais nekas īpašs nebūtu. It kā šīvakara starpgadījums nenozīmētu katastrofu…

—  Tā es gan nedomāju. Zinu, ka tas ir nopietni. Nopietni pēc velna. — Drūmu seju iešļucis dziļajā ādas klubkrēslā, viņš šķita maza auguma vīrelis, līdzīgs tiem pelēniem, kurus ar katliņiem galvā tik labprāt attēlo angļu karikatūristi.

—   Es darīju visu, kas bija manos spēkos, — hercogiene turpināja apsūdzību. — Pēc tavas neticamās muļķības centos, cik spēju, radīt iespaidu, ka mēs abi vakaru esam mierīgi pavadījuši viesnīcā. Gadījumam, ja kāds būtu redzējis mūs ienākam, izdomāju pastaigu, kurā mēs it kā pirms vakariņām bijām devušies. Un tad tu muļķīgi, bezjēdzīgi ielīgojies istabā un pavēsti, ka esi aizmirsis cigaretes automašīnā.

—   Šos vārdus dzirdēja tikai viens pats cilvēks. Tas ģenerāldirektora vietnieks. Noteikti palaida gar ausīm.

—    Nepalaida vis. Es vēroju viņa seju. — Hercogiene pūlējās atgūt savaldību. — Vai tu aptver, kādā drausmīgā stāvoklī mēs esam nokļuvuši?

—     Es jau to sacīju. — Hercogs izsūca dzērienu un ņēmās pētīt tukšo glāzi. — Kaunos pēc velna. Ja tu nebūtu mani pierunājusi… Un ja es nebūtu bijis iereibis…

—   Tu biji pilnā! Kad es tevi atradu, tu biji pilnā, un ari tagad esi pilnā.

Viņš pakratīja galvu, it kā vēlēdamies, lai tā kļūtu skaidrāka. — Patlaban esmu skaidrs. — Tagad acīmredzot bija pienākusi viņa kārta paust rūgtumu. — Tev katrā ziņā vajadzēja mani izsekot! Un iejaukties! Vai nevarēji likties mierā…

—   Lai nu tas paliek! Svarīgs ir turpinājums.

—   Tā biji tu, kas mani pierunāja… — hercogs atkārtoja.

—   Nekā citādi mēs nevarējām rīkoties. Nekā! Mans plāns dod mums vismaz kaut kādas iespējas.

—    Neesmu par to pārliecināts. Ja nu uzož tā draņķa policija…

—     Vispirms viņiem jārodas kaut kādām aizdomām. Tieši tāpēc es sacēlu traci ar to viesmīli un novadīju līdz galam. Tas nenodrošina alibi, bet ir tam vistuvāk. Viņiem iekalts paurī, ka mēs šovakar esam bijuši te… un tā ari paliktu, ja tu nebūtu visu sabojājis. Man nāk raudiens.

—    Tas nu gan būtu interesanti, — hercogs piezīmēja. — Nebija ne jausmas, ka tu vispār esi uz kaut ko tik sievišķīgu spējīga. — Viņš stalti izslējās krēslā un it kā nokratīja pazemību vai vismaz kādu tās daļu. Tas bija hameleonisms, kas reizēm iedzina apjukumā paziņas, piespiežot lauzīt galvu, kurš no abiem paveidiem ir patiesais Kroidons.

Hercogiene nosarka, tā vēl palielinot savu vēso skaistumu. — Asaras neko nepalīdzētu.

—  Varbūt. — Hercogs piecēlās un piegāja pie sānu galdiņa, kur dāsni iešļāca sev glāzē viskiju, pēc tam ātri atšķaidīdams ar sodas ūdeni. — Tik un tā tev jāpiekrīt, — viņš, uzgriezis muguru, turpināja, — ka visas šīs putras esi ievārījusi tu.

—  To nu es nebūt neatzīstu. Tavas ieražas, jā, bet manas gan ne. Šovakar iet uz to riebīgo kazino bija pēdējā stulbība, un paņemt vēl līdzi to sievieti…

—    To jau tu pirmīt izķidāji, — gurdi novilka hercogs.

—   Tiku tikām. Kad braucām atpakaļ. Pirms tas notika.

—   Nebiju pārliecināta, vai manis teiktais tev pielecis.

—  Tavi vārdi, dūdiņ, izurbjas cauri visbiezākajai ādai. Es gan mēģinu apbruņoties. Līdz šim tomēr nekas nav iznācis.

—   Kroidonas hercogs iedzēra malku no tikko piepildītās glāzes. — Kāpēc tu ar mani apprecējies?

—   Galvenokārt laikam tāpēc, ka tu mūsu aprindās biji gandrīz vienīgais, kas mēģina darīt ko vērtīgu. Ļaudis runā, ka aristokrātija esot deģenerējusies. Tu it kā pierādīji, ka tā nav.

Hercogs pacēla glāzi, lūkodamies tajā kā kristāla bumbā.

—   Un tagad vairs nepierādu, ko?

—   Ja tu šķietami to pierādi, tad tikai tāpēc, ka es tevi balstu.

—   Vašingtonā? — Vārds skanēja kā jautājums.

—   Mēs to varētu panākt, — attrauca hercogiene. — Ja es spētu piedabūt tevi būt skaidrā un gulēt pašam savā gultā.

—  Ak tā! — Viņas vīrs dobji iesmējās. — Tā gulta gan ir nolādēti auksta.

—   Es jau tev teicu, ka tas neko nelīdzētu.

—   Vai esi kādreiz padomājusi, kālab es tevi precēju?

—   Man ir zināms priekšstats.

—   Pateikšu tev svarīgāko. — Viņš atkal iemalkoja, it kā lai smeltos drosmi, un tad aizsmacis izgrūda: — Gribēju, lai tai gultā būtu tu. Ātri. Likumīgi. Zināju, ka tas ir vienīgais ceļš.

—   Brīnos, ka tu tik loti esi pūlējies! Tev bija tik liela izvēle — gan pirms, gan arī tagad.

Hercogs pievērsa iekaisušās acis viņas sejai. — Citas negribēju. Gribēju tevi. Joprojām gribu.

—   Pietiek! — viņa nocirta. — Pietiek! Tas jau iet par tālu.

Viņš papurināja galvu. — Paklausies, ko tev teikšu! Tavs

lepnums, dūdiņ… Lielisks… Mežonīgs… Vienmēr mani vilinājis… Negribēju to salauzt. Gribēju dalīties. Tu uz muguras. Gurni atplesti. Kaislē degoša. Trīsoša…

—    Beidz! Beidz! Tu… baudkārais āzi! — Seja bija bāla, balss augsta un spalga. — Es neraudāšu, ja tu nokļūsi policijas nagos! Ceru, ka tā notiks! Ceru, ka tev piespriedīs desmit gadus!

6

Ātri pabeidzis disputu ar reģistrācijas nodaļu,

Pīters Makdermots šķērsoja četrpadsmitā stāva gaiteni ceļā uz tūkstoš četrsimt trīsdesmit devīto istabu.

—   Ja piekrītat, — viņš pavēstīja dakterim Akbridžam,

—   mēs pārvietosim slimnieku uz citu istabu šai pašā stāvā.

Garais, kalsnais ārsts, kas bija atsaucies uz Kristīnes palīdzības lūgumu, pamāja ar galvu. Viņš pārlaida skatienu mazajai istabiņai, kur «nekad nebija garlaicīgi» un ūdens caurulēm. — Jebkura pārmaiņa var nozīmēt tikai apstākļu uzlabojumu.

Kad ārsts atgriezās pie guļošā slimnieka un sāka nākamo skābekļa pievades piecminūti, Kristīne atgādināja Pīteram.

—   Nu mums vēl vajadzīga žēlsirdīgā māsa.

—   Liksim kārtot to dakterim Āronam. — Pīters skaļi prātoja: — Viesnīcai laikam būs jāuzņemas saistības, un tas nozīmē, ka vajadzēs maksāt. Kā tev šķiet, vai tavam labajam draugam Velsam tas būs pa spēkam?

Viņi bija atgriezušies gaitenī un runāja klusi.

—  Tas man dara raizes. Manuprāt, daudz naudas viņam nav. — Pīters ievēroja, ka, nopietni kaut ko apsvērdama, Kristīne jauki sarauc deguntiņu. Viņš juta jaunās sievietes tuvumu un vieglu, patīkamu smaržu.

—   Nu, labi, — viņš sacīja, — līdz ritam vēl nekādā parādu jūgā neiekļūsim. Liksim, lai kredītnodaļa to noskaidro.

Kad atnesa atslēgu, Kristīne aizgāja atvērt jauno, tūkstoš četrsimt desmito istabu. — Tā var uzņemt viesi, — viņa atgriezdamās paziņoja.

—   Vislabāk būtu pārvietot gultas, — Pīters teica citiem. — Ieripināsim šo tūkstoš četrsimt desmitajā numurā un atgādāsim otru šurp. — Tomēr atklājās, ka durvis nav pietiekami platas.

Slimnieks elpoja vieglāk, pamazām atgriezās agrākā sejas krāsa, un viņš ierosināja: — Visu savu mūžu esmu daudz staigājis, noiešu arī šo īso gabaliņu. — Tomēr dakteris Aksbridžs noraidot papurināja galvu.

Inženieris izmērīja platumu starpību. — Es izcelšu durvis no eņģēm, — viņš sacīja slimniekam. — Tā jūs izšausieties ārā kā korķis no pudeles.

—   Nekas, — I'iters noteica. — To var izdarīt arī ātrāk — ja jūs piekrītat, mister Vels.

Vecais vīrs pasmaidīja un palocīja galvu.

Pīters noliecās, aplika Velsam ap pleciem segu un pacēla viņu gaisā.

—   Tev ir stipras rokas, dēls, — sacīja sīkais vīrs.

Pīters pasmaidīja. Tad, it kā nasta būtu viegla kā bērns,

viņš aizsoļoja pa gaiteni uz jauno istabu.

Viss ritēja kā pa diedziņu. Piecpadsmit minūtēs skābekļa iekārtu veiksmīgi pārvietoja, kaut gan tā vairs nebija tik ļoti nepieciešama, jo plašāko telpu nesildīja karstās caurules, tāpēc gaiss bija spirgtāks. Ieradās viesnīcas pastāvīgais iemītnieks dakteris Вrons, tukls, dzīvespriecīgs vecpuisis, ap kuru vēdīja gandrīz acīm redzams viskija aromāta mākonis. Viņš tūdaļ piekrita, ka dakteris Aksbridžs nākamajā dienā ieradīsies konsultēt, tāpat dedzīgi piebalsoja ieteikumam lietot kortizonu, kas varētu novērst šīvakara lēkmes atkārtošanos. Privātā žēlsirdīgā māsa, kam dakteris Вrons piezvanīja («Dārgā kundze, man ir labas ziņas! Mēs atkal strādāsim vienā komandā.»), jau atradās ceļā uz viesnīcu.

Kad galvenais inženieris un doktors Aksbridžs devās projām, Alberts Velss gulēja mierīgā miegā.

Sekodams Kristīnei gaitenī, Pīters rūpīgi aizvēra durvis, pamezdams dakteri Aronu, kas, gaidot žēlsirdīgo māsu, staigāja turp un atpakaļ pa istabu, dungodams pianissimo toreadora kuplejas no «Karmenas». («Pom, pom — po, pom, pom, pom — po, pom — po, pom…») Noklikstēja slēdzene, dziedoņa priekšnesums noklusa.

Bija bez ceturkšņa divpadsmit.

—   Priecājos, ka atļāvām misteram Velsam palikt te, — noteica Kristīne, iedama uz lifta pusi.

Pīters šķita pārsteigts. — Misteram Velsam? Kāpēc lai mēs nebūtu to darījuši?

—   Dažās viesnīcās tā nerīkojas. Tu zini, kādi ir cilvēki: ja notiek kas īpašs, nevienam negribas ar to noņemties. Viss, ko viņi grib, ir, lai viesis ierastos, pierakstītos, tad izrakstītos, samaksātu rēķinu — un ar to lai arī viss beigtos.

—  Tās jau ir cīsiņu fabrikas. īsta viesnīca ir viesmīlīga, un, ja ciemiņam vajadzīga palīdzība, viņš to arī saņem. Labākās viesnīcas ar to sāka. Diemžēl pārāk daudzi šīs nozares darboņi ir to aizmirsuši.

Kristīne ziņkāri vēroja Pīteru. — Vai tev šķiet, ka mēs šeit arī esam to aizmirsuši?

—  Jā gan, tev pilnīga taisnība! Vismaz daudzos gadījumos. Ja es varētu rīkoties pēc savas gribas, te notiktu ne viena vien pārmaiņa… — Paša dedzīgās runas samulsināts, viņš apklusa. — Nebaidies! Parasti es šādas ķecerīgas domas paturu pie sevis.

—   To nu nevajadzētu. Drīzāk vajadzētu kaunēties, ja tu tās neizteiktu. — Kristīne zināja, ka Sv. Gregora viesnīca daudzos gadījumos rīkojas nemākulīgi un pēdējos gadus gozējas tikai agrāko laiku slavas saulītē. Patlaban viesnīcai jābaidās no finansu krīzes, kas var draudēt ar kardinālām pārmaiņām, vienalga, vai īpašnieks Vorens Trents tās gribētu vai ne.

—  Nav vērts skriet ar pieri mūrī, — iebilda Pīters. — Tādi paņēmieni nelīdzēs. V.T. nelabprāt uzklausa jaunas idejas.

—   Tas nav iemesls, kāpēc vajadzētu nolaist rokas.

Viņš iesmējās. — Tas nu izklausās pēc sievietes!

—   Es arī esmu sieviete!

—   Zinu, — Pīters sacīja. — Esmu to pamanījis.

Pīters nodomāja: tā ir taisnība. Gandrīz visu laiku, kamēr viņi ir pazīstami — kopš viņa ierašanās Sv. Gregora viesnīcā — viņš nav uzskatījis Kristīni par kaut ko sevišķu.

Taču pēdējā laikā jūt, ka viņa it kā kļūst arvien pievilcīgāka un iekārojamāka. Diez kas viņai plānots šim vakaram?

—  Neesmu šovakar ēdis, bija pārāk daudz darba, — viņš kā šaubīdamies ierunājās. — Ja tev nav nekas iebilstams, kā būtu, ja mēs abi dotos vēlās vakariņās?

—   Man patīk vēlas vakariņas, — atteica Kristīne.

Pie lifta Pīters viņai sacīja: — Man jāpārbauda vēl viens gadījums. Nosūtīju Hērbiju Čendleru noskaidrot traci vienpadsmitajā stāvā, taču es uz viņu nepaļaujos. Pēc tam esmu brīvs. — Saņēmis Kristīni aiz delma, viņš to viegli saspieda. — Vai tu gaidīsi mani pusstāvā?

Viņa rokas bija negaidīti maigas tik liela auguma cilvēkam. Kristīne iesāņus pavērās uz spēcīgo, enerģisko profilu ar izcilno zodu kalsnajā sejā. Viņa nodomāja, ka tā ir interesanta seja un liecina par noteiktību, kas var pārvērsties ietiepībā: vajag tikai mest izaicinājumu. Sirds iepukstējās straujāk.

— Labi, — viņa piekrita. — Gaidīšu. 7

Mārša Preiskota no sirds vēlējās, kaut būtu savu deviņpadsmito dzimšanas dienu pavadījusi citādi vai vismaz palikusi Alfa Kappa Ipsilona brālības ballē viesnīcas lielajā zālē astoņus stāvus zemāk. Attāluma un blakustrokšņu apslāpētās balles skaņas tagad atlidoja līdz viņas ausīm pa vienpadsmitā stāva apartamentu logu, ko pirms īsa brīža bija atrāvis vaļā viens no puišiem, kad karstums, cigarešu dūmi un stiprie dzērienu izgarojumi cieši noslēgtajā telpā bija kļuvuši pārāk spiedīgi pat tādiem, kam šobrīd ātri zuda vispār jebkuri priekšstati par to, kas notiek apkārt.

Aplami, ka Mārša nākusi šurp! Bet kā vienmēr viņa dumpīgi tiekusies pēc kaut kā neparasta, un to Lails Dimērs apsolījis — bet Lailu viņa pazīst kopš ilgiem gadiem un šad tad gājusi ar puisi uz randiņiem, turklāt viņa tēvs ir pilsētas bankas prezidents un viņas pašas tēva tuvs draugs. — Mārša, tā balle tak ir priekš zīdaiņiem, — Lails dejojot bija sacījis. — Daži čaļi noīrējuši apartamentus augstākā stāvā un mēs lielāko daļu vakara līksmojamies tur. Notiek daudz kas interesants. — Viņš bija mēģinājis atdarināt pieauguša vīrieša smieklus, bet tie nez kā pārvērtušies par zēnisku irgošanu. Tad viņš bez aplinkiem bija pajautājis: — Kāpēc lai tu neatnāktu?

Viņa bija piekritusi, ne mirkli nepadomājot, un abi pametuši deju zāli un uznākuši augšā mazajā, cilvēku pilnajā tūkstoš simt divdesmit sestajā — septītajā apartamentā, kur iekļuva sasmakuša gaisa un spalgu klaigu jūklī. Telpā atradās vairāk ļaužu, nekā viņa bija gaidījusi, un daži puiši jau galīgi pilnā — tas norunā vis nebija paredzēts.

Istabā bija ari vairākas meitenes, lielāko daļu Mārša pazina — gan ne tuvu. Viņa ar tām pārmija dažus vārdus, kaut gan saklausīt vai pašai tikt saklausītai bija grūti. Viena, kas vairs nespēja izteikt neko, izrādījās Sjū Filipa, acīmredzot galīgā ķirsī, un viņas pavadonis, kāds puisis no Betonrūzas, paņēmis kurpi, nepārtraukti skrēja uz vannasistabu, piepildīja kurpi ar ūdeni un ņēmās partneri apšļakstīt. Sjū sārtā organdija kleita bija pārvērtusies par slapju lupatu.

Puiši apsveica Māršu diezgan jūsmīgi, lai arī gandrīz uz karstām pēdām pievērsās improvizētam bāram, kas bija uzstādīts, apgriežot uz sāniem kādu skapīti ar stikla durvīm. Kāds — viņa lāgā neievēroja, kas — neveikli iespieda Māršai rokā glāzi.

Kļuva ari skaidrs, ka blakus istabā kaut kas notiek. Tās durvis gan bija cieši aizvērtas, bet ap tām drūzmējās puišu bariņš, kam pievienojās arī Lails Dimērs, pamezdams Māršu vienu. Viņa dzirdēja sarunas fragmentus, to vidū jautājumu: — Kā bija? —Atbilde gan pagaisa neķītru smieklu šaltī.

Kad dažas nākamās piezīmes ļāva meitenei noprast vai vismaz viesa aizdomas, kas tur notiek, riebums mudināja iet projām. Pat lielais, vientuļais Dārzu rajona nams nu šķita labāks nekā šī viesnīca, par spīti tam, ka viņa nespēja ciest tā tukšumu. Kad tēvs bija projām, viņa palika viena ar kalpotājiem kā tagad jau sešas nedēļas, kas tiks pagarinātas vismaz par vēl divām.

Doma par tēvu atgādināja Māršai: ja viņš būtu pārbraucis kā sākumā gaidīts un kā solījis, meita tagad neatrastos nedz te, nedz ari studentu brālības ballē. Tad notiktu dzimšanas dienas svinības, kuras asprātīgi vadītu jautrais, mundrais Marks Preiskots. Mārša zināja, ka tajās piedalītos pulciņš viņas tuvāko draugu, kas noteikti noraidītu Alfa

Kappa Ipsilona brālības ielūgumu, ja tas sakristu ar viņējo. Taču tēvs nebija atgriezies. Viņš bija piezvanījis un atvainojies, kā darīja vienmēr, šoreiz no Romas.

«Mārša, meitiņ, es patiešām pūlējos, taču nespēju visu paveikt. Darījumi turpināsies vēl divas trīs nedējas, bet, kad ieradīšos mājās, es to ar uzvijām tev atlīdzināšu.» Šaubīdamies viņš bija pavaicājis, vai Mārša gribētu apciemot Losandželosā māti un tās pašreizējo vīru, un, kad Mārša, ne mirkli nedomādama, bija tādu iespēju noraidījusi, tēvs pateica: «Bet katrā ziņā padomā, kā priecīgi nosvētīt dzimšanas dienu. Tevi gaida dāvana, kas, manuprāt, tev patiks.» Dzirdot tēva mīļo balsi, Māršai gandrīz uznāca raudiens, taču viņa apvaldīja asaras — to meitene bija iemācījusies jau sen. Un nebija arī nozīmes lauzīt galvu, kāpēc Ņūorleānas lielākā universālveikala īpašniekam ar veselu armiju augsti atalgotu darbinieku tik verdziski jāpakļaujas savam darbam kā nevienam izsūtāmajam zēnam. Varbūt Romā norit kas cits, ko tēvs nekad meitai nestāstīs, tāpat kā viņa nekad nestāstīs tēvam, kas patlaban norisinās šajos apartamentos.

Nolēmusi, ka ies projām, viņa paspēra dažus soļus un nolika uz palodzes glāzi. Pašlaik varēja dzirdēt, kā lejā spēlē «Zvaigžņu putekļus». Ap pusnakti muzikanti allaž pārgāja pie senajām, sentimentālajām melodijām, īpaši ja diriģents bija Moksijs Bjūkenens ar saviem «Zvaigžņotajiem dienvidu džentlmeņiem», kuri spēlēja vairumā Sv. Gregora lepnāko saietu. Pat, ja viņa iepriekš nebūtu dejojusi, arī tad pazītu šos aranžējumus — Bjūkenena «firmas zīme» bija dominējošās siltās un maigās pūšamo instrumentu skaņas.

Kavēdamās pie loga, Mārša apsvēra, vai neatgriezties deju zālē, kaut arī zināja, kā tur tagad izskatās: puiši savos smokingos svīst arvien vairāk, daži netīksmē rausta apkaklītes, neveikli pusaudži ilgojas, kaut varētu atkal ielīst džīnās un kokvilnas džersija puloveros, meitenes savukārt šaudās kā atspoles turp un atpakaļ no tualetes istabas, aiz tās durvīm, smieklos spurgdamas, uzticot cita citai noslēpumus; Marša nosprieda, ka visa ballīte atgādina bērnu baru, kas saģērbies, lai piedalītos šarādēs. Bija mirkļi — un šis ari izrādījās tāds—, kad viņa ilgojās pēc nobriedušāku cilvēku sabiedrības.

Taču Lails Dimērs pie tādas nepieder. Patlaban Mārša viņu redzēja ar sasārtušu seju, saņurcītu krekla priekšu un sānis nobīdītu kaklasaiti stāvam pie otras istabas durvīm. Meitene nespēja aptvert, ka jebkad varējusi skatīties uz šo puisi nopietni: kādu laiku taču tā bija licies.

Gan citas, gan viņa pati sāka garā rindā virzīties ārā pa durvīm uz gaiteni. No otras istabas pēkšņi iznāca viens no vecākajiem puišiem, kura vārds bija Stenlijs Diksons. Kad viņš pamāja uz durvīm, ko bija rūpīgi aizvēris aiz sevis, Mārša izdzirda atsevišķus vārdus: —… meitenes saka: iešot projām… viņām esot viss apriebies… nobijušās… satraukušās…

Kāds cits ierunājās: —… es tev sacīju, ka tas viss nebija vajadzīgs…

—    Kāpēc nenomēģināt kādu no šīm? — ar stīvu mēli ierosināja Lails Dimērs.

—   Jā, bet kuru? — Mazā pulciņa skatieni vērtējot pārslīdēja pār telpu. Mārša izlikās puišus neredzam.

Vairākas Sjū Filipas draudzenes pūlējās galīgi apreibušo skuķi uzdabūt kājās, taču bez panākumiem. Viens no puišiem, kas nebija tā piesūcies kā citi, norūpējies iesaucās: — Mārša! Sjū ir galīgi pielējusies. Vai tu varētu viņai palīdzēt?

Mārša negribīgi apstājās un palūkojās meičā, kas bālu seju, noziedusies ar lūpukrāsu, lejup nošļukušiem mutes kaktiņiem, čurnēja krēslā un patlaban atvēra acis. Nedzirdami nopūtusies, Mārša palūdza: — Palīdziet man iedabūt viņu vannasistabā. — Kad trīs brīvprātīgās uzslēja Sjū kājās, piedzērusī skuķe sāka činkstēt.

Viens no puišiem ari grasījās doties līdzi vannasistabā, tomēr Marša cieši aizvēra un aizbultēja durvis. Viņa pagriezās pret Sju Filipu, kas ar šausmām blenza spogulī. Labi, ka pēc šī belziena viņa atgūst sajēgu, Mārša pateicīga nodomāja.

—   Es tavā vietā pārāk nepārdzīvotu, — viņa piezīmēja.

—   Runā, ka tā reiz notiekot ar visiem.

—   Ak Dievs! Māte mani nositīs! — Sjū ievaidēdamās izgrūda, aši pieliekdamās pie tualetes poda: nāca vēmiens.

Apsēdusies uz vannas malas, Mārša lietišķi noteica:

—    Pēc tam tu jutīsies krietni labāk. Kad būsi cauri, es tev notīrīšu seju. Mēģināsim atsvaidzināt krāsu.

Otrā meitene, galvu nepacēlusi, drūmi pamāja.

Pagāja desmit piecpadsmit minūtes, līdz viņas iznira no vannasistabas. Apartamenti bija gandrīz tukši, taču Lails Dimērs ar drauģeļiem joprojām par kaut ko apspriedās. Ja Lails cer viņu pavadīt, Mārša nodomāja, viņa to atšūs. Vienīgais, kas vēl bez šī pulciņa atradās istabā, bija puisis, kurš iepriekš tika lūdzis palīdzību. Pienācis tuvāk, viņš steidzīgi paskaidroja: — Mēs norunājām ar vienu no Sjū draudzenēm, ka tā viņu aizvedīs uz savām mājām un, cerams, Sjū tur varēs pavadīt nakti.

Sjū padevīgi ļāva, lai puisis paņem viņu zem rokas. Glābējs pāri plecam vēl nosauca: — Lejā mūs gaida mašīna. Liels paldies, Mārša! — Mārša atvieglota noskatījās nopakaļ.

Aplikdama atkal apmetni, ko bija noņēmusi, lai palīdzētu Sjū, viņa dzirdēja aizveramies ārdurvis. Rokas salicis aiz muguras, durvīm priekšā stāvēja Stenlijs Diksons. Māršai nepalika nepamanīts, ka klusi noklikst slēdzis.

—   Ei, Mārša! — iesaucās Lails Dimērs. — Kur ta' tu tā steidzies?

Mārša pazina Laiki kopš bērnības gadiem, taču nu viss bija citādi. Šis Lails ar pietempušos pļēgura ģīmi likās svešinieks. — Iešu mājās, — viņa atteica.

—    Ei nu ei! — Lails zvārodamies nāca uz viņas pusi.

—   Esi nu prātīga un iemet kādu malciņu!

—   Nē, paldies!

—   Tu būsi prātīga, kaķīt, vai ne? — Viņš nelikās dzirdam.

—  Starp mums runājot, — glūnīgi skatoties, piesmakušā deguna balsī iesāka Stenlijs Diksons. — Daži no mums jau krietni papriecājušies. Nu mums gribas vēl'. — Abi viņa drauģeļi — to vārdus Mārša nezināja — smīkņādami blenza meitenē.

—    Ko jums gribas, tas mani nepavisam neinteresē, — atsvieda Mārša. Balss gan skanēja droši, tomēr meitene apzinājās, ka tajā dzirdamas ari bailes. Viņa devās uz durvju pusi, taču Diksons pakratīja galvu. — Lūdzu, — Mārša sacīja, — lūdzu, ļaujiet man iet!

—    Paklau, Mārša, — Lails bramanīgi vāvuļoja, — mēs zinām, ka tev gribas. — Viņš neķītri iezviedzās. — Visām skuķēm gribas. «Nē» viņas saka tikai tāpat vien. Īstenībā domā: «Nāc un ņem.» — Viņš vērsās pie citiem. — Vai ne, vīri?

Trešais maigi nodūdoja: — Tā tak ir. Ej tur iekšā, tad dabūsi.

Visi paspēra soli tuvāk.

Mārša apcirtās apkārt. — Es jūs brīdinu: ja skarsieties klāt, es kliegšu.

—     Baigi žēl, ja tu to darīsi, — nopurpināja Stenlijs Diksons. — Tad tev zudīs visa bauda. — Pēkšņi, tā ka meitene nespēja atjēgties, viņš atradās Māršai aiz muguras, ar vienu sasvīdušu ķepu aizspieda viņai muti, ar otru sažņaudza rokas. Galva pieliecās klāt, mute skāņi oda pēc viskija.

—    Dzi, Mārša, — seju saviebis kārīgā smīnā, lallināja Dimērs, — tik un tā tu to dabūsi, kāpēc ta' neņemt pretī pa' visu naudu? Ta taču vienmēr saka, ko? ja Stens bāzīs tev iekšā, vai apsoli, ka necelsi troksni?

Mārša nikni pakratīja galvu.

Viens no pārējiem saķēra viņas roku. — Klausi nu, Mārša! Lails saka — tu esot brašs skuķis. Kāpēc negribi to pierādīt?

Mārša visiem spēkiem pūlējās izrauties, tomēr veltīgi. Tvēriens nekļuva vaļīgāks. Lails sakampa meiteni aiz otras rokas, un abi puiši kopā rāva viņu uz guļamistabu.

—   Velns un elle, — norūca Diksons, — grābiet kāds aiz kājām! — To izdarīja ceturtais. Mārša mēģināja spārdīties, tomēr panāca vienīgi, ka nokrita augstpapēžu laiviņas. Lāgā neaptverdama, kas notiek, Mārša sajuta, ka viņu iestiepj iekšā guļamistabā.

—   Es prasu tev pēdējoreiz, — Lails brīdināja. Tēlotā labsirdība bija pagaisusi. — Vai tu būsi mierīga vai ne?

Mārša par atbildi lūkoja pretoties vēl niknāk.

—   Velciet nost kankarus, — kāds teica.

—   Vai tu domā, ka vajadzētu? — vilcinādamās pajautāja cita balss — laikam runātājs bija tas, kas turēja kājas.

—   Beidz drebināt lūpu! — Tas bija Lails Dimērs. — Nekas nenotiks. Viņas sencis maukojas Romā.

Istabā atradās divas vienguļamās gultas. Māršu, kas mežonīgi pretojās, ar varu stiepa uz tuvāko. Pēc mirkļa viņa jau gulēja uz matrača. Zeņķi nežēlīgi atlauza viņai galvu atpakaļ, līdz meitene spēja saredzēt tikai griestus, kuri, kādreiz nokrāsoti balti, tagad jau drīzāk likās pelēki. Vidū ap degošo lustru pletās kāds ornaments. Lustra izskatījās noputējusi, un tai blakus bija redzams sadzeltējis ūdens traips.

Griestu gaisma pēkšņi nodzisa, taču kvēloja kāda cita spuldze, kas bija atstāta degam. Diksons tagad sēdēja uz gultas malas turpat viņai pie galvas, tvērienu gan mazliet pārvietojis, taču joprojām turēdams augumu kā spīlēs un muti aizspiestu. Ap viņu taustījās arī citas rokas, un Mārša nebija tālu no nervu sabrukuma. Sasprindzinājusi locekļus, viņa centās iespert, bet kāds piespieda viņas kājas pie matrača. Tad viņa pūlējās apsviesties apkārt, bet samanīja tikai plīstošas drānas šņirkstu.

—    Es pirmais, — noelsās Stenlijs Diksons. — Lai kāds aiziet uz otru pusi. — Mārša dzirdēja viņa smago elpu.

Otrpus gultas pa grīdsegu tuvojās klusi soļi. Kājas joprojām kāds turēja ciet, bet Diksons atrāva roku no meitenes mutes. To dzīrās aizspiest kāds cits. Te nu Māršai radās izdevība. Rokai gulstoties uz lūpām, Mārša no visa spēka tajā iekodās. Zobi iecirtās miesā līdz kaulam.

Atskanēja sāpīgs kliedziens, un roka atsprāga atpakaļ.

Ierāvusi plaušās gaisu, Mārša sāka kliegt. Trīsreiz īsi iekliegušies, viņa izmisīgi iebrēcās: — Palīgā! Palīgā!

Stenlijs Diksons spēja apraut tikai pēdējo vārdu, iebliezdams ar plaukstu tik drausmīgi, ka Māršai aizmiglojās apziņa. Viņa dzirdēja to nošņācam: — Stulbeni! Esi gan tu muļķis!

—    Bet viņa man iekoda! — Balss aiz sāpēm aizrāvās:

—   Tā cūka sakoda man roku!

—   Ko ta' tu gribēji — lai viņa to bučo? — Diksons trakā niknumā noprasīja. — Tagad visa viesnīca gāzīsies mums virsū.

—   Lasāmies prom! — skubināja Lails Dimērs.

—  Turi žaunas! — Diksons pavēlēja. Visi stāvēja klausīdamies.

—   Neviens nerādās, — Diksons klusu nočukstēja. — Laikam nav dzirdējuši.

Tā ir, izmisumā nodomāja Mārša. Acis aizmigloja asaras. Likās, viņai vairs nav spēka cīnīties.

Šai brīdī pie ārdurvīm kads pieklauveja. Trīs reizes — noteikti un uzstājīgi.

—   Vai dieniņ! — iesaucās trešais zeņķis. — Kāds dzirdējis. Ak kungs, kā sāp roka! — viņš novaidējās.

—   Ko darīsim? — ceturtais satraucies noprasīja.

Klauvējiens atkārtojās, šoreiz jau skaļāk.

—   Lūdzu, atveriet durvis! — Pēc īsa mirkļa gaitenī iesaucās kāda balss. — Es dzirdēju kādu saucam pēc palīga.

—   Atnācējs runāja mīksti kā dienvidnieks.

—   Tur ir tikai viens, — čukstēja Lails Dimērs, — viens pats. Varbūt varam viņu kaut kā apmānīt.

—    Pamēģināsim, — izdvesa Diksons. — Es pieiešu pie durvīm. Saturiet to mežoni un šoreiz nesalaidiet^dēlī.

Māršas muti ātri aizspieda kāda cita plauksta, savukārt otra neļāva pakustēties augumam.

Noklikstēja aizslēgs, durvis, viegli iečīkstēdamās, pavērās šaurā spraugā. — Ā! — tēlodams izbrīnu, iesaucās Stenlijs Diksons.

—   Piedodiet, ser! Esmu viesnīcas darbinieks. — Tā bija tā pati balss kā iepriekš. — Nejauši gāju garām un izdzirdu kādu kliedzam.

—   Ak nejauši gājāt garām? — Diksona tonis bija dīvaini naidīgs. Tad, it kā izlemdams, ka jārīkojas diplomātiski, viņš piebilda: — Lai kā arī būtu, paldies! Bet nekas jau nebija, mana sieva sasapņojās. Viņa aizgāja gulēt pirms manis. Nu jau viss kārtībā.

—   Nu… — Atnācējs šķita vilcināmies. — Ja nu jūs esat pārliecināts, ka nekā nav…

—   Itin nekā, — Diksons apstiprināja. — Tā jau dažkārt gadās. — Atbilde izklausījās pārliecinoša, Diksons — stāvokļa kungs. Mārša saprata, ka pēc mirkļa durvis aizvērsies.

Viņa bija mazliet atpūtusies un manīja arī, ka svešā plauksta vairs tik stipri neaizspiež lūpas. Nu viņa saņēma pēdējos spēkus. Apsviezdamās uz sāniem, meitene rāvienā atbrīvoja muti. — Palīgā! — viņa kliedza. — Neticiet viņam! Palīgā — lūdzu! — Atkal viņu brutāli apklusināja.

Aiz durvīm bija sākusies asa vārdu maiņa. — Lūdzu, ļaujiet man ieiet! — kāda cita balss pieprasīja.

—   Tā ir privāta istaba. Es teicu, ka mana sieva sasapņoju sies.

—   Piedodiet, ser, bet es jums neticu.

—   Labi, — sacīja Diksons. — Nāciet iekšā!

It kā zeņķi negribētu, lai kāds redz, visi atrāva rokas no Māršas. Viņa apgriezās un mazliet paslējās, raudzīdamās uz durvīm. Ienāca melnādains jauneklis mazliet pāri divdesmit gadiem, gudru seju, glīti ģērbies, īsos matus rūpīgi sasukājis uz celiņa.

Viņš tūdaļ aptvēra, kas notiek, un skarbi pavēlēja:

—   Laidiet dāmu vaļā!

—   Palūk vien, puiši, — izgrūda Diksons. — Palūk, kas mums pavēl!

Mārša neskaidri saskatīja, ka durvis uz gaiteni joprojām palikušas pavērtas.

—   Labi, nēģerģīmi, — Diksons šņāca. — Pats uzprasījies!

—    Viņš prasmīgi izgrūda uz priekšu dūrē sažņaugto labo roku, par kuras spēku galvoja platie, spēcīgie pleci. Ja trāpītu mērķī, trieciens būtu nogāzis jauno melnādaino zemē. Taču pretinieks baletdejotāja veiklībā paspēra soli sānis, izstieptā roka, neko nenodarīdama, pašāvās jaunekļa galvai garām, un Diksons izklupa uz priekšu. Tajā pašā laikā melnā jaunekļa kreisā roka pazibēja gaisā, un spēcīgs, ass belziens trāpīja uzbrucēja vaiga kaulu.

Kaut kur gaitenī atvērās un aizvērās citas durvis.

Saķēris vaigu ar roku, Diksons ierēcās: — Ak tu suns tāds! — Un, pagriezies pret citiem, mudināja: — Ņemsim viņu priekšā!

Atturējās tikai puisis ar sakosto roku. Pārējie trīs apvienotiem spēkiem metās melnādainajam jauneklim virsū un nogāza viņu zemē. Mārša dzirdēja sitienu dunu un ārpusē gaitenī — spēkā pieaugošo balsu murdoņu.

Pārējie arī dzirdēja balsis. — Iet vaļā lielais ļembasts, — Lails Dimērs steidzīgi brīdināja. — Es jums teicu, ka jātinas projām.

Visi četri metās uz durvīm, pirmais drāzās puisis, kas nebija piedalījies kautiņā, citi viņam sekoja pa pēdām. Mārša dzirdēja, ka Stenlijs Diksons apstājas un paskaidro: — Tur iekšā notika visādas nelādzības. Mēs skrienam pēc palīdzības.

Melnādainais jauneklis pierausās kājās. Seja bija noplūdusi ar asinīm.

Дra kāda vēl nedzirdēta balss pavēlnieciski uzsauca pārējiem: — Kur tas tracis notika?

—  Tur, iekšā, bija dzirdami kliedzieni. Tur kāvās, — kāda sieviete uztraukta norādīja.

—   Es jau sūdzējos pirms kāda laika, — kāds cits kurnēja,

—   bet neviens necēla ne ausu.

Durvis atvērās plaši vaļā. Mārša redzēja ziņkāras sejas. Iekšā ienāca valdonīga izskata gara auguma vīrietis, kas aizvēra durvis un ieslēdza griestu lustru.

Pīters Makdermots pārlaida skatienu sajauktajai istabai un noprasīja: — Kas te notika?

Māršas augums raustījās elsās. Viņa pūlējās piecelties kājās, taču vārgi atkrita atpakaļ pret gultas galvgali, mēģinādama aizsegties ar pārplēstās kleitas skrandām. Elsdama viņa ar pūlēm izdabūja pār lūpām: — Mēģināja… izvarot…

Makdermota seja sadrūma. Acis pievērsās melnādainajam jauneklim, kas bija atslējies pret sienu, lai noturētos kājās, un pūlējās ar kabatas lakatiņu apstādināt asinis, kas ritēja pār seju.

—   Rois! — Makdermota acīs iezibsnījās spīvas dusmas.

—  Nē! Nē! — Mārša gandrīz nesakarīgi lūdzot sauca no gultas pāri istabai. — Tas nebija viņš! Viņš nāca palīgā! — Viņa aizvēra acis. Doma par vēl vienu kautiņu uzdzina nelabumu.

Melnādainais jauneklis izslējās taisni. Atraudams no sejas mutautiņu, viņš kodīgi ievaicājās: — Kāpēc tad jūs stāvat un negāžat man pa galvu? jūs tak vēlāk varētu mierīgi attaisnoties, ka kļūdījāties.

—   Es jau esmu kļūdījies, Rois, — strupi noteica Pīters,

—   un lūdzu piedošanu. —Aloizs Roiss viņam ārkārtīgi nepatika. Aloizs bija viesnīcas īpašnieka Vorena Trenta personiskais kalpotājs un apvienoja šo darbu ar tiesību zinātņu studijām Loijolas universitātē. Pirms ilgiem gadiem Roisa tēvs, verga dēls, bija kļuvis par Vorena Trenta sulaini, tuvu biedru un uzticības personu. Pēc ceturtdaļgadsimta, kad vecais vīrs nomira, viņa dēls Aloizs, dzimis un audzināts Sv. Gregora viesnīcā, palika tur un pašlaik mita īpašnieka privātajos apartamentos privileģētā stāvoklī, kas ļāva Aloizam nākt un iet, kad vien tas bija nepieciešams viņa studijām. Ta'ču, pēc Pītera domām, Roiss uzvedās nevajadzīgi augstprātīgi un uzpūtīgi — neticība jebkuram draudzības apliecinājumam pret šo puisi, likās, ikreiz deva viņam ieganstu uzsākt ķildu.

—   Pastāstiet, ko zināt! — sacīja Pīters.

—   Viņi bija četri. Četri jauni, jauki baltie džentlmeņi.

—   Vai jūs kādu pazināt?

Roiss pamāja. — Divus.

—    Ar to pietiek. — Pīters piegāja pie tālruņa līdzās tuvākajai gultai.

—   Kam jūs zvanīsiet?

—   Pilsētas policijai. Mums neatliek nekas cits kā ziņot tai.

Melnādainais jauneklis viegli pasmīnēja. — Ja gribat

dzirdēt manu padomu, tad klausieties: jūsu vietā es tā nedarītu.

—   Kāpēc ne?

—    Viena lietiņa ir tā, — Aloizs Roiss tīšām runāja ar akcentu, — ka man vajadzētu būt lieciniekam. Un, mister Makdermot, ļaujiet norādīt: neviena šitās neatkarīgās Luiziānas štata tiesa neņems vērā nēģera liecību izvarošanas gadījumā, kur iejaukti baltie, — vai nu tas bijis tikai mēģinājums vai patiešām izdevies. Nē, ser, kad četri zaļoksnēji jauni baltie džentlmeņi apliecinās, ka melnģīmis melo, ta' nekas netiks ņemts vērā. Pat ja melnģīmi atbalstīs mis Preiskota, lai gan diez vai viņas papiņš atļaus to darīt, ja ņem vērā, ko no tā varētu izpūst laikraksti un citi tamlīdzīgi iestādījumi.

Pīters bija pacēlis tālruņa klausuli, bet nu to nolika. — Tā vien šķiet, — viņš sacīja, — ka reizēm jūs šo to attēlojat greizākā gaismā, nekā ir patiesībā. —Tomēr viņš apzinājās, ka Roisam taisnība. —Jūs teicāt — «mis Preiskota»? — viņš noprasīja, skatienam apstājoties pie īMāršas.

Melnādainais jauneklis pamāja ar galvu. — Viņas tēvs ir misters Preiskots. Pazīstamais Preiskots. Vai ne — tā ir, jaunkundz?

Mārša bēdīgi palocīja galvu.

—   Mis Preiskota, — Pīters vaicāja, — vai pazināt cilvēkus, kas ir atbildīgi par notikušo?

—   Jā. — Atbilde bija tikko dzirdama.

—    Manuprāt, viņi visi bija no Alfa Kappa Ipsilona, — piebilda Roiss.

—   Vai tā ir tiesa, mis Preiskota?

Viņa piekrītot tikko manāmi pamāja ar galvu.

—     Un vai jūs atnācāt uz šo apartamentu… kopā ar viņiem?

—   Jā. — Tas bija teikts čukstus.

Pīters jautājot palūkojās Māršā un beidzot noteica: — Vai jūs ierosināsiet sūdzību vai ne, mis Preiskota, paliek jūsu ziņā. Lai kā jūs nolemsiet rīkoties, viesnīcas administrācija jūs atbalstīs. Tomēr, runājot par to, kā viss pavērsīsies, ja kļūs zināms atklātībā, Roisam diemžēl laikam ir taisnība. Sāksies tenkas — turklāt, manuprāt, skaļas — un ne jau nu patīkamas. — Tad viņš piebilda: — Protams, būtībā tas jāizlemj jūsu tēvam. Vai man piezvanīt un palūgt, lai viņš ierodas?

Mārša pacēla galvu un pirmo reizi palūkojās uz Pīteru.

—    Tēvs ir Romā. Lūdzu, nesakiet to viņam… nesakiet nekad.

—    Esmu pārliecināts, ka kaut ko var darīt bez trokšņa. Neuzskatu, ka viņiem jāiziet cauri ar veselu ādu. — Pīters apgāja apkārt gultai, juzdamies pārsteigts, kāds Mārša vēl bērns un cik ļoti skaista. — Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

—    Nezinu. Nezinu. — Mārša atkal sāka raudāt, šoreiz klusāk.

Pīters šaubīdamies izvilka baltu linu mutautiņu, ko Mārša paņēma, noslaucīja asaras un tad izšņauca degunu.

—   Vai kļuva labāk?

/

Viņa pamāja ar galvu. — Paldies… — Prātus jauca dažādas emocijas: aizvainojums, kauns, dusmas, vēlēšanās akli cīnīties pretī, lai kādas būtu sekas, un ilgas, kaut, augumu sargājot, kāds apvītu mīlas pilnas skavas, — taču reizē viņa saprata, ka šīs alkas nepiepildīsies. Tomēr visas šīs emocijas uzveica fizisks spēku izsīkums.

—   Manuprāt, jums vajadzētu mazliet atpūsties. — Pīters Makdermots atlocīja nelietotās gultas segu, un Mārša paslīdēja zem tās, noguldāmās uz palaga. Seja piekļāvās vēsajam spilvena pārvalkam.

—   Negribu te palikt, — viņa ieteicās. — Es to nespētu.

Viņš saprata un palocīja galvu. — Pēc īsa brītiņa mēs jus

aizvedīsim uz mājām.

—   Nē! Tur arī ne! Vai jums, lūdzu… te, viesnīcā, nav kāda cita vieta, kur palikt?

Pīters papurināja galvu. — Diemžēl viesnīca ir gluži pilna.

Aloizs Roiss bija iegājis vannasistabā nomazgāt no sejas asinis. Nu viņš atgriezies nostājās dzīvojamās istabas durvīs un klusi svilpoja, vērodams izgrūstīto mēbeļu jūkli, apgāzto skapi, ar kaudzi pilnos pelnu traukus, izlijušās pudeles un sasistās glāzes.

Kad Makdermots viņam piebiedrojās, Roiss sacīja: — Laikam bijis pamatīgs baļļuks.

—   Šķiet gan, ka tā. — Pīters aizvēra durvis, kas veda no guļamistabas uz dzīvojamo telpu.

—     Viesnīcā taču jābūt kādam kaktiņam! — lūdzās Mārša. — Neparko negribētu šodien rādīties mājās.

Pīters vilcinājās. — It kā būtu brīva piecsimt piecdesmit piektā istaba. — Viņš pameta skatienu uz Roisu.

Šo mazo istabu nepieciešamības gadījumos varēja izmantot viesnīcas ģenerāldirektora vietnieks. Pīters to darīja reti, viņš tur vienīgi pārģērbās. Patlaban tā bija tukša.

—   Būs labi, — Mārša sacīja. —Ja tikai kāds piezvanītu uz manām mājām. Lai pajautā pēc saimniecības vadītājas Ennas.

—   Ja vēlaties, es dabūšu atslēgu, — sacīja Roiss.

Pīters piekrītot pamāja. — Atceļā iegriezieties paskatīties,

vai istaba kārtībā, tur atradīsiet arī rītasvārkus. Laikam vajadzētu pasaukt istabmeitu.

—  Ja patlaban ļausiet te ieiet istabmeitai, tad tikpat labi varētu to izziņot pa radio.

Pīters apsvēra teikto. Šajos apstākļos nekas vairs nespētu apklusināt valodas. Ja gadījās kas tamlīdzīgs, visu viesnīcu tricināja džungļu telegrāfs. Labāk būtu, lai stāvoklis tālāk nesarežģītos.

—    Labi. Novedīsim paši mis Preiskotu lejā dienesta darbinieku liftā.

Kolīdz melnādainais jauneklis atvēra durvis uz gaiteni, viņu sagaidīja jautājumu sprostuguns. Pīters uz mirkli bija piemirsis, ka gaitenī drūzmējas no miega iztraucētie viesi. Viņš dzirdēja, ka Roiss čukstot tos nomierina. Iestājās klusums.

Acis aizvērusi, Mārša nomurmināja: —Jūs netikāt man sacījis, kas esat.

—    Piedodiet! Vajadzēja jums pateikt. — Pīters nosauca savu vārdu un viesnīcā ieņemamo amatu. Mārša klausījās, neko neatbildēdama. Viņa gan saprata Pītera teikto, taču vairāk ietekmēja nevis teiktā jēga, bet iedrošinošais tonis. Pēc brīža, meitenei guļot ar aizvērtām acīm, domas pamazām sapina miegs. Mārša neskaidri manīja, ka atgriežas Aloizs Roiss, ka viņu pieceļ no gultas, apvelk viņai rītasvārkus un ātri un klusi aizved pa tukšo gaiteni. Izgājuši no lifta, viņi dodas pa citu gaiteni uz citu gultu, kur viņu lēnām apgulda. Pazīstamā balss atkal drošina: — Tas viss viņu traki nogurdinājis.

Var dzirdēt, kā vannasistabā šļāc ūdens. Kāda balss viņai saka: — Varat iet mazgāties. — Viņa pieslienas kājās, aiztuntuļo uz vannasistabu un tur ieslēdzas.

Vannasistabā nolikta glīti salocīta pidžama, un Mārša nomazgājusies to uzvelk. Tā ir vīrieša pidžama, tumši zila un pārāk liela. Rokas pazūd piedurknēs un bikšu staras, pat uzrotītas, traucē soli, tā ka Mārša gandrīz paklūp.

Viņa iziet ārā, kur citas rokas atkal palīdz tikt gultā. Saritinādamās kamoliņā svaigajos, čaukstošajos palagos, viņa vēlreiz dzird Pītera Makdermota rāmo balsi, kas iedveš drosmi. Tāda balss man patīk, Mārša nodomā — un tās īpašnieks arī. — Mēs ar Roisu tagad iesim, mis Preiskota. Istabas durvis veras automātiski. Atslēga ir turpat pie gultas. Jūs neviens netraucēs.

—   Paldies… — viņa miegaini nočukst. — Kam pieder šī pidžama?

—   Tā ir manējā. Piedodiet, ka tik liela!

Viņa mēģina papurināt galvu, taču ir pārāk nogurusi. — Nekas… jauka… — Viņa priecājas, ka tā ir Makdermota pidžama. Māršai ir tīkama sajūta, ka beidzot viņu kāds apskauj.

—  Jauka, — viņa klusu atkārto. Tā ir pēdējā doma, nākamajā mirklī viņa iemieg.

8

Pīters viens pats gaidīja piektajā stāvā liftu.

Aloizs Roiss jau brauca dienesta liftā uz piecpadsmito stāvu, kur mita līdzās viesnīcas īpašnieka privātajiem apartamentiem.

Nu gan bijis grūts vakars, Pīters nodomāja, ar daudzām nepatikšanām — taču lielai viesnīcai tas nav nekas jauns, te bieži un plaši paveras dzīves ainas; darbiniekiem tās kļuvušas jau ierastas.

Kad pienāca lifts, viņš pateica uzraugam: — Lūdzu, uz vestibilu! —To sakot, viņš atcerējās, ka administrācijas telpās pusstāvā viņu gaida Kristīne. Nekas, saruna pirmajā stāvā prasīs tikai dažas minūtes.

Lai gan lifta durvis bija aizvērušās, taču kabīne nekustējās. Liftnieks — viens no parastajiem nakts dežurantiem — pūlējās ieslēgt strāvu, raustot tverekli turp un atpakaļ. Pīters nepacietīgi gaidīja.

—   Vai esat drošs, ka durvis ir pilnīgi aizvērtas? — viņš pajautāja.

—   Jā, ser, ir. Te ir cita vaina: manuprāt, nav kārtībā pievadi vai nu te, vai lejā. — Vīrs pameta ar galvu uz jumta pusi, kur atradās lifta mašīnas, un tad piebilda: — Šitais pēdējā laikā niķojas. Šefs vakar pētīja. — Viņš spēcīgi parāva tverekli. Mehānisms iegrozījās vietā, un lifts sāka slīdēt lejup.

—   Kurš lifts šis ir?

—   Ceturtais.

Pīters paturēja to prātā, lai pajautātu galvenajam inženierim, kas īsti te nav kārtībā.

Kad Pīters iznāca no lifta, vestibila pulkstenis rādija gandrīz pusvienu. Kā parasti šai laikā, rosme vestibilā un ap to bija norimusi, tomēr te joprojām varēja redzēt diezgan daudz ļaužu, un mūzikas skaņas, kas atlidoja no netālās Zilās zāles, liecināja, ka pilnā sparā norit vakara dejas. Pīters pagriezās pa labi uz viesu reģistrācijas galda pusi, taču bija nogājis tikai nedaudzus soļus, kad ieraudzīja, ka viņam lācīgi tuvojas tukls vīrs. Tas bija Ogilvijs, viesnīcas apsardzes priekšnieks, ko visu vakaru nebija varējuši sameklēt. Kādreizējais policists bija necili kalpojis Ņūorleānas pašvaldības policijas spēkos. Patlaban šis vīrs ar masīvo zodu tīši pūlējās izskatīties pilnīgi vienaldzīgs, tikai mazās cūkas acis vērtējot šaudījās uz visām pusēm. Kā vienmēr Ogilviju pavadīja skāņš cigāra smārds un uzvalka augšējā kabatā kā neizšautas torpēdas virknējās vēl daži resni cigāri.

—     Man stāstīja, ka jūs esot mani meklējis, — teica Ogilvijs. Tas bija vienaldzīgs, bezrūpīgs secinājums.

Pīters manīja, ka atgriežas iepriekšējais sašutums. — Protams, ka meklēju. Pie velna, kur jūs bijāt?

—   Darīju savu darbu, mister Makdermot. — Tik apjomīgā cilvēkā kā Ogilvijs pārsteidza viņa augstā balss. — Ja gribat zināt, biju policijas pārvaldē ziņot par kaut ko, kas te noticis. No bagāžas glabātavas šodien izzagta ceļasoma.

—  Policijas pārvaldē! Tad jau labāk pasakiet, kurā istabā tad spēlējāt pokeru?

Cūkas acis nikni iezalgojās. —Ja jau domājat tā, tad varbūt jums vajadzētu lietu izmeklēt. Vai arī pārrunāt to ar misteru Trentu.

Pīters rezignēti pamāja. Viņš zināja: tā būtu velta laika šķiešana. Droši vien alibi bija labi nodrošināts, un Ogilvija drauģeļi pārvaldē viņu aizstāvēs. Turklāt Vorens Trents pret Ogilviju nekad neko neuzsāks, šis cilvēks tikpat ilgi strādājis viesnīcā kā īpašnieks pats. Darbinieki mēļoja, ka resnais detektīvs zinot dažu labu bīstamu noslēpumu, tāpēc viņam esot tāda vara pār Vorenu Trentu. Vārdu sakot, lai kāds arī butu iemesls, Ogilvija stāvoklis nebija satricināms.

—   Redzat, jums pagājuši garām divi nepatīkami starpgadījumi, — Pīters teica. — Taču abi tagad nokārtoti. — Viņš nodomāja — varbūt galu galā ir labi, ka Ogilvijs nav bijis atrodams. Apsardzes priekšnieks nebūtu izrādījis tādu atsaucību pret sasirgušo Albertu Velsu kā Kristīne, nebūtu apgājies ar Māršu Preiskotu taktiski un līdzjūtīgi. Nolēmis izmest Ogilviju no prāta, viņš, īsi pamādams, devās uz reģistrācijas nodaļu.

Nakts dežurants, kam viņš iepriekš bija zvanījis, sēdēja pie galda. Pīters nosprieda, ka jālieto samierinoša taktika, un laipni sacīja: — Paldies, ka palīdzējāt man atrisināt problēmu četrpadsmitajā stāvā. Ievietojām misteru Velsu ērtajā tūkstoš četrsimt desmitajā istabā. Dakteris Ārons sarunāja žēlsirdīgo māsu, un galvenais inženieris pierīkoja skābekļa balonu.

Pīteram tuvojoties, telpu pārziņa seja bija izskatījusies cieta kā akmens. Nu tā atvilga. — Nebiju domājis, ka tas ir tik nopietni.

—   Kādu bridi viņš laikam atradās starp dzīvību un nāvi. Tāpēc es arī tik ļoti raizējos par viņa pārcelšanas iemeslu.

Telpu pārzinis dziļdomīgi palocīja galvu. —Tādā gadījumā es, bez šaubām, ievākšu ziņas. Jā, par to varat neuztraukties.

—   Mums bija arī nepatikšanas vienpadsmitajā stāvā. Vai varat pateikt, uz kā vārda bija rezervētas tūkstoš simt divdesmit sestā un septītā numura telpas?

Telpu pārzinis izšķirstīja reģistrācijas pierakstus un izvilka kartīti. — Rezervētas misteram Stenlijam Diksonam.

—   Diksonam. — Tas bija viens no diviem Aloiza Roisa nosauktajiem vārdiem. Viņš to tika minējis īsajā sarunā pēc aiziešanas no Māršas.

—    Tas ir autorūpnieka dēls. Vecākais misters Diksons bieži ciemojas viesnīcā.

—   Pateicos. — №ers pamāja. — Vajadzētu šo puisi izrakstīt. Lai kasieris aizsūta rēķinu pa pastu. — Te prātā iešāvās kāda doma. — Nē, lai rēķinu rīt atsūta man, es aizrakstīšu vēstuli. Kad būs izskaitļoti zaudējumi, vajadzēs prasīt atlīdzību.

—     Klausos, mister Makdermot. — Nakts dežuranta izturēšanās bija pilnīgi pārvērtusies. — Pateikšu kasierim, kas jādara. Cik noprotu, apartaments tagad ir brīvs.

—   Jā. — Pīters nolēma: nav vajadzības atklāt, ka Mārša atrodas piecsimt piecdesmit piektajā numurā, turklāt iespējams, ka viņa varēs rīt agri nepamanīta to atstāt. Šī doma atgādināja, ka viņš apsolījis piezvanīt uz Preiskotu namu. Laipni atvadījies no telpu pārziņa, Pīters pāri vestibilam devās pie brīva galda, ko dienas laikā izmantoja viens no direktora vietniekiem. Atradis Marka Preiskota Dārza rajona adreses tālruņa numuru, viņš lūdza ar to savienot. Zvana signāls skanēja diezgan ilgi, līdz atsaucās miegaina sievietes balss. Pateicis, kas runā, Pīters sacīja: — Man no mis Preiskotas jānodod ziņa Ennai.

—   Te Enna. Vai ar mis Preiskotu viss kārtībā? — jautāja balss stiprā dienvidnieku akcentā.

—   Ar viņu viss kārtībā, taču viņa man lūdza jums pateikt, ka nakti pavadīs viesnīcā.

—   Kā jūs teicāt — kas zvana? — atkal atskanēja saimniecības vadītājas balss.

—   Redzat, — Pīters pacietīgi skaidroja, — ja vēlaties, pārbaudiet, lūdzu, un atzvaniet. Šeit runā no Sv. Gregora viesnīcas. Lūdziet savienot ar direktora vietnieka darba galdu vestibilā.

—  Jā, ser. Darīšu to. — Acīmredzami atvieglota, sieviete piekrita. — Nepagāja ne minūte, kad saruna atkal varēja turpināties. — Viss kārtībā, — Enna teica. — Nu es skaidri zinu, kas ar mani runā. Mēs tā drusciņ raizējamies par mis Māršu. Viņas tētis ir projām un vispār…

Nolikdams klausuli, Pīters manīja, ka atkal domā par Māršu Preiskotu. Viņš nolēma meitenei pavaicāt, kas īsti noticis, pirms viņu grasījušies izvarot. Piemēram, izskaidrojumu prasīja apartamentā atstātā nekārtība.

Pīters manīja, ka viņu slepus vēro Hērbijs Čendlers no gaiteņu pārziņu priekšnieka pults. Piegājis pie tā, Pīters strupi noteica: — Manuprāt, es jums liku pārbaudīt miera traucējumus vienpadsmitajā stāvā.

Acis Čendlera zebiekstes sejā lūkojās pavisam nevainīgi. — Bet es taču aizgāju, mister Mak. Tūlīt devos turp, visu apstaigāju, bet nekādu troksni nedzirdēju.

Un tā arī bija, Hērbijs nodomāja. Nonervozējies viņš galu galā bija uzbraucis vienpadsmitajā stāvā, taču viņam par lielu atvieglojumu, ja arī kaut kas bija noticis, tad līdz viņa nācienam beidzies. Vēl labāk — atgriežoties vestibilā, viņam kļuva zināms, ka abas «meičas pēc izsaukuma», citu nepamanītas, viesnīcu atstājušas.

—   Laikam gan jūs tā uzmanīgi nepaklausījāties.

Hērbijs Čendlers stūrgalvīgi pakratīja galvu. — Viss, ko

varu jums pateikt, ir: es darīju, kā jūs teicāt, mister Mak. Jūs likāt man aiziet turp, un es tā darīju, kaut ari tas nebūt nav mans pienākums.

—   Lieliski. — Un, kaut gan instinkts iečukstēja, ka gaiteņu pārziņu priekšnieks zina vairāk, nekā izliekas, Pīters nolēma tālāk neuzstāt. — Es šo to noskaidrošu. Iespējams, ka vēl ar jums runāšu.

Vēlreiz šķērsodams vestibilu un iekāpdams liftā, Pīters manīja, ka viņu vēro gan Hērbijs Čendlers, gan viesnīcas apsardzes priekšnieks Ogilvijs. Šoreiz Makdermots uzbrauca tikai vienu pieturu augstāk līdz pusstāvam.

Kristīne gaidīja viņu darbistabā. Viņa bija noāvusi kurpes un saritinājusies, pavilkdama kājas zem sevis polsterētajā ādas klubkrēslā, kurā bija sēdējusi pirms pusotrām stundām. Jaunā sieviete aizvērtām acīm domās kavējās tālā laikā un telpā. Paskatījusies ienācējā, viņa atgriezās tagadnē.

—    Nekad neprecies ar viesnīcas darbinieku, — teica Pīters. — Tie nepazīst atpūtas.

—   Brīdinājums īsti laikā, — Kristīne atsaucās. — Es tev nepateicu, ka esmu ieķērusies jaunajā pavārā. Tanī, kas atgādina Roku Hadsonu. — Viņa nolaida kājas uz grīdas, samakšķerēdama kurpes. — Vai gadījušās vēl citas ziepes?

Pīters pasmīkņāja. Kristīnes izskats un balss ārkārtīgi uzlaboja garastāvokli. — Galvenokārt citiem. Pastāstīšu, kamēr iesim.

—   Kurp?

—   Vienalga, kurp, tikai projām no viesnīcas. Šaidienai mums abiem pietiks.

Kristīne apsvēra. — Varētu aiziet uz Franču kvartālu. Tur daudzi lokāli vēl atvērti. Vai ari, ja vēlies, varam aizbraukt pie manis, es protu mirklī uzburt omleti.

Pīters palīdzēja viņai piecelties un aizvadīja uz durvīm, kur izslēdza darbistabas spuldzes. — Omlete ir tieši tas, par ko es neapzināti sapņoju, — viņš pavēstīja.

9

Izvairīdamies no ūdens lāmām, kas bija palikušas pēc lietus, viņi aizsoloja pusotru kvartālu tālāk līdz daudzstāvīgajai automašīnu novietnei. Debesis virs galvām skaidrojās, no mākoņiem šad tad paspīdēja dilstošs mēness, apkārtējais pilsētas centrs pamazām laidās mierā, klusumu pārtrauca tikai kāds novēlojies taksometrs un viņu pašu apavu skaļie klaudzieni, kas dobji atbalsojās satumsušo ēku aizā.

Miegains stāvvietas uzraugs izbrauca Kristīnes folksvāgenu, un abi iekāpa, Pīters — ielocīdams garo augumu labās puses sēdvietā. — Ir nu gan dzīve! Vai tu neiebildīsi, ja es izstiepšu kājas? — Viņš uzlika roku uz vadītāja krēsla atzveltnes, tomēr neskarot Kristīnes plecus.

Kamēr viņi pie Kenelstrītas gaidīja iedegamies zaļo gaismu, pa vidu garām pabrauca kāds no jaunajiem, ar gaisa kondicionētājiem apgādātajiem autobusiem.

— Tu gatavojies pastāstīt man, kas notika, — viņa atgādināja.

Pīters sarauca pieri, piespiezdamies domās atgriezties viesnīcā, un īsos, strupos teikumos atkārtoja visu, ko zināja par Māršas Preiskotas izvarošanas mēģinājumu. Vadīdama mazo auto uz ziemeļaustrumiem, Kristīne klusuciešot klausījās Pītera stāstā, ko noslēdza saruna ar Hērbiju Čendleru un aizdomas, ka gaiteņu pārziņu priekšnieks zina vairāk, nekā pateicis.

—     Hērbijs arvien zina vairāk. Tāpēc viņš tik ilgi te noturējies.

—    Jebkuru problēmu ar «vairākzināšanu» gan nevar atrisināt, — Piters strupi norūca.

Kā viņi abi ar Kristīni zināja, šī piezīme atklāja Pītera neiecietību pret viesnīcas trūkumiem, kurus izskaust nebija viņa spēkos. Normāli vadītā viesnīcā, kurā valda stingri noteikti rīcības modeļi, tādas problēmas nepastāv. Turpretī Sv. Gregora viesnīcā, kur galavārds piederēja Vorenam Trentam, kas bieži izlēma, kā ienāca prātā, nekādi organizatoriski noteikumi rakstveidā nepastāvēja.

Parastajos apstākļos Pīters, kas ar izcilību bija absolvējis Kornela universitātes Viesnīcu administrācijas fakultāti, jau pirms vairākiem mēnešiem būtu apņēmies meklēt darbu citur, kur tas sniegtu lielāku gandarījumu. Tomēr apstākļi nebija parasti. Viņš bija ieradies Sv. Gregora viesnīcā ar sev uzspiestu zīmogu, ko nebija cerams tik drīz nomazgāt un kas aizkavēja iespēju pārcelties uz citu vietu.

Reizēm viņš īgni apcerēja, cik nemākulīgi apgājies ar savu karjeru, bez aplinkiem atzīdams, ka neveiksmē vainojams vienīgi viņš pats.

Voldorfa viesnīcā, kur Pīters Makdermots bija sācis strādāt pēc universitātes beigšanas, viņu uzlūkoja par talantīgu jaunekli ar lielu nākotni. Viņš izpildīja direktora jaunākā palīga pienākumus un bija jau paredzēts viņa paaugstinājums, kad neapdomības izraisīta atnāca nelaime. Tādā laikā, kad viņam vajadzēja dežurēt un atrasties viesnīcā pavisam citur, viņu pieķēra in flagrmite guļamistabā ar kādu viešņu.

Ja uzsmaidītu laime, viņš pat tad būtu varējis izbēgt no pelnītā soda. Nebija nekas neparasts, ka jaunos glīta izskata viesnīcas darbiniekus sāk lenkt vientuļas sievietes un vairākums upuru kādā brīdī padodas kārdinājumam. Administrācijas, to zinādamas, ir ar mieru par atsevišķu pārkāpumu izteikt bargu brīdinājumu, pieprasot, lai kaut kas tāds nekādā ziņā neatkārtotos. Taču pret Pīteru it kā sazvērējās divi faktori. Grēka atklāšanu ar divu privātdetektīvu palīdzību bija panācis sievietes vīrs, un sekoja neglīta šķiršanās prāva, kas skaļi atainojās presē, no kā visas viesnīcas ārkārtīgi baidās.

It kā ar to nepietiktu, Pīteru ķēra arī personiska atmaksa. Trīs gadus pirms Voldorfā piedzīvotās sagrāves Pīters neapdomāti bija apprecējies, taču abi partneri drīz pēc tam aizgājuši katrs uz savu pusi. Vientulība un vilšanās zināmā mērā bija izraisījusi notikumu viesnīcā. Tam par spīti, izmantodama izdevīgo ieganstu, Pītera sieva, ar kuru viņš, protams, vairs nedzīvoja kopā, iesniedza šķiršanās prasību un prāvā uzvarēja.

Beigu iznākums bija kaunpilna atlaišana, pēc kuras lielākās viesnīcu apvienības iekļāva Pītera vārdu savos melnajos sarakstos.

Protams, neviens neatzinās, ka tādi melnie saraksti vispār pastāv. Tomēr vesela rinda viesnīcu, pat to filiāles, Pītera Makdermota darba piedāvājumus kategoriski noraidīja. Viņu pieņēma tikai neatkarīgā Sv. Gregora viesnīca, kuras īpašnieks Vorens Trents, izmantojot Pītera izmisuma pilno stāvokli, izgudrēm noteica attiecīgu algu.

Tāpēc, pirms brīža sacīdams: «Jebkuru problēmu ar šādu «vairākzināšanu» gan nevar atrisināt», viņš bija domājis neatkarību, kuras īstenībā nav. Viņš nojauta, ka to saprot arī Kristīne.

Pīters vēroja, kā viņa prasmīgi izvada mazo automašīnu pa šauro Burgundijas ielu paralēli Misisipi, kura dienvidos pusjūdzes attālumā met loku ap Franču kvartālu. Kristīne zibenīgi palēnināja gaitu, izvairīdamās no pļēguru bariņa, kas te bija ietenterējis no ļaužu pilnās, divu kvartālu attālās, dāsni apgaismotās Burbonstrītas. — Laikam man jāpavēsta šis tas, kas tev jāzina. Rīt agri ieradīsies Kērtiss O'Kīfs, — viņa nākamajā mirklī noteica.

Tā bija ziņa, no kuras Pīters bija baidījies, taču daļēji arī gaidījis.

Kērtiss O'Kīfs bija vārds ar maģisku efektu. Šis O'Kīfa vispasaules viesnīcu apvienības galva pirka viesnīcas tāpat, kā citi pērk kaklasaites un mutautus. Pat ne tik labi informētiem cilvēkiem Kērtisa O'Kīfa ierašanās Sv. Gregora viesnīcā varēja nozīmēt tikai vienu: vēlēšanos iegūt viesnīcu, lai palielinātu nemitīgi augošo O'Kīfa viesnīcu apvienību.

—   Vai viņš nodomājis ko pirkt? — noprasīja Pīters.

—   Tā varētu būt. — Kristīne neatrāva skatienu no skopi apgaismotās sienas. — V.T., protams, negrib, lai tā notiktu. Taču var izrādīties, ka nav citas izvēles. — Viņa dzīrās piebilst, ka pēdējie vārdi jāpatur noslēpumā, taču aprāvās. Pīters pats to sapratīs. Un satriecošā ziņa par Kērtisa O'Kīfa ierašanos tik un tā aplidos Sv. Gregora viesnīcu nākamās dienas rītā, kolīdz ietekmīgais vīrs būs klāt.

—    Laikam tam bija jānotiek. — Tāpat kā citi viesnīcas darbinieki, Pīters zināja, ka pēdējos mēnešos Sv. Gregora viesnīca cietusi sāpīgus finansiālus zaudējumus. — Tomēr žēl.

—   Vēl nekas nav noticis, — Kristīne atgādināja. — Es teicu, ka V.T. negrib pārdot.

Nebilzdams ne vārda, Piters pamāja.

Nu viņi pameta Franču kvartālu, iegriezdamies pa kreisi platajā, kokiem apjoztajā Esplanādes avēnijā, kas bija gluži tukša: aizmugures ugunis spīdināja vienīgi kāda cita mašīna, ātri attālinoties Sv. Jāņa Attekas virzienā.

—    Problemātiska ir finansu līdzekļu atjaunošana. V.T. pūlas atrast jaunu kapitālu. Joprojām cer, ka laimēsies.

—   Un ja nu nelaimējas?

—   Tad, manuprāt, misters Kērtiss O'Kīfs ar savu klātbūtni mūs iepriecinās krietni biežāk.

Bet Pītera Makdermota klātbūtne — krietni retāk, nodomāja Pīters. Viņš prātoja, vai drīkstētu cerēt, ka pienācis laiks, kad tādas viesnīcas kā O'Kīfa apvienība uzskatītu viņu par reabilitētu un izmantošanas vērtu. Diezin vai. Ja viņa reputācija joprojām paliktu laba, tad galu galā tas varētu notikt. Tomēr pagaidām vēl ne.

Vairak ticams, ka drīz viņam būs jāmeklē darbs citur. Pīters nolēma, ka nav jēgas pāragri raizēties.

—   O'Kīfa Sv. Gregora viesnīca, — Pīters risināja domu pavedienu tālāk. — Kad tas kļūs mums skaidri zināms?

—   Droši vien nedēļas nogalē.

—   Tik drīz!

Kristīne zināja, ka ir spiedīgi iemesli, kāpēc tam jānotiek tik drīz. Patlaban viņa par tiem nolēma neteikt ne vārda.

—     Vecais vīrs neatradīs jaunus kapitālus, — pilnīgi pārliecināts par to, Pīters secināja.

—   Kāpēc tu to tik noteikti saki?

—  Tāpēc, ka ļaudis, kuru rīcībā ir tāda nauda, vēlas, lai ieguldījums nestu augļus. Tas nozīmē, ka jābūt labai darba organizācijai, taču Sv. Gregoram tās nav. Tāda varētu būt, bet nav.

Viņi brauca pa Elizejas laukiem uz ziemeļiem. Platajās, dubultajās gatvēs neredzēja nevienu satiksmes līdzekli, taču pēkšņi turpat priekšā uzplaiksnīja balta gaisma, kas vēcinājās no vienas puses uz otru. Kristīne nobremzēja, un, kad auto apstājās, uz priekšu panācās formā tērpts satiksmes regulētājs. Pavērsis rokas lukturi pret folksvāgenu, viņš, lēni apmezdams loku ap mašīnu, to vērīgi aplūkoja. Kamēr viņš to darīja, Pīters un Kristīne pamanīja, ka ceļa posms tieši viņu priekšā ir nožogots ar virvēm. Aiz šī žoga formās un privātās drēbēs ģērbušies vīri ar spēcīgu starmešu palīdzību pētīja asfaltu.

Kad policists pienāca Kristīnes pusē klāt, viņa atvēra logu. Acīmredzami apmierināts ar pārbaudi, policists sacīja: — Zināt, cienītie, jums būs jāmet likums. Brauciet lēnām pa otru gatvi, viņā galā policists parādīs, kā nokļūt atpakaļ uz šo pusi.

—   Kas ir? — Pīters pajautāja. — Kas noticis?

—    Kāds auto notriecis cilvēkus un aizmucis. Šovakar pirms neilga laika.

—   Vai kāds gājis bojā? — Kristīne vaicāja.

Policists palocīja galvu. — Septiņus gadus veca meitenīte. — Redzēdams, cik satriekti jūtas braucēji, viņš piebilda: — Gāja kopā ar māti. Māte ir slimnīcā. Bērns uz vietas beigts. Lai kas to mašīnu vadīja, droši vien saprata. Vālēja tik uz priekšu. Nelieši! — stāstītājs beigās klusu norūca.

—   Vai atklāsiet, kas to izdarījis?

—   Gan viņu atradīsim. — Policists grīni pamāja, norādīdams uz ļaudīm aiz virves. — Mūsu zēni to parasti izdara, un šoreiz viņi ir galīgi sašutuši. Uz ielas seguma ir stikli, tātad automašīnu droši vien var atpazīt. — No aizmugures tuvojās starmeši, un policists pamāja, lai Kristīne brauc tālāk.

Ceļā abi klusēja. Automašīna lēni slīdēja pa apvedceļu un tā galā pēc regulētāja mājiena atgriezās parastajā pusē. Pīteram kaut kas kremta sirdi, prātā šaudījās kāda neskaidra doma, ko viņš neprata izlikt vārdos. Viņam likās, ka satrauc pats notikums — kā vienmēr, kad pēkšņi notiek traģēdija, taču viņš nespēja atbrīvoties no mīklainās neapmierinātības, līdz pārsteigts izdzirda Kristīni sakām: — Nu jau esam gandrīz mājās.

Viņi bija pametuši Elizejas Laukus un braūca pa Prentisavēniju. Pēc mirkļa mazais auto nogriezās pa labi, tad pa kreisi un apstājās modernas divstāvu vairākdzīvokļu mājas priekšā.

—   Ja visi striķi trūks, — jautri iesaucās Pīters, — es varu atgriezties bārmeņa darbā. — Viņš jauca kokteiļus Kristīnes sūnu zaļajā un zilā tonī iekārtotajā viesistabā, kamēr blakus virtuvē, viegli klikstot, plīsa olas.

—   Vai tad tu kādreiz tas biji?

—    Kādu laiciņu — jā. — Viņš nomērīja trīs unces rudzu viskija, pārdalīja uz pusēm un tad pasniedzās pēc angosturas tonikas un Peišo rūgtā. — Kādreiz tev pastāstīšu. — Mirkli apsvēris, viņš pielēja vēl klāt viskiju, ar mutautiņu uzslaucīdams dažas lāsītes, kas bija nopilējušas uz zili baltās grīdsegas.

Izslējies viņš pārlaida skatienu viesistabai, kur omulīgi mijās mēbeles un krāsas — franču provinciālā stila dīvāns, apvilkts ar zilibaltzaļā lapu rakstā apdrukātu drānu; pāris astoņpadsmitā gadsimta beigām raksturīgu eplvaita krēslu līdzās lādei ar marmora virsmu un inkrustēta sarkankoka bufete, uz kuras viņš jauca dzērienus. Pie sienām karājās dažas gravīras Luiziānas franču mākslinieku manierē un eļļas glezna moderno impresionistu garā. Viss izstaroja siltumu un jautru garu — tieši tāpat kā pati Kristīne, viņš nodomāja. Zināmu nesaskaņu viesa vienīgi masīvs pulkstenis tepat līdzās uz bufetes. Pulkstenis, kas klusi tikšķēja, ar saviem misiņa vijumiem un laika gaitā mitruma traipu sabojāto ciparnīcu nenoliedzami piederēja Viktorijas laikmetam. Pīters zinātkāri to aplūkoja.

Kad viņš ienesa dzērienus virtuvē, Kristīne patlaban lēja sakultās olas no maisāmās bļodas klusi čurkstošā pannā.

—   Vēl trīs minūtes, — viņa sacīja, — un tad būs gatavs.

Pīters pasniedza viņai glāzi, un abi saskandināja.

—    Neaizmirsti omleti, — sacīja Kristīne. — Nu jau ir gatava.

Tā patiešām bija iznākusi tāda kā solīts — viegla, čaugana, ar pareizu garšvielu devu. — Tāda, kādai omletei jābūt, — Pīters atzina, — bet kāda tā reti ir.

—   Es protu olas ari vārīt.

Viņš bezbēdīgi pavēcināja roku.

—   To tu dabūsi kādās brokastīs.

Vēlāk viņi atgriezās viesistabā, un Pīters sajauca otru kokteili. Pulkstenis bija gandrīz divi.

Sēdot Kristīnei līdzās uz dīvāna, Pīters norādīja uz savādo pulksteni. — Mcļn tā vien šķiet, ka tas šķielē uz mani, pārmetoši rādīdams laiku.

—   Varbūt tā ari ir, — atteica Kristīne. — Tas piederēja manam tēvam. Mēdza pieņemamajā istabā pacientiem rādīt laiku. Vienīgā lieta, ko esmu paturējusi.

Iestājās klusums. Kādreiz agrāk Kristīne bija Pīteram lietišķā tonī pastāstījusi par lidmašīnas katastrofu Viskonsinā. — Droši vien pēc tam, kad tas notika, tu juties bezgala vientuļa, — viņš rāmi noteica.

—    Man gribējās mirt, — viņa tāpat atsaucās. — Kaut gan — protams, ar laiku cilvēks tiek tam pāri.

—   Cik ilgs laiks tam vajadzīgs?

Viņas sejā pazibēja un tūdaļ izgaisa smaids. — Cilvēku garīgās brūces ātri sadzīst. Pirmās izjūtas — ar to es gribu sacīt: nāves alkas — ilga tikai pāris nedēļas.

—   Un pēc tam?

—    Kad ierados Ņūorleānā, — turpināja Kristīne, — es mēģināju piespiest sevi nedomāt. Kļuva sliktāk, un, dienām ritot, nekas neuzlabojās. Apzinājos, ka kaut kas jādara, taču nebiju īsti droša, kas — vai kur.

Viņa apklusa. — Turpini, — Pīters mudināja.

—   Kādu brīdi apsvēru, vai neatgriezties universitātē, bet tad nolēmu, ka ne. Iegūt grādu tikai paša grāda dēļ likās nesvarīgi, turklāt pēkšņi man šķita, ka šī profesija vairs mani neinteresē.

—   Varu to saprast.

Kristīne domīgi malkoja dzērienu. Nolūkodamies viņas stingrajos vaibstos, Pīters apjauta, cik viņa ir mierīga un nosvērta.

—   Vārdu sakot, — Kristīne turpināja, — kādu dienu es staigāju pa Karondelē ielu un ieraudzīju izkārtni, uz kuras bija rakstīts: «Sekretāru kursi». Nodomāju — tas ir īstais! Iemācīšos, kas tam vajadzīgs, un tad dabūšu darbu, kurā būšu aizņemta no rīta līdz vakaram. Un tieši tā arī notika.

—   Un kāds te sakars ar Sv. Gregoru?

—   Biju tur apmetusies. Tūlīt, kā atbraucu no Viskonsinas. Kādu ritu man kopā ar brokastīm ienesa vietējās avīzes Times—Picayune numuru, un es ieraudzīju sludinājumu lappusē, ka viesnīcas ģenerāldirektoram vajadzīga privātsekretāre. Bija agrs rīts, un man likās, ka es būšu pirmā un pagaidīšu. Bet tanīs laikos V.T. ieradās darbā agrāk par visiem citiem. Tomēr, kad viņš ieradās, es jau sēdēju administrācijas telpās un gaidīju.

—   Un viņš tevi uz līdzenas vietas pieņēma?

—   Ne gluži. Būtībā mani laikam vispār nepieņēma. Kad V.T. dzirdēja, kādēļ es tur sēžu, viņš gluži vienkārši iesauca mani iekšā un sāka diktēt vēstules, bet pēc tam ātrā tempā nobēra pavēles, kas jāpavēsta viesnīcas darbiniekiem. Tad, kad parādījās citi darba meklētāji, es jau vairākas stundas biju nostrādājusi un iedrošinājos paziņot, ka vieta aizņemta.

Pīters pasmējās. — Izklausās nudien pēc vecā kunga.

—   Iespējams, ka viņš toreiz pat nezināja, kas es esmu, bet dienas trīs vēlāk es atstāju uz viņa galda zīmīti. Manuprāt, uzrakstīju: «Mani sauc Kristīne Frānsisa», un ierosināju, kādai vajadzētu būt algai. Zīmīti saņēmu atpakaļ bez komentāriem, bija tikai uzšņāpti viņa iniciāļi, un ar to arī viss beidzās.

—    Tā būtu laba pasaciņa, ko stāsta gulētejot, — Pīters piecēlās no dīvāna, izstaipīdams lielo augumu. — Tavs pulkstenis atkal bolās uz mani. Laikam prātīgāk būtu iet.

—    Tas nav godīgi, — Kristīne iebilda. — Runājām tikai par mani. — Viņa labi apjauta Pītera vīrišķību. Un tomēr jaunā sieviete nodomāja, ka viņā slēpjas ari zināms maigums. To viņa šonakt bija saskatījusi kustībā, ar kādu viņš tika pacēlis Albertu Velsu un ienesis otrā istabā. Viņa pieķēra sevi pie domas, kā būtu, ja Pīters paņemtu rokās viņu pašu, Kristīni.

—    Jutos brīnišķīgi — tas bija lielisks pretlīdzeklis nejaukai dienai. Lai nu kā, būs arī vēl citas reizes. — Viņš apklusa, ielūkodamies Kristīnei cieši acīs. Kad viņa par atbildi piekrītot pamāja, Pīters noliecās un viegli viņu noskūpstīja. — Vai ne?

Taksometrā, ko viņš bija izsaucis pa tālruni no Kristīnes dzīvokļa, Pīters Makdermots ļāvās patīkamam nogurumam, atsaukdams atmiņā, kas noticis iepriekšējā dienā, kuras vietā nu bija stājusies cita. Aizritējušās stundās bija risināts parastais skaits problēmu, kam vakarā pievienojās vēl citas, kuras bija novedušas līdz kulminācijai: sadursmei ar Kroidonas hercogu un hercogieni, Alberta Velsa pēdējā mirkli novērstajai nāvei un Māršas Preiskotas izvarošanas mēģinājumam. Bija arī neatbildētie jautājumi, kas attiecās uz Ogilviju, Hērbiju Čendleru un nu arī uz Kērtisu O'Kīfu, kura ierašanās varētu kļūt par iemeslu Pītera paša aiziešanai. Galu galā bija ari Kristīne, kas šeit atradusies visu laiku, bet ko viņš tādu kā šovakar agrāk nav iepazinis.

Tomēr Pīters sevi brīdināja: jau divreiz sievietes iegrūdušas viņu postā. Ja vispār kaut kas rodas starp viņu un Kristīni, tam jānotiek lēni, no viņa paša puses piesardzīgi.

Pa Elizejas Laukiem, dodamies pilsētas centra virzienā, taksometrs ripoja ātri. Braucot garām vietai, kur viņi ar Kristīni iepriekšējā vakarā bija aizturēti, Pīters pamanīja, ka ielai pāri pārvilktā virve pazudusi un policijas vairs nav. Taču šis atgādinājums atkal radīja jau iepriekš izjusto vieglo nemieru un gremza visu ceļu līdz paša dzīvoklim, kas atradās dažus kvartālus no Sv. Gregora viesnīcas.

Otrdiena

Kā visās viesnīcās, Sv. Gregorā kustība sākās ātri, viesnīca pamodās kā pieredzējis ierindnieks pēc īsa, nemierīga miega. Labu laiku pirms tam, kad uz vannasistabu no gultas miegaini aizgrīļojās viesis, kas pieradis celties agri, jaunās kroģēšanas dienas mehānisms jau klusi ieslīdēja savās sliedēs.

Neilgi pirms pieciem nakts strādnieki, kas pēdējās astoņās stundās bija melnās miesās rāvusies hallēs, zemāko stāvu kāpņu telpās, virtuvē un galvenajā vestibilā, noguruši izjauca darba mehānismus, pirms nolika tos vietā nākamajai naktij. Viņi aiz sevis atstāja spoguļtīras grīdas un laistīgas koka un metāla detaļas. Viss tīkami smaržoja pēc svaiga vaska.

Kāda apkopēja, vecā Mega Džetmaina, kas viesnīcā bija nostrādājusi gandrīz trīsdesmit gadus, neveikli klamzāja projām. Katrs, ievērodams lempīgo gaitu, varētu uzskatīt to par noguruma sekām, tomēr īstais iemesls bija trīsmārciņu fileja gabals, droši piestiprināts augšstilba iekšpusē. Nogaidījusi, līdz neviena uzrauga nav, Mega pirms pusstundas bija paķērusi gaļu no virtuves ledusskapja. Ilgā pieredze bija iemācījusi, kur to meklēt un kā vēlāk, ejot uz sieviešu tualeti paslēpt ieguvumu vecā putekļu lupatā. Tualetē, atrazdamās drošībā aiz aizbultētām durvīm, Mega izņēma leikoplastu un piestiprināja gaļu pieminētajā vietā. Stundu, ko nācās pavadīt ar auksto, miklo, neērto priekšmetu, labi atlīdzināja apziņa, ka viņa bez satraukuma varēs paiet garām viesnīcas detektīvam, kas apsargāja darbinieku ieeju un aizdomīgi pārbaudīja ārā nestos vīstokļus un uztūkušās kabatas. Ka šī viņas pašas izgudrotā procedūra ir droši īstenojama, bija jau daudzreiz pierādījies.

Divus stāvus augstāk par Megļ4 aiz nenumurētām, droši noslēgtām durvīm sanāksmju telpu starpstāvā kāda komutatora dežurante atlika sānis adīkli un piezvanīja, lai uzmodinātu pirmo klientu. Dežurante bija misis Jūnisa Bola, atraitne, vecmāmiņa un triju dežuranšu šonakt pulksten divpadsmitos sāktās maiņas vecākā. Starp pašreizējo mirkli un septiņiem no rīta komutatora trijotnei nu laiku pa laikam vajadzēs modināt citus viesus, kuru norādītie numuri iepriekšējā vakarā bija atzīmēti tepat priekšā novietotā kartotēkā, kas bija sadalīta pa stundu ceturkšņiem. Pēc pulksten septiņiem modināšanas zvanu temps palielināsies.

Misis Bolās pieredzējušie pirksti veikli izšķirstīja kartītes. Viņa secināja, ka tāpat kā parasti visvairāk būs jāsāk zvanīt septiņos četrdesmit piecās, kad pieteikti simt astoņdesmit modinājuma zvani. Pat strādājot milzīgā ātrumā, trīs telefonistes diezin vai spēs paveikt tādu darbu ātrāk par divdesmit minūtēm, tāpēc vajadzēja sākt agri, septiņos trīsdesmit piecās — pieļaujot, ka līdz tam viņas būs tikušas galā ar zvaniem, kas jābeidz pusastoņos. Nākamais posms turpināsies līdz septiņiem piecdesmit piecām, bet tas nozīmē, ka viņas ielauzīsies pulksten astoņos modināmo grupā.

Misis Bola nopūtās. Šodien viesi katrā ziņā sūdzēsies administrācijai, apgalvodami, ka nez kāda stulba, pusaizmigusi telefoniste piezvanījusi viņam par agru vai par vēlu.

Tomēr būs ari kāds labums. Pļāpāt tik agrā rītā noskaņoti tikai nedaudzi viesi, tāpat nav jābaidās no mīlestības piedāvājumiem kā dažreiz naktīs — tāpēc ari šīs durvis ir aizslēgtas un bez numura. Un ir labi, ka astoņos no rīta ieradīsies dienas maiņa — visnoslogotākajā laikā veselas piecpadsmit darbinieces — un pulksten deviņos nakts dežurantes, to vidū misis Bola, būs jau mājās gultā.

Laiks nākamajai modināšanas reizei. Vēlreiz nolikdama adīkli, misis Bola nospieda taustiņu: zvans spalgi noskanēja tālu augšā virs viņas.

Divus stāvus zem ielas līmeņa, mehānismu kontroles telpā Voless Santopadre, stacionāro mašīnu trešās kategorijas inženieris, nolika sānis brošētu Toinbija «Grieķijas civilizācijas vēsturi» un notiesāja iekosto maizes riecienu, kas bija apziests ar zemesriekstu sviestu. Iepriekšējās stundas laikā bija valdījis miers un viņš varējis lasīt, galvu nepaceļot. Nu laiks pēdējo reizi savas sardzes laikā doties apskatīt inženieru valstību. Atverot kontroltelpas durvis, viņu apsveica mašīnu dūkoņa.

Voless pārbaudīja karstā ūdens padevi, ievērodams, ka temperatūra paaugstinājusies, bet tas savukārt norādīja, ka termostats ieslēdzies paredzētajā laikā un dara savu darbu. Karstā ūdens būs papilnam; drīz vien sāksies liels pieprasījums — iespējams, ka augšā ap astoņsimt cilvēku nolemj visi vienā laikā iet rīta vannā vai dušā.

Masīvie gaisa kondicionētāji — divtūkstoš piecsimt tonnu smagās iekārtas — darbojās ar mazāku slodzi, jo naktī arā bija kļuvis patīkami vēsāks. Tas ļāva atslēgt vienu kompresoru, un pēc tam varēs pēc kārtas atpūtināt pārējos, dodot iespēju veikt pagājušo nedēļu karstuma viļņa laikā iekavētos remontdarbus. Voless Santopadre nodomāja, ka galvenajam inženierim būs par to prieks.

Tomēr krietnas raizes vecajam vīram sagādās ziņa par enerģijas piegādes pārtraukumu pilsētā, kas sācies naktī ap pulksten diviem un ildzis apmēram vienpadsmit minūtes — laikam vainīgs bijis no ziemeļiem uznākušais negaiss.

Sv. Gregora viesnīcā tas gan īpašas problēmas nebija radījis, jo pārtraukums izrādījās īss un lielākā daļa viesu, ieslīguši saldā miegā, to nebija manījuši. Santopadre bija ieslēdzis rezerves piegādi, ko nodrošināja pašas viesnīcas ģeneratori, kas ražoja vajadzīgo strāvu. Tomēr, lai tos iedarbinātu un tie sāktu strādāt ar pilnu jaudu, bija vajadzējis trīs minūtes, tāpēc visi Sv. Gregora elektroniskie pulksteņi — kopā ap diviem simtiem — nu par trīs minūtēm atpalika. Tiem visiem nāksies ar rokām pabīdīt rādītājus uz priekšu, un tas apkalpes darbiniekam aizņems gandrīz visu dienu.

Netālu no mašīntelpas svelmainā, smirdīgā nožogojumā Būkers T. Grēms novērtēja ilga nakts darba pūļu iznākumu, lāpstojot viesnīcas atkritumus. Liesmu blāzma ap viņu meta nemierīgus zibšņus uz apkvēpušajām sienām.

Viesnīcā, ieskaitot arī darbiniekus, bija maz tādu cilvēku, kam jebkad gadījies ielūkoties Būkera T. valstībā, un tie, kas to bija darījuši, sacīja, ka tā atgādina eveņģēlistu priekšstatus par elli. Tomēr Būkers T., kas pats izskatījās diezgan līdzīgs labsirdīgam velnam ar spulgām acīm un mirdzošiem zobiem sviedrainajā sejā, teica, ka viņam patīkot kā darbs, tā ari krāsns svelme.

Viens no pavisam nedaudzajiem viesnīcas darbiniekiem, ko Būkers T. Grēms jebkad bija dabūjis acīs redzēt, izrādījās Pīters Makdermots. Drīz pēc ierašanās viesnīcā Pīters devās iepazīties ar tā ģeogrāfiju un darbību pat pašos attālākajos kaktos. Kādas ekspedīcijas laikā viņš atklāja krāsni.

Kopš tā brīža viņš, tāpat kā mēdza darīt ar citām nodaļām, šad tad iegriezās atkritumu dedzinātavā, lai no pirmavotiem uzzinātu, kā te klājas. Gan tāpēc, gan arī varbūt aiz instinktīvas patikas vienam pret otru, jaunais misters Makdermots Būkera T. Grēma acīs ieņēma vietu pavisam tuvu Dievam.

Pīters vienmēr pārlasīja notraipīto un taukaino burtnīcu, kurā Būkers T. lepni reģistrēja sava darba augļus — citu ļaužu promaizmestās, bet Būkera izglābtās lietas. Visvērtīgākie atsevišķie priekšmeti bija viesnīcas sudraba galda piederumi.

Būkers T. Grēms, vientiesīgs cilvēks, nekad nebija aizdomājies, kā sudrablietas nokļūst atkritumos. Tieši Pīters Makdermots bija tas, kas viņam pastāstīja, ka tās ir grūtības, par kurām mūžīgi gaužas ikvienas lielas viesnīcas administrācija. Lielāko tiesu tam par iemeslu ir steidzīgie viesmīļi, trauku mazgātāji un citi, kas vai nu nezina, vai neraizējas, ka līdz ar tvertnēs samestajām ēdienu paliekām tajās pazūd arī neskaitāmi galda piederumi.

Pirms vairākiem gadiem Sv. Gregora viesnīca atkritumus tika blietējusi, sasaldējusi un pēc tam nogādājusi pilsētas izgāztuvēs. Taču galu galā galda sudraba zudumi kļuva tik milzīgi, ka viesnīcā uzbūvēja īpašu iekšēju krāsni un nolīga Būkeru T. Grēmu, kas to apkalpoja.

Darbs bija vienkāršs. Visus atkritumus sameta kastēs uz riteņiem. Būkers T. ieripināja tās savā valstībā un pa kārtai izklāja saturu uz lielas, līdzenas plātnes, pārrakdams šo jūkli, kā rīkojas dārznieks, gatavojot zemi stādiem. Kur vien parādījās kāda trofeja — atpakaļ atdodama pudele, nesasists stikla priekšmets, naži, dakšiņas un reizēm kāda viesa vērtslieta, — Būkers T. pastiepa roku un izcēla atradumu ārā. Atlikušo beigās iestūma ugunī un izklāja jaunu kārtu.

Šodienas vērtējums liecināja, ka aizvadītā mēneša (ritēja tā pēdējās dienas) atguvumi nepārsniedz vidējo daudzumu. Līdz šim bija atrasti gandrīz divtūkstoš sudraba priekšmeti, katrs no tiem — dolāru vērts. Bija ari apmēram četri tūkstoši pudeļu, katra divu centu vērtībā, astoņsimt veselas glāzes — katra no tām maksāja ceturtdaļdolāru — un krietns daudzums citu priekšmetu, to vidū — pilnīgi neticami — sudraba zupas terīne. Viesnīcas gada ietaupījums skaidrā naudā bija apmēram četrdesmit tūkstoši dolāru.

Būkers T. Grēms, kura nedēļas alga bija trīsdesmit astoņi dolāri, uzģērba savu netīro jaku un devās mājās.

Šobrīd nemitīgi pieauga satiksme pie dzeltenpelēku ķieģeļu vārtiem, kas bija domāti darbiniekiem un atradās nelielā ieliņā, Komenstrītas atzarā. Pa vienam vai diviem dipināja ārā nakts dežuranti, turpretī pirmā dienas maiņa, pulcēdamās kopā no visām pilsētas daļām, plūda iekšā kā steidzīga straume.

Virtuves telpās ātri iedegās gaismas. Tur pavāru palīgi gatavoja visu vajadzīgo pavāriem, kas ģērbtuvēs ar skapīšiem jau mainīja ielas uzvalkus pret sniegbaltiem darba uzsvārčiem. Pēc dažām minūtēm viņiem vajadzēja ķerties pie tūkstoš sešsimt brokastu porciju gatavošanas. Tad, krietnu laiku pirms vēlā rīta stundā viesmīļi beidza piegādāt pēdējos olu un bekona šķīvjus, nācās stāties pie lenča divtūkstoš viesiem, ko paredzēja šodienas ēdināšanas reģistri.

Visu vārošo katlu, milzu krāšņu un citu milzīgi liela ēdienu daudzuma gatavošanas ierīču vidū mājīgu iespaidu radīja atsevišķas Kveikeru auzu pārslu bļodiņas. Tās bija domātas nedaudzajiem veselības fanātiķiem, kuri, kā ir zināms jebkurai viesnīcai, brokastīs pieprasīja karstu putru, vienalga, vai dzīvsudraba stabiņš rādīja nulli vai simt grādus ēnā.

Virtuves cepto ēdienu nodalījumā Džeremijs Bērns, sešpadsmit gadus vecs pavārzēns, pārbaudīja pirms desmit minūtēm ieslēgto milzīgo daudzkārtu cepšanas ierīci. Viņš bija ieregulējis slēdzi uz divsimt grādu iedaļu, kā prasīja instrukcija. Vēlāk temperatūru varēja ātri paaugstināt līdz cepšanai nepieciešamajiem trīssimt sešdesmit grādiem. Bija paredzams, ka šī būs karsta darba diena, jo restorāna kopīgā ēdienu karte solīja īpašu lenču — ceptu cāli dienvidnieku gaumē.

Džeremijs redzēja, ka tauki pannās izkusuši, bet likās, ka tie kūp vairāk nekā parasti par spīti pārkarenā jumta aizvadam un ventilatoriem, kas arī darbojās. Viņš prātoja, vai vajadzētu par dūmiem kādam pateikt, bet tad atcerējās, ka vēl tikai vakar kāds šefpavāra palīgs asi pārmetis: ko viņš bāžot degunu mērču gatavošanā — viņam taču pieteikts, ka tā neesot viņa darīšana. Džeremijs paraustīja plecus. Šī dūmošana arī nebija viņa darīšana. Lai paraizējas kāds cits.

Kāds raizējās gan — tomēr ne par dūmiem, — bet puskvartālu tālāk viesnīcas veļas mazgātavā.

Veļas mazgātavu, rosīgu, tvaiku mutuļiem piestrāvotu darbavietu, kas aizņēma atsevišķu pavecu divstāvu māju, plašs pazemes tunelis savienoja ar Sv. Gregora galveno ēku. Tās vadītāja, dzēlīgu, asu mēli apveltītā misis Ailsa Šuldere pirms īsa brīža bija i/.nirusi no tuneļa, ierazdamās kā parasti viena no pirmajām. Šajā brīdī viņas rūpju iemesls bija netīru galdautu kaudze.

Darba dienas ritumā veļas mazgātava izlaida cauri mašīnām ap divdesmit pieciem tūkstošiem veļas gabalu, sākot ar dvieļiem un palagiem, tad ķeroties pie viesmīļu un virtuves darbinieku baltajiem apģērbiem līdz mašīnapkalpju eļļainajiem darba pārvalkiem. Lielāko tiesu tos apstrādāja ar parastajiem paņēmieniem, taču pēdējā laikā darbiniekus kaitināja un arvien vairāk tracināja jauna problēma. Tās vaininieki izrādījās biznesmeņi, kas skaitļus bija sākuši rakstīt ar lodīšu pildspalvām uz galdautiem.

— Vai šie nelieši mājās arī rīkotos tāpat? — misis Šuldere uzbrēca nakts dežurantam, kas aprakstītos galdautus bija nolicis savrup no lielās, parastiem plankumiem notraipītās kaudzes. — Ak kungs — ja viņiem tas ienāktu prātā, dabūtu no laulenēm tādu spērienu pa vienu vietu, ka zvaigznes gar acīm pašķīstu. Cik reižu esmu kalusi viesmīļiem trulajos pauros, lai pieskata un reiz par visām reizēm to izbeidz, bet vai ta' tādiem kas rūp? — Ailsa nicīgi izmēdīja «truliķus»: «Jā — ser, jā — ser, dariet, kā vien tīk, ser. Rakstiet vien uz ta galdauta, ser, te ir vēl viena lodene, ser. Ja es dabonu kārtīgu dzeramnaudu, kāda man daļa par tiem velna galdautiem!»

Misis Šuldere apklusa un tad aizkaitināta uzbrēca nakts dežurantam, kas bija blenzis viņā ar vaļēju muti: — Lasies mājās! Rīts tikko atausis, bet tu jau esi parūpējies man par galvassāpēm visai dienai!

Kad šķirotājs bija pazudis, viņa apdomājās, ka šī kaudze laimīgi apturēta pirms iemērkšanas ūdenī. Ja lodīšu pildspalvu tinti saslapina, tad galdautu var norakstīt: tintes traipus ārā var dabūt tikai spridzinot. Bet, lai nu kā būtu, Nellijai, mazgātavas labākajai traipu tīrītājai, šodien vajadzēs pamatīgi pastrādāt ar tetrahlormetānu. Ja veiksies, lielāko daļu kaudzes varēs saglābt, kaut gan — misis Šuldere īgni nodomāja, — viņa vēl pārmīs dažu labu biezu vārdu ar šiem slaistiem, kuru vainas dēļ tā jānopūlas.

Un tā darbs ritēja visā viesnīcā. Redzami un neredzami — servisa nodaļās, birojos, galdniecībā, maizes ceptuvē, spiestuvē, saimniecības nodaļā, sanitārajā mezglā, iepirkumu, dizaina un dekoratīvajā centrā, noliktavās, garāžā, televizoru remontdarbnīcā un citur — visur bija ataususi jauna diena.

2

Savā sešistabu privātajā dzīvoklī viesnīcas piecpadsmitajā stāvā Vorens Trents piecēlās no friziera krēsla, kurā sēdēja, kamēr Aloizs Roiss viņam skuva bārdu. Pēkšņi viņa kreisajā augšstilbā līdzīgi asai lancetei nežēlīgi iedūrās išiasam raksturīgā sāpe — tas bija brīdinājums, ka šodien atkal nāksies iegrožot savu kustīgo iedabu. Personiskā frizētava bija neliela telpa, kas atradās līdzās plašai vannasistabai ar tvaika pirti, grīdā iebūvētu japāņu stila vannu un akvāriju, pa kura stiklu mēmi raudzījās ārā tropu zivis. Vorens Trents stīvi iekliboja vannasistabā un apstājās spoguļsienas priekšā, lai aplūkotu nule noskūtos vaigus. Uzmanīgi vērodams savu attēlu, viņš nekādu vainu neatrada.

Pretī lūkojās dziļu grumbu izvagota, kā klintī cirsta seja ar platu muti, kas šad tad izliecās smīnā, ērgļa degunu un dziļos dobumos iegrimušām acīm, kuras labi prata apslēpt domas. Mati, jaunībā melni kā ogles, tagad bija nosirmojuši (tādi tie iedvesa cieņu), taču joprojām palikuši biezi un cirtaini. Nevainojama apkaklīte un rūpīgi sasieta kaklasaite papildināja ievērojama dienvidu džentlmeņa tēlu.

Citreiz rūpīgi koptais izskats būtu sagādājis viņam prieku. Taču šodien tas neizdevās. Nomāktība, kas viņu bija pieveikusi pēdējā laikā, aizēnoja visu citu. Viņš sev atgādināja, ka nu ir beidzamās nedēļas otrdiena. Kā daudzus citus rītus, viņš šo to pārdomāja. Kopā ar šodienu atliek vēl tikai četras tādas pašas: četras dienas, kuru laikā jāpanāk, lai viņa mūža darbs nepagaist nebūtībā.

Paša drūmo domu mākts, viesnīcas īpašnieks viebdamies iekliboja ēdamistabā, kur Aloizs Roiss gaidīja ar brokastīm. Pie ozolkoka ēdamgalda ar iecietinātām salvetēm un mirdzošiem sudraba nažiem, dakšiņām un karotītēm bija pieripināts apsildāms galdiņš, kas pirms īsa brīža bija uzsūtīts no viesnīcas virtuves. Vorens Trents neveikli atslīga Roisa atbīdītajā krēslā un tad pamāja, lai jauneklis apsēžas galda otrā pusē. Roiss tūdaļ saklāja sev traukus un atsēdās brīvajā vietā. Uz ripināmā galdiņa bija novietota otra porcija gadījumam, ja vecajam vīram ienāktu prātā neēst kā parasti vienam.

Likdams galdā abas porcijas — ceptas olas ar Kanādas šķiņķi un kukurūzas pārslām, — Roiss klusēja, jo zināja, ka darba devējs pats sāks runāt, kad būs galā ar maltīti. Pagaidām viņš neizteica nevienu piezīmi par zilumu Roisa sejā vai abiem plāksteriem, ar ko jauneklis bija noklājis nakts kautiņā gūtos lielākos savainojumus. — Tev būtu prātīgāk ēst, cik vien vari, — atstumdams šķīvi, Vorens Trents beidzot ierunājās. — Iespējams, ka mēs ne viens, ne otrs ilgi šo laimi nebaudīsim.

—   Vai kredītiestāde nav mainījusi domas par hipotēkas atjaunošanu? — Roiss pavaicāja.

—   Nav to darījusi un nedarīs arī. Patlaban ne. — Vecais gluži negaidīti zvēla ar dūri pa galdu. — Pie velna, bija laiks, kad es uzdevu toni, un man nebija jādanco pēc viņu stabules. Kādreiz visi — gan bankas, gan kredītiestādes, gan citi — stāvēja rindā, mēģinādami uztiept man naudas aizdevumus, pat lūgdamies, lai es ņemu.

—   Laiki mainās visu mūsu dzīvē. — Aloizs ielēja kafiju. — Šis tas uz labo pusi, šis tas — uz ļauno.

—  Tev viegli runāt, — pikti norūca Trents. — Tu esi jauns. Neesi vēl pieredzējis, ka viss, ko tu esi cēlis, tavu acu priekšā sabirst druskās.

Un tiktāl nu ir, viņš izmisis nodomāja. Pēc četrām dienām — piektdien līdz banku darba dienas beigām — jādzēš divdesmit gadu ilgā hipotēka uz viesnīcas īpašumu, bet investētāji — sindikāts, kura rokās atrodas ķīlu zīme, — atsakās to atjaunot. Sākumā, uzzinādams par šo lēmumu, viņš bija juties pārsteigts, tomēr ne noraizējies. Viņam šķita, ka to labprāt pārņems citi aizdevēji — bez šaubām, par augstākiem procentiem, taču, lai kādi būtu noteikumi, nepieciešamie divi miljoni dolāru galu galā atradīsies. Viņa sākotnējā paļāvība izkūpēja tikai tad, kad visi — gan bankas, gan kredītbiedrības, gan apdrošināšanas sabiedrības un privāti aizdevēji — viņu bija strupi noraidījuši. Kāds Trenta labs paziņa, baņķieris, bija vaļsirdīgi izteicis: «Voren, tādas viesnīcas kā tavējā ir kritušas nežēlastībā. Ļoti daudzi tagad spriež, ka lielo neatkarīgo laiki esot pagājuši un ka patlaban krietni pelnīt spējot tikai viesnīcu apvienības. Turklāt ieskaties savā bilancē. Tu nepārtraukti zaudē naudu. Kā tu vari gribēt, lai aizdevēji ar tādu stāvokli samierinātos?»

Nelīdzēja viņa iebildumi, ka pašreizējie zaudējumi ir īslaicīgi un ka, darījumiem uzlabojoties, viss mainīsies. Viņam neticēja, un viss.

Nonākušam šādā strupceļā, viņam bija piezvanījis Kērtiss O'Kīfs un ierosinājis šonedēļ Ņūorleānā abiem satikties.

—   Voren, es negrasos darīt neko citu kā tikai draudzīgi aprunāties, — savā raksturīgajā teksasieša izrunā viņš dudināja tālruņa klausulē. — Galu galā mēs abi esam paveci krodzinieki. Vajadzētu tak laiku pa laikam tikties. — Taču

Vorenu Trentu šī dudinašana neapmānīja. Šis O'Kīfa apvienības tuvošanās mēģinājums nebija pirmais. Viņš nodomāja, ka apkārt lidinās maitasputni. Kērtiss O'Kīfs šodien būs klāt, un nav ne mazāko šaubu, ka tam sniegts pilnīgs pārskats pār Sv. Gregora viesnīcas finansiālajām neveiksmēm.

Nedzirdami nopūties, Vorens Trents ļāva domām pārsviesties uz tuvākiem notikumiem. — Tavs vārds minēts ziņojumā par pagājušo nakti, — viņš sacīja Aloizam.

—  Zinu, — Roiss piekrita. — Esmu to lasījis. — Kad rīta agrumā kā parasti ienesa ziņojumu, viņš bija pārskrējis tam ar acīm un pamanījis piezīmi: «Sūdzība par pārāk lielu troksni Ī126. numurā,» — un pēc tam Pītera Makdērmota rokrakstā: «Nokārtojuši A. Roiss un P. Md. Tuvāks paskaidrojums sekos vēlāk.»

—   Laikam nonāks tiktāl, — kurnēja Vorens Trents, — ka tu lasīsi ari manas privātās vēstules.

—   Vēl neesmu to darījis. — Roiss pavīpsnāja. — Vai jūs gribētu, lai tā notiktu?

Šāda vārdu apmaiņa bija daļa no slepenas rotaļas, ko viņi skaļi neatzina. Roiss labi apzinājās — ja nebūtu izlasījis šo ziņojumu, izpelnītos vecā vīra pārmetumu, ka neinteresējas par to, kas viesnīcā notiek.

—  Tā kā visi citi acīmredzot zina, kas tur bijis, vai tu ļoti apvainotos, ja es lūgtu, lai tu apgaismo dažus sīkumus? — Vorens Trents zobgalīgi noprasīja.

—   Nedomāju vis. — Roiss piepildīja saimniekam otru tasi. — Tika gandrīz izvarota mis Mārša Preiskota — mums zināmā mistera Preiskota meita. Vai lai pastāstu vairāk?

Uz mirkli Trenta izteiksme kļuva skarba. Roiss nodomāja, vai nav aizgājis par tālu. Abu nenoteiktās, mainīgās attiecības galvenokārt pamatojās uz paražām, kas pirms daudziem gadiem bija ieviesušās Aloiza Roisa tēva dzīves laikā. Vecākais Roiss, kas sākumā bija izpildījis Vorena Trenta sulaiņa pienākumus un vēlāk kļuvis par tuvu draugu un uzticības personu, no sākta gala nebaidīdamies ne no kādām sekām, bija mundri spēris vaļā to, ko domājis, sākumā nokaitinot Trentu zili melnu. Vēlāk, kad viņi jau bija iepratušies atmaksāt apvainojumu ar apvainojumu, abi kļuva nešķirami. Aloizs bija gandrīz vēl zēns, kad pirms vairāk nekā desmit gadiem tēvs nomira, taču Roiss nekad nebija aizmirsis Vorena Trenta sāpju izvagoto, asaru slacīto seju vecā nēģera bērēs. Abi reizē bija atgriezušies mājās no Mauntolivē kapsētas, soļodami aiz melnādaino džeza orķestra, kas līksmi spēlēja «Mēs klīdām kopā». Aloizs gāja Trentam pie rokas, un tas aizsmacis noburkšķēja: «Tu paliksi pie manis viesnīcā. Tad jau vēlāk izdomāsim.»

Zēns bija paļāvīgi piekritis, jo pēc tēva nāves palicis pilnīgi viens pats pasaulē. Māte bija mirusi dzemdībās, — un «izdomāšana» vēlāk izrādījās koledža, kam sekoja tiesību zinātņu fakultāte, kuru nu Roiss pēc dažām nedēļām gatavojās pabeigt. Pa to laiku, kļūstot no zēna par jaunekli, Aloizs pamazām bija uzņēmies rūpes par viesnīcas īpašnieka dzīvokli, un, kaut gan vairumu fiziskā darba veica citi viesnīcas kalpotāji, Aloizs pildīja personiskā palīga pienākumus, ko Vorens Trents ari pieņēma, vai nu neteikdams neko, vai atkarībā no omas — kašķēdamies. Reizēm viņi dedzīgi strīdējās, lielāko tiesu tad, kad Aloizs — zinādams, ka vecais to tikai gaida — uzķērās uz Vorena Trenta izmestajiem āķiem.

Un tomēr par spīti abu tuvībai un apziņai, ka var atļauties vaļības, ko Vorens Trents no citiem neciestu, Aloizs Roiss sajuta kādu smalku robežlīniju, ko nekad nedrīkst pārkāpt.

—    Jaunā dāma sauca pēc palīdzības, — viņš paskaidroja.

—    Es nejauši izdzirdēju. — Un tad, neko nepārspīlēdams, notēloja savu rīcību un Pītera Makdermota iejaukšanos, to nedz slavēdams, nedz arī peldams.

— Makdermots visu kārtojis pareizi. — Vorens Trents, noklausījies stāstu, beigās noteica. — Kāpēc viņš tev nepatīk?

Tā nebija pirmā reize, kad Roisu pārsteidza vecā vīra smalkā uztvere. — Varbūt mūs abus šķir kādas nepārkāpjamas pretrunas, — viņš atteica. — Vai ari man nepatīk lielie, baltie futbolisti, kas grib parādīt, cik labi izturas pret krāsainajiem.

Vorens Trents labsirdīgā zobgalibā nopētīja Roisu. — Esi nu gan tu sarežģīts eksemplārs. Vai tev nav nācis prātā, ka tu pret Makdermotu varbūt izturies netaisni?

—   Es jau sacīju: varbūt tās ir kādas iekšējas pretrunas.

—     Tavs tēvs instinktīvi izprata cilvēkus. Viņš bija krietni iecietīgāks par tevi.

—   Sunim arī patīk ļaudis, kas tam glauda galvu. Tāpēc ka viņa domāšanu nesarežģī zināšanas un izglītība.

—   Pat ja tā būtu taisnība, es šaubos, vai viņš izvēlētos tieši tādus vārdus. —Trenta acis vērtējot palūkojās jauneklī, un Rojs apklusa. Atmiņas par tēvu viņu vienmēr uztrauca. Aloiza tēvs, dzimis toreiz, kad viņa vecāki vēl bijuši vergi, pēc jaunekļa domām, piederējis pie tiem, ko melnie šajos laikos nicīgi dēvē par «krusttēva Toma nēģeriem». Tēvs allaž bija rāmā garā samierinājies ar visu, ko dzīve nesa, neko nejautādams, ne par ko nežēlodamies. Viņu reti kad satrauca notikumi, kas norisinājās ārpus viņa paša šaurās pasaulītes robežām. Un tomēr viņam piemita neatkarīgs gars — par to liecināja attiecības ar Vorenu Trentu —un dziļa līdzcilvēku izpratne, ko nevarēja noliegt, nodēvējot par kokvilnas lauka verga gudrību. Aloizs bija mīlējis tēvu tik stipri, ka tādos brīžos kā šis viņu pārņēma bezgalīgas skumjas pēc aizgājušā.

—      Varbūt es lietoju nepareizos vārdus, — viņš sacīja, — bet jēgu tie nemaina.

Nebilzdams neko, Vorens Trents pamāja galvu un izvilka no kabatas vecmodīgu, važiņā iekarinātu pulksteni.

—  Pasaki labāk, lai tas jaunais Makdermots atnāk pie manis. Palūdz, lai ierodas te, dzīvoklī. Šorīt esmu drusku noguris.

—  Tātad Marks Preiskots ir Romā, — klusi prātoja viesnīcas īpašnieks. — Laikam man vajadzētu viņam piezvanīt.

—   Meita gan uzstāja, lai mēs to nedarot, — Pīters Makdermots iebilda.

Abi sēdēja grezni iekārtotajā Vorena Trenta dzīvokļa viesistabā, vecākais vīrietis — atzvēlies dziļā, mīkstā krēslā, kājas uzlicis uz soliņa. Pīters bija novietojies viņam iepretī.

—   To izlemšu es, — viegli uzbudināts attrauca Vorens Trents. —Ja viņa ļauj sevi izvarot manā viesnīcā, lai tad samierinās ar sekām.

—    Būtībā mēs izvarošanu novērsām. Es gan no tiesas vēlētos uzzināt, kas noticis iepriekš.

—   Vai šorīt esat ar meiteni ticies?

—   Kad ierados, mis Preiskota vēl gulēja. Atstāju zīmīti, lūgdams, lai viņa pirms aiziešanas mani uzmeklē.

Vorens Trents nopūtās un pamāja ar roku, ka Pīters var iet. — Labi, tieciet jūs ar visu galā. — Pēc balss noskaņas bija jūtams, ka viņam vairs negribas par to runāt. Pīters atvieglots secināja, ka nekādas tālsarunas ar Romu nebūs.

—   Es vēl gribētu pastāstīt, ka esmu norūpējies par telpu iedalītāju darbu. — Pīters pastāstīja par incidentu ar Albertu Velsu un redzēja, kā, dzirdot, ka patvaļīgi mainītas istabas, Vorena Trenta seja kļūst barga.

—   Šo istabu mums jau sen vajadzēja izslēgt no saraksta, — vecais virs norūca. — Būs labāk, ja tagad tā arī darīsim.

—   Manuprāt, tā nevajadzētu rīkoties, tikai darīt zināmu, ka izmantojam to kā pēdējo rezervi un pasakām viesim, kāda tā ir.

Vorens Trents palocīja galvu. — Parūpējieties par to!

Pīters pavilcinājās. — Es vispār gribētu izdot dažus īpašus rīkojumus par istabu maiņu. Ir bijuši arī citi incidenti, un, pēc manām domām, jānorāda, ka viesus nedrīkst pārbīdīt kā šaha figūras.

—    Pagaidām tieciet galā ar pirmo starpgadījumu. Ja vajadzēs īpašas instrukcijas, es tās izdošu.

Pīters rezignēti nodomāja, ka strupā atbilde spilgti apliecina, ka ar viesnīcas vadīšanu nav kārtībā. Kļūdas laboja tikai virspusīgi, pēc tam, kad tās jau pieļautas, nemaz nemēģinot piekļūt pie saknēm vai darot to tikai daļēji. — Laikam man vajadzētu jūs informēt par Kroidonas hercogu un hercogieni, — viņš ierunājās. — Hercogiene gribēja, lai ataicina jūs pašu. — Viņš pastāstīja gadījumu ar garnelēm kreolu gaumē un neslēpa, kā to gluži citādā gaismā notēlojis viesmīlis Sols Načezs.

—     Es šo sasodīto sievišķi pazīstu, — Vorens Trents atburkšķēja. — Viņa neliksies mierā, līdz viesmīlis netiks atlaists.

—   Es neuzskatu, ka viņš jāatlaiž.

—  Nu, tad pasakiet viņam, lai uz dažām dienām dodas pamakšķerēt — algu neatvilksim — un viesnīcā lai pagaidām nerādās. Un brīdiniet, ka es sacīju, lai nākamreiz, kaut ko izgāzdams, raugās, ka tas būtu verdošs un aplietu hercogienes pauri. Laikam tie sasodītie suņi viņai arī vēl ir.

—   Jā. — Pīters pasmaidīja.

Luiziānas štata likums stingri noliedza turēt suņus viesnīcu istabās. Vorens Trents bija piekāpies, ka piemiegs aci viz Bedlingtonas terjeru klātbūtni, ja vien tos ievedīs un izvedīs pa sētas durvīm. Tomēr hercogiene ik dienu stūrgalvīgi izrādīja suņus, katrreiz vezdama tos cauri galvenajam vestibilam. Divi saskaitušies suņmīļi jau bija pieprasījuši paskaidrojumu, kāpēc tā notiek, ja viņu pašu mīluļi saņēmuši noraidījumu.

—  Vakar man atkal bija zināmas grūtības ar Ogilviju. — Pīters ziņoja par galvenā apsardzes priekšnieka prombūtni un vēlāko vārdu maiņu.

Sekoja ātra reakcija. — Es jau jums esmu teicis: lieciet Ogilviju mierā. Viņš ir pakļauts tieši man.

—   Ja kaut kas gadās, šis noteikums rada grūtības…

—    Jūs dzirdējāt, ko es teicu. Ogilvijam neķerieties klāt! — Vorens Trents bija pietvīcis, taču Pīteram šķita, ka tas notiek vairāk aiz apjukuma nekā aiz dusmām. Noteikums, ka Ogilviju nedrīkst aiztikt, ir bezjēdzīgs, un viesnīcas īpašnieks to saprot. Pīters lauzīja galvu, kāpēc īsti bijušajam policistam ir tāda vara pār savu darba devēju.

Vorens Trents ātri pārsviedās uz citu tematu un pavēstīja: — Šodien ierodas Kērtiss O'Kīfs. Viņš pieprasa divus blakus apartamentus, un es jau nosūtīju lejā norādījumus. Jums vajadzētu pārliecināties, vai viss ir kārtībā. Tiklīdz viņš ierodas, lai kāds nekavējoties man ziņo.

—   Vai misters O'Kīfs paliks ilgi?

—   Nezinu. Tas atkarīgs no daudziem apstākļiem.

Uz mirkli Pīteru pārņēma līdzjūtība pret veco vīru. Lai kāda kritika pašreiz vēršas pret Sv. Gregora vadības stilu, Vorenam Trentam šī vieta ir vairāk nekā viesnīca vien: tas ir viņa mūža darbs. Viņš piedzīvojis, kā tas no nenozīmīgas iebraucamās vietas izaug par izcilu viesu uzņemšanas centru, no sākotnējās pieticīgās ēciņas par daudzstāvu celtni, kas aizņem vesela pilsētas kvartāla lielāko daļu. Gadiem ilgi tas ticis arī skaļi slavēts; nacionālā līmenī tā vārds nosaukts līdzās Biltmoram, Čikāgas Palmershauzai un Sv. Franciska viesnīcai Sanfrancisko. Droši vien ir grūti apzināties, ka Sv. Gregors par spīti visam reiz baudītajam prestižam un spožumam kļuvis vecmodīgs. Pīters nedomāja, ka šī lejupslīde būtu neatgriezeniska un draudētu ar postu. Jauni naudas līdzekļi un administrācijas stingra rīcība varētu darīt brīnumus, varbūt pat atkal ierindot viesnīcu seno konkurentu pulkā. Taču šobrīd gan kapitālam, gan vadībai jānāk no ārienes — laikam tas varētu būt Kērtiss O'Kīfs. Tas Pīteram lieku reizi atgādināja, ka viņa paša dienas te droši vien būs skaitītas.

—   Kā ar sanāksmēm? — pavaicāja viesnīcas īpašnieks.

—   Puse ķīmiķu aizbraukuši, pārējie dosies prom šodien. Ienākušie — Zelta Kroņa kolas ļaudis ir piereģistrēti un nodrošināti ar telpām. Viņi ieņem trīssimt divdesmit numurus — tas ir vairāk, nekā mēs gaidījām, tāpēc esam attiecīgi palielinājuši lenču un banketa porciju skaitu. — Vecais vīrs piekrītot pamāja, un Piters turpināja: — Rīt sākas Amerikāņu zobārstu kongress, bet vairāki dalībnieki ieradušies jau vakar, un šodien atbrauks vēl citi. Kopā saskaitot, viņiem vajadzēs tuvu pie divsimt astoņdesmit istabām.

Vorens Trents apmierināts nokrekstējās. Nav jau tikai sliktas ziņas vien, viņš nosprieda. Sanāksmes ir viesnīcu biznesa dzīvības eliksīrs un divas vienā reizē ļoti palīdzēs, diemžēl palīdzība nebūs tik liela, lai atlīdzinātu nesenos zaudējumus. Tik un tā zobārstu saiets ir liels panākums. Padzirdējis, ka zobārstu kongresam ar agrāk izvēlēto sanāksmes vietu nekas nav iznācis, jaunais Makdermots nekavējoties bija aiztriecies uz Ņujorku, veiksmīgi izreklamējis Ņūorleānu un iztirgojis sanāksmes organizatoru pasūtījumu Sv. Gregora viesnīcai.

—     Vakar viesnīca bijusi līdz malām pilna, — Vorens Trents secināja. — Mūsu biznesā ir vai nu gaisā, vai maisā, — viņš piebilda. — Vai tiksim gala ar šodienas atbraucējiem?

—     Izvietošanas iespējas es no rīta pārbaudīju pašas pirmās. Pietiekami daudziem viesiem it kā vajadzētu izrakstīties, bet skaits ir gan uz robežas. Iepriekš rezervēto vietu ir drusku par daudz.

Tapat kā citas viesnīcas, Sv. Gregors vienmēr pieņēma vairāk iepriekšējo pieteikumu, nekā varēja apmierināt. Taču, tāpat kā citur, viesnīca paļāvās uz zināmām nojautām, ka daži vietu rezervētāji neieradīsies, tā ka problēma atrisinājās, pareizi uzminot neieradušos pieteicēju procentu. Lielāko tiesu pieredze un laimīga sakritība ļāva viesu skaitu līdzsvarot, tā ka visas istabas bija aizņemtas — un tas bija ideāls stāvoklis. Taču šad tad aprēķini neattaisnojās, un tad viesnīca iekūlās nopietnās nepatikšanās.

Visbriesmīgākie brīži viesnīcas direktoru dzīvē bija tie, kad sašutušiem potenciāliem viesiem, kas uzrādīja apliecinājumus, ka vietas pasūtītas, vajadzēja ieskaidrot, ka to tomēr nav. Tad direktors jutās nejēdzīgi gan no cilvēciskā viedokļa, gan ari kā viesnīcas darbinieks, kas izmisis apjauš, ka noraidītie savu mūžu vairs nespers šai viesnīcā kāju — ja vien kurpe galīgi nespiedīs.

Šādu gaužām ļaunu pieredzi Piters bija izbaudījis uz savas muguras, kad Ņujorkā sabraukušie maiznieki nolēma palikt vēl vienu dienu, lai apvienības biedri varētu mēnessgaismā ar kuģi apbraukt apkārt Manhetenai. Divsimt piecdesmit maiznieki, turklāt ar sievām, palika, nelaimīgā kārtā nepateikdami neko viesnīcai, kas sagaidīja, ka šie cilvēki aizceļos un viņu vietā varēs izmitināt inženieru sanāksmes dalībniekus. Pīteram joprojām šermuļi skrēja pār kauliem, atceroties toreiz izcēlušos jucekli un atsaucot atmiņā, kā simtiem niknu inženieru ar sievu pulku ieņēmuši vestibilu. Daži pat bija vēcinājuši pirms diviem gadiem rakstītās pieteikumu lapas. Tā kā pārējās pilsētas viesnīcas bija jau aizņemtas, galu galā jaunos iebraucējus līdz nākamajai dienai (kad maiznieki, tā ari neko nenojauzdami, aizbrauca) izvietoja Ņujorkas ārpilsētas moteļos. Taču viesnīca dabūja segt inženieru milzīgos taksometru rēķinus, kā ari maksāt, lai netiktu iesūdzēta tiesā, un tas aprija peļņu par abu sanāksmju dalībnieku uzņemšanu.

Vorens Trents aizdedza cigāru un pamāja Makdermotam, lai paņem cigareti no līdzās noliktās kārbiņas. — Es runāju ar Rūzvelta viesnīcu, — aizkūpinājis smēķi, teica Pīters. — Ja šovakar izcelsies drūzma, viņi var mums izlīdzēt ar apmēram trīsdesmit istabām. — Viņš nodomāja, ka šis apslēptais trumpis rada zināmu drošības sajūtu, kaut arī to izmantos tikai pašā lielākajā vajadzības gadījumā. Pat neganti sāncenši viesnīcu biznesā tādās reizēs nāca cits citam palīgā, jo nekad nevarēja zināt, vai nepienāks reize, kad lomas būs mainītas.

— Labi, — noteica cigāra dūmos tītais Trents, — bet kādas ir rudens izredzes?

—   Tās nesušas vilšanos. Uzrakstīju jums ziņojumu, ka abas lielās arodbiedrību sanāksmes ies mums secen.

—   Un kāds tam iemesls?

—    Iemesls tas pats, no kura es jau jūs brīdināju. Pie mums joprojām valda diskriminācija. Mēs nepakļaujamies Pilsoņu tiesību likumam, un arodbiedrības to ņem Jaunā. — Pīters neviļus palūkojās uz Aloizu Roisu, kas bija ienācis istabā un kārtoja laikrakstus.

Melnādainais jauneklis, galvu nepaceldams, tai pašā pārspīlētajā, iepriekšējā vakarā lietotajā akcentā noteica: — Mister Makderhmot, nav jums ko rhaizēties parh manām jūtām, — mēs, krhāsainie, pie tās diskrhiminācijas esam pierhaduši.

Vorens Trents, domīgu seju, dzedri uzsauca: — Beidz ākstīties!

—   Klausos, ser! — Roiss pameta laikrakstus un pagriezās pret abiem sēdošajiem. Nu izruna bija normāla. — Bet es jums teikšu vienu: arodbiedrības rīkojas tā tāpēc, ka zina, ko prasa sabiedrības sirdsapziņa. Tās gan nav vienīgās. Arvien vairāk sanāksmju dalībnieku un arī gluži parasti ļaudis neizvēlēsies šo viesnīcu, līdz tā un citas, tai līdzīgas, neatzīs, ka laiki mainījušies.

Vorens Trents pamāja ar roku uz viņa pusi. —Atbildiet šim puisim, — viņš mudināja Pīteru Makdermotu. — Te mēs runājam skaidru valodu.

—   Redzat, jāatzīstas, ka es piekrītu Roisa sacītajam, — Pīters mierīgi atteica.

—    Kā tad tā, mister Makdermot? — nievīgi atsaucās Roiss. — Vai domājat, ka tā labāk veiksies darījumos? Vai jums būs vieglāk strādāt?

—    Tādiem iemesliem nav nekādas vainas, — teica Pīters. —Ja jums gribas domāt, ka tie ir vienīgie, tad domājiet vien.

Vorens Trents iezvēla ar plaukstu pa krēsla paroci.

— Lieciet mierā iemeslus! Nelaime tā, ka jūs abi esat sasodīti muļķi.

Tā bija mūžam neatrisināma problēma. Kaut gan Luiziānas štata viesnīcu apvienības vārda pēc pirms vairākiem mēnešiem bija paziņojušas, ka ievēros integrāciju, vairākas neatkarīgās — ar Vorenu Trentu un Sv. Gregoru priekšgalā — visiem spēkiem pārmaiņām pretojās. Lielākā daļa īsu laiku pakļāvās Pilsoņu tiesību likumam, bet pēc tam, kad sākotnējā kņada noklusa un uzmanība atslāba, paklusām atgriezās pie savas sen pierastās segregācijas politikas. Pat par spīti tam, ka bija gaidāmas tiesas prāvas, varēja skaidri saskatīt apņēmību sekot vecajām ieražām — turklāt varbūt ilgus gadus, jo stiprs balsts bija vietējie apstākļi.

— Nē! — Vorens Trents nikni apdzēsa cigāru. — Vienalga, kas kaut kur notiek, es apgalvoju, ka te mēs neesam tam gatavi. Tātad arodbiedrību sanāksmes mēs esam zaudējuši. Labi, laiks mums atraut pēcpuses no krēslu sēdekļiem un mēģināt dabūt ko citu.

Vorens Trents viesistabā dzirdēja, kā aiz Pītera Makdermota aizveras ārdurvis, dzirdēja Aloiza Roisa soļus, jaunajam puisim atgriežoties savā paša valstībā — dzīvojamā istabā ar grāmatplauktiem gar sienām. Pēc nedaudzām minūtēm Roiss dosies projām uz kādu juridiskās fakultātes lekciju — kā parasti šajā dienas stundā.

Lielajā vestibilā valdīja klusums, čirkstēja tikai gaisa kondicionētājs un caur biezajām sienām un cieši noslēgtajiem logiem retumis ielauzās kāds lejā gulošās pilsētas troksnis. Rita saules šaurās strēles pamazām spraucās iekšā, guldamās uz platās grīdsegas klāto grīdu, un, to vērojot, Vorenam Trentam smagi sitās sirds — vainīgas bija pirms īsa brīža aizsvilušās dusmas. Viņš nodomāja: tas ir brīdinājums, kurā jāieklausās biežāk. Tomēr šķita, ka šinīs dienās viņu daudz kas aizvaino, tā ka apvaldīt jūtas ir grūti un vēl grūtāk — neizkliegt tās skaļi. Varbūt šādi izvirdumi liecina tikai par vecišķu kašķīgumu. Tomēr vairāk ticams, to izraisa apziņa, ka tik daudz kas aizslīd garām, uz mūžiem pazūdot no viņa ietekmes. Noskaisties gan viņš vienmēr mēdzis ātri — laikam izņēmums bija vienīgi nedaudzie īsie gadi, kad Estere mācīja viņu uzvesties citādi: būt pacietīgam, likt lietā humora izjūtu, un to viņš arī kādu laiku darīja. Klusu sēžot te, viesistabā, viņam sirdī sarosījās atmiņas. Cik sens tas viss šķiet! — Pagājis vairāk par trīsdesmit gadiem, kopš viņš pārnesis Esteri, savu jauno līgavu, pār šīs pašas istabas slieksni. Un cik īss laiks viņiem bijis nolemts: šie nedaudzie gadi, līdz malām pilni ar laimi. Bet tad Esteri kā zibens no skaidrām debesīm bija nopļāvusi poliomielīta paralīze. Tā bija nogalinājusi Esteri divdesmit četru stundu laikā, un Vorens Trents palicis viens savās sērās — ar mūžu, kas vēl priekšā un jānodzīvo līdz galam — un Sv. Gregora viesnīcu.

Nu viesnīcā ir maz tādu cilvēku, kas atceras Esteri, un, pat ja saujiņa agrāko darbinieku viņu ari atcerējās, tad miglaini, nevis tā kā pats Vorens Trents: kā smaržīgu pavasara ziedu, kas ienesis viņa dzīvē maigumu un vērtis to tik bagātu kā neviens cits ne pirms, ne pēc šiem gadiem.

Klusumā no durvju puses it kā atlidoja ašas, liegas kustības skaņa, nočaukstēja zīds. Viņš pagrieza galvu, bet tas bija tikai atmiņu untums. Istaba bija tukša. Acīs negaidot ieriesās asaras.

Trents neveikli iztrausās no dziļā krēsla, kājā iedūra išiass. Viņš aizkliboja līdz logam, pa kuru varēja redzēt Franču kvartāla divslīpu jumtus — tagad šo kvartālu, atdevuši tam veco nosaukumu, dēvēja par Vieux Carrй. Trents lūkojās uz Džeksonskvēru un katedrāļu smailēm, kas vizēja saules pieskārienos. Aiz tām virpuļus grieza glīzdainā Misisipi. Straumes vidū noenkurojušies kuģi gaidīja savu rindu, kad varēs iegriezties darbā kūsājošās piestātnēs.

Trents nodomāja, ka tā ir laikmeta emblēma. Kopš astoņpadsmitā gadsimta Ņūorleāna bija līdzīgi pulksteņa vēzēklim svārstījusies starp bagātību un nabadzību. Tvaikoņi, dzelzceļi, kokvilna, verdzība, brīvlaišana, kanāli, kari, tūristi… visi reizi pa reizei bija nesuši līdzi savu daļu labklājības un posta. Tagad šim svārstam līdzi nāk turība — kaut ari tā, šķiet, neapvelta Sv. Gregoru.

Tomēr vai tai būtībā ir kāda nozīme — vismaz viņam? Vai ir vērts cīnīties par viesnīcu? Kāpēc nevarētu no tās atteikties, to izpārdot — šonedēļ tas ir iespējams, — un lai tad to aprij laiks un pārmaiņu viļņi? Kērtiss O'Kīfs noslēgs godīgu darījumu. Runā, ka O'Kīfa apvienība esot ar tādiem slavena, tāpēc Trentam viss varētu beigties labi. Samaksājot nenokārtoto hipotēku un norēķinoties ar mazākajiem akcionāriem, tik un tā vēl paliks krietns žūksnis naudas, par ko dzīvot līdz mūža galam jebkurā līmenī, kādu vien viņš vēlēsies.

Padošanās: varbūt tā ir īstā atbilde. Padošanās laiku maiņai. Vai viesnīca galu galā nav nekas cits kā ķieģeļu kaudze un kaļķu java? Viņš pūlējies padarīt to par kaut ko vairāk, taču beigu beigās cietis neveiksmi. Nu, un tad — lai tā būtu!

Un tomēr… ja tā rīkosies, kas paliks?

Nekas. Viņam pašam nepaliks no tās nenieka, pat ne rēgi, kas slīd pa grīdām. Domās nogrimis, viņš gaidīja, skatienā ietverdams pilsētu, kas pletās turpat priekšā. Arī tā piedzīvojusi pārmaiņas, bijusi franciska, spāniska un amerikāniska, tomēr pratusi saglabāt savu būtību — šajā pielāgošanās laikmetā tā palikusi vienreizīgi īpatna.

Nē! Viņš nepārdos. Vēl ne. Kamēr vēl ir cerības, viņš turēsies. Joprojām palikušas četras dienas, kuru laikā var kaut kā sadabūt hipotēkas nomaksas naudu, turklāt pašreizējie zaudējumi ir īslaicīgi. Drīz bēguma vietā sāksies paisums, un Sv. Gregors atkal būs maksātspējīgs un paliks neatkarīgs.

Tiklīdz šis lēmums bija pieņemts, Trents sakustējās un pārsteberēja pāri istabai pie pretējā loga. Ziemeļos, augstu debesīs vizēdama, slīdēja lidmašīna. Tas bija reaktīvais laineris, kas, samazinādams augstumu, gatavojās nolaisties Muasāna lidostā. Trents prātoja, vai tajā nesēž arī Kērtiss O'Kīfs.

3

Kad Kristīne Frānsisa drīz pēc pusdesmitiem rītā sameklēja Semu Džekebicu, plecīgo, plikpauraino kredītdirektoru, viņš stāvēja aiz reģistrācijas nodaļas galdiem, kā ik dienas pārbaudīdams reģistru grāmatu, kurā ierakstīja katru viesnīcas viesa rēķinu. Kā parasti Džekebics strādāja ašā, nervozā steigā, tā ka reizēm cilvēkiem mānīgi šķita, ka viņš to dara pavirši. Patiesībā kredītšefa vērīgajam, daudzpusīgajam prātam nepaslīdēja garām gandrīz nekas, un šī īpašība bija bieži aiztaupījusi viesnīcai tūkstošiem dolāru lielus nepiedzenamus zaudējumus.

Pašlaik Džekebica pirksti zibenīgi šķirstīja izdevumu rēķinu kartītes — tādas izrakstīja katram viesim un katrai istabai atsevišķi, — un, lasīdams caur biezajiem briļļu stikliem uzvārdus, ļāva skatienam pārskriet ari atsevišķu rēķinu ierakstiem un šad tad piezīmēja kaut ko atvērtajā bloknotā, kas atradās turpat līdzās. Nepārtraukdams darbu, viņš žigli palūkojās augšup, tad atkal pavērsa acis lejup. — Pēc īsa brītiņa beigšu, mis Frānsisa.

—   Varu pagaidīt. Vai šorīt ir kas interesants?

Džekebics, turpinādams šķirstīšanu, pamāja ar galvu.

— Šis tas ir.

—   Piemēram?

Sems atkal atzīmēja kaut ko bloknotā. — Piecsimt divpadsmitā istabā, H. Beikers. Ieradies 8.10 no rīta. 8.20 uz parāda pasūtījis pudeli alkohola.

—   Varbūt viņam patīk tīrīt ar to zobus.

Džekebics, galvu noliecis, piekrītot pamāja. — Varbūt.

Tomēr Kristīne zināja: drīzāk ticams, ka H. Beikers

piecsimt divpadsmitajā istabā ir ļaunprātīgs parādu nemaksātājs. Viesis, kas pasūta dzēriena pudeli īsu brītiņu pēc ierašanās, tūdaļ rada kredītdirektorā aizdomas. Lielākā tiesa atbraucēju, kas steidzīgi vēlas iedzert pēc nogurdinoša ceļa vai dienas, parasti pasūta no bāra kokteili. Tas, kas nekavējoties pieprasa pudeli, bieži sāk plostot un iespējams, ka tāds vai nu negrasās maksāt, vai nespēj to izdarīt.

Viņa zināja arī, kādas šai vēstij būs sekas. Džekebics palūgs stava istabeni, lai, slēpjoties aiz kāda iegansta, ieiet piecsimt divpadsmitajā istabā un pārbauda gan viesi, gan viņa bagāžu. Istabenes zina, kam jāpievērš uzmanība: pietiekama apjoma ceļasomām un labam apģērbam — ja viesiem tas bija, kredītdirektors tālāk neko nedarīja, vienīgi paturēja acīs viņa rēķinu. Dažkārt solīdi, cienījami pilsoņi noīrē viesnīcā istabu, lai tur piedzertos. Ja viņi ir maksātspējīgi un citus netraucē, viņus atstāj mierā.

Taču, ja nebija bagāžas un citu pietiekami droša mantiskā stāvokļa apliecinājuma, papļāpāt ieradās pats Džekebics. Viņa izturēšanās bija laipna un apdomīga. Ja viesis pierādīja, ka līdzekļu viņam pietiek, vai piekrita avansā iemaksāt summu skaidrā naudā, abi šķīrās draudzīgi. Turpretī, ja attaisnojās agrākās aizdomas, kredītdirektors varēja kļūt ciets un nežēlīgs un viesi izlika ārā, pirms rēķins vēl nepaspēja sasniegt lielus apjomus.

—    Ir vēl viens gadījums, — Sems Džekebics pavēstīja Kristīnei. — Sendersons no tūkstoš divsimt septītās istabas. Nesamērīgi augstas dzeramnaudas.

Kristīne palūkojās uz kartīti, ko Džekebics turēja rokā. Tajā bija uzrādītas apkalpošanas maksas: viena — pusotrs dolārs, otra — divi. Abos gadījumos bija pievienots paraksts, ka saņemta divu dolāru dzeramnauda.

—   Cilvēki, kas negatavojas maksāt, bieži vien ieraksta vislielākās dzeramnaudas, — Sems paskaidroja. — Vārdu sakot, tas ir zellis, no kura jāšķiras.

Kristine zināja, ka kredītdirektors šajā gadījumā rīkosies tikpat piesardzīgi kā iepriekšējā. Tikpat svarīgs uzdevums kā aizkavēt krāpšanu bija sargāšanās aizvainot godīgus viesus. Pēc gadiem ilgas pieredzes rūdīts kredītdirektors parasti prata instinktīvi atšķirt avis no vilkiem, taču reizēm patrāpījās ari kļūdas, un tas viesnīcai slavu vis nevairoja. Kristine saprata, ka tieši tāpēc kredītdirektori šad tad riskē, šaubīgos gadījumos vai nu pagarinādami kredītus, vai atzīdami par pareiziem čekus, kaut arī nebija droši, ka uzrādīto summu saņems. Vārdu sakot, viņi staigāja pa kaut ko līdzīgu garigai virvei. Pat vairākums visaugstākās šķiras viesnīcu centās neinteresēties, kāda morāle ir viesiem, kas uzturas zem viņu jumta, apzinādamies, ka, to darot, paies garām diezgan liela peļņa. Administrācijas, tātad ari kredītdirektora, galvenās rūpes bija atbilde uz vienu vienīgu jautājumu: vai viesis ir maksātspējīgs?

Vienā žiglā vēzienā Sems Džekebics iemeta reģistrācijas kartītes atpakaļ un aizgrūda atvilktni ciet. — Nu, — viņš pavaicāja: — Kā varu palīdzēt?

—   Mēs tūkstoš četrsimt desmitās istabas viesim nolīgām privātu žēlsirdīgo māsu, — Kristīne īsumā pastāstīja par iepriekšējās nakts nelaimes gadījumu ar Albertu Velsu. — Mazliet raizējos, vai misters Velss to spēs atļauties, un neesmu arī pārliecināta, vai viņš aptver, cik tas maksās. — Viņa būtu varējusi piebilst — tomēr to nedarīja, — ka daudz vairāk norūpējusies ir par pašu mazo vīriņu nekā par viesnīcu.

Džekebics pamāja ar galvu. — Šī privātās māsas algošana var prasīt lielu naudu. — Soļodami līdzās, viņi devās projām no reģistrācijas nodaļas, iziedami cauri cilvēku pilnajam vestibilam uz kredītdirektora darbistabu — mazu kvadrātveida telpu aiz šveicara ložas. Tur kartotēku kārbām piekrautu plauktu priekšā strādāja tumšmataina, padrūma sekretāre.

—    Medž, — teica Sems, — paskatieties, kādas ziņas mums ir par Albertu Velsu!

Neko neatbildējusi, sekretāre aizbīdīja vienu atvilktni, izvilka otru un pāršķirstīja kartītes. Brīdi klusējusi, viņa vienā elpas vilcienā nobēra: — Izvēlieties, kas ir īstā: Albukerke, Kūnrepidsa vai Monreāla.

—  Viņš ir no Monreālas, — sacīja Kristīne, un Džekebics paņēma sekretāres pasniegto kartīti. Pārlaidis tai skatienu, viņš piezīmēja. — Izskatās, ka viss kārtībā. Apmeklējis mūsu viesnīcu sešas reizes. Maksājis skaidrā naudā. Bijis kāds neliels jautājums, kas, liekas, nokārtots.

—   To es zinu, — Kristīne teica: — Tā bija mūsu vaina.

Kredītdirektors palocīja galvu. — Es teiktu, ka nav par ko

raizēties. Labi cilvēki tāpat atstāj savas pēdas kā sliktie. — Viņš atdeva kartīti atpakaļ, un sekretāre to atlika pie citām, kurās varēja atrast ziņas par viesiem, kas pēdējos gados pabijuši viesnīcā. — Es gan vēl padomāšu, — Sems turpināja, — uzzināšu, kāda būs maksa, un tad parunāšu ar misteru Velsu. Ja būs grūtības ar skaidru naudu, varbūt varēsim izpalīdzēt, mazliet pagarinot maksas termiņu.

—     Paldies, Sem, — Kristīne jutās atvieglota, zinādama, ka patiesā nepieciešamībā Džekebics spēj būt tikpat līdzjūtīgs un izpalīdzīgs, cik nepielūdzams ir, sastopoties ar blēdībām.

Kad viņa bija jau pie darbistabas durvīm, kredītdirektors uzsauca: — Mis Frānsisa, kā klājas augšstāvā?

Kristīne pasmaidīja: — Sem, viņi rīko loteriju. Negribēju jums sacīt, bet jūs piespiedāt.

—    Ja viņi izvelk manu vārdu, — teica Sems, — lai mēģina otrreiz. Man jau tā pietiek rūpju.

Kaut gan vārdi skanēja šķietami vieglprātīgi, Kristīne nojauta, ka kredītdirektors ir tāpat norūpējies, vai nezaudēs darbu, kā visi citi. Bija noteikts, ka par viesnīcas finansēm nedrīkst atklāti runāt, taču šo likumu reti kad ievēroja, un nekādi nevarēja aizkavēt, lai ziņas par pēdējā laika grūtībām neizplatītos kā sērga.

Viņa vēlreiz šķērsoja galveno vestibilu, atbildēdama uz izsūtāmo labrīta vēlējumiem, kā arī uz viesnīcas puķu pārdevējas un kāda direktora vietnieka sveicieniem. Šis vietnieks pašapzinīgā pozā sēdēja pie viena no vidū novietotajiem rakstāmgaldiem. Pagājusi garām liftiem, Kristīne viegli uzskrēja pa centrālo kāpņu līkločiem uz pusstāvu.

Nupat redzētais direktora vietnieks atsauca atmiņā viņa tiešo priekšnieku, Pīteru Makdermotu. Kristīne manīja, ka kopš vakarnakts sākusi krietni vairāk domāt par Pīteru. Interesanti zināt, vai kopā pavadītās stundas uz Pīteru iedarbojušās tāpat. Šad tad viņa sevi pieķēra, ka gribētu, lai tā būtu taisnība, bet tad atkal iekšķīgi brīdināja, ka ļauties emocijām būtu priekšlaicīgi. Vienatnē nodzīvotajos gados Kristīnes dzīvē bija ienākuši vīrieši, taču viņa ne uz vienu no tiem netika skatījusies nopietni. Palaikam viņa nodomāja, ka instinkts šķiet sargājam, lai nenodibinātos tuvas saites, kādas bijušas pirms pieciem gadiem, kad liktenis tik nežēlīgi bija aizrāvis nāvē viņas mīļos cilvēkus. Tomēr, lai kā būtu, šinī mirklī viņa gudroja, kur ir Pīters un ko viņš dara. Tad lietišķi nosprieda, ka agrāk vai vēlāk dienas ritumā viņu ceļi tik un tā krustosies.

Atgriezusies savā kabinetā administrācijas telpās, Kristīne pavirši ielūkojās Vorena Trenta darbistabā, taču viesnīcas īpašnieks vēl nebija nonācis lejā no saviem piecpadsmitā stāva apartamentiem. Rīta pasts bija salikts kaudzē uz viņas pašas rakstāmgalda, un drīz vajadzēs arī šur tur piezvanīt. Kristīne nolēma, ka iepriekš nokārtos jautājumu, kas pirms brīža viņu bija novedis lejas stāvā. Pacēlusi klausuli, viņa palūdza savienojumu ar tūkstoš četrsimt desmito istabu.

Atsaucās sieviete — acīmredzot privātā žēlsirdīgā māsa. Kristīne paskaidroja, kas runā, un pieklājīgi pavaicāja, kā jūtas pacients.

—   Nakti misters Velss pavadīja mierīgi, — māsa pavēstīja, — un viņa stāvoklis ir uzlabojies.

Pabrīnīdamās, kāpēc dažas žēlsirdīgās māsas uzskata, ka jārunā oficiāla ziņojuma valodā, Kristīne atteica: — Tādā gadījumā es varbūt iegriezīšos.

—   Diemžēl jums kādu brīdi nāksies pagaidīt. — Radās iespaids, ka viņa sargājot apņēmīgi pacēlusi roku. — No rīta slimnieku apmeklēs doktors Ārons, un es vēlētos, lai viss būtu gatavs viņa vizītei.

Kristīne nodomāja, ka tas izklausās pēc valsts vizītes gaidīšanas. Viņu uzjautrināja iedomātā aina, kā svinīgi cēlo dakteri Āronu aptekā tikpat pompozā žēlsirdīgā māsa. Taču skaļi viņa noteica: — Tādā gadījumā, lūdzu, pasakiet misteram Velsam, ka es zvanīju un tikšos ar viņu pēcpusdienā.

4

Neizlēmīgā saruna viesnīcas īpašnieka apartamentā krietni satricināja Pītera Makdermota cerības. Kad Aloizs Roiss aizvēra aiz viņa ārdurvis, Pīters devās projām pa piecpadsmitā stāva gaiteni, prātodams, ka visas viņa tikšanās ar Vorenu Trentu pastāvīgi nonāk vienā un tai pašā strupceļā. Un tāpat kā citās reizēs viņš dedzīgi vēlējās, kaut jel viņam dotu pusgadu laika un brīvu vaļu vadīt viesnīcu pašam.

Pie liftiem Pīters apstājās, lai izmantotu iekšējo telefonu un pajautātu reģistrācijas nodaļai, kuras telpas rezervētas misteram Kērtisam O'Kīfam un viņa pavadoņiem. Kāds numuru sadales darbinieks ziņoja, ka paredzēti esot divi blakus apartamenti divpadsmitajā stāvā, un Pīters izmantoja dienesta kāpnes, lai noietu divus stāvus zemāk. Kā visām lielām viesnīcām, Sv. Gregoram šķietami nebija trīspadsmitā stāva, pēc divpadsmitā tūlīt nāca četrpadsmitais.

Abu rezervēto apartamentu durvis, skaitā četras, bija atvērtas, tāpēc tuvojoties varēja saklausīt putekļu sūcēja dūkoņu. Iekšā misis Blanšas di Kenē stingrā skatiena uzraudzībā čakli strādāja divas istabenes. Di Kenē kundzei gan bija asa mēle, taču viņa lieliski pildīja Sv. Gregora saimniecības vadītājas pienākumus. Kad ienāca Pīters, viņa pagriezās. Spožās acis šķēla zibeņus.

—   Man vajadzēja iedomāties, ka viens no jums, vīriešiem, atnāks pārbaudīt, vai esmu spējīga veikt pati savu darbu, it kā es neapjēgtu, ka man pašai būs labāk, ja viss ritēs uz efef — jāņem taču vērā, kas īsti brauc.

Pīters plati pasmaidīja. — Atpūtieties, misis K. Misters Trents lūdza mani ienākt te apskatīties. — Viņam patika šī sarkanmatainā pusmūža sieviete, viņa bija viena no nodaļu vadītājiem, uz kuriem visvairāk varēja paļauties. Abas istabenes smaidīja. Viņš pamirkšķināja viņām ar aci, piebilzdams misis di Kenē: — Ja misters Trents būtu zinājis, ka jūs pati visu pārraudzisiet, viņu nemocītu ne mazākās raizes.

—  Ja mums veļas mazgātavā pietrūks šķidro ziepju, aizsūtīsim pēc jums, — viegli pasmīkņādama, teica saimniecības vadītāja, reizē prasmīgi uzčubinādama divu garu dīvānu spilvenus.

Pasmējies Pīters pajautāja: — Vai ziedi un augļu grozi pasūtīti? — Pīters nodomāja, ka viesnīcu magnātam droši vien apnikuši neizbēgamie augļu grozi, ar kuriem parasti apsveica ļoti svarīgas personas. Taču to trūkums durtos acīs.

—   Tie ir jau ceļā. — Misis di Kenē atrāva skatienu no bužināmajiem spilveniem un daudznozīmīgi noteica: — Taču, cik dzirdēju, misteram O'Kīfam esot līdzi pašam savas puķes — un ne jau vāzēs.

Piters saprata, ka di Kenē norāda uz to, ka Kērtisu O'Kīfu ceļojumos reti kad nepavada sievietes, tikai eskorta sastāvs bieži mainās. Viņš smalkjūtīgi izlikās to nesaprotam.

Misis di Kenē aši uzmeta viņam vienu no saviem žiglajiem, draiskajiem skatieniem. — Izejiet istabām vēlreiz cauri. Nauda jau par to nav jāmaksā.

Apskatīdams abus apartamentus, Piters pārliecinājās, cik rūpīgi viss sakārtots. Uz glīti izvietotajām mēbelēm (tās bija balti zeltainas ar franču ornamentiem) ne puteklīša. Veļa guļamistabās un vannasistabās bez mazākā traipiņa un pareizi salocīta, roku mazgājamās izlietnes un vannas nosusinātas un spodras, tualetes podi nevainojami izberzti, to vāki nolaisti. Spoguļi un logu stikli mirdz un laistās. Visas elektriskās spuldzes kārtībā, tāpat kā televīzijas un radiokomplekts. Gaisa kondicionēšanas iekārtu regulē termostati, kaut gan temperatūra patlaban ir tīkama — 68°F. Stāvēdams otrā apartamenta vidū un skatīdamies apkārt, Pīters nodomāja, ka vairāk nekas nav darāms.

Taču tad viņam iešāvās prātā kāda doma. Viņš atcerējās, ka Kērtiss O'Kīfs ir ārkārtīgi dievbijīgs — reizēm, kā daži mēļoja, tas aizejot līdz ārišķībām. Viesnīcu magnāts lūdza Dievu bieži, dažkārt publiski. Kāds nostāsts apgalvoja: ja viņu ieinteresējot jauna viesnīca, viņš lūdzoties pēc tās kā bērns pēc kliņģera; cits savukārt stāstīja, ka pirms sarunām turpat viesnīcā notiekot dievkalpojums, ko O'Kīfa darbinieki paklausīgi apmeklējot. Kādas konkurentu apvienības prezidents, kā Pīteram atausa atmiņā, bija sacījis: «Kērtiss nekad nepalaiž garām izdevību lūgties. Tāpēc viņš arī čurā, nometies uz ceļgaliem.»

Šī doma pamudināja Pīteru pārbaudīt, vai katrā istabā ir Bībele. Un nopriecājās, ka to darījis.

Ja Bībeles bija labu laiku atradušās numurā, to pirmās lapas izraiboja pasūtāmo meičiņu tālruņu numuri. Kā zina pieredzējuši ceļotāji, tieši no Bībeles visdrīzāk var iegūt

attiecīgās ziņas. Plters nicini parādīja grāmatas misis di Kenē.

Viņa noklakšķināja mēli. — Tās misteram O'Kīfam nebūs i

vajadzīgas, vai ne? Bet es likšu atnest jaunas.

Pasitusi Bībeles padusē, viņa jautājot uzlūkoja Pīteru.

—   Laikam gan tieši no mistera O'Klfa patikas vai nepatikas būs atkarīgs, kuri no mūsu darbiniekiem te paliks un kuri ne.

Plters pašūpoja galvu. — Goda vārds, nezinu, misis K. Kā jūs, tā es varam tikai minēt.

Dodoties ārā no apartamentiem, viņš manīja, ka saimniecības vadītāja vaicājot noskatās nopakaļ. Viņš zināja, ka misis di Kenē uztur slimu viru un vismazākā varbūtība zaudēt darbu varētu šo sievieti biedēt. Braukdams liftā lejup uz pusstāvu, viņš sajuta patiesu līdzjūtību.

Pēc Pītera uzskata, ja mainītos administrācija, iespēja palikt savās vietās būtu jaunākajiem un spējīgākajiem štata darbiniekiem. Pēc viņa domām, to lielākā daļa izturētu pārbaudi, jo par O'Klfa apvienību runāja, ka tā ar saviem kalpotājiem apejoties labi. Turpretī vecākiem ļaudīm, kas kļuvuši savos pienākumos nolaidīgāki, draudētu krietni lielākas briesmas.

Pīteram Makdermotam tuvojoties administrācijas telpām, no tām iznāca galvenais inženieris Doks Vikerijs. — Šcf, ar ceturto liftu vakar vakarā kaut kas nebija kārtībā. Diezin vai jūs to zināt? — Plters apstādamies pavaicāja.

Galvenais inženieris saīdzis palocīja apaļo, kailo galvu.

—   Gatavā ķēpa: tieši, kad mehānisms jālabo un vai'g naudu, tad kabata tukša.

— Vai ar liftu tiešām ir tik slikti? — Pīters zināja, ka tehnikas budžets pēdējā laikā apcirpts, taču pirmoreiz dzirdēja, ka ir nopietnas nedienas ar liftiem.

Galvenais inženieris pagrozīja galvu. — Ja jūs ar to gribat teikt, ka varētu notikt liela katastrofa, tad es sacītu — nē. Drošības ieriktes es uzmanu kā klēpja bērnus. Taču mazas avārijas ir notikušas un agri vai vēlu notiks kāda lielāka

arīdzan. Vai'g tikai pāris kabīnēm uz kādām stundām apstāties, kad sitamā ēkā ies kā trakonamā.

Pīters piekrītot pamāja. Ja tādu vien ļaunumu var sagaidīt, tad nav ko pārmērīgi raizēties. — Kas jums vajadzīgs? — viņš pavaicāja.

—   Sākumam simt tūkstoši dolāru. — Galvenais inženieris palūkojās pāri masīvo briļļu ietvaram. — Tad es liftos varētu izgrābt lielāko daļu zarnu, apmainīt tās ar jaunām un pēc tam vēl paķimerēties ar šo to citu.

Pīters klusi iesvilpās.

—    Es jums teikšu vienu, — piezīmēja galvenais inženieris. — Labi mehānismi ir kaut kas brīnišķīgs un reizēm gandrīz šķiet cilvēciskas būtnes. Daudzreiz tie kalpo daudz ilgāk, nekā var cerēt, un vēlāk tos var pielāpīt un mīļi pierunāt, un tie pūlēsies vēl un vēl. Tomēr kaut kur kaut kad pienāk nāves punkts, un no tā nekādi nevar izbēgt, vienalga, lai cik cilvēks un arī mašīnas to gribētu.

Ieiedams paša kabinetā, Pīters joprojām prātoja par galvenā inženiera vārdiem. Viņš sev vaicāja, kad varētu pienākt nāves punkts veselai viesnīcai. Protams, Sv. Gregoram tas vēl nedraud, kaut ari Pīters nojauta, ka viesnīcas tagadējais režīms jau savu mūžu nodzīvojis.

Uz rakstāmgalda atradās vesela kaudze pasta sūtījumu, kā ari pa tālruni nodotu ziņojumu. Viņš pacēla augšējo zīmīti un izlasīja: «Jums zvanīja mis Mārša Preiskota. Viņa piecsimt piecdesmit piektajā istabā gaidīs jūsu rīkojumu.» Tas bija atgādinājums, ka viņš plānojis uzzināt vairāk par vakardienas notikumiem tūkstoš simt divdesmit sestajā un septītajā apartamentā.

Vēl kas: iespējami drīzāk jāiegriežas pie Kristīnes. Bija vairāki sīki jautājumi, kas jāatstāj Vorena Trenta izlemšanai. Šīrīta sarunā tie vēl nebija likušies tik svarīgi, lai būtu apspriežami. Pasmīnējis viņš pats sevi norāja: beidz sev iestāstīt! Tev gribas ar šo jauno sievieti tikties, un kāpēc gan ne?

Kamēr viņš vēl gudroja, kas darāms pirmais, iezvanījās tālrunis. Runāja kāds telpu reģistratūras nodaļas darbinieks:

—     Manuprāt, jūs gribētu to uzzināt, — vīrietis sacīja.

—   Tikko kā ieradies misters Kērtiss O'Kīfs.

5

Kērtiss O'Kīfs ieurbās ļaužu pilnajā, alai līdzīgajā vestibilā zibenīgi, kā bulta ieurbjas ābola serdē. Turklāt mazliet iepuvuša ābola serdē, viņš kritiski nodomāja. Lūkojoties apkārt, pieredzējušajam viesnīcu speciālistam tūlīt šis tas paliks prātā. Tās bija sīkas, tomēr svarīgas pazīmes: uz krēsla atstāta guļam un nav atlikta vietā avīze; smilšu urnā pie liftiem guļ pusducis cigarešu izsmēķu; liftnieka formas tērpam trūkst vienas pogas, lustrā nedeg divas spuldzes. Pie izejas uz Sv. Kārļa avēniju formā tērpts šveicars pļāpā ar laikrakstu pārdevēju, bet viesu plūsma un citi spiesti spraukties viņiem garām. Netālu no O'Kīfa, galvu nokāris, pārdomās iegrimis, pie galda sēž kāds pavecs administratora palīgs.

O'Kīfa apvienības viesnīcā tamlīdzīgā neiespējamā gadījumā, kad visi tādi trūkumi atklājas vienā reizē, atskanētu pātagas cirtiens: asi rājieni un varbūt pat atlaišanas. Taču Sv. Gregors nav mana viesnīca, Kērtiss O'Kīfs sev atgādināja. Vēl ne.

Viņš devās uz reģistrācijas nodaļu: slaids, elegants, sešas pēdas garš vīrietis, ģērbies nevainojami gludinātā pelēku ogļu krāsas uzvalkā, slīdēdams dejai līdzīgā, gandrīz vai sīkā solī. Tāds O'Kīfam bija raksturīgs gan rokasbumbas laukumā, kur viņu bieži varēja redzēt, gan balles zālē, gan uz savas okeāna jahtas «Krodzinieks IV» līganā klāja. Ar lokanu, sportisku augumu viņš bija lepojies gandrīz visus piecdesmit sešus mūža gadus, kuru laikā no nenozīmīga zemākās vidusšķiras cilvēciņa izsitās līdz vienam no Amerikas bagātākajiem — un nemiera urdltākajiem vīriem.

Kāds reģistratūras darbinieks, lāgā nepacēlis acis, piestūma pa letes marmora virsu O'Kīfam pieraksta veidlapu. Magnāts nelikās to redzam.

—   Mans vārds ir O'Kifs, — viņš mierīgi paziņoja, — un es esmu rezervējis divus apartamentus, vienu man pašam, otru uz mis Dorotijas Lešas vārda. — Kaut kur tālumā viņš saskatīja vestibilā ienākam Dodo — ar bezgala skaistām kājām un krūtīm, šķiļot žilbinošas seksa ugunis. Kā jau vienmēr, daudzi pagrieza galvas un noelsās. O'Kīfs bija atstājis draudzeni pie automašīnas pielūkot bagāžas pārnešanu uz viesnīcu. Tāds darbiņš viņai reizēm patika. Lielāka smadzeņu piepūle nebija viņas gaumē.

O'Kīfa vārdi izraisīja precīzi mestas granātas sprādziena iespaidu.

Reģistrators iztaisnoja plecus un sastinga. Viens skatiens atbraucēja vēsajas, pelēkajās acīs, kas likās redzam sēdētājam cauri, — un viņa vienaldzīgā attieksme acumirklī pārvērtās par iztapīgas cieņas apliecinājumu. Roka nervozi sakārtoja kaklasaiti.

—   Piedodiet, ser. Vai misters Kērtiss O'Kīfs?

Viesnīcu magnāts pamāja ar galvu, viegli, netverami pasmaidīdams. Seja izskatījās mierīga — tāda pati, kāda, laipni smaidot, lūkojās pretī no apvaka grāmatai «Esmu jūsu namatēvs», kuras pusmiljona metiena eksemplārs redzamā vietā bija izlikts ikvienā O'Kīfa apvienības viesnīcas numurā. (Šī grāmata domāta jūsu izklaidei un priekam, ja jūs vēlētos to paņemt sev līdzi, lūdzu, paziņojiet administratoram, un jūsu rēķinam pieskaitīs $ 1,25.)

—  Jā, ser. Esmu pārliecināts, ser, ka jūsu apartamenti ir sagatavoti. Lūdzu, mirkli uzgaidiet.

Kamēr viņš šķirstīja iepriekšējo pieteikumu un telpu iedalījuma kartītes, O'Kifs atkāpās no galda, palaizdams klāt arī citus iebraucējus. Reģistrācijas nodaļa, kas pirms mirkļa bija likusies diezgan tukša, nu pildījās ar viesiem — tā viesnīcā parasti notika vairāk reižu dienā. Ārā spožajos, siltajos saules staros no lidostas limuzīniem un taksometriem izbira pasažieri, kas bija ieradušies dienvidos — tāpat kā viņš, O'Kīfs — ar brokastlaika reaktīvo lidmašīnu no Ņujorkas. Viņš pamanīja, ka sāk pulcēties kādas sanāksmes dalībnieki. No vestibila griestu velves nokarājās transparents:

SVEICAM AMERIKAS ZOBĀRSTU KONGRESA DELEGĀTUS!

Dodo piebiedrojās O'Kīfam. Viņai aiz muguras kā dievietes pavadoņi apstājās divi ar bagāžu apkrāvušies gaiteņu pārziņi. Galvā Dodo bija liela mīksta platmale, kas neapslēpa linu baltos matus un bērnišķīgās platās, zilas acis nevainojami gludajā sejā.

—   Kērtij, stāsta, ka te apmetīšoties traki daudz zobārstu.

—   Paldies, ka man pateici, — viņš garlaikots atsaucās. — Citādi man par to nebūtu ne jausmas.

—   Hm, varbūt man vajadzētu aiziet pie kāda no viņiem, lai aizplombē zobu. Cik reižu neesmu gribējusi to darīt, bet nez kā…

—   Viņi te atbraukuši, lai vērtu vaļā nevis citu, bet paši sava$ mutes.

Dodo izskatījās apmulsusi, kā gadījās bieži — itin kā ap viņu notiktu kaut kas, ko vajadzētu saprast, bet nezin kāpēc tas nav iespējams.

Kāds O'Kīfa viesnīcas direktors, nemanīdams, ka īpašnieks dzird, nesen bija teicis par Dodo: «Viņas smadzenes ir krūšu buferos, tikai diemžēl abas šīs vietas nav savienotas.»

O'Kīfs zināja, ka daži paziņas nevar saprast, kāpēc viņš izvēlējies par savu ceļojumu pavadoni tieši Dodo, jo, ņemot vērā savu bagātību un ietekmi, nešaubīgi varētu dabūt, kādu vien vēlētos. Protams, par to, ka Dodo pēc O'Kīfa iegribas prot gan uzpūst savu kaislo juteklību gaišās liesmās, gan atstāt to klusi kvēlojam, citi varēja izteikt tikai minējumus, kuros šis fakts tik un tā bija novērtēts par zemu. Viņas nekaitīgās muļķībiņas un biežās aplamības, kas citus šķita kaitinām, O'Kīfs uzskatīja tikai par uzjautrinošām — varbūt tāpēc, ka reizēm viņš nogura no apkārtējo modrajiem, gudrajiem prātiem, kas allaž centās neatpalikt no viņa paša atjautības. Tomēr drīzumā viņš dzīrās no Dodo atkratīties. Viņa bija noturējusies nu jau gandrīz gadu — ilgāk par visām pārējām. Holivudas galaktikā bija vesela zvaigznīšu plejāde, no kuras varēja kādu padabūt. Protams, viņš parūpēsies par Dodo, izmantos savu plašo ietekmi, lai nodrošinātu viņai pāris otršķirīgu lomiņu. Kas zina, varbūt viņa patiešām varētu sasniegt savu iecerēto mērķi. Viņai bija īpatnēja seja un augums. Daža laba uzkāpusi augstu pat ar šo preci vien.

Reģistrators atgriezās pie priekšējā galda. — Viss ir gatavs, ser.

Kērtiss O'Kīfs pamāja. Tad zibenīgi iznirušā gaiteņu pārziņu priekšnieka Hērbija Čendlera vadībā mazais pulciņš piegāja pie stāvošā lifta.

6

Drīz pēc tam, kad Kērtiss O'Kīfs un Dodo bija aizvadīti katrs uz savu apartamentu, Džūliusam Milnām — pēc iesaukas «Mūķīzeru Milnām» — iedalīja vienvietīgu numuru.

Mūķīzeru Milns bija piezvanījis uz Sv. Gregoru ceturksni pirms vienpadsmitiem, izmantodams viesnīcas tiešos sakarus ar Muasāna lidostu («No Ņiiorleānas lieliskākās lidostas jūs varat runāt par brīvu.»), lai saņemtu apstiprinājumu, ka pirms vairākām dienām pieteiktā istaba viņu gaida. No viesnīcas viņš saņēma apliecinājumu, ka ar pieteikumu viss kārtībā un viņš tiek laipni lūgts ierasties pilsētā, lai nekavējoties iekārtotos numurā.

Tā kā lēmums apmesties tieši Sv. Gregorā bija pieņemts tikai pirms dažām minūtēm, ziņa Milnu iepriecināja, kaut ari nebūt nepārsteidza, jo viņš pie sava izdomātā plāna bija rezervējis istabu visās Ņūorleānas lielākajās viesnīcās, katrā nosaukdams citu uzvārdu. Sv. Gregorā viņš bija pieteicies kā «Bairons Mīders»: šis vārds bija izvēlēts no laikraksta, jo tā īstais īpašnieks bija uzvarējis galvenajās derībās kādās zirgu skriešanās sacīkstēs. Tā likās laba zīme, un labām zīmēm Mūķīzeru Milns svēti ticēja.

Nudien, vairākos gadījumos tas it kā bija apliecinājies. Piemēram, pēdējā tiesas prāvā tūlīt pēc Milna atzīšanās savā vainā ieslīpi pāri tiesneša krēslam bija nogulies saules stars, un, tam joprojām tur uzkavējoties, sekojis spriedums, kas bijis ārkārtīgi saudzīgs: tikai trīs gadi, kaut gan Mūķīzeru Milns bija gaidījis piecus. Pat darbiņi pirms atzīšanās vainā un notiesāšanas bija it kā ritējuši zem laimīgas zvaigznes. Naksnīgie apciemojumi vairāku Detroitas viesnīcu istabās bija risinājušies gludi un nesuši labus ienākumus — tā viņš vēlāk secināja —, jo visi istabu numuri — atskaitot pēdējo — saturējuši ciparu «divi» — viņa laimes skaitli. Tikai pēdējā istabā, kuras numurs nebija saturējis glābjošo ciparu, tās iemītniece pamodusies un spalgi iebrēkusies tieši tai mirklī, kad Milns bāzis somā viņas ūdeļādas kažoku. Skaidrā nauda un dārglietas bija jau iestūķētas vienā no viņa īpaši apjomīgajām mēteļa kabatām.

Un varbūt šī neveiksme viņu piemeklējusi tieši tāpēc, ka

istaba bez vina laimes skaitļa atradusies tādā vietā, kur vies-

/ f '

nīcas kruķis varējis kliedzienus izdzirdēt un nekavējoties atsvempties. Mūķīzeru Milns, būdams filozofs, nekurnēdams samierinājās ar neizbēgamo, pat nepapūloties izmantot veikli izdomāto skaidrojumu, kāpēc atradies nevis savā, bet citā istabā, kaut gan citkārt šāds skaidrojums būtu līdzējis.

Neko darīt, uz tādu risku jābūt gatavam ikvienam garnadzim — pat tādam pieredzējušam speciālistam kā Mūķīzeru Milnām. Taču tagad, nosēdējis piespriesto laiku (kas par labu uzvedību gan bija saīsināts) un pēdējās desmit dienās veiksmīgi pasirojis Kanzassitijā, viņš ļoti cerēja uz divām ienesīgām nedēļām Ņūorleānā.

Tās sākās labi.

Muasāna lidostā viņš bija ieradies īsi pirms pusastoņiem rītā, atbraukdams no lētā moteļa pie Šefmentēras autoceļa, kur bija pavadījis iepriekšējo nakti. Mūķīzeru Milns nodomāja, ka lidosta ir skaista, moderna celtne, visur stikls un hroms, kā arī neskaitāmas atkritumu urnas, kas svarīgas viņa pašreizējiem nolūkiem.

Kādā plāksnē viņš izlasīja, ka lidosta nosaukta orleānieša Džona Muasāna vārdā. Muasāns bijis pasaules mēroga aviācijas pionieris, un Mūķīzeru Milns, ievērodams, ka cienījamā pilsoņa iniciāļi ir tādi paši kā viņam, uzskatīja to par iespējamu labvēlīgu zīmi. Tādā lidostā viņš būtu lepojies dārdot nolaisties ar vienu no lielajiem reaktīvajiem gaisakuģiem, un, ja viss ies to ceļu, ko gājis pirms pēdējā cietumsoda, tad varbūt arī tā drīz notiks, kaut gan pēdējā tupēšana ķurķī uz kādu laiku pasliktinājusi viņa māku. Lai arī viņš, protams, to ātri atgūst, tomēr patlaban šad tad vilcinās, kur kādreiz būtu strādājis ar vēsu prātu, gandrīz vienaldzīgi.

Tomēr tas bija dabiski. Iemesls tam bija apziņa: ja viņu noķers un atkal aizsūtīs uz tuptūzi, šoreiz gaida ilgs sods — no desmit līdz piecpadsmit gadiem. Ar to būtu grūti samierināties. Piecdesmit divu gadu vecumā tik garus posmus gandrīz vairs neiztur.

Neuzkrītoši slaistīdamies pa lidostas halli, kārtīgi, labi ģērbtais Mūķīzeru Milns, pasitis padusē salocītu laikrakstu, rūpīgi saglabāja modrību. Viņš izskatījās pēc veiksmīga biznesmeņa, kas jūtas droši un paļāvīgi. Tikai acis bez apstājas šaudījās apkārt, un skatiens pavadīja visus agros ceļotājus, kas limuzīnu un taksometru atvizināti no pilsētas centra, ātri bira ārā no satiksmes līdzekļiem. Tā bija pirmā diennakts kustība uz ziemeļiem, turklāt diezgan iespaidīga, jo gan Apvienotā un Nacionālā, gan Austrumu un Deltas gaisa līnija sūtīja savas reaktīvās mašīnas rīta lidojumos uz Ņujorku, Vašingtonu, Čikāgu, Maiami un Losandželosu.

Divreiz viņš jau gandrīz nodomāja, ka sācies tas, ko gaida. Taču tas izrādījās vienīgi iedīglis un vairāk nekas. Divi vīrieši, parakņājušies kabatās pēc biļetēm vai sīknaudas, izvilka viesnīcas numuru atslēgas, ko savā aizmāršībā bija paķēruši līdzi. Pirmais uzmeklēja pastkastīti un iemeta tajā atslēgu: plastmasas plāksnītē bija redzams ari viesnīcas nosaukums. Otrais iedeva savējo lidostas darbiniekam, kas iesvieda to kases atvilktnē, acīmredzot lai vēlāk nosūtītu uz viesnīcu.

Abi gadījumi atnesa vilšanos, bet pēc senas pieredzes Mūķīzeru Milns turpināja vērojumus. Viņš bija pacietīgs cilvēks un zināja, ka gaidītais drīz piepildīsies.

Pēc desmit minūtēm pūles arī atalgojās.

Kāds sārtvaidzis ar papliku pakausi, nesdams rokā mēteli, pilnu piebāztu ceļasomu un plecā iekāris fotokameru, pa ceļam uz trapu piestāja pie avīžu galda. Maksādams par laikrakstu, viņš kabatā sataustīja viesnīcas numura atslēgu un izgrūda dusmu kliedzienu. Sieva, tieva, maiga būtne, klusi kaut ko ierosināja, taču vīrs atcirta: — Nav vairs laika! — Mūķīzeru Milns, to dzirdēdams, sekoja abiem pa pēdām. Jauki! Ejot garām atkritumu urnai, virs iemeta tajā atslēgu.

Viss pārējais nebija nekas jauns. Iedams garām atkritumu urnai, Milns ieslidināja tajā salocīto avīzi, tad, it kā tūdaļ būtu pārdomājis, atgriezās un izvilka to ārā. Tā rīkodamies, viņš ielūkojās urnā, saskatīja tajā iemesto atslēgu un nemanāmi saņēma to saujā. Pēc īsa brīža, iegājis vīriešu tualetē, lai citi neredz, viņš izlasīja plāksnītē, ka tā ir Sv. Gregora viesnīcas sešsimt četrdesmit pirmās istabas atslēga.

Pēc pusstundas, kā no rītiem gadās bieži, Mūķīzeri aplaimoja jauna veiksme. Otrā atslēga arī bija no Sv. Gregora viesnīcas — šī izdevība pamudināja Milnu nekavējoties zvanīt un atgādināt pieteikumu uz istabu. Viņš nolēma vairs neizaicināt likteni, joprojām slaistoties pa lidostu. Sākums bija labs, un šovakar viņš pārbaudīs, kā veiksies dzelzceļa stacijā un tad pēc dažām dienām varbūt atkal lidostā. Bija arī citi ceļi, kā iegūt viesnīcu atslēgas. Vienu no tiem viņš jau bija izmantojis vakar vakarā.

Ne bez iemesla kāds Ņujorkas prokurors pirms vairākiem gadiem tiesā bija sacījis: «Jūsu godība, šī vīra noziegumi mūžīgi saistās ar atslēgām. Vaļsirdīgi sakot, man tā vien liekas, ka viņu nevajadzētu saukt tikai par Milnu, bet par Mūķīzeru Milnu.»

Šī piezīme bija ierakstīta policijas dokumentos un vārds pielipis, tā ka pats Mūķīzeris tagad to lietoja ar zināmu lepnumu. Šo lepnumu vēl spodrināja lietpratīga apziņa, ka vajadzīgs tikai laiks, pacietība un laimīga sagadīšanās, tad viņš iepratīsies iegūt gandrīz jebkuru atslēgu.

Viņa pašreizējā specializācijas pakāpe pamatojās cilvēku nevēribā pret viesnīcu istabu atslēgām, nevērībā, kura, kā Mūķīzeru Milns jau sen bija secinājis, dzina izmisumā visus viesnīcu īpašniekus. Teorētiski katram viesim, aizbraucot un maksājot rēķinu, vajadzēja atdot istabas atslēgu. Taču neskaitāmi cilvēki pameta viesnīcu ar kabatā vai makā aizmirstām istabas atslēgām. Apzinīgākie šad tad iemeta atslēgas pastkastītēs, un lielās viesnīcas, kā Sv. Gregors, regulāri dabūja nedēļā maksāt pastam piecdesmit dolāru vai vairāk par atpakaļ atsūtītajām atslēgām. Bija gan arī tādi, kas atslēgas vai nu paturēja, vai, daudz nedomādami, gluži vienkārši izmeta ārā.

Šī pēdējā grupa pastāvīgi nodrošināja darbu tādiem profesionāliem viesnīcu zagļiem kā Mūķīzeru Milns.

No lidostas halles Mūķīzeru Milns atgriezās automašīnu stāvvietā pie sava piecus gadus nokalpojušā forda sedana, kas bija iegādāts Detroitā un aizbraukts vispirms uz Kanzassitiju un tad uz Ņūorleānu. Milnām tas bija ideāls braucamais — tas nedūrās acīs un neiespiedās atmiņā, jo nebija ne pārāk vecs, ne pārāk jauns, turklāt pelēcīgā krāsā. Vienīgā īpašība, kas mazliet sagādāja raizes, bija glītā, zaļi baltā Mičiganas licences plāksnīte. Citu štatu numuru plāksnītes Ņūorleānā nebija nekas neparasts, tomēr labāk būtu, ja šīs mazās, raksturīgās iezīmes tomēr nebūtu. Viņš bija apsvēris, vai drošāk būtu neviltot Luiziānas plāksnīti, jo tas likās pārāk liels risks, un Milns bija pietiekami saprātīgs, lai neaizvirzītos tālu pāri savas specialitātes robežām.

Motors kā mierinādams tūlīt pielēca un sāka vienmērīgi murrāt. Mūķīzeru Milns pats bija veicis kapitālremontu, jo iemaņas viņam bija laimējies iegūt uz federālas iestādes rēķina kādā no savām daudzajām viesošanās reizēm aizrestotajās telpās.

Viņš nobrauca četrpadsmit jūdžu garo attālumu līdz pilsētai, rūpīgi ievērodams pieļauto ātrumu, un devās uz Sv. Gregoru, ko iepriekšējā dienā bija uzmeklējis un izlūkojis. Novietojis automašīnu līdzās Kenelstrītai, dažus kvartālus no viesnīcas, viņš izņēma no bagāžnieka divas ceļasomas. Pārējā bagāža bija atstāta moteļa istabā, par kuru bija samaksāts dažas dienas uz priekšu. īrēt vēl vienu istabu gan iznāca dārgi, taču tas bija arī saprātīgi. Motelis kalpos par slēptuvi tam, ko viņš varētu iegūt un (ja uzbruks nelaime) arī pamest. Viņš bija parūpējies, lai motelī nepaliktu nekas, ko varētu atpazīt par viņa īpašumu. Moteļa atslēga bija rūpīgi noglabāta forda karburatora gaisa filtrā.

Viņš pašapzinīgā izskatā iegāja Sv. Gregorā, atstādams somas pie šveicara, un piereģistrējās kā B.V. Mīders no Ennārboras, Mičiganas štatā. Reģistrators, ievērodams glīti piegriezto uzvalku un asi iezīmētos sejas vaibstus, kas liecināja, ka viesis prot pavēlēt, izturējās pret viņu ar cieņu un piešķīra astoņsimt trīsdesmito istabu. Milns tīksmi nodomāja, ka nu viņam ir trīs Sv. Gregora viesnīcas atslēgas — viena, par kuru viesnīca zina, un divas, par kurām tai nav ne jausmas.

Astoņsimt trīsdesmitā istaba, kurā gaiteņa pārzinis viņu drīz ieveda, izrādījās, bija gluži ideāla: plaša un ērta, turklāt, kā Mūķīzeru Milns ienākdams pamanīja, atradās pavisam tuvu dienesta kāpnēm.

Palicis viens, viņš uzmanīgi izsaiņoja lietas, nolēmis, ka patlaban jāpaguļ, lai sagatavotos nopietnam nakts darbam.

7

Kad vestibilu sasniedza Pīters Makdermots,

Kērtiss O'Kīfs jau bija pienācīgā kārtā aizvadīts uz apartamentiem. Pīters nolēma neko lieki nepārbaudīt, dažreiz pārak liela uzmanība varētu likties apgrūtinoša. Turklāt oficiālo apsveikumu teiks Vorens Trents. Tāpēc, pārliecinājies, ka viesnīcas īpašniekam paziņots par O'Kīfa ierašanos, Pīters devās uz piecsimt piecdesmit piekto numuru, lai tiktos ar Māršu Preiskotu.

—   Priecājos, ka jūs atnācāt, — viņa sacīja, atvērdama durvis. — Sāku jau šaubīties, vai nāksiet.

Viņa bija ģērbusies aprikožu krāsas tērpā bez piedurknēm. Acīmredzot no rīta viņa pēc tā aizsūtījusi. Tas viegli apņēma augumu. Garie, melnie mati brīvi krita pār pleciem pretstatā pagājušās nakts sarežģītajai frizūrai, no kuras gan maz kas bija palicis pāri. Pusē sievietes, pusē bērna izskatā jautās kaut kas ārkārtīgi izaicinošs, tā ka gandrīz vai aizrāvās elpa.

—     Piedodiet, ka atnācu tik vēlu. — Pītera skatiens pauda atzinību. — Tomēr redzu, ka esat ražīgi izmantojusi laiku.

Viņa pasmaidīja. — Man likās — varbūt jums pidžama vajadzīga.

—    Tā domāta izņēmuma gadījumam — tāpat kā šī istaba. Es to ļoti reti lietoju.

—  Tā man teica istabene, — sacīja Marša. — Tāpēc es tā padomāju: ja neiebilstat, es gribētu palikt te vismaz vēl vienu nakti.

—   Hm! Vai drīkstu zināt — kāpēc?

—     Lāgā nevaru pateikt. — Mārša pavilcinājās. Abi stāvēja viens otram pretī. — Varbūt tāpēc, ka gribētu atpūsties no tā, kas vakar notika, un šī ir vislabākā vieta, kur to darīt. — Taču īstais iemesls (un viņa klusībā to atzina) bija novilcināt atgriešanos lielajā, tukšajā Dārza rajona mājā.

Viņš šaubīdamies pagrozīja galvu. — Kā jūtaties?

—   Labāk.

—   Par to es priecājos.

—    Tādiem pārdzīvojumiem dažu stundu laikā nav iespējams tikt pāri, — Mārša atzinās, — laikam tomēr es diemžēl izturējos visai stulbi. Vispār nevajadzēja nākt uz Sv. Gregoru — kā jūs jau man likāt pie sirds.

—   Tā es neteicu.

—   Nē, bet tā jūs domājāt.

—  Ja tā darīju, tad man būtu vajadzējis atcerēties, ka mēs visi dažkārt iekļūstam sarežģītās situācijās. — Iestājās klusums. — Apsēdīsimies! — Pīters galu galā noteica.

Viņi ērti atslīga sēdekļos. — Ceru, ka jūs man pastāstīsiet, kā tas viss sākās, — viņš ierunājās.

—    Es zinu, ka jUs to vēlēsieties. — Un jaukā tiešumā piebilda: — Tikai lauzīju galvu, vai man to vajadzētu darīt.

Mārša klusībā sprieda, ka vakarnakt viņa jutusies galvenokārt satriekta, ievainots bijis viņas lepnums, kam pievienojies ari fiziskais nogurums. Taču tagad trieciens bija daļēji pārvarēts, un viņai likās, ka lepnums ciestu mazāk, ja viņa nevis izrādītu sašutumu, bet klusētu. Droši vien šorīt, būdami skaidrā prātā, Lails Dimērs ar drauģeļiem vis karsti nevēlētos lielīties ar saviem varoņdarbiem.

—    Ja nolemsiet klusēt, nevaru jūs piespiest, — teica Pīters. — Kaut gan es vēlētos jums atgādināt: ja cilvēki, kas tā rikojās, vienreiz tiek cauri ar veselu ādu, viņi mēģinās to darīt atkal — varbūt ne ar jums, bet ar kādu citu. — Māršas acis pauda nemieru. — Nezinu, — viņš atsāka, — vai šie cilvēki, kas vakarnakt kopā ar jums atradās tanī istabā, bija jūsu draugi vai ne. Bet, pat ja tie tādi bija, es nespēju saskatīt nevienu iemeslu, kāpēc viņi būtu jāaizstāv.

—   Viens bija draugs. Vismaz tā man likās.

—   Draugs vai nedraugs, — Pīters neatlaidās, — svarīgi ir tas, ko viņi mēģināja izdarīt — un būtu izdarījuši, ja tuvumā nepatrāpītos Roiss. Turklāt, kad viņus jau gandrīz notvēra, visi četri aizbēga projām kā žurkas no grimstoša kuģa, atstādami jūs vienu.

—   Vakarnakt, — Mārša stomīdamās sacīja, — es dzirdēju jūs sakām, ka divu vārdus jūs zinot.

—  Apartaments bija reģistrēts uz Stenlija Diksona vārda. Otrs man zināmais vārds ir Dimērs. Vai šie divi bija vainīgo pulkā?

Mārša palocīja galvu.

—   Kas bija barvedis?

—   Manuprāt… Diksons.

—   Izstāstiet nu, kas notika iepriekš.

Mārša saprata, ka zināmā mērā viņai atņemta lemtspēja. Viņai šķita, it kā kaut kas pavēlētu. Tas viņai ir kas jauns, tāpēc jo vairāk var brīnīties, ka viņai tas patīk.

Viņa paklausīgi pastāstīja notikumu gaitu, sākot ar savu aiziešanu no deju zāles un beidzot ar to, ka pēdējā brīdī paspēja ierasties Aloizs Roiss.

Sarunu biedrs tikai divreiz viņu pārtrauca. Pīters Makdermots pajautāja, vai viņa kaut pavirši redzējusi blakus istabā sievietes, par kurām Diksons un citi runājuši. Un vai viņa manījusi apartamentos kādu no viesnīcas darbiniekiem. — Uz abiem jautājumiem viņa noliedzot papurināja galvu.

Beigās viņa juta, ka nepieciešams pateikt ko vairāk. Un pateica, ka varbūt viss tā nenotiktu, ja viņai nebūtu bijusi dzimšanas diena.

Pīters izskatījās pārsteigts. — Vai tiešām vakar bija jūsu dzimšanas diena?

—   Deviņpadsmitā.

—   Un jūs bijāt viena?

Tagad, kad atklāts jau bija tik daudz, likās, nav nozīmes vispār ko slēpt. Marša pastāstīja par tālruņa zvanu no Romas un vilšanās sajūtu, ka tēvs nevar atbraukt.

—  Piedodiet, — Pīters teica, kad viņa pabeidza. — Nu ir vieglāk saprast vismaz daļu no tā, kas noticis.

—   Tā nekad vairs nenotiks. Nekad.

—   Par to es nešaubos. — Pīters kļuva lietišķāks. — Vēlētos šo to no jūsu teiktā izmantot.

—   Kādā veidā? — viņa šaubījās.

—   Izsaukšu visus četrus — Diksonu, Dimēru un divus pārējos — viesnīcā uz pārrunām.

—   Vini var arī nenākt.

/

—   Viņi nāks! — Pīters jau bija izlēmis, kā piespiest vainīgos atnākt.

—   Vai tā tas nekļūs zināms daudziem? — Mārša, joprojām šaubīdamās, vaicāja.

—  Apsolu, ka tad, kad tiksim ar sarunu galā, iespēju, ka izplatīsies tenkas, būs krietni mazāk.

—   Labi, — Mārša piekrita. — Un paldies par visu, ko esat darījis. — Ap sirdi kļuva brīnumaini viegli.

Pīters nodomāja, ka viss ritējis raitāk, nekā viņš domājis. Uzzinājis vajadzīgo, viņš tagad nepacietīgi gribēja to likt lietā. Tomēr varbūt vajag vēl kādu brīdi pakavēties te, lai meitene justos vieglāk. — Man jums kaut kas jāpaskaidro, mis Preiskota.

—   Mārša.

—   Labi, mans vārds ir Pīters. — Viņš nosprieda, ka tas neko nekaitēs, kaut gan viesnīcas darbinieki parasti no šī uzrunas veida vairās — izņēmuma kārtā to lieto tad, ja viesis ir labs paziņa.

Pīters zināja, ka gadījumā, kas skar viesnīcas labo slavu, Vorens Trents būs tikpat stingrs kā viņš. Vienalga, kā Pīters rīkosies — ja vien spēs pierādīt faktus, viesnīcas īpašnieks viņu bez ierunām atbalstīs.

Pīters manīja, ka saruna aizgājusi tiktāl, cik nepieciešams. Viņš piecēlās un piegāja pie loga. No šīs puses varēja vērot pavēlas rīta stundas rosīgo satiksmi Kenelstrītā. Sešas braucamās joslas bija pilnas ar automašīnām, kas virzījās gan ātri, gan lēni, un platās ietves ņudzēja no ļaudīm, kas devās iepirkties. Palieli bariņi gaidīdami stāvēja palmām apvēdītā bulvāra vidū, pa kuru slīdēja ar gaisa kondicionētājiem apgādātie autobusi, alumīnija paneļiem laistoties saules staros. Pīters ievēroja, ka Nacionālā krāsaino pilsoņu progresa apvienība atkal piketē pie kādiem veikaliem. ŠIS VEIKALS IR PAR DISKRIMINĀCIJU, TE NEIEPĒRCIETIES, ieteica kāds plakāts, un bija vēl citi, kuru nesēji vienā mierā stāvēja kustīgās gājēju straumes vidū: lai griež vien ceļu.

—  Jūs tikai nesen esat ieradies Ņūorleānā, vai ne? — vaicāja Mārša. — Viņa bija nostājusies līdzās pie loga. Pīters juta maigas, saldas smaržas.

—   Diezgan nesen. Ar laiku ceru pilsētu iepazīt labak.

—   Es zinu daudz stāstu par tās vēsturi, — Mārša pēkšņā aizrautībā ierunājās. — Vai gribat, lai es jūsu zināšanas papildinu?

—   Hm… esmu nopircis dažas grāmatas. Man tikai nav bijis laika lasīt.

—     Grāmatas jūs varat lasīt vēlāk. Ir daudz labāk vispirms redzēt vai par to dzirdēt. Gribētu izdarīt kaut ko, lai apliecinātu savu pateicību…

—   Nav par ko pateikties.

—   Nu, tad gribu darīt to tāpat vien. Lūdzu! — Viņa uzlika plaukstu uz Pitera elkoņa.

—    Ļoti interesants piedāvājums, — viņš teica, nodomādams, ka diez vai rīkojas saprātīgi.

—      Labi! Norunāts. Rītvakar es rīkoju savās mājās viesības. Tās būs vecmodīgas pusdienas Ņūorleānas stilā. Pēc tām mēs varēsim runāt par vēsturi.

—   Pag, pag! — viņš pretojās.

—   Vai gribat teikt, ka jums jau paredzēts kas cits?

—   Nē, ne gluži tā.

—     Nu, tad norunāts, — Mārša bez kādām šaubām paziņoja.

Domādams par pagātni, par to, cik svarīgi izvairīties no tuvākas pazīšanās ar jaunu meiteni, kas ir arī viesnīcas viešņa, Pīters vilcinājās. Tad izlēma: būs nelaipni atteikt. Pieņemt ielūgumu pusdienās nenozīmē rīkoties neapdomīgi. Galu galā — tur būs arī citi. — Ja gribat, lai eju, — viņš noteica, — izpildiet manu lūgumu.

—   Kādu?

—     Mārša, dodieties mājās! Pametiet viesnīcu un dodieties mājās!

Viņu skatieni satikās. Pīters vēlreiz ieelpoja Māršas smaržas un sajuta, cik viņa jauniņa.

—   Labi, — viņa noteica. —Ja jūs vēlaties, es to darīšu.

Pec īsa brīža Pīters Makdermots, iegrimis domās, iegāja pusstāvā savā kabinetā. Viņam nedeva mieru apziņa, ka tāda jauna meitene kā Mārša Preiskota, kas acīmredzot dzimusi bagātībā un greznībā, nenoliedzami atstāta novārtā. Pat ja viņas tēvs patlaban atrodas ārzemēs un māte aizmukusi — viņš bija dzirdējis par agrākās misis Preiskotas vairākkārtējām precībām, — tomēr ir gluži neticami, ka nemaz nav domāts, kā nodrošināt, lai jaunajai meitenei labi klātos. Pīters prātoja, ja viņš būtu Māršas tēvs… vai brālis…

Domas pārtrauca neizskatīgā, vasarraibumainā sekretāre Flora Jeitsa. Savos resnajos pirksteļos (tie spēja skraidīt pa rakstāmmašīnas taustiņiem tik ātri, ka otrus tādus Pīters nespēja atcerēties) Flora turēja dažas lapas ar ziņām, kas bija ienākušas pa tālruni. — Vai kaut kas steidzams? — pamādams uz papīriem, Pīters vaicāja.

—   Ne sevišķi. Var gaidīt līdz pēcpusdienai.

—   Nu, tad ļausim, lai stāv. Es palūdzu kasi atsūtīt man rēķinu par tūkstoš simt divdesmit sestā un septītā apartamenta īri. Tam jābūt uz Stenlija Diksona vārda.

—    Te tas ir. — Flora paņēma no Pītera galda kādu ātršuvēju. — Ir arī galdnieku darbnīcas uzrēķins par bojājumiem. Es saspraudu abus kopā.

Pīters pārskrēja ar acīm abām lapām. Rēķins, kas ietvēra vairākas summas par istabu sakārtošanu, sasniedza septiņdesmit piecus dolārus, galdnieks mēbeļu bojājumus bija novērtējis par simt desmit. — Sameklējiet pēc šīs adreses tālruņa numuru, — sacīja Pīters, norādīdams uz rēķiniem. — Tālrunis droši vien būs uz tēva vārda.

Uz rakstāmgalda atradās salocīts laikraksts, kurā viņš līdz šim vēl nebija paspējis ieskatīties. Tas bija šīrīta Times Picayune[4].

Kad Flora izgāja ārā un viņš avīzi atlocīja, skatiens uzdūrās melnajiem virsrakstiem. Iepriekšējā vakarā notriekto cilvēku traģēdija bija kļuvusi divkārša, jo arī sabrauktā bērna māte agrajās rīta stundās bija slimnīcā mirusi. Pīters ātri pārlasīja ziņojumu: papildinājumu tam, ko bija teicis policists, apturot viņus ar Kristīni pie aizžogotās ielas. «Vēl joprojām,» bija sacīts rakstā, «nav atrastas nedz nāvi nesējas automašīnas, nedz tās vadītāja pēdas. Taču policija uzskata par ticamu vārdā nenosaukta aculiecinieka apgalvojumu, ka tas bijis «zems, melns limuzīns, kas drāzies lielā ātrumā un manīts steidzīgi aizbraucam no negadījuma vietas». Times Piecai/ne piebilda, ka pilsētas un štata policija sadarbojoties štata mērogā, meklējot automašīnu, kas varētu būt bojāta atbilstoši šim aprakstam.

Pīteram iešāvās prātā, diez vai Kristīne pamanījusi šo avīžu ziņu. Katastrofai it kā bija kāds sakars arī ar viņiem, jo abi, kaut neilgi, šajā vietā apstājušies.

Floras atgriešanās ar meklēto tālruņa numuru lika pievērst uzmanību pašreizējam uzdevumam.

Pīters pabīdīja avīzi malā un pacēla pilsētas tālruņa klausuli, lai uzgrieztu numuru. — Diksonu nams, — atbildēja zema balss.

—   Es vēlētos runāt ar misteru Stenliju Diksonu. Vai viņš ir mājās?

—   Vai drīkstu vaicāt, kas zvana, ser?

Pīters pateica savu vārdu un piebilda: — No Sv. Gregora viesnīcas.

Iestājās klusums; varēja dzirdēt, ka attālinās nesteidzīgi soļi un tikpat nesteidzīgi atnāk atpakaļ.

—   Man žēl, ser. Misters Diksons, juniors, nav runājams.

Pīters kļuva krietni asāks. — Nu tad nododiet viņam

šādu ziņu. Pasakiet, ja viņš nebūs tik laipns un nepienāks pie tālruņa, es tūlīt zvanīšu viņa tēvam.

—   Varbūt ja jūs to darītu…

—   Pasteidzieties! Pasakiet viņam, ko es teicu.

Vilcināšanās bija gandrīz vai saklausāma. — Labi, ser. —

Soļi atkal attālinājās.

Atskanēja klikšķis, un tad kāds īgnā balsī atsaucās: — Šeit Stens Diksons. — Kas tā par jezgu?

—   Šī jezga ir saistīta ar vakarnakts notikumu, — Pīters skarbi noskaldīja. — Vai tas jūs pārsteidz?

—   Kas jūs tāds esat?

Pīters atkārtoja savu vārdu. — Es jau runāju ar mis Preiskotu. Tagad gribētu parunāt ar jums.

—   Jūs tak ar mani runājat, — atcirta Diksons. — Ko gribējāt, to dabūjāt.

—   Tā es ar jums nerunāšu. Saruna notiks manā kabinetā viesnīcā.

Atskanēja izsauciens, ko Pīters nelikās dzirdam. — Rīt pulksten četros kopā ar trim pārējiem. Jūs tos atvedīsiet līdzi.

Atbilde sekoja zibenīgi un skaļi. — Nenāk ne prātā! Lai kas jūs, puis, būtu, jūs esat tikai viesnīcas dienderis, un man jūsu pavēlēm nav jāklausa. Labāk piesargieties: mans sencis pazīst Vorenu Trentu.

—   Jūsu zināšanai — esmu jau apspriedis šo jautājumu ar misteru Trentu. Viņš atstāja to manā ziņā, vienalga, vai mēs ierosināsim krimināllietu vai ne. Taču nu es viņam ziņošu, ka jūs sava tēva iejaukšanos uzskatāt par labāku. Mēs šādā garā arī turpināsim.

—   Pagaidiet! — Bija dzirdama smaga elpa.— Rīt pulksten četros man ir lekcija. — Šobrīd balss bija krietni vien zaudējusi kareivīgo noskaņu.

—   Uz lekciju neejiet, — Pīters viņam sacīja, — un lieciet, lai citi dara tāpat. Mans birojs ir pirmajā pusstāvā. Iegaumējiet — tieši pulksten četros.

Nolicis tālruņa klausuli vietā, viņš manīja, ka ļoti gaida rītdienas tikšanos.

8

Rīta laikraksta sajauktās lapas nekārtīgi mētājās

Kroidonas hercogienes gultā. Maz bija tādu ziņojumu, ko hercogiene nebūtu uzmanīgi izlasījusi. Tagad viņa, atgūlusies spilvenos, saspringti domāja, saprazdama, ka nekad viņas prāts un attapība nav bijuši vairāk vajadzīgi kā tagad.

Uz naktsgaldiņa noliktā ēdienu paplāte bija jau pabīdīta tālāk. Pat kritiskos brīžos hercogiene bija pieradusi kārtīgi paēst. ŠI paraža nāca līdzi no bērnības, kas bija noritējusi dzimtas īpašumā Folingbrukas abatijā, kur brokastis vienmēr pasniedza vairākus ēdienus, jo pēc mundra izjājiena pār laukiem gribējās labi ieturēties.

Hercogs, pabrokastojis viens pats dzīvojamā telpā, pirms īsa brīža bija atgriezies guļamistabā. Viņš arī tūdaļ alkatigi pārlasīja avīzi. Patlaban, uzģērbis virs pidžamas sarkanus, ar jostu apņemtus rītasvārkus, viņš nemierīgi soļoja šurp un turp, šad tad izbraukdams ar pirkstiem pa matu ērkuli.

—   Dieva dēļ, nomierinies! — Sievas balsī jaudās spriedze, kas mocīja abus. — Es nespēju domāt, kad tu aulekšo kā ērzelis Askotas hipodromā.

Hercogs pagriezās. Spožajā rīta gaismā grumbu izvagotā seja pauda izmisumu. — Pie velna, kādu labumu tā domāšana nesīs? Tik un tā nekas nemainīsies.

—    Domāšana palīdz vienmēr — ja domā pietiekami daudz un pareizā virzienā. Tāpēc dažiem cilvēkiem tā nes veiksmi, bet citiem — ne.

Viņš atkal izbrauca pirkstus caur matiem. — Kopš vakarnakts stāvoklis nav uzlabojies.

—  Tas vismaz nav ļaunāks, — hercogiene lietišķi iebilda, — un par to mums jābūt pateicīgiem. Joprojām esam te, un vēl nekas mūs nav skāris.

Viņš noguris papurināja galvu — acīmredzot vakarnakt bija maz gulējis. — Ko tas līdz?

—    Manās acīs svarīgi ir iegūt laiku. Laiks ir mūsu sabiedrotais. Jo ilgāk mēs gaidām un nekas nenotiek… — Viņa apklusa, bet tad atkal atsāka skaļi vērpt domu. — Mums ir ārkārtīgi nepieciešams, lai tu nokļūtu uzmanības lokā. Tādas uzmanības lokā, kura zināmo notikumu padarītu par neiedomājamu, tā ka vispār nevienam nenāktu ne prātā to cilāt.

Kā sarunājuši ne viens, ne otrs nepieminēja vakar notikušo žultaino vārdu apmaiņu.

Hercogs atsāka soļošanu. — Vienīgais, kas varētu to panākt, būtu paziņojums, kurš apliecinātu manu iecelšanu Vašingtonā.

—   Tieši tā.

—   Bet to nedrīkst steidzināt. Ja Hels manīs, ka tiek stumdīts, viņš trakos tā, ka nocels Dauningstritas jumtu. Lai nu kā, tā padarīšana ir ļoti vārīga…

—   Tā būs vēl vārīgāka, ja…

—   Vai tad tu nesaproti, ka es to ārkārtīgi labi zinu?! Vai tev šķiet: es neesmu domājis, ka visai šai iecerei jāatmet ar roku? — Kroidonas hercoga balsī ieskanējās histēriski toņi. Trīcošiem pirkstiem viņš aizkūpināja cigareti.

—   To nu gan mēs nedarīsim! — Atšķirībā no vīra hercogiene runāja noteikti un lietišķi. — Pat premjerministri pakļaujas spiedienam, ja tas nāk no pareizās puses. Hels nav

izņēmums. Piezvanīšu uz Londonu.

/

—   Kāpēc?

—   Parunāšu ar Džefriju. Esmu nodomājusi viņam lūgt, lai dara visu iespējamo un paātrina tavu iecelšanu.

Hercogs šaubu pilns pagrozīja galvu/kaut ari šo domu neatraidīja. Pagātnē viņš bija piedzīvojis daudz pierādījumu sievas ģimenes apbrīnojamajai ietekmei. — Vai tik lode neķers mūs pašus, dūdiņ?

—     Nav teikts. Ja Džefrijs grib, tad prot piespiest īsto pogu. Turpretī, ja nīksim te uz vietas un gaidīsim, var būt sliktāk. — Likdama darbiem sekot vārdiem, viņa pacēla uz naktsskapīša noliktā tālruņa klausuli un pateica telefonistei: — Vēlos savienojumu ar Londonu. Runāšu ar lordu Selvinu. — Viņa nosauca kādu Meifēras numuru.

Savienojumu iedeva pēc divdesmit minūtēm. Kad Kroidonas hercogiene paskaidroja zvana nolūku, viņas brālis, lords Selvins, nekādu īpašo sajūsmu neizrādīja. Stāvēdams istabas galā, hercogs dzirdēja svaiņa zemo balsi protestā rībinot tālruņa mikrofonu.

—   Vai dieniņ, mās, tu tak sacelsi kājās čūsku midzeni — un kam tev tas vajadzīgs? Varu tev skaidri un gaiši pateikt, ka Saimona iecelšana Vašingtonā pašlaik ir ļoti apšaubāma. Vairāki kabineta locekļi uzskata, ka viņš šobrīd nav īstais vīrs. Es nesaku, ka viņiem piekritu, bet nav ko dzīvot ar aizsietām acīm, vai ne?

—   Ja visu atstāj, kā ir, cik ilgi būs jāgaida, līdz izlems?

—   Grūti tā īsti pateikt, māšel. Cik dzirdams, tas varētu ilgt vairākas nedēļas.

—   Mēs gluži vienkārši nevaram nedēļām ilgi gaidīt, — uzstāja hercogiene. — Džefrij, vari man ticēt, ka būtu drausmīga kļūda nemēģināt tūlīt.

—  Man nu gan tas nav saprotams. — Balss no Londonas nepārprotami izklausījās neapmierināta.

Hercogienes tonis kļuva skarbāks. — Es lūdzu ne vien visas ģimenes, bet arī mūsu pašu labā. To es tev noteikti varu apliecināt.

Bridi valdīja klusums, tad lords Selvins piesardzīgi pavaicāja:

—   Vai Saimons ir tev līdzās?

-Jā.

—   Kas aiz visa ta slēpjas? Ko viņš ievārījis?

—   Pat ja uz to būtu kāda atbilde, — Kroidonas hercogiene atcirta, — diez vai es būtu tāda muļķe, ka publiskā telefona sarunā ko stāstītu.

Vēlreiz iestājās klusums, tad sekoja negribīga piekrišana. — Nūjā, tu jau parasti zini, ko dari. To nevar noliegt.

Hercogiene palūkojās vīram acīs, viegli pamāja ar galvu un tad ievaicājās brālim: — Tātad, vai man jāsaprot, ka tu rīkosies tā, kā es lūdzu?

—   Man tā būšana nepatīk, māšel. Man tā joprojām nepatīk. — Tomēr tad viņš piebilda: — Nu, labi. Darīšu, ko varēšu.

Pēc nedaudziem vārdiem abi atvadījās.

Klausule bija tikko kā nolikta, kad tālrunis iezvanījās vēlreiz. Abi Kroidoni sarāvās, hercogs nervozi aplaizīja lūpas.

—   Jā? — hercogiene atsaucās.

Neizteiksmīga balss caur degunu vaicāja: — Vai Kroidonas hercogiene?

—   Jā, tā esmu es.

—   Te Ogilvijs. Viesnīcas apsardzes priekšnieks. — Vadā bija dzirdama runātāja smagā elpa, tad iestājās klusums, it kā Ogilvijs ļautu hercogienei apjēgt, ko viņš sacījis.

Hercogiene gaidīja. Kad tālāk nekas nesekoja, viņa, ik vārdu uzsvērdama, noprasīja: — Ko jūs īsti gribat?

—   Privātu sarunu. Ar jūsu vīru. Un jums. — Tas skanēja strupi, neizteiksmīgi, tāpat neskaidri veļot vārdus.

—  Ja tas saistās ar viesnīcu, tad jūs veltīgi mūs traucējat. Mēs esam pieraduši visu kārtot ar misteru Trentu.

—     Dariet vien tā, ta' laimīgi vis nebūsiet. — Saltā, nekaunīgā runa pauda nepārprotamu pašpārliecību. Hercogieni pārņēma šaubas. Un tad viņa pamanīja, ka trīs rokas.

—     Pašlaik nav piemēroti apstākļi, lai mēs jūs pieņemtu, — viņa ar pūlēm atbildēja.

—   Kad tad? — Atkal klusums un šņākuļojošā elpa.

Hercogiene saprata: lai ko šis vīrietis zina, lai ko grib,

viņš prot izdarīt psiholoģisku spiedienu.

—   Varbūt vēlāk, — viņa atteica.

—   Būšu klāt pēc stundas. — Tas nebija jautājums. Tas bija paziņojums.

—   Iespējams, ka nebūs…

Aizbildināšanās tika pārtraukta: tālrunī noklikstēja, zvanītājs bija nolicis klausuli.

—      Kas tas bija? Ko viņam vajadzēja? — Hercogs sasprindzināts pienāca tuvāk. Izmocītā seja šķita bālāka nekā iepriekš.

Hercogiene uz mirkli aizvēra acis. Viņa izmisīgi ilgojās, kaut varētu atbrīvoties no vadonības pienākumiem un atbildības par abiem, kaut būtu kāds cits, kas lēmēja nastu uzveltu savos plecos. Viņa zināja, ka tās ir veltas cerības; tā bijis jebkurā šādā reizē, kopš vispār spēj atcerēties. Ja tu esi dzimis ar stiprāku raksturu nekā apkārtējie, no tā nevar i/bēgt. Viņas pašas ģimenē, kur katrs atsevišķi gan bija stiprs, citi tomēr neapzināti lūkojās uz viņu, sekoja viņas vadībai un klausīja viņas padomam. Pat Džefrijs, kam piemita patiesas spējas un stūrgalvība, galu galā pakļāvās tomēr viņai, kā bija darījis arī šoreiz. Pēc mirkļa atgriezās īstenības apjauta, un hercogiene atvēra acis.

—    Tas bija viesnīcas slepenpolicistu priekšnieks. Viņš uzstāja, ka pēc stundas ieradīšoties pie mums.

—   Tad viņš zina! Mans Dievs — viņš zina!

—  Acīmredzot par kaut ko viņš ir informēts. Viņš neteica, par ko.

Kroidonas hercogs negaidīti iztaisnojās. Galva pacēlās, un pleci izslējās. Rokas kļuva mierīgākas, lūpas sakniebās. Tās bija tās pašas hameleonam piemītošās, ātrās pārmaiņas, kas viņā bija parādījušās iepriekšējā vakarā. — Varbūt tomēr labāk butu, ja es ietu… — viņš mierīgi noteica, — ja es ietu un atzītos…

—    Nē! Pilnīgi un noteikti — nē! — Hercogienes acis iezibsnījās. Tev jāsaprot: nekas, ko tu varētu izdarīt, nekādā ziņā neuzlabos stāvokli. — Iestājās klusums, un tad hercogiene domīgi noteica: — Mēs nedarīsim neko. Gaidīsim, līdz šis cilvēks atnāks, un tad redzēsim, ko viņš zina un ko vēlas panākt.

Kādu mirkli šķita, ka hercogs grib runāt pretī. Tad pārdomājis viņš nomākts pamāja ar galvu. Savilkdams ciešāk sarkanos rītasvārkus, viņš aizslāja uz blakus istabu, drīz vien atgriezdamies ar divām glāzēm neatšķaidīta skota viskija. Kad viņš vienu pastiepa sievai, viņa pretojās. — Tu zini, ka ir pārāk agrs…

—   Tas nekas. Tev šis malks vajadzīgs. — Viņš iespieda glāzi hercogienes rokā ar tādu gādību, pie kādas viņa nebija pieradusi.

Izbrīnījusies viņa tomēr piekāpās, saņēma glāzi pirkstos un tad iztukšoja. Neatšķaidītais šķidrums dedzināja, aizrāva elpu, taču pēc brītiņa dzīslās ieplūda tīkams siltums.

9

— Lai nu kā, tik ļauni nevar būt.

Sēdēdama pie sava galda ģenerāldirektora telpu priekšistabā, Kristīne, lasot kādu vēstuli, bija saraukusi pieri. Nu viņa pacēla acis un ieraudzīja pa durvju spraugu palūkojamies Pītera Makdermota stingro, taču mundro seju.

Iepriecināta par viesi, viņa tomēr neapmierināta pavēstīja: — Te nu atkal atlidojusi saindēta bulta. Bet, tā kā tādu ir daudz, kāda nozīme vēl vienai?

—  Tāda doma man patīk. — Pīters iebīdījās ar savu lielo augumu pa durvju spraugu.

Kristīne viņu pētīgi noskatīja. — Tu izskaties ļoti spirgts, ja ņem vērā, cik maz esi gulējis.

Viņš pasmīkņāja. — Es agri no rīta apspriedos ar tavu priekšnieku. Tā bija auksta duša. Vai nav vēl nonācis lejā?

Kristīne papurināja galvu un tad paskatījās uz vēstuli, ko bija lasījusi. — Kad viņš izlasīs šo, liela prieka viņam nebūs.

—   Vai saturu nedrīkst izpaust?

—   Nē, laikam drīkst. Manuprāt, tu ari esi tur iejaukts.

Pīters apsēdās ādu pārvilktā klubkrēslā iepretī galdam.

—  Atceries vīrieti, kas pirms mēneša gāja pa Karondelē ielu, — Kristīne iesāka, — kad kaut kur no augšas krita pudele. Viņš krietni dabūja pa galvu.

Pīters pamāja. — Kauns un negods! Šaubu nav, ka pudeli izmeta pa vienu no viesnīcas logiem, bet viesi, kas to darījis, mēs tā arī neatklājām.

—   Kāds bija tas vīrietis — nu, tas cietējs?

—   Cik atceros, jauks, mazs vīriņš. Es ar viņu vēlāk sarunājos, un mēs samaksājām slimnīcas rēķinu. Kaut gan mūsu juristi aizrakstīja viņam vēstuli, kurā paskaidroja, ka samaksa tomēr ir tikai labas gribas apliecinājums un ka nekādas atbildības par notikušo mums nav.

—   Labā griba neko nav līdzējusi. Viņš slimnīcu iesūdzējis tiesā un pieprasa desmit tūkstoš dolāru. Grib, lai mums uzliktu atbildību par šoku, miesas bojājumiem, algas zaudējumu, kā ari apsūdz mūs nolaidībā.

—   Neko viņš nedabūs, — Pīters strupi atteica. — Manuprāt, tas zināmā mērā gan ir netaisni, tomēr viņam nav nekādu izredžu.

—   Kā tu tik droši vari tā sacīt?

—   Tāpēc ka ir vesels lēvenis prāvu, kurās ļaudis sūdzas par kaut ko līdzīgu. Aizstāvju rīcībā ir visādi precedenti, uz kuriem viņi tiesā var balstīties.

—   Vai ar tiem pietiek, lai ietekmētu spriedumu?

—   Parasti jā, — Pīters apliecināja. — Laika gaitā likumsargi sākuši rīkoties diezgan konsekventi. Piemēram, klasiskajā gadījumā Pitsburgā — ar Viljama Penna viesnīcu. Kādu vīrieti ķēra pudele, kas izlidoja pa viesnīcas numura logu un iztriecās cauri cietēja automašīnas jumtam. Viņš iesūdzēja viesnīcu.

—   Un neuzvarēja?

—   Nē. Zaudēja pirmajā instancē, tad pārsūdzēja Pensilvānijas Augstākā tiesā, bet tie pārsūdzību noraidīja.

—   Kāpēc?

—   Tiesa sacīja, ka viesnīca —jebkura viesnīca — nav atbildīga par savu viesu rīcību. Vienīgais izņēmums varētu būt tad, ja kāds, kam ir vara — piemēram, viesnīcas direktors — iepriekš būtu zinājis, kas notiks, bet nebūtu mēģinājis tādu rīcību novērst. — Saraucis pieri aiz atmiņas piepūles, Pīters turpināja: — Cits gadījums savukārt noticis, manuprāt,

Kanzassitijā. Bariņš kādas sanāksmes dalībnieku piepildījuši ar ūdeni netīrajai veļai domātos maisus un svieduši tos no savām istabām uz ielas. Kad maisi plīsuši, cilvēki uz ietves metušies sānis, lai no tiem izvairītos, un viens pagrūsts zem braucošas automašīnas. Viņš guvis nopietnus ievainojumus. Vēlāk viņš iesūdzējis viesnīcu, bet neko nav panācis. Ir diezgan daudz citu spriedumu — un iznākums tāds pats.

—   Kā tu to visu zini? — Kristīne ziņkāri pajautāja.

—   Līdz ar šo to citu es Kornela universitātē mācījos viesnīcu darbības nolikumus.

—   Manuprāt, tas tomēr šķiet briesmīgi netaisni.

—  Jebkuram cietējam tas ir grūti, taču attieksmē pret viesnīcu — taisnīgi. Protams, vajadzētu gan pieprasīt atbildību no cilvēkiem, kas to darījuši. Nelaime tā, ka ielas pusē ir pārāk daudz istabu, tāpēc gandrīz nav iespējams atrast īstos vainīgos, un tā tie lielāko tiesu izkļūst cauri sveikā.

Kristīne, atbalstījusi elkoņus pret galdu, zodu viegli atspiedusi saliektā plaukstā, bija ieinteresēta klausījusies. Saules stars, slīpi spraukdamies pa puspavērtajām venēciešu žalūzijām, šķīla sarkanas dzirksteles viņas matos. Šajā mirklī viņai neizpratnē saraucās piere. Un Pīteram iegribējās tai maigi pieskarties un grumbiņas izlīdzināt.

—   Vai es pareizi saprotu? — viņa vaicāja. — Vai tu saki, ka viesnīca nav tiesiski atbildīga ne par kādiem viesu nodarījumiem — pat ja tie vērsti pret citiem viesiem?

—   No tāda viedokļa, kā mēs runājām, protams, ka nav. Pēc likuma burta tas viss ir skaidrs un ir spēkā jau sen. Butibā daudzi mūsu likumi iesniedzas atpakaļ līdz angļu iebraucamām vietām un iedibinājušies četrpadsmitajā gadsimtā.

—   Pastāsti sīkāk!

—   Es tev likšu galdā saīsinātu variantu. Viss sācies toreiz, kad angļu iebraucamā vieta bijusi viena liela telpa, ko sildījis un apgaismojis kamīns, un tur iebraucēji arī gulējuši. Miegā pasargāt viesus no zagļiem un slepkavām bijis saimnieka uzdevums.

—   Tas skan pieņemami.

—   Tā jau ari bija. To pašu gaidīja no saimnieka, kad sāka būvēt mazākas istabas, jo tajās allaž iemitināja — vai varēja iemitināt — vairākus cilvēkus, turklāt svešiniekus.

—   Ja tā padomā, — Kristīne spriedelēja, — tad tas nu nebija laikmets, kad cilvēks varēja justies pasargāts no citu sabiedrības.

—     Tāds pienāca vēlāk, kad radās atsevišķas istabas un viesiem izsniedza atslēgas. Tad likums pieprasīja citādu attieksmi. Viesnīcas īpašniekam bija jāsargā ciemiņš, lai kāds pie viņa neielauztos. Taču par to, kas ar viesi notiek viņa istabā, vai par to, ko viesis dara, īpašniekam vairs atbildēt nenācās.

—   Tātad atšķirību ieviesa atslēga.

—    Un tā ir joprojām, — Pīters apliecināja. — Šajā ziņā likums nav mainījies. Kad mēs iedodam iebraucējam atslēgu, tā ir tas pats tiesiskais simbols, kas radās agrajās angļu viesnīcās. Atslēga nozīmē, ka viesnīca šo istabu vairs nedrīkst lietot un iemitināt tajā vēl kādu. No otras puses, tiklīdz viesis aizvēris aiz sevis durvis, viesnīca par viņu neatbild. — Viņš norādīja uz vēstuli, ko Kristīne bija nolikusi uz galda. — Tieši tāpēc mūsu draugam no ielas būs jāatrod, kas īsti viņam uzmetis uz galvas pudeli. Citādi veiksmes nebūs.

—   Nenojautu, ka tu esi tāds viszinis.

—   Man nebija nodoma par tādu izlikties, — teica Pīters. — Laikam gan V.T. pārzina likumus pietiekami labi, taču, ja viņam būs vajadzīgi piemēri, tad man tādu netrūks.

—   Droši vien viņš būs pateicīgs. Es piespraudīšu pie vēstules zīmīti. — Viņa ieskatījās Pīteram tieši acīs. — Tev šis darbs patīk, vai ne? Vadīt viesnīcu un kārtot visu, kas ar to saistīts?

—    Jā, patīk, — viņš vaļsirdīgi atzinās. — Kaut arī man patiktu vēl vairāk, ja mēs te šo to varētu pārkārtot. Iespējams, ja būtu darījuši to ātrāk, šobrīd nevajadzētu Kērtisa O'Kīfa. Starp citu, tu jau laikam zini, ka viņš ieradies.

—  Tu esi septiņpadsmitais, kas mani apgaismo. Laikam tālruņi sāka zvanīt tai pašā brīdī, kad viņš tikko spēra kāju uz ietves.

—   Nebūtu nekāds brīnums. Tagad jau krietni daudzi gudro, kāpēc viņš te ieradies.

—   Es tikko kā pasūtīju ēdienus neformālām pusdienām, ko V.T. šovakar rīko savā dzīvoklī misteram O'Kīfam ar draudzeni. Vai esi šo dāmu redzējis? Cik dzirdu, viņa esot kas īpašs.

Pīters pakratīja galvu. — Es vairāk interesējos pats par savām pusdienām, kuru plānā iekļauta arī tu. Tāpēc atrodos šeit.

—  Ja to var uzskatīt par ielūgumu, tad ziņoju, ka esmu brīva un izbadējusies.

—   Labi! — Viņš pielēca kājās, izsliedamies visā augumā. — Savākšu tevi septiņos. Tavā dzīvoklī.

Pīters patlaban devās ārā, kad uz galda līdzās durvīm pamanīja salocītu Times Picayne eksemplāru. Apstājies viņš redzēja, ka tas ir tas pats numurs, ko pirms brīža bija lasījis. Melnie virsraksti ziņoja par nelaimīgajiem upuriem un aizbēgušo automašīnu. — Droši vien esi to lasījusi, — viņš drūmi noteica.

—   Jā, izlasīju. Šausmīgi, vai ne? Lasot mani pārņēma drausmīga sajūta — it kā tas notiktu manā acu priekšā. Droši vien tāpēc, ka mēs vakarnakt braucām tur garām.

Pīters savādi pavērās viņā. — Dīvaini, ka tu tā saki. Man bija tāda pati sajūta. Tā nelika man mieru vakar vakarā un šorīt tāpat.

—   Kāda tev bija šī sajūta?

—  Grūti raksturot. Vistrāpīgāk laikam būtu sacīt, ka šķiet, it kā es kaut ko zinātu un reizē tomēr nezinātu. — Pīters, atgaiņādams domu, paraustīja plecus. — Laikam, kā tu secini, tāda sajūta ir tad, ja pats esi redzējis nelaimes vietu. — Viņš atlika avīzi atpakaļ.

Iedams ārā, viņš pagriezās un smaidot pamāja ar roku.

Kristīne — kā bieži vien — pasūtīja, lai lenču (sviestmaizi un kafiju) noliek viņas darbistabā uz galda. Tieši tad priekšistabā nāca Vorens Trents, taču palika vienīgi tik ilgi, lai pirms savām viesnīcas apgaitām, kas varēja ieilgt vairākas stundas, izlasītu pastu. Pamanot, cik rūpju pilna ir viesnīcas īpašnieka seja, Kristīni pārņēma raizes par veco kungu. Turklāt arī kājas Trents lika stīvi: tā bija droša pazīme, ka viņu moka išiass.

Pustrijos, atstājusi zīmīti sekretārei, kas strādāja Pītera kabineta priekšistabā, Kristīne devās apciemot Albertu Velsu.

Viņa uzbrauca liftā līdz četrpadsmitajam stāvam un tur, iegriezusies garajā gaitenī, ieraudzīja tuvojamies druknu stāvu. Tas bija kredītdirektors Sems Džekebics. Kad viņš pienāca tuvāk, Kristīne ievēroja, ka Sems rokās tur papīra strēmeli un viņa sejas izteiksme ir saīgusi.

Redzēdams Kristīni, viņš apstājās. — Biju apciemot jūsu slimo draugu, mis Frānsisa.

—   Ja tur jūsu seja bija tāda pati, tad droši vien nekādu iepriecinājumu viņam nesagādājāt.

—   Vaļsirdīgi runājot, — iebilda Džekebics, — viņš arī mani neiepriecināja. Dabūju no viņa šo papīreli, bet Dievs vien zina, cik tas ir vērts.

Kristīne paņēma strēmeli, ko kredītdirektors pastiepa. Tā bija netīra viesnīcas papīra lapa ar tauku traipu vienā stūrī. Uz tās Alberts Velss ķeburaini, pavirši bija uzšvīkājis un parakstījis pieprasījumu kādai Monreālas bankai pārskaitīt viņam divsimt dolāru lielu summu.

—   Uzvedas dikti jau rāmi, — Džekebics teica, — bet ir ietiepīgs vecs zellis. Sākumā negribēja dot vispār neko. Teica, ka nomaksāšot rēķinu, kad braukšot prom. Kad teicu, ka nomaksas termiņu nepieciešamības gadījumā varam pagarināt, izskatījās, ka viņam par to nav ne silts, ne auksts.

—    Naudas jautājumos cilvēki parasti ir ļoti jūtīgi, — Kristīne teica. — īpaši, ja tās viņiem nav daudz.

Kredītdirektors noklakšķināja mēli. — Velna milti! Lielākajai daļai ļaužu trūkst naudas. Man tās trūkst pastāvīgi. Bet cilvēki staigā riņķī, domādami, ka par to jākaunas. Taču, ja pateiktu skaidri un gaiši, daudzreiz varētu viņiem palīdzēt.

Kristīne šaubīdamās aplūkoja improvizēto bankas čeku. — Vai to var uzskatīt par dokumentu?

—    Var, ja bankas rīcībā ir konts, no kura izmaksāt. Ja kādam ienāk prātā, čeku var uzrakstīt uz nošu lapas vai banāna mizas. Tomēr lielākā tiesa cilvēku ar bankas kontu nēsā līdzi čeku grāmatiņu. Jūsu draugs Velss sacīja, ka to kaut kur nolicis un nevarot atrast.

Kristīne atdeva lapu atpakaļ. — Zināt, ko es domāju, — sacīja Džekebics, — manuprāt, viņš ir godīgs un viņam tā skaidrā nauda ir — bet pamaz, — un, ja viņš nomaksātu rēķinus, tad iekristu parādos. Nelaime tā, ka viņš vairāk par pusi no šiem divsimt dolāriem jau mums ir parādā un slimnieku kopējas rēķins drīz aprīs visu pārējo.

—   Ko jūs grasāties darīt?

Kredītdirektors paberzēja ar roku kailo galvvidu. — Vispirms es iztērēšu mazliet naudiņas un piezvanīšu uz Monreālu, lai uzzinātu, vai šis čeks der vai neder.

—   Un ja tas nederēs, Sem?

—  Viņam būs jāpamet viesnīca — vismaz, ciktāl tas atkarīgs no manis. Protams, ja gribat paskaidrot stāvokli misteram Trentam un viņš izlemj pretējo… — Džekebics paraustīja plecus, — … tad tā būtu atkal cita lieta.

Kristīne papurināja galvu. — Negribu V.T. apgrūtināt.

Bet es būtu ļoti pateicīga, ja jūs vispirms pasacītu man un tikai tad ko pasāktu.

—   Labprāt, mis Frānsisa. — Kredītdirektors pamāja un tad īsiem, sparīgiem soļiem devās tālāk.

Pēc brītiņa Kristīne pieklauvēja pie tūkstoš četrsimt desmitā numura durvīm.

Tās atvēra baltā uzsvārcī ģērbta pusmūža žēlsirdīgā māsa ar nopietnu seju un brillēm masīvā raga ietvarā. Kristīne stādījās priekšā, un māsa pavēlēja: — Lūdzu, pagaidiet šeit! Es pavaicāšu, vai misters Velss vēlas jus pieņemt.

Viņa iegāja istabā, un Kristīne pasmaidīja, jo dzirdēja kādu balsi dedzīgi pieprasām: — Protams, ka es gribu viņu pieņemt! Nelieciet viņai gaidīt!

Kad māsa atgriezās, Kristīne ierosināja: —Ja jūs vēlaties kādu laiciņu but brīva, es varu palikt, līdz jūs atgriezīsieties.

—    Nu… — Vecākā sieviete, mazliet atmaigusi, saminstinājās.

Balss no istabas uzsauca: — Dariet gan tā! Mis Frānsisa zina, ko ar mani darīt. Ja nezinātu, es vakarnakt būtu izlaidis garu.

—   Labi, — teica masa. — Es bušu projām tikai desmit minūtes, un, ja esmu vajadzīga ātrāk, lūdzu piezvaniet uz kafejnīcu.

Kristīnei ienākot, Alberts Velss staroja smaidā. Mazais vīrs, atslīdzis pret spilvenu kaudzi, izskatījās pavisam sīciņš. Kalsns, ģērbts tīrā, vecmodīgā naktskreklā, viņš joprojām atgādināja zvirbulēnu, taču šodien možu, nevis bezcerīgi vārgu kā vakarnakt. Velss joprojām bija bāls, tomēr iepriekšējais pelnpelēkais bālums bija pazudis. Krūtis gan gārdza, bet cilājās vienmērīgi un elpošana acīmredzot daudz pūļu neprasīja.

—  Tas nu gan ir laipni, ka ienācāt mani apmeklēt, jaunkundz, — viņš sacīja.

—   Te nav ko runāt par laipnību, — Kristīne mēģināja viņu pārliecināt. — Es gribēju zināt, kā jums klājas.

—   Pateicos jums, krietni labāk. — Viņš pamāja uz dūnām, ko māsa aizvēra aiz sevis. — Turpretī viņa, šitā te, ir īsts pūķis.

—   Tāda jums droši vien tieši ir vajadzīga. — Kristīne atzinīgi noskatīja istabu. Viss, ari vecā vīra personiskās lietas, bija glīti sakārtotas. Paplāte ar zālēm parocīgi novietota uz naktsgaldiņa. Iepriekšējā naktī lietotais skābekļa balons joprojām bija agrākajā vietā, taču improvizēto masku nomainījusi profesionālāka.

—   Nūjā, viņa zina gan, ko darīt, — Alberts Velss piekrita, — tikai citreiz gribētos tādu drusku smukāku.

Kristīne pasmaidīja. — Jūs jūtaties labāk. — Viņa prātoja, vai teikt kaut ko par sarunu ar Džekebicu, bet tad nolēma, ka neteiks. — Vakarnakt jūs laikam sacījāt, ka šīs lēkmes sākušās tanī laikā, kad jūs strādājāt raktuvēs.

—   Bronhīts, jā, tā ir taisnība.

—   Vai ilgi bijāt kalnracis, mister Vels?

—    Ilgāk, nekā gribētos atcerēties, jaunkundz. Lai gan kaut kas to man mūždien atgādina — pirmkārt, bronhīts, tad šīs te. — Viņš izstiepa rokas ar augšup vērstām plaukstām uz segas, un Kristīne redzēja, ka tās no ilgu gadu smagā darba kļuvušas cietas un mezglainas.

Viņa neviļus pastiepās, lai tās noglaudītu. — Manuprāt, ar to var lepoties. Gribētos dzirdēt, ko jūs darījāt.

Viņš pakratīja galvu. — Citreiz, kad jums būs daud^ brīva laika un pacietības. Tie gan ir gandrīz tikai tādi veca vīra stāsti, un, ja večus pielaiž pie pļāpāšanas, tad aiz garlaicības nezināsiet, kur dēties.

Kristīne apsēdās krēslā pie gultas. — Man ir pacietība, un es nedomāju, ka man šie stāsti apniks.

Viņš sīki iesmējās. — Monreālā ir daži, kas to apstrīd.

—   Esmu bieži vien domājusi par Monreālu. Nekad neesmu tur bijusi.

—   Tur ir tāds mistrojums — daudzējādā ziņā tā līdzinās Ņūorleānai.

—    Vai tāpēc jūs ik gadus braucat šurp? — Kristīne ziņkāri taujāja. — Tāpēc ka te šķiet līdzīga gaisotne?

—   Nekad neesmu par to domājis, jaunkundz, vai iemesls ir tāds vai šitāds, — kā apsvērdams noteica mazais vīriņš, kaulainos pirkstus dziļi iespiedis spilvenos. — Laikam braucu šurp tāpēc, ka man patīk viss vecmodīgais, un nav pārāk daudz vietu, kur to vēl var atrast. Tāpat ir ar šo viesnīcu. Šur tur tā ir mazliet apbružāta — jūs jau zināt. Tomēr visumā mājīga, un to es saku, domādams labā nozīmē. Man nepatīk lielās viesnīcu apvienības. Visi vienādi — nopulēti un spīdīgi; kad apmeties tādā, tad tas nozīmē dzīvot tikpat kā fabrikā.

Kristīne pavilcinājās, bet tad, saprazdama, ka dienas notikumi jau atklājuši to, kas turēts slepenībā, ierunājās: — Man ir dažas jaunas ziņas, kas jums nepatiks. Diemžēl Sv. Gregora viesnīca drīz varbūt arī iekļausies kādā apvienībā.

—   Tāds notikums mani skumdinātu, — teica Alberts Velss. — Kaut gan man jau šķita, ka jūs te esat naudas badā.

—   Kā jūs to uzzinājāt?

Vecais vīrs brīdi pārdomāja. — Pāra pēdējās reizēs, kad es šeit iegriezos, varēja manīt, ka sāk spiest kurpe. Un kas ta' tagad par grūtībām — vai bankas piegriež skrūves, vai nav ar ko izpirkt ieķīlāto, vai kas cits?

Par šo agrāko kalnraci ir ko pabrīnīties, nodomāja Kristīne, it īpaši par viņa patiesības nojausmām. — Es laikam jau tā esmu pārāk daudz izpļāpājusies, — viņa atvainojās. — Tomēr droši vien jūs dzirdēsiet, ka šorīt te ieradies misters Kērtiss O'Kīfs.

—    Vai dieniņ! Tikai ne viņš! — Alberta Velsa sejā atspoguļojās patiesas raizes. — Ja tas dabūs šito māju savās rokās, tad pataisīs uz mata tādu kā citas. Tas būs fabrīķis, kā jau es teicu. Šai viesnīcai gan vajadzīgas pārmaiņas, bet ne tādas.

—    Kādām tad šīm pārmaiņām jābūt, mister Vels? — Kristīne painteresējās.

—     Gudrs viesnīcu speciālists to pateiktu labāk par mani, bet šādas tādas domas man ir. Es zinu vienu, jaunkundz, — cilvēkiem, kā bieži mēdz notikt, uznācis jauns modes untums. Pašreiz padod viņiem spīdīgu hromu un vienveidību. Bet ar laiku viņiem tas apniks un gribēsies atgriezties pie vecā — pie senās viesmīlības, pie īpatnībām un viesmīlīgas gaisotnes, pie kaut kā tāda, kas nav gluži tas pats, ko viņi atraduši piecdesmit iepriekš redzētās un atradīs vēl piecdesmit citās. Vienīgais posts, ka tad, kad viņi apķersies, vairums labo viesu māju — varbūt arī šī — būs pazudušas. — Viņš apklusa un tad pajautāja: — Kad tad to izlems?

—     Īstenībā nezinu, — sacīja Kristīne. Mazā vīriņa asredzība viņu pārsteidza. — Vienīgi neliekas, ka misters O'Kīfs grasītos palikt te ilgi.

Alberts Velss palocīja galvu. —Cik esmu dzirdējis, viņš nekur nepaliekot ilgi. Kad kaut ko ieņem galvā, tad strādā ātri. Nu, teikšu vēlreiz, ka man būs ļoti žēl, un, ja tas notiks, tad jūs šobrid runājat ar vienu viesi, kas nekad vairs te neatgriezīsies.

—    Mister Vels, jus mums pietrūktu. Vismaz man — ja vispār pieļauj, ka es šis pārmaiņas pārdzīvošu.

—    Jūs pārdzīvosiet un būsiet tāda vietā, pēc kuras tiecaties. Lai gan, ja kādam jaunam puisim pietiks prāta, jūs nestrādāsiet nekādā viesnīcā.

Kristīne tikai pasmējās, bet neatbildēja, un viņi sāka runāt par ko citu, līdz, īsi, skaļi pieklauvējusi, atgriezās māsa sargātāja. — Pateicos, mis Fransisa, — viņa klīrīgi nožubināja. Tad, visai uzsvērti palūkojusies pulkstenī, pavēstīja: — Manam pacientam laiks iedzert zāles un atpūsties.

—   Man tik un tā jāiet, — Kristīne teica. — Ja drīkstu, apmeklēšu jus atkal rit, mister Vels.

—   Man dikti patiktos, ja jūs atnaktu.

Kristīnei pieceļoties, viņš šķelmīgi pamirkšķināja ar aci.

Zīmītē uz Kristīnes rakstāmgalda bija lasāms: Jūs lūdz piezvanīt Semam Džekebicam.

To viņa darīja, un atsaucās kredītdirektors.

—   Man likās — jūs gribēsiet zināt, — viņš iesāka: — Es piezvanīju Monreālas bankai. Izskatās, ka ar jūsu draugu viss kārtībā.

—   Tās ir labas ziņas, Seni. Ko viņi teica?

—   Hm, vienā ziņā bija tīrie joki. Viņi neparko neteica, cik īsti viņš ir vērts — parasti bankas to dara. Pasacīja tikai, lai maksājot uzrādot čeku. Es gan nosaucu summu, bet nelikās, ka viņi satrauktos, tāpēc naudas viņam laikam pietiek.

—   Priecājos, — Kristīne atteica.

—   Es ari priecājos, tomēr paturēšu acīs istabas rēķinu, lai tas neuzkāpj pārāk augstu.

—    Jūs esat liels sargsuns, Seni. — Kristīne pasmējās. — Un paldies, ka piezvanījāt.

10

Kērtiss O'Kīfs un Dodo bija omulīgi iekārtojušies savos blakus apartamentos. Dodo darbojās, izsaiņodama abu lietas — tas viņai vienmēr sagādāja prieku. Apsēdies lielākajā no abām dzīvojamām istabām, viesnīcu magnāts pētīja kādu no finansu ziņojumiem, kuri bija sakārtoti zilā mapē ar uzrakstu «Konfidenciāli — Sv. Gregora viesnīca. Iepriekšējs pārskats».

Dodo, vērīgi aplūkojusi lielisku augļu grozu, ko Piters Makdermots bija licis nogādāt uz apartamentiem, izvēlējās ābolu un patlaban to mizoja, kad pie O'Kīfa elkoņa nedaudzu minūšu laikā jau otrreiz iezvanījās tālrunis.

Pirmā saruna notika ar Vorenu Trentu — tas bija pieklājīgs apsveikums un apvaicāšanās, vai viss kārtībā un viesis apmierināts. Pēc sirsnīga apliecinājuma, ka tā tiešām esot — sak': «Dārgo Voren, pat O'Kīfa viesnīcā nevarētu būt labāk,» — Kērtiss O'Kīfs pieņēma uzaicinājumu kopā ar Dodo šovakar ēst pusdienas Sv. Gregora viesnīcas īpašnieka privātajā apartamentā.

—   No sirds priecāsimies to darīt, — viesnīcu magnāts visžēlīgi apliecināja, — un, starp citu, man jūsu uzņēmums ļoti patīk.

—   Tieši no tā es visvairāk baidos, — Vorens Trents vēsi noteica tālruņa klausulē.

O'Kīfs iezviedzās smieklos. — Šovakar parunāsimies, Voren. Ja vajadzēs, tad mazliet par darījumiem, taču galvenokārt es ar ilgošanos gaidu sarunu ar lielisku viesnīcu speciālistu.

Viņam noliekot klausuli, Dodo bija saraukusi pieri. — Ja viņš ir tik lielisks viesnīcu speciālists, Kērtij, kāpēc tad pārdod savu īpašumu tev?

Kā vienmēr viņš atbildēja nopietni, kaut arī jau iepriekš zināja, ka Dodo atbildi tik un tā nesapratīs. —Galvenokārt tāpēc, ka mēs esam iesoļojuši citā laikmetā, bet viņš to neaptver. Mūsu dienās nepietiek ar to, ka cilvēks ir labs viesnīcnieks; viņam jābūt bilancspējīgam grāmatvedim.

—     Vai re, — Dodo iesaucās, — tie nu gan ir lieli āboli!

Tūdaļ sekoja otra saruna ar kādu cilvēku no tālruņa automāta viesnīcas vestibilā. — Hallo, Ogden, — Kērtiss O'Kīfs atsaucās, kad zvanītājs bija pateicis savu vārdu, — pašlaik lasu jūsu ziņojumu.

Vienpadsmit stāvus zemāk vestibilā bāls vīrietis ar galvvidū paretiem matiem, pēc izskata grāmatvedis, kas, starp citu, viņš arī bija, apstiprinot pamāja jaunākajam biedram, kas gaidīja ārpus automāta stikla būdas. Runātājs, kura vārds bija

Ogdens Boilijs un kurš dzīvoja Longailendā, kopš pēdējām divām nedēļām mita viesnīcā, reģistrēts ar Ričarda Fauntina vārdu no Maiami. Šādam darbiniekam raksturīgā piesardzībā viņš izvairījās lietot iekšējo telefonu vai zvanīt no paša istabas ceturtajā stāvā. — Mister O'Kīf, ir daži punkti, ko mēs gribētu mazliet papildināt, un, domājams, jūs vēlēsieties arī dzirdēt jaunāko informāciju.

—     Lieliski. Ļaujiet man vēl stundas ceturksni veltīt ziņojumam un tad nāciet šurp.

Nolikdams klausuli, Kērtiss O'Kīfs uzjautrināts teica Dodo: — Priecājos, ka augļi tev garšo. Ja nebūtu tevis, es visus šos ražas svētkus atceltu.

—   Nu, nav jau tā, ka man tie tik briesmīgi garšotu. — Bērnišķīgi zilās acis platas pavērās viņā. — Bet tu nekad tos neēd, un man gluži vienkārši žēl aizlaist postā.

—   Viesnīcās ļoti maz kas tiek aizlaists postā, — O'Kīfs viņu nomierināja. — To, ko tu atstāsi, paņems kāds cits — varbūt pa pakaļdurvīm.

—   Manai mammai baigi garšo augļi. — Dodo noplūca vīnogu ķekariņu. — Redzēdama tādu grozu, viņa aiz prieka sajuktu prātā.

O'Kīfs bija atkal paņēmis bilances lapu. Nu viņš to nolika. — Kāpēc lai mēs viņai tādu nenosūtītu?

—   Vai tu domā tūlīt?

—   Protams. — Paceldams vēlreiz klausuli, viņš palūdza savienot ar viesnīcas puķu un augļu pārdevēju. — Te O'Kīfs. Jūs laikam atsūtījāt uz manu apartamentu augļus.

Nobijusies sievietes balss atsaucās: — Jā, ser. Vai kaut kas nav kārtībā?

—    Nebūt ne. Es vēlētos, lai tādu pašu augļu grozu ar telegrāfa starpniecību nosūtītu uz Ekronu, Ohaio štatā, ierakstot summu manā rēķinā. Vienu mirklīti. — Viņš pasniedza klausuli Dodo. — Pasaki viņiem adresi un nodod mātei sveicienus.

To darījusi, viņa impulsīvi metās O'Kīfam ap kaklu. — Ai, Kērtij, tu esi tik burvīgs!

O'Kīfs gozējās viņas patiesajā priekā. Viņš prātoja — cik dīvaini, ka Dodo gan labprāt pieņem dārgas dāvanas, tāpat kā viņas priekšgājējas, bet, liekas, visvairāk viņu ielīksmo tieši mazākās — kā tagad augļu grozs.

Viņš pabeidza ātršuvējā salikto lapu caurskatīšanu, un tieši pēc stundas ceturkšņa pie durvīm pieklauvēja, un Dodo devās tās atvērt. Viņa ielaida divus vīriešus, abus ar ādas mapēm — Ogdenu Beiliju, kas bija runājis pa telefonu, un otru vīrieti, Šonu Holu, kas vestibilā bija stāvējis viņam līdzās. O'Kīfs nodomāja, ka Hols ir sava priekšnieka gados jaunākais līdzinieks un pēc gadiem desmit droši vien arī būs tikpat bāls un koncentrēts — tas, bez šaubām, nāk no urbšanās bezgalīgās bilanču lapās un finansu tāmju sastādīšanas.

Viesnīcu magnāts abus sirsnīgi apsveica. Ogdens Beilijs — patlaban alias Ričards Fauntins — bija pieredzējis O'Kīfa impērijas augsta ranga darbinieks. Viņam piemita ne vien parastās lieliska grāmatveža īpašības, bet arī neparasta spēja ieiet jebkurā viesnīcā un pēc vienas vai divu nedēļu piesardzīgiem vērojumiem (viesnīcas administrācija to gandrīz nekad nezināja) iesniegt finansu stāvokļa analīzi, kas vēlāk baismīgā kārtā izrādījās tuva viesnīcas pašas uzradītajiem skaitļiem. Hols, ko Beilijs pats bija atklājis un apmācījis, viesa cerības, ka kļūs par tādu pašu talantīgi! darbinieku.

Abi vīrieši pieklājīgi atteicās no piedāvājuma iedzert kādu glāzi. O'Kīfs jau bija to sagaidījis. Viņi apsēdās uz zviļņa iepretī bosam, tomēr neatvērdami mapes, it kā zinot, ka iepriekš būs jāpiedalās citā ceremonijā. Dodo istabas otrā galā, atkal pievērsusi uzmanību augļu grozam, lobīja banānu.

— Priecājos, ka jūs ieradāties, džentlmeņi, — pasludināja Kērtiss O'Kīfs, it kā tikšanās nebūtu ieplānota jau pirms vairākām nedēļām. — Tomēr, nez vai, pirms ķeramies pie darījumiem, nebūtu svētīgi izlūgties visvarenā Dieva palīdzību.

Runādams viesnīcu magnāts ilgu ieražu izstrādātā vieglumā žigli noslīdēja uz ceļgaliem, dievbijīgi sakrustojot pirkstus. Gandrīz vai rezignētu sejas izteiksmi — kā jau cilvēks ar lielu pieredzi šai jomā, — viņam sekoja Ogdens Beilijs un, mirkli pavilcinājies, tādā pašā pozā notupās Hols. O'Kīfs pavērās uz Dodo, kas locīja iekšā banānu. — Dārgā, — viņš klusu ierunājās, — mēs grasāmies izlūgties svētību mūsu nodomam.

Dodo nolika banānu. — Okei, — viņa kā labs biedrs noteica, izrausdamās no krēsla. — Ieslēdzos jūsu kanālā.

Pirms daudziem mēnešiem bija laiks, kad labdara biežās lūgšanas — ne reizi vien pilnīgi nepiedienīgos brīžos — Dodo kaitināja, kaut gan iemeslus tam viņa īsti neizprata. Tomēr beigu beigās viņa savā raksturīgajā iecietībā pielāgojās tiktai, ka tās viņu vairs neuztrauca. — Nav ko šķendēties, — viņa atzinās kādai draudzenei, — Kērtijs ir lāga puikiņš, un, pēc manas saprašanas, ja es varu viņam par patikšanu gulties uz muguras, tad kāpēc gan lai es tikpat labi nevarētu krist ceļos?

— Visuvarenais Dievs, — Kērtiss O'Kīfs, balsi tricinādams, iesāka, acis aizvēris un piešķīris sārtvaidzīgajam valdoņa ģīmim cēli rāmu izteiksmi, — ja tā ir Tava griba, dāvā mums sekmes pasākumā, ko taisāmies veikt. Mēs izlūdzamies Tavu svētību un Tavu aktīvo palīdzību, lai iegūtu šo viesnīcu, ko dēvē Tava Svētā Gregora vārdā. Mēs pazemīgi lūdzam, lai drīkstētu pievienot to citām tādām pašām, kas ar mūsu pūliņiem Tev par godu jau iegūtas un tiek Tava padevīgā kalpa pārvaldītas… — Kērtiss O'Kīfs, pat runādams ar Dievu, uzskatīja, ka jāķeras vērsim tieši pie ragiem.

Seju augšup pavērsis, veldams vārdus kā lēni plūstošus viļņus, viņš turpināja: — Turklāt, ja tā būtu Tava griba — un mēs lūdzam, lai tā tiešām būtu — jel dari to ātri un bez liekiem izdevumiem, ņemdams vērā Tavu kalpu mantas apjomus, jo tos neder pārmērīgi noplicināt, bet kopt un vairot Tavā labā. Mēs piesaucam Tevi, ak, Dievs, lai Tu tāpat svētītu tos, kas darbosies mums pretī, kārodami pēc šīs viesnīcas, un lūdzam, lai viņus vadītu vienīgi Tava griba un Tu mudinātu šos kārumniekus visā viņu darbībā ievērot apdomību un saprātu. Un, beidzot, ak, Kungs, stāvi vienmēr mums klāt, sekmēdams mūsu panākumus un virzīdams uz priekšu mūsu darbus, lai mēs savukārt spētu tos ziedot Tavas slavas vairošanai, āmen. Nu, džentlmeņi, cik tad man par šo viesnīcu būs jāmaksā?

O'Kīfs jau bija ietrausies krēslā. Tomēr vēl kāds brītiņš pagāja, līdz abi pārējie aptvēra, ka pēdējais teikums vairs nepieder pie lūgšanas, bet ievada darījumu sarunas. Beilijs atguvās pirmais, veikli iztaisnoja ceļgalus, atstiepdamies zvilnī, un izvilka no mapes dokumentus. Hols izbiedēts uzsvempās nopakaļ.

—   Mister O'Kīf, es nerunāšu par cenu, — Beilijs godbijīgi iesāka. — To, protams, kā vienmēr izlemsiet jūs. Taču šī divu miljonu dolāru lielā hipotēka, kura jānomaksā piektdien, droši vien pirkšanas procesu krietni atvieglos — vismaz mūsu pusei.

—    Tātad nekādas pārmaiņas nav notikušas? Vai nav bijušas runas par ķīlu zīmes pagarināšanu vai par kādu titu, kas viesnīcu varētu pārņemt?

Beilijs papurināja galvu. — Esmu ievācis ziņas no dažiem samērā drošiem avotiem, un tie apgalvo, ka tas neesot noticis. Neviens no finansistiem tam neķeršoties klāt, — galvenokārt sakarā ar zaudējumiem, ko patlaban cieš viesnīca (tos es jums esmu nosaucis), kā arī ar sliktajām vadības metodēm, kas tāpat ir labi zināmas.

O'Kīfs dziļdomīgi pamāja ar galvu un tad atvēra mapi, ko bija pētījis iepriekš, un izņēma vienu vienīgu iespiestu lappusi. — Jūsu uzskati par iespējamo peļņu ir neparasti optimistiski. — Viņa spožās, vērīgās acis cieši raudzījās Beilijā.

Grāmatvedis atļāvās skopi pasmīnēt. — Kā jūs zināt, es nemēdzu ļauties ekstravagantai iztēlei. Nav nekādu šaubu, ka gan ar jauniem ienākumu avotiem, gan rekonstruējot pašreizējos, peļņas situāciju varētu ātri uzlabot. Izšķirīgais faktors ir vadība. Tā ir ārkārtīgi slikta. — Viņš pamāja pret jaunāko vīrieti, Holu. — Šai jomā šo to veicis Šons.

Mazliet sakautrējies, Hols, lūkodamies piezīmēs, iesāka: — Nav efektīvas vadības sistēmas, un tā rezultātā nodaļu priekšnieki dažviet ieguvuši ārkārtējas pilnvaras. Tā, piemēram, pārtikas produktu iepirkšanā…

—   Vienu mirklīti!

Iejaucoties darba devējam, Hols tūdaļ apklusa.

Kērtiss O'Kīfs stingri norādīja: — Nav nepieciešams stāstīt man visus sīkumus. Es paļaujos, ka ar tiem tiksiet galā, džentlmeņi, jūs. Es šādās sarunās vēlos redzēt visu ainu tās kopumā.

Par spīti diezgan rāmi izteiktajam pārmetumam Hols piesarka, un Dodo raidīja pāri istabai viņam līdzjūtīgu skatienu.

—   Cik noprotu, — O'Kīfs sacīja, — līdz ar vāju vadību darbinieki daudz zog, un ienākumi tādējādi aizplūst projām.

Jaunākais grāmatvedis sparīgi piekrita. — Daudz, ser, īpaši par ēdamo un dzeramo. — Viņš dzīrās pārstāstīt slepenos pētījumus dažādos bāros un viesnīcas atpūtas istabās, taču aprāvās. To varēs apcerēt vēlāk, kad pirkums būs galā un ieradīsies «grāvēju komanda».

No savas nelielās pieredzes Šons Hols zināja, ka jaunas viesnīcas iegūšana O'Kīfa apvienībā katrreiz notika pēc viena parauga. Pirmkārt, nedēļām ilgi pirms sarunu sākuma viesnīcā ieradās «spiegu grupa», kuru parasti vadīja Ogdens Beilijs un kuras locekļi piereģistrējās kā parasti viesi. Skadri un sistemātiski vērodama un reizēm papildinādama šos vērojumus ar kukuļu palīdzību, grupa savāca finansu un darba norišu ziņas, uztaustīja vājās vietas un novērtēja neapgūtās iespējas. Kur bija vajadzīgs — kā šajā gadījumā — spiegi piesardzīgi apjautājās ārpus viesnīcas, pilsētas biznesmeņu aprindās. Lai izvilinātu vēlamo informāciju, pietika ar maģisko O'Kīfa vārdu, jo ar to saistījās varbūtējās iespējas nākamībā sadarboties ar visas valsts lielāko viesnīcas apvienību. Šons Hols jau sen bija iemācījies, ka finansu aprindās pirmām kārtām praktiski jādomā par savu labumu, aizmirstot lojalitāti.

Pēc tam, bruņots ar šīm iekrātajām zināšanām, Kērtiss O'Kifs uzsāka tiešas sarunas, kas gandrīz vienmēr bija veiksmīgas. Tad pie darba ķērās grāvēju komanda.

To vadīja kāds no O'Kīfa viesnīcu apvienības viceprezidentiem. Grupas locekļi bija prasīgi, ātras orientācijas eksperti administratīvajā darbā. Grāvēju komandas veiktās pirmās pārmaiņas parasti attiecās uz personālu un administrāciju; apjomīgāki pasākumi, kas ietvēra ēkas rekonstrukciju un jaunas tehnikas uzstādīšanu, sekoja vēlāk. Pati svarīgākā grupas iezīme bija strādāšana smaidot un mierinot visus attiecīgos cilvēkus, ka netiks izdarīti nekādi pārspīlēti jaunievedumi, kaut ari tie jau ritēja pilnā sparā. Kāds komandas loceklis bija teicis: «Kad mēs sākam rīkoties, tad pirmām kārtām paziņojam, ka nekāda darbinieku maiņa nenotiks, un tad sākam atlaišanas.»

Šons Hols paredzēja, ka tas pats drīz notiks Sv. Gregora viesnīcā.

Reizēm Hols, kas bija nopietns jauneklis, audzināts kvēkeru garā, lauzīja galvu, kāda šajos pasākumos ir viņa paša loma. Lai gan viņš O'Kīfa uzņēmumā strādāja tikai neilgu laiku, tomēr jau vairākas reizes bija dabūjis vērot, kā vairākas viesnīcas ar jaukām individuālām iezīmēm aprija apvienību administrēšanas vienmuļība. Notikumu gaita viesa viņā neskaidras skumjas. Reizēm tirdīja arī nepatīkamas domas par to paņēmienu ētiku, ar kādiem sasniedza mērķus.

Taču allaž svaru kauss ar paša godkārību un O'Kīfa dāsno samaksu par sniegtajiem pakalpojumiem izrādījās smagāks par minētajām jūtām. Šona Hola mēnešalgas čeks un pieaugošais bankas konts bija mierinājuma avots satraukuma brīžos.

Pastāvēja arī citas iespējas, pie kurām viņš neatļāvās ilgi kavēties pat neprātīgos nomoda sapņos. Kopš brīža, kad Šons šorīt bija ienācis O'Kīfa apartamentos, viņš spēcīgi sajuta Dodo klātbūtni, kaut ari patlaban vairījās jauno dāmu tieši uzlūkot. Gaišmatainās skaistules vulgāri spilgtais seksa vilinājums, kas līdzīgi īpašai aurai šķita versmojam istabā, modināja Šonā juteklību, kādu nekad nebija panākusi mājās viņa glītā, tumšmatainā sieva — teniskortu rota un Vecāku un skolotāju apvienības sekretāre. Pārdomājot Kērtisa O'Kīfa lielo veiksmi, teorētiski pieņemama likās fantastiskā doma, ka varenais vīrs karjeras sākumā ari bijis jauns, godkārīgs grāmatvedis.

Prātojumus pārtrauca O'Kīfa jautājums: — Vai jūsu iespaidi par slikto vadību attiecas uz itin visiem?

— Ne gluži, ser. — Šons Hols ielūkojās pierakstos, sakopodams domas ap problēmu, ko pagājušās divās nedēļas bija iepazinis kā piecus pirkstus. — Ir kāds cilvēks, ģenerāldirektora vietnieks Makdermots, kas šķiet ārkārtīgi kompetents. Viņš ir trīsdesmit divus gadus vecs Kornela universitātes absolvents. Nelaimīgā kārtā viņa raksturojumā minēta kāda kļūme. Iekšlietu ministrija izdarījusi pārbaudi. Man ir ziņojuma kopija.

O'Kīfs uzmanīgi pārlasīja jaunā grāmatveža pasniegto lapu. Tajā bija minēti būtiskie fakti par Pītera Makdermota atlaišanu no Voldorfa viesnīcas un atzīmēti tālākie nesekmīgie mēģinājumi atrast jaunu darbavietu: tas izdevies tikai Sv. Gregora viesnīcā.

Viesnicu magnāts, neteikdams ne vārda, atdeva lapu atpakaļ. Makdermota likteni izlems grāvēju komanda. Tomēr tās locekļi zinās, ka Kērtiss O'Kīfs pieprasa, lai visiem viņa darbiniekiem raksturojumā būtu pieminēta nevainojama morālā stāja. Lai cik kompetents būtu Makdermots, nebija domājams, ka jaunais režīms viņu paturēs.

— Ir vēl daži labi cilvēki, — Šons Hols turpināja, — mazāk svarīgos posteņos.

Saruna vērpās vēl stundas ceturksni. Beigās Kērtiss O'Kīfs noteica: — Paldies, džentlmeņi. Ja ir kāda svarīga jauna ziņa, zvaniet. Pretējā gadījumā es pats sazināšos ar jums.

Dodo izvadīja kungus ārā.

Kad viņa atgriezās, Kērtiss O'Kīfs, izstiepies visā garumā, gulēja uz zviļņa, kur bija sēdējuši abi grāmatveži. Viņa acis bija aizvērtas. Kopš darījumu karjeras sākuma viņš radinājies dienas brīvos brīžos nosnausties un atjaunot enerģiju, kas apakšniekiem dažkārt šķita neizsmeļama.

Dodo maigi noskūpstīja viņu uz lūpām. O'Kīfs sajuta šo valgumu. Jaunās sievietes tvirtais augums liegi skāra viņējo. Garie pirksti sataustīja galvvidū matu celiņu un sāka to viegli masēt. Sejai kā glāstot uzkrita zīdaini mīksta matu cirta. Viņš smaidot pavēra acis. — Uzlādēju baterijas, — viņš sacīja un gandarīts turpināja: — Tavas kustības palīdz.

Dodo pirksti turpināja masāžu. Pēc desmit minūtēm O'Kīfs jutās atpūties un spirgts. Viņš izstaipījās, vēlreiz pavēra plakstus un aši uzslējās sēdus, tad piecēlās stāvus un atpleta rokas pret Dodo.

Viņa dedzīgi metās skaujās, cieši un kaislīgi piekļaudamās ar visu augumu. O'Kīfs jau juta, ka jaunās sievietes mūžam nedziestošā juteklība pārvērtusies par karstu, rijīgu liesmu.

Baudkārē satraucies, viņš ieveda Dodo guļamistabā.

Apsardzes priekšnieks Ogilvijs, kas bija paziņojis, ka ieradīsies Kroidonu apartamentā stundu pēc noslēpumainā tālruņa zvana, patiesībā atnāca krietni vēlāk. Tāpēc, kad beidzot klusināti atskanēja ārdurvju zvans, hercoga un hercogienes nervi jau bija pamatīgi papluinīti.

Durvis atvērt aizgāja pati hercogiene. Pirms tam viņa istabmeitu bija aizsūtījusi kaut kādā izdomātā uzdevumā un bez žēlastības aiztriekusi apaļsejīgo sekretāru par spīti viņa bailēm no suņiem izvest pastaigā Bedlingtonas terjerus. Apziņa, ka abi jebkuru mirkli var atgriezties, protams, palielināja sasprindzinājumu.

Ogilvijam līdzi apartamentā ieplūda cigāru dūmi. Kad detektīvs dāmai pa pēdām iegāja dzīvojamā istabā, viņa zīmīgi palūkojās uz pusizsmēķēto cigāru resnā vīra mutē.

—   Mēs ar vīru nevaram ciest stiprus dūmus, — viņa sacīja.

—   Esiet tik laipns un nodzēsiet.

Apsardzes priekšnieks ar stūraino seju pameta no savām cūkas ačelēm uz viņu ironisku skatienu. Tad tas pārslīdēja pār plašo, skaisti mēbelēto telpu, pakavēdamies pie hercoga, kas, stāvot ar muguru pret logu, neizteiksmīgi lūkojās viņam pretī.

— Prīmā mēbelītes, ar tādām var dzīvot. — Ogilvijs nesteigdamies izņēma no mutes nežēlastībā kritušo cigāru, nokratīja pelnus un aizmeta izsmēķi sev pa labi uz reljefa raksta rotātā kamīna pusi. Viņš netrāpīja, un i/smēķis nokrita uz grīdsegas. Ogilvijs to atstāja bez ievērības.

Hercogienes lūpas sakniebās. — Manuprāt, jūs neesat atnācis šurp, lai apspriestu mēbeles, — viņa dzēlīgi noteica.

Resno augumu sadrebināja atzinīgs smiekliņš, — Nē-e, kundze; tā patiešām nav. Bet man patīk smukas lietas. — Falseta balss, kas nesaderēja ar masīvo stāvu, nu skanēja kādu reģistru zemāk. — Kā, piemēram, jūsu auto. Tas, ko jūs turat te, viesnīcas garāžā. Jaguārs, vai ne?

—   Ā-a-a! — Kroidonas hercogs to neizrunāja kā vārdu, bet izdvesa kā elpu. Sieva uzmeta viņam ašu, brīdinošu skatienu.

—   Kāpēc jūs tā ieinteresējis mūsu limuzīns?

Detektīva izturēšanās spēji mainījās — tā vien likās, ka

hercogienes jautājums būtu noderējis tam par signālu. — Kas vēl ir apartamentā? — viņš strupi noprasīja.

—   Neviens, — šoreiz atbildēja hercogs. — Mēs aizsūtījām citus projām.

—   Reizēm der to pārbaudīt. — Kustēdamies apbrīnojami ātri, tuklais vīrs apstaigāja apartamentu, attaisīdams visas durvis un ieskatīdamies katrā telpā. Acīmredzot viņš labi pazina to izvietojumu. Pavēris un aizvēris ārdurvis, Ogilvijs nenoliedzami apmierināts atgriezās dzīvojamā istabā.

Hercogiene bija atsēdusies krēslā ar taisnu muguru. Ogilvijs palika stāvam.

—   Nu, tātad jūs esat tie, kas notrieca divus cilvēkus un pēc tam aizbēga, — viņš secināja.

Hercogiene ielūkojās viņam cieši acīs. — Par ko jūs runājat?

—    Netaisiet pekstiņus, kundze. Es runāju nopietni. — Viņš izvilka jaunu cigāru un nokoda galu. —Avīzes tak esat lasījuši. Radio arī daudz tarkšķēja!

Kroidonas hercogienes bālajos vaigos parādījās divi spilgti sarkani plankumi. —Jūs te gvelžat visriebīgākos, vissmieklīgākos…

—   Es jums teic' — izbeigt pekstiņus! — Viņš pēkšņi niknumā izspļāva vārdus. Viss mākslotais miers izgaisa. Nelikdamies hercogu ne redzam, Ogilvijs pavēcināja neaizdegto cigāru pretiniecei deguna priekšā. — Būs vien jāpaklausās mani, augstā kundzen'! Pilsēta trako — kruķi, mērs, visi citi. Ja viņi atradīs vakarnakts vainīgos, tos, kas sabrauca to bērnu un māti un tad uz karstām pēdām laidās lapās, tad sodīs ar visu likuma bardzību, vienalga, kas būtu tie likuma pārkāpēji, un vienalga, vai viņiem būtu skanīgs tituls vai ne. Es, redz, šo to zinu, un, ja rīkotos tā, kā pēc taisnības man pienāktos rīkoties, tad pogainu komanda būtu klāt kā likts, jūs nepaspētu aci pamirkšķināt. Bet es nolēmu godīgi atnākt papriekš pie jums, lai jūs man pastāst' savu versiju. — Cūkai līdzīgās ačeles samirkšķinājās, tad skatiens kļuva ciets. —Ja gribat, lai notiktu citādi, tad klāj' tik vaļā.

Taču Kroidonas hercogiene ar trīs un pusi gadsimtos ieaudzinātu augstprātību tik viegli vis nepadevās. Pielēkusi kājās, sirdīgi saviebtu seju, viņa, pelēkzaļajām acīm liesmojot, urbās bezkauņā. Tādu, kas hercogieni labi pazītu, balss tonis būtu pataisījis melnu un mazu. —Jūs drausmīgais šantāžisti Kā jūs uzdrīkstaties?!

Uz mirkli sagrīļojās pat Ogilvija pašpārliecība. Taču iejaucās Kroidonas hercogs. — Par spīti visai varonībai tas diemžēl ir bezcerīgi, dūdiņ. — Pagriezies pret Ogilviju, viņš turpināja: — Jūsu celtā apsūdzība pret mums ir taisnīga. Vainīgs esmu es. Es vadīju mašīnu un sabraucu meitenīti.

—   Nu jau jūs ta kā nāk' pie prāt', — paslavēja Ogilvijs un aizkūpināja jaunu cigāru. — Tā mēs kaut kur tiks'.

Kroidonas hercogiene nogurusi pamāja ar roku, ka padodas, un atslīga krēslā. Sažņaugusi delnas, lai noslēptu drebuļus, viņa noprasīja: — Ko jūs zināt?

—   Tūlīt paskaidroš'. — Apsardzes priekšnieks nesteidzās, lēni izpūta zilu cigārdūmu mutuli, ņirdzīgi noskatīja hercogieni, it kā skubinātu iebilst. Taču viņa tikai riebumā sarauca degunu un neteica ne vārda.

Ogilvijs norādīja ar pirkstu uz hercogu. — Vakar vakarā jūs diezgan agri aiztinās uz Lindija lokālu īri Purva kvartālā. Jūs rullēj' uz turieni savā lepnajā jaguārā ar kādu draudzeni. Vismaz man rādās, ka tā jūs viņu sauktu, ja negribētu būt pārāk cimperhgs.

Ogilvijs smīnēdams pablenza uz hercogieni. Kroidons asi uzsauca: — Turpiniet!

Pašapmierinātā, tuklā seja pagriezās atpakaļ. — Nu, cik es zin', pie galdiem jūs novinnēj' simtu, bet pie bāra to notralloj'. Jūs jau bij' iegrābis otrā simtā — tā bij' nudie' ellīga partija, — kad taksī atdrāzās jūsu sieva.

—   Kā jūs to visu zināt?

—   Redz', hercog, — es dzīvoj' šitanā pilsētā un strādā' šitanā viesnīcā jau krietni ilgi. Man ir draugi visur. Es dar' patikšan' viņiem, viņi — to pašu man, piemēram, pačukst, kur var piestrādāt. Vajag tik kādam no viesnīcas viesiem savārīt putru un es par to dzird'. Lielākā daļa tā arī neapjēdz, kā es to zin' un nepazīst mani pašu. Viņi cer, ka ir savus sīkos noslēpumus noglabājuš', un tā arī ir — ja nu vienīgi gadās tāds kā šis.

—   Saprotu, — hercogs vēsi noteica.

—   Vienu gan es gribēt' zināt. Man ir ziņkār' dab', kundzīt: kā jūs uzod', kur viņš ir?

—   Jūs jau tā zināt tik daudz… — hercogiene attrauca, — turklāt tam laikam nav nozīmes. Vīram ir paraža šo to pierakstīt, runājot pa telefonu. Vēlāk viņš bieži piemirst, ka pieraksti jāiznīcina.

Detektīvs pārmetot noklakšķināja mēli. —Tas nu gan i' drusku neuzmanīgi, hercog — re, kādā ķezā nu esat iekūlies. Nu, tālāk, cik noprot', notika tā. Jūs ar sievu tinās prom uz māj', jūs stūrēj', lai gan, ja parēķina, kādā jūs bij' ķitē, būt' bij's labāk, ja pie stūres sēdētu viņa.

—   Mana sieva nemāk vadīt mašīnu.

Ogilvijs saprotot pamāja. — Skaidrs. Lai nu kā, es tā rēķin', ka jūs bijāt piesūcies, bet…

—  Tātad jūs nezināti — hercogiene viņu pārtrauca. — Jūs neko noteiktu nezināt! Jūs droši vien nemaz nevarat pierādīt…

—   Kundze, es var' pierādīt visu, pēc kā būs note.

Hercogs pabrīdināja: — Labāk ļauj viņam pabeigt, dūdiņ.

—   Tieši tā, — Ogilvijs piekrita. — Jūs sēž' un klausās. Vakar vakarā es redzēj' jūs iepeldam — pa pagrabstāv', lai nebūt' jānāk visā godībā pa vestibil'. Smuks pārit's — izskatījāties baigi satrūkušies. Tikko biju ienācis pats. Nu, un tad es sāk' minēt, kāpēc jums tād' ģīm'. Kā jau es teic', man i' ziņkārīg' dab'.

—   Turpiniet, — hercogiene izdvesa.

—   Vēlu vakarā paklīd' valod's par aizbēgšan' no noziegunV viet's. Man radās aizdom's, es aizgāj' uz garāž' un vienā mierā apskatīj' jūsējo mašīn'. Varbūt jūs nezināt — tā i' iebraukt' kaktā, aiz pilār', kur šoferi garāmejot neredz.

Hercogs aplaizīja lūpas. — Laikam jau tagad tam nav nozīmes.

—  Jums varēt' būt taisnīb', — Ogilvijs piekāpās. — Lai nu kā, tas, ko es atrad', iečukstēj' man ausī, ka šis tas jāpapēf — ziniet, policijas pārvaldē, tur es ar' esm' pazīstams. — Viņš apklusa, lai ievilktu atkal cigāra dūmu. Klausītāji mēmi gaidīja. Kad cigāra gals iekvēlojās, viņš to aplūkoja un tad turpināja. — Viņiem bij' trīs liet's, no kurām spriest tālāk. Viņiem ir starmeša dekoratīvais gredzens, kas droši vien nokrit', ka' ķēr' sieviet' un bērn'. Ir ari starmeš' stikla lauskas un, ja apskatīs bērna apģērb', tad, kā viņi rēķina, jābūt pēdām no sadursm's.

—   Kam jābūt?

—     Ja drēbes spiežas pret kaut ko ciet', hercogien, sevišķ', ja tas ir laķēts, kā, piemēram, automašīn's spārns, ta' lak' norīvējas, un tas atstāj tād's paš's pēd's kā pirkstu nospiedum'. Policij's laboratorij' tās var noņemt tāpat kā pirkst' nospiedum's — apputin', un tās parādās.

—  Interesanti, — sacīja hercogs, it kā runātu par kaut ko, kam ar viņu nav nekāda sakara. — Es to nezināju.

—   Maz ir tād', kas zin'. Tomēr šinī gadījumā, es tā rēķin', tas neko daudz nemain'. Jūs' vāģim ir saplēsts prožektors un pazud's dekoratīvais gredzens. Šaubu nav, tas, kas i' policijā, pasētu vietā. Analīzē varēt' neķēpāties pat ar noberzum' un asinīm. Ak jā, to man vajadzēj' jums pateikt: asiņu i' vesels lērums, kaut ar uz melnās lak's tos nevar stipr' saredzēt.

—    Ak Dievs! — Pacēlusi roku pie sejas, hercogiene novērsās.

—   Kā jūs iesakāt mums rīkoties? — vaicāja hercogs.

Aptukušais vīrietis saberzēja rokas, noskatīdamies uz

īsajiem, strupajiem pirkstiem. — Kā es teic', atnāc' šurp paklausīties, ko sak' jūs' pus'.

—   Ko es varu teikt? — hercogs izmisis atsaucās. — Jūs zināt, kas noticis. — Viņš mēģināja iztaisnot plecus, taču tas neizdevās. — Labāk pasauciet policiju. Jātiek tam pāri.

—    Nu, nav tak teikts, ka jums tā jāsteidz's. — Falseta balss, kas nesaderēja ar augumu, kļuva apcerīga. — Kas izdarīts, izdarīts. Skriešan' vai nu uz vien', vai otr' viet' ne bērnu, ne māti neatdzīvinās. Turklāt jums vis nepatikt', ko viņi tur policij's pārvaldē ar jums darīt', hercog. Nē, ser, jums tas nebūt nepatikt'.

Abi pārējie lēni pacēla acis.

—    Es cerēj', ka jus, ļautiņ', paš' kaut ko ierosinās', — sacīja Ogilvijs.

—   Es nesaprotu, — hercogs neizlēmīgi norūca.

—     Es saprotu, — iesaucās hercogiene. — Jūs gribat naudu, vai ne? Jūs atnācāt mūs izspiest?

Ja viņa gaidīja, ka šie vārdi izraisīs apjukumu, tad tā nenotika. Detektīvs paraustīja plecus. — Lai kā jūs to saukt', kundze, man no tā ne silts, ne auksts. Es tikai atnāc', lai palīdzēt' jums, ļautiņ', izkulties no nepatikšanām. Bet man tak ar' jādzīvo.

—   Vai jūs pieņemtu naudu, ja par to, ko zināt, klusētu?

—   Laikam pieņemt' gan.

—    Bet no jūsu teiktā saprotams, — norādīja hercogiene, uz bridi atgūdama līdzsvaru, — ko tas neko nelīdzētu. Automašīnu tik un tā uzpazītu.

—     Laikam gan ar to būt' jārēķinās. Bet ir arī daž/ iemesl', kāpēc tā varēt' nenotikt. Kaut kas tāds, ko es vēl nees' pateic's.

—   Lūdzu, pasakiet.

—     Es pats to nees' līdz galam izdomāj's, — sacīja Ogilvijs. — Bet, kad jūs sabrauc' to bērn', tad aillēj' nevis uz pilsētas centr', bet no tā prom.

—   Mēs kļūdījāmies virzienā, — sacīja hercogiene. — Bet pec tam izdevās apgriezties. Ņūorleānā tas var notikt viegli, jo ielas vijas līču loču. Vēlāk, izmantodami sānu ielas, atgriezāmies viesnīcā.

—   Es jau tā domāj'. — Ogilvijs saprotoši pamāja. — Bet policij' domā citād'. Viņi meklē kād', kas brauc's prom no centr'. Tāpēc viņi tagadīt ņemas pa priekšpilsētām un tuvējām pilsētelēm. Viņi varbūt sāks meklēšan' centrā, bet tas nebūs tik drīz.

—   Cik ilgi tas vēl nenotiks?

—    Varbūt trīs četr' dien's. Papriekš jāizložņā lērums cit' viet'.

—   Kā gan… šī kavēšanās varētu mums palīdzēt?

—  Varēt', — Ogilvijs atteica. — Ja neviens neuziet, ku' tā mašīn' noslēpt', ta' jums veiktos. Un ja jūs varēt' aizdabūt to prom.

—   Jūs gribat teikt — pāri štata robežām?

—   Es grib' teikt — no Dienvidiem.

—   Tas nebūtu viegli, vai ne?

—   Nē, kundze. Vis' apkārtējie štat' —Teksas', Arkanzas', Misisipi, Alabam' un ari citi ošņās pēc mašīn's, kurai i' tād' bojājum' kā jūsējai.

Hercogiene apsvēra. — Vai ir kāda iespēja automobili pirms tam izremontēt? Ja darbu paveiktu klusām, mēs labi samaksātu.

Detektīvs izteiksmīgi pakratīja galvu. — Pamēģin' vien, tikpat labi jūs varēt' tiešā ceļā kātot uz policij's pārvald' un pieteikties. Visām Luiziān's remontdarbnīcām pieteikts skriet pēc kruķiem, kolīdz piebrauc mašīn' ar tādām vainām kā jūsējās. Un viņ' to darīs. Ļautiņ', jūs takš meklē.

Kroidonas hercogiene turēja savu trakā tempā strādājošo prātu stingri grožos. Viņa zināja, ka būtiski svarīgi ir novaldīt domas miera un saprāta robežās. Pēdējās nedaudzās minūtēs saruna bija kļuvusi šķietami ikdienišķa, it kā tās dalībnieki apspriestu kādu nesvarīgu ikdienas sīkumu, nevis dzīvības un nāves jautājumu. Viņa dzīrās tā turpināt arī tālāk. Atkal reiz hercogiene juta, ka vadība uzgūlusies viņas pleciem, vīrs šobrīd bija uzmanīgs, bet pasīvs vērotājs, kas klausās, kā norit vardu maiņa starp ļauno resnuli un viņa hercogieni. Tas nekas. Ar neizbēgamo jāsamierinās. Svarīgi ir apsvērt visas iespējamības. Iešāvās prātā kāda doma.

—   Tā mūsu automašīnas detaļa, kas pēc jūsu teiktā ir policijas rokās. Kā to sauc?

—   Dekoratīvais gredzens jeb starmešu stikla turētājs.

—   Vai tas varētu uzvest uz pēdām?

Ogilvijs apstiprinot pamāja ar galvu. — Viņ' var aizdomāties līdz mašīn's markai — noteikt fason', modei', varbūt gad', kad izlaists — vismaz aptuven'. Tāpat ar to stiķi'. Bet jūsu braucamais gan ir ārzemju, tā noteikšan' droši vien prasīs vairāk's dien's.

—    Taču pēc tam, — hercogiene neatlaidās, — policija zinās, ka jāmeklē jaguārs, vai ne?

—   Tā es rēķin'.

Šodien ir otrdiena. No visa, ko šis vīrs saka, var secināt, ka viņu rīcībā ir laiks līdz piektdienai vai labākajā gadījumā — sestdienai. Hercogiene apdomīgā lietišķībā prātoja: būtībā viss atkarīgs no viena apstākļa. Pieļaujot, ka viesnīcas detektīvu varēs uzpirkt, vienīgā iespēja — turklāt niecīga — ir automašīnu ātri dabūt projām, ja ar to varētu nokļūt

Ziemeļos, kādā no lielajām pilsētām, kur nav dzirdēts nedz par pašu Ņūorleānas traģēdiju, nedz par vainīgā meklēšanu, — automobili bez lieka trokšņa varētu izremontēt un inkriminējošos pierādījumus novākt. Pat ja tad vēlāk Kroidoni tomēr aizdomās iekļūtu, neko nebūtu iespējams pierādīt. Taču kā automašīnu aizdabūt projām?

Bez šaubām, tas, ko saka šis neaptēstais detektīvs, ir taisnība. Kā Luiziāna, tā arī visi pārējie štati, caur kuriem limuzīnam vajadzēs braukt, būs brīdināti un sacelti kājās. Katra lielceļu policistu patruļa skatīsies, vai braucamajam nav bojāts starmetis un netrūkst prožektora stikla turētāja. Droši vien šur tur būs bloķēti ceļi. No policista skadrā skatiena izbēgt būs grūti.

Tomēr izdarīt to varētu. Ja brauktu pa naktīm un dienās automašīnu paslēptu. Ir taču simtiem vietu, kur nogriezties no autostrādes un kļūt neredzamam. Tas būtu gan bīstami, bet ne vairāk kā gaidīt Ņūorleānā, līdz tevi noteikti atklās. Ir taču sānceļi. Lai nepiesaistītu uzmanību, varētu izvēlēties maz ticamu maršrutu.

Taču būs citi sarežģījumi, un patlaban ir laiks tos apsvērt. Ja nepazīst apkārtni, braukt pa nomaļiem ceļiem būs grūti. Kroidoni pie tā nav pieraduši. Turklāt neviens no abiem nemāk lietpratīgi vadīties pēc kartēm. Un, ja apstāsies uzpildīt benzīnu — un tas būs jādara, — viņi ar savu runas veidu un uzvedību nodos sevi, viesīs aizdomas. Un tomēr… viss šis risks būs jāuzņemas.

Bet vai tiešām?

Hercogiene pagriezās pret Ogilviju. — Cik jūs gribat?

Pēkšņais jautājums pārsteidza negaidot. — Nu… es tā rēķin', ka jūs, cienītie, i' diezgan naudīg'.

— Es jautāju, cik, — viņa vēsi atcirta.

Cūkai līdzīgas ačeles samirkšķinājās. — Desmit tūkstoš dolār'.

Lai gan summa bija divreiz tik liela nekā gaidīta, hercogienes sejas izteiksme nemainījās. — Pieņemsim, ka šī neiedomājamā summa tiks samaksāta, ko mēs saņemsim pretī?

Resnis likās apmulsis. — Es tak teic': es turēs' mut' un neteikš', ko zin'.

—   Un ja nemaksāsim?

Viņš paraustīja plecus. — Tad es ieš' lejā uz vestibil' un nocelš' klausul'.

—    Nē. — Tādi vārdi nebija pārprotami. — Mēs jums nemaksāsim.

Kroidonas hercogs nemierīgi sakustējās, detektīva uzblidušais ģīmis piesarka: — Klausieties, kundze…

—   Es neklausīšos! — viņa valdonīgi pārtrauca. — Gluži otrādi, jūs klausīsieties manī. — Acis ieurbās detektīva redzokļos, skaistā seja ar izcilnajiem vaigu kauliem ieguva tik pavēlniecisku izteiksmi, kāda vēl nebija redzēta. — Ja maksāsim jums ar tādiem noteikumiem, tad iegūsim labi ja pāris dienu garu atelpu. To jūs mums pietiekami skaidri pateicāt.

—   Bet nekas labāks jums nespīd…

—   Klusu! — Vārds noskanēja kā pātagas cirtiens. Acis joprojām urbās resnī. Ogilvijs savaldījās un nīgri paklausīja.

Kroidonas hercogiene apzinājās, ka sekos pats svarīgākais, ko viņa jebkad savā mūža darījusi. Nu nedrīkst kļūdīties, nedrīkst svārstīties, viņa nedrīkst zaudēt gara stiprumu un būt sīkmanīga. Ja spēlē par augstāko likmi, tad jāsola vislielākā summa. Viņa grasījās izmantot resnuļa rijību. Tas jādara tā, lai par iznākumu nevajadzētu šaubīties.

Viņa stingrā balsī pavēstīja: — Mēs jums nemaksāsim desmit tūkstošus dolāru. Mēs jums maksāsim divdesmit piecus tūkstošus dolāru.

Detektīvs izvalbīja acis.

—   Par to, — viņa mierīgi turpināja, — jūs pats aizdzīsiet mūsu automašīnu uz Ziemeļiem.

Ogilvijs joprojām blenza hercogienē.

—   Divdesmit piecus tūkstošus dolāru, — viņa atkārtoja.

— Desmit tūkstošus tagad. Piecpadsmit tūkstošus, kad jūs mūs sagaidīsiet Čikāgā.

Resnis, joprojām nebilzdams ne vārda, aplaizīja lūpas. Apaļās ačeles kā neticēdamas raudzījās runātājā. Valdīja nomācošs klusums.

Tad hercogiene, cieši vērodama, redzēja, ka detektīvs tikko manāmi paloka galvu.

Joprojām klusums. Beidzot ierunājās Ogilvijs. — Vai jums tas cigārs traucē, hercogien?

Hercogiene mēmi to apliecināja, un cigārs tika nodzēsts.

12

— Savādi, — teica Kristīne, nolikdama uz galda milzīgo, daudzkrāsaino ēdienu karti. — Man ir tāda sajūta, ka šonedēļ notiks kaut kas nozīmīgs.

Pīters Makdermots uzsmaidīja viņai pāri sveču apgaismotajam galdam, kur vizēja sudraba karotes, naži, dakšiņas un baltais, iestīvinātais galdauts un salvetes. — Varbūt ir jau noticis.

—  Nē, — Kristīne nepiekrita. — Vismaz ne tādā nozīmē, kā tu domā. Tas ir kaut kas nepatīkams. Es vēlētos, kaut varētu novelt šo nastu no pleciem.

—   Ēdiens un dzēriens dara brīnumus.

Pielāgodamās Pītera omai, Kristīne pasmējās un aizvēra

ēdienkarti. — Pasūti mums abiem.

Viņi sēdēja Brenena restorānā Franču kvartālā.

Pirms stundas, noīrējis Sv. Gregora vestibilā pie Herca filiāles galda automašīnu, Pīters bija iegājis pēc Kristīnes viņas dzīvoklī. Automobili viņi atstāja Ibervilā, pašā kvartāla malā, un nosoļoja pa Rojālstrītu visā garumā, aplūkodami antīko priekšmetu pārdotavu skatlogus ar objcts d'art dīvaino sajaukumu ar nevērtīgām importa senlietām un konfederātu ieročiem — «Visi zobeni šai lādē par desmit dolāriem gabalā». Bija silta, sutīga nakts. Visapkārt bija dzirdami Ņūorleānas trokšņi — autobusu dobjā dūkoņa šaurajās ielās, pakavu klaudzoņa un zirglietu šķindoņa, braucot kādam fiakram. No Misisipi atlidoja aizbraucoša preču kuģa grūtsirdīgie svilpieni.

«Brenens» — kā jau klājās pilsētas smalkākajam restorānam, — bija pilns ar ļaudīm. Gaidot sēdēdami pie sava galdiņa klusajā, maigas gaismas apspīdētajā iekšējā pagalmā, Pīters ar Kristīni laiski malkoja «Vecmodīgo dzerekli» ar garšaugu mistra aromātu.

Pīters papilnam baudīja labsajūtu un prieku, kam iemesls bija Kristīnes klātbūtne. Tā turpinājās arī, kad abus ieveda iekšā pie galdiņa apakšstāva vēsajā ēdamistabā. Kristīne pamāja, un Pīters ataicināja viesmīli.

Viņš pasūtīja abiem restorāna īpašo gardumu: Rokfellera, Bjenvilas un Rofiņjaka austeres, kā ari plekstes d la Nouvelle Orleans, pildītas ar garšvielām piesātinātu krabju mīkstumu, puķkāpostus poļu gaumē, ceptus ābolus — un pie turpat gaidošā dzērienu devēja — pudeli monrašē.

—  Jauki, ka man nav jāizvēlas, — atzinīgi noteica Kristīne, nolēmusi katrā ziņā atbrīvoties no nemiera, ko pirms brīža bija pieminējusi. Galu galā tā bija tikai neapzināta nojausma, kas izskaidrojama ar to, ka iepriekšējā naktī viņa nebija kārtīgi izgulējusies.

—   Tā kā viņiem te ir lieliska virtuve, — sacīja Pīters, — izšķirties, ko ēst, nemaz nav svarīgi. Jāizvēlas tikai kaut kas no vienādi garšīgiem piedāvājumiem.

—  Tu apliecini savu viesnīcnieka pieeju, — Kristīne viņu paķircināja.

—   Piedod. Tā laikam parādās pārāk bieži.

—   Taisnību sakot, nē. Un, ja gribi zināt, man tā patīk. Esmu gan reizēm prātojusi, kāds iemesls bijis tavai izvēlei.

—   Mācīties, kā jāvada viesnīcas? Biju lifta puika, kuru pārņēma godkāre.

—   Vai tad tas patiešām izskaidrojams tik vienkārši?

—    Laikam gan ne. Man laimējās ar šo to citu. Dzīvoju Bruklinā un vasarās, skolas brīvlaikā, strādāju par lifta zēnu Manhetenā. Otrā vasarā kādā vakarā nogādāju gultā piedzērušu vīrieti — palīdzēju tikt augšā pa kāpnēm, ieģērbu pidžamā un noliku pie miera.

—   Vai tad visi varēja prasīt tādus pakalpojumus?

—   Nē. Tas notika kādā mierīgā vakarā, turklāt man šaja jomā bija liela prakse. Gadiem ilgi dariju to mājās ar savu senci. — Uz mirkli Pītera acīs pazibēja skumjas, tad viņš turpināja. — Lai nu kā būtu, šis, ko tiku apguldījis, izrādījās The Neiv Yorker žurnālists. Viņš pēc pāris nedēļām savu piedzīvojumu aprakstīja. Cik atceros, cildināja, ka mūsu viesnīcā izturoties ar mātes maigumu. Mēs gan par to smējāmies, taču viesnīcai tas vairoja labo slavu.

—   Un tevi paaugstināja amatā, vai ne?

—    Zināmā mērā. Tomēr svarīgāk bija tas, ka es guvu ievērību.

—    Lūk, arī austeres, — Kristīne sacīja. Viņiem priekšā viesmīlis veikli nolika divus siltus, smaržīgus šķīvjus ar apceptām, uz akmens sāls izkārtotām gliemežnīcu pusītēm.

—    Kāpēc Luiziānā var ēst austeres cauru gadu — vienalga, vai mēneša nosaukumā ir «r» skaņa vai nav? — pajautāja Kristīne, kamēr Pīters nogaršoja un uzslavēja monrašē.

—   Austeres jebkurā laikā var ēst visur, — Pīters, uzsvērdams ik vārdu, paskaidroja. —Apgalvojums par «r» skaņu mēneša vārdā ir sens izdomājums, ko pirms četrsimt gadiem palaidis pa pasauli kāds angļu vikārs. Cik atceros, vārdā Batlers. Zinātnieki par to smejas, ASV valdība skaidro, ka tāds «likums» esot muļķīgs, taču ļaudis joprojām tic.

Kristīne paskrubināja Bjenvilas austeri: — Man allaž likās, ka iemesls ir vasaras nārsts.

—     Tā austeres dažos gados nārsto Jaunanglijā un Ņujorkā. Taču ne Česapīkas līcī, kas ir lielākais austeru piegādātājs pasaulē. Tur un Dienvidos austeres var nārstot jebkurā gadalaikā. Tādējādi nav itin nekāda pietiekama pamata, kāpēc ziemeļnieki nevarētu ēst austeres cauru gadu gluži tāpat kā Luiziānā.

Iestājās klusums, un tad Kristīne pavaicāja: — Vai tu to, ko esi reiz mācījies, itin visu ari atceries?

—   Laikam lielāko tiesu jā. Man ir tāda dīvaina atmiņa, pie kuras viss pielīp, — mazliet līdzīga vecmodīgajam mušpapīram. Zināmā mērā tā nesusi man laimi. — Viņš pāršķēla Rokfellera austeri, izbaudīdams tās maigo absinta piegaršu.

—   Kādu laimi?

—   Nu, tanī pašā vasarā, par kuru es runāju, man viesnīcā atļāva izmēģināt citus darbus, arī pastrādāt par izpalīgu bārā. Tad jau manī bija modusies interese un es paņēmu bibliotēkā dažas grāmatas. Vienā bija aprakstīta kokteiļu maisīšana. — Pārlapojot atmiņā pusaizmirstos notikumus, viņš brīdi klusēja. — Reiz es nejauši stāvēju viens pats bārā, kad ienāca kāds apmeklētājs. Es nezināju, kas viņš ir, bet atnācējs teica: «Kā dzirdu, tu esot tas apķērīgais zēns, par kuru rakstīja The New Yorker. Vai vari man iemaisīt «Sarūsējušo naglu»?»

—   Vai viņš jokojās? — vaicāja Kristīne.

—    Nē. Taču, ja pirms dažām stundām nebūtu lasījis šī dzēriena recepti — proti, ka tajā drambii sajauc ar skotu viskiju, tad domātu tāpat. To es saucu par laimīgu gadījumu. Vārdu sakot, es samaisīju, un pēc tam viņš sacīja: «Viss ir pareizi, tomēr viesnīcas vadību bārā neapgūst. Kopš «Mākslas darba» daudz kas mainījies.» Es atteicu, ka nesapņoju kļūt par Maironu Vīglu, bet neiebilstu, ja būtu īvlins Orčems. Viņš, to dzirdot, pasmējās, laikam ari bija lasījis Arnolda Beneta [5] darbus. Tad viņš man pasniedza vizītkarti un teica, lai nākamajā dienā atnākot.

—   Laikam viņam piederēja piecdesmit viesnīcas.

—   Kā izrādījās, viņam nepiederēja nekas. Viņa vārds bija Hērbs Fišers, un viņš bija komivojažieris — nodarbojās ar konservu vairumtirdzniecību. Viņš bija arī uzbāzīgs lielībnieks un vienmēr mācēja otru pārrunāt. Taču viņš lieliski orientējās viesnīcu darbā un personiski pazina lielāko daļu direktoru un tiem pakļauto, jo tieši tur reklamēja savu preci.

Austeru šķīvjus novāca. Nu viesmīlis pēc sarkanos svārkos ieģērbta zāles pārziņa mājiena novietoja uz galda kūpošās plekstes.

—    Bīstos tās ēst, — sacīja Kristīne. — Bet droši vien debešķīgas. — Viņa nomēģināja sulīgo, lieliskām garšvielām piesūcināto zivi. — Mmm! Neticami, tā ir pat vēl labāka, nekā domāju.

Pagāja kāds laiciņš, pirms viņa atkal ierunājās. — Pastāsti par misteru Fišeru.

—   Nūjā, sākumā man šķita, ka viņš ir tikai liels pļāpa — bāros tādus sastop tūkstošiem. Mani uzskati mainījās, kad saņēmu vēstuli no Kornela universitātes. Tajā bija aicinājums ierasties uz atlases pārrunām Steitlerholā — viesnīcu administrācijas fakultātē. Pārrunu iznākums bija tāds, ka man piesolīja stipendiju un es pēc vidusskolas aizgāju uz turieni. Vēlāk atklāju, ka tā noticis tāpēc, ka Hērbs tikmēr bāzies virsū dažiem viesnīcu direktoriem, līdz tie mani ieteikuši fakultātes vadībai. Laikam viņš tomēr bija labs reklāmu aģents.

—   Nu, vai zini — «laikam»!

—    Nekad neesmu bijis gluži drošs, — Pīters domīgi atteica. — Hērbam Fišeram esmu parādā lielu pateicību, bet reizēm gudroju, vai cilvēki daudz ko — ari darbu — nedeva viņam tādēļ, lai tikai tiktu no viņa vaļā. Pēc tam, kad ar Kornelu viss bija kārtībā, es satiku viņu vēl vienu vienīgu reizi. Mēģināju pateikties — tāpat kā mēģināju panākt, lai viņš man iepatiktos. Tomēr viņš nepieļāva ne vienu, ne otru, nebeidza lielīties, tērgāja par darījumiem, ko noslēdzis vai noslēgs turpmāk. Tad sacīja, ka man universitātei vajadzēšot drēbes — tur viņam bija taisnība — un par varītēm iespieda saujā divsimt dolāru. Tas viņam nemaz tik viegli nenācās, jo vēlāk es uzzināju, ka viņa komisijas nauda ir diezgan maza. Atmaksāju aizdoto, sūtīdams neliela apjoma čekus, taču daudzus no tiem viņš tā ari naudā nepārvērta.

—  Tas nu gan ir brīnumains stāsts. — Kristīne bija sajūsmināti klausījusies. — Kāpēc tu ar viņu vairs nesatiecies?

—  Viņš ir miris, — teica Plters. — Es mēģināju vairākas reizes viņu sastapt, bet nez kāpēc neveicās. Tad apmēram pirms gada man piezvanīja kāds advokāts. Hērbam ģimenes acīmredzot nebija. Aizbraucu uz bērēm. Un tur es atklāju, ka tādu kā es ir veseli astoņi: viņš visiem palīdzējis tāpat kā man. Dīvainākais ir tas, ka par spīti savai lielībai viņš nevienam nebija stāstījis par citiem.

—   Man tūlīt sāks birt asaras, — teica Kristīne.

Plters pamāja ar galvu. — Saprotu. Man toreiz ari klājās tāpat. Droši vien no tā būtu vajadzējis kaut ko mācīties, tikai es nekad neesmu gluži sapratis — ko. Varbūt ir cilvēki, kas uzceļ ap sevi lielu, augstu mūri, visu laiku vēlēdamies, lai tu to noārdi, un, ja tu tā nedari, tad nekad viņus īsti neiepazīsti.

Dzerot kafiju, Kristīne nebilda ne vārda. No saldā ēdiena abi bija norunājuši atteikties. Beidzot viņa pavaicāja: — Vai vispār kāds no mums patiesi izprot, ko no sirds vēlas?

Pīters brīdi padomāja. — Laikam pilnībā ne. Kaut gan vienu lietu es reiz gribētu iegūt — tieši tādu, par kādu sapņoju, vai vismaz ko līdzīgu. — Viņš pamāja viesmīlim, lai atnes rēķinu.

—   Pastāsti.

—   Labāk nestāstīšu, bet parādīšu, — viņš sacīja.

Iznākuši no Brenena, viņi apstājās, lai pēc restorāna vēsuma aprastu ar silto nakts gaisu. Pilsēta šķita mierīgāka nekā pirms stundas. Dažas laternas nodzisa, naktsdzīve no

Franču kvartāla pārcēlās uz citām pilsētas malām. Paņēmis Kristīni zem rokas, Pīters veda viņu pa diagonāli pāri Rojālstritai. Viņi apstājās Sentluisas ielas dienvidrietumu stūrī, un Pīters norādīja, lai Kristīne skatās tieši uz priekšu. — Rau, tādu man gribētos radīt, — viņš sacīja. — Vismaz kaut ko tikpat labu vai varbūt labāku.

Zem gracioziem, režģotiem balkoniem un rievota čuguna kolonnām gāzes laternas meta plaiksnīgas gaismas un ēnas uz bālpelēko, klasiskā stilā veidoto Orleānas Karaliskās viesnīcas fasādi. Pa velvētajiem, slaidu maljenu [6] šķeltajiem logiem plūsmoja dzintaraina gaisma. Pa ietvi ēkas priekšā staigāja šveicars, ģērbies krāšņā formas tērpā ar zeltītām tresēm, lēzenu nagcepuri galvā. Augstu gaisā pēkšņa vēja brāzma uzplandīja mastos uzvilktos karogus un vimpeļus. Piebrauca kāds taksometrs. Šveicars ātri pieskrēja klāt, lai atvērtu durvis. Noklaudzēja sieviešu kurpju papēdīši. Pulciņam ejot iekšā, ārā atbalsojās vīriešu smiekli. Aizsitās durvis. Taksometrs aizslīdēja projām.

— Daži cilvēki uzskata, — sacīja Pīters, — ka Orleānas Karaliskā viesnīca esot pati smalkākā visā Ziemeļamerikā. Vai mēs tam piekrītam vai ne, nav pārāk svarīgi. Būtība skan šādi: tā ir spilgts piemērs, kāda var būt laba viesnīca.

Viņi šķērsoja Sentluisas ielu un tuvojās celtnei no citas puses. — Kādreiz tā bijusi parasta viesnīca, kreolu sabiedrības centrs, vēlāk vergu tirgus, pēc tam pilsoņu kara hospitālis, tad štata kapitols un tagad ir atkal viesnīca. — Pīters runāja arvien jūsmīgāk. — Viņu labā strādā viss — vēsture, stils, modernas mašīnas un iztēle. Jaunās ēkas būvē piedalījās divas Ņūorleānas arhitektu firmas — viena, līdz ausīm iegrimusi tradīcijās, otra — moderna. Abas kopā pierādīja, ka var celt ko jaunu, tomēr saglabājot seno garu.

Šveicars, aprāvis soli, atvēra galvenās durvis un paturēja vaļā, kamēr viņi devās iekšā. Tieši pret! divas milzīgas moru statujas sargāja baltās marmora kāpnes, pa kurām varēja nokļūt vestibila galvenajā ejā. — Jocīgākais ir tas, — Pīters turpināja, — ka par spīti visām spilgti individuālajām iezīmēm Karaliskā Orleānas viesnīca ietilpst apvienībā. — Un tad strupi piebilda: — Tiesa, tā nav no Kērtisa O'Kifa sugas.

—     Vai tā ir vairāk līdzīga Pitera Makdermota viesu namiem?

—   Nu, līdz tiem vēl garš ceļš ejams. Turklāt es atkāpos soli atpakaļ. Laikam jau tu zini.

—   Jā, — Kristīne apstiprināja. — Zinu. Taču tu to paveiksi. Esmu ar mieru derēt uz tūkstoti dolāru, ka reiz šis sapnis piepildīsies.

Viņš saspieda Kristīnes elkoni. — Ja tev ir tik daudz naudas, labāk nopērc kādas O'Kīfa akcijas.

Viņi izgāja cauri visam Orleānas Karaliskās viesnīcas vestibilam, kura baltam marmoram līdzīgās sienas klāja antīki gobelēni baltā, citrondzeltenā un dateļplūmju krāsā, un atstāja ēku pa durvīm uz Rojālstrītu.

Pusotru stundu abi klīda pa Franču kvartālu, pakavēdamies Aizsardzības pilī, kur varonīgi pacieta drausmīgo karstumu un ļaužu pieblīvētos solus, lai ar baudu paklausītos tīru Diksilendas džezu, tad atvilka elpu samērā vēsajā Džeksonskvērā, upmalā Franču tirgū iemalkoja kafiju un kritiski pavēroja sliktu mākslu, par kuras trūkumu Ņlūorleānā nevarēja žēloties, un vēlāk Divu Māsu laukumā zvaigžņu gaismā zem blāvām laternām, kuru vizma spraucās caur kruzuļotām koku lapām, sūca vēsu piparmētru konjaku.

—   Tas bija brīnumjauki, — teica Kristīne. — Nu esmu gatava doties mājās.

Ceļā uz Ibervilu, kur bija atstāta automašīna, viņus

uzrunāja mazs, melnādains puišelis ar kartona kārbu, kurā bija saliktas zābaku sukas.

— Kungs, vai gribat nospodrināt kurpes?

Pīters pakratīja galvu. — Ir pārāk vēls, dēliņ.

Spožacainais puišelis iepleties stāvēja uz ietves, lūkodamies uz Pītera kājām. — Es dehu uz divdesmit pieciem centiem, ka vahu jums pateikt, kuli ih šitādas kuhpes. Pateikšu i' pilsētu, i' štatu, un, ja to izdahīšu, jūs dosit man divdesmit piecus centus. Bet, ja ne, ta' es došu divdesmit piecus jumsim.

Pīters pirms gada bija nopircis šīs kurpes Teneflajā, Ņūdžersijas štatā. Viņš pavilcinājās, uzskatīdams, ka iedzīvojas uz puikas rēķina, bet tad pamāja ar galvu. — Labs ir.

Puišelis pazibināja ar spožajām ačelēm augšup. — Kungs, tādas kuhpes, kādas kājās jusim, ih uz asfalta ietves Ņūorleānā, Luiziānas štatā. Atcehieties — es sacīju, ka pateikšu, kuh tādas ih, nevis kuh jūs tās esat pihcis.

Visi iesmējās, un, kad Pīters bija iedevis puišelim divdesmit piecus centus, Kristīne ieķērās viņam elkonī. Braukdami ziemeļu virzienā, kur atradās Kristīnes dzīvoklis, vini / ' ' f

joprojām smējās.

13

Vorena Trenta privātā apartamenta ēdamistabā Kērtiss O'Kīfs ar baudu kūpināja cigāru. Viņš to bija paņēmis no Aloiza Roisa pasniegtās ķirškoka kārbiņas, kurā tika uzturēts cigāriem vajadzīgais mitrums, un to aromāts aukslējās tīkami jaucās ar Luī XIII konjaka garšu — šis dzēriens bija pasniegts pie kafijas. Pa kreisi no O'Kīfa ozolkoka galda galā, atgādinādams tēvišķīgu labvēli, sēdēja Vorens Trents. Roiss iepriekš bija veikli servējis visus piecus lieliskos pusdienu ēdienus pēc kārtas. Tieši pretī

Dodo, tērpusies piegulošā melnā kleitā, ar baudu smēķēja turku cigareti, ko arī bija pasniedzis Roiss un uzšķīlis uguni.

—   Vai dieniņ, — sacīja Dodo, — jūtos, it kā būtu notiesājusi veselu sivēnu.

O'Kīfs iecietīgi pasmaidīja. — Lieliska maltīte, Voren. Paslavē savu šefpavāru.

Sv. Gregora īpašnieks cienīgi nolieca galvu. — Viņš jutīsies pagodināts, uzzinādams, kas šo komplimentu teicis. Starp citu, varbūt tev darīs prieku, ja pateikšu, ka tieši tādus pašus ēdienus šovakar pasniedza galvenajā ēdamzālē.

O'Kīfs pamāja, taču nekādu īpašu sajūsmu neizrādīja. Pēc viņa domām, bagātīga, izsmalcināta ēdienu karte viesnīcas ēdamistabā ir tikpat nepiemērota kā pate de foie gras[7] kalnrača brokastu spainītī.

Agrā vakarstundā viņš īstenībā bija ieskatījies Sv. Gregora galvenajā restorānā, kad tur nāktos būt lielam ļaužu pieplūdumam, un redzējis, ka šajā milzīgi plašajā telpā aizņemta ir labi ja trešdaļa vietu.

O'Kīfa impērijā pusdienas bija vienkāršas, gatavotas pēc standarta, izvēle aprobežojās ar nedaudziem pazīstamiem, parastiem ēdieniem. Šo rīcības veidu varēja izskaidrot ar Kērtisa O'Kīfa pārliecību — tā pamatojās pieredzē, — ka ēdienu ziņā ļaužu gaume ir vienāda, tai trūkst iztēles, tāpēc viņi dod priekšroku vienam un tam pašam. Visās O'Kīfa viesnīcās maltītes bija pareizi gatavotas un pasniegtas nevainojami tīri un kārtīgi, taču par gardēžiem tikpat kā netika domāts — tos uzskatīja par nerentablu minoritāti.

—   Mūsdienās viesnīcu, kas piedāvā šādu virtuvi, palicis ļoti maz, — piezīmēja viesnīcu magnāts. — Lielākajai tiesai no tām, kam tāda bija, nācās savas ieražas mainīt.

—     Lielākajai tiesai, taču ne visām. Kāpēc ikvienam jābūt tik paklausīgam?

—    Tāpēc, Voren, ka šī nozare kopš mūsu jaunības dienām pilnīgi mainījusies — vai nu mums tas patīk, vai ne. Viesmīlīgā namatēva un īpašās apkalpošanas dienas aizgājušas. Varbūt kādreiz cilvēkiem tās patika. Taču nu vairs ne.

Abi vīri meta aplinku runas pie malas, bija skaidrs, ka, beidzoties maltītei, nav vairs vietas pieklājības frāzēm. Ikvienam no abiem paceļot balsi, Dodo bērnišķīgi zilās acis ziņkārīgi pārslīdēja no viena pie otra, itin kā sekojot kādai skatuves kustībai, kaut arī tā nelikās skaidri izprotama. Aloizs Roiss, pagriezis muguru, darbojās pie bufetes.

—   Ir daži cilvēki, kas nav ar to mierā, — Vorens Trents skarbi noteica.

O'Kīfs lūkojās uz gailošā cigāra galu. — Kas dara tā, lai rod atbildi manos bilances skaitļos salīdzinājumā ar citu skaitļiem. Piemēram, ar tavējiem.

Trents pietvīka un saknieba lūpas. — Tas, kas notiek šeit, ir īslaicīgs. Pārejošs. Esmu to piedzīvojis ari agrāk. Šis pāries tāpat kā citi.

—  Nē. Ja tu esi tādās domās, tad tu vij sev bendes cilpu. Bet tu, Voren, pēc visiem šiem gadiem esi pelnījis ko labāku.

Trents ietiepīgi klusēja, līdz norūca atbildi: — Es neesmu ziedojis savu mūžu, veidodams uzņēmumu, lai noskatītos, kā tas kļūst par lētu naktspatversmi.

Tagad bija pienākusi kārta nikni piesarkt O'Kīfam. —Ja tu ar to domā manas viesnīcas, tad neviena no tām nav naktspatversme. Es neesmu arī pārliecināts, vai šo te var saukt par uzņēmumu.

Pārtraukdama ledaino klusumu, Dodo noprasīja: — Vai jūs kausieties pa īstam vai tikai mētāsieties ar vārdiem?

Abi vīrieši iesmējās, Vorens Trents gan ne no sirds. Kā samierinādams rokas pacēla Kērtiss O'Kīfs.

—   Viņai taisnība, Voren. Mums nav jēgas ķildoties. Ja turpinām šķirtus ceļus, vismaz paliksim draugi.

Vorens Trents jau lēnīgāk palocīja galvu. Daļēji iemesls viņa iepriekšējam asumam bija išiasa sāpe, kas patlaban šķita rimusies. Tomēr viņš ar rūgtumu nodomāja, ka, ņemot vērā pat to, ir grūti nedusmoties uz šo glaudeno, veiksmīgo darboni, kura finansiālās uzvaras bija tādā pretstatā ar viņa, Trenta, grūtībām.

—   To, ko publika sagaida no viesnīcas, — Kērtiss O'Kīfs pasludināja, — var apkopot četros vārdos: efektīvu, ekonomiski izdevīgu darījumu. Bet to mēs varam nodrošināt, ja katra pakalpojuma izmaksu rūpīgi iegrāmatojam — iegrāmatojam katru viesa un katru mūsu pašu soli. Tāpat efektīvam jābūt aprīkojumam un, kas vissvarīgākais, algai minimālai — un tas nozīmē automatizāciju un, kur vien iespējams, darbaspēka samazināšanu un vecmodīgās viesmīlības ierobežošanu.

—    Un tas ir viss? Tu gribi apcirpt jebko, kas agrāk piedienējās ik labai viesnīcai! Vai tu neatzīsti, ka labam viesnīcniekam jāuzspiež ikvienai viesnīcai savas personības zīmogs? — Sv. Gregora īpašnieks nosēcās. — Tava paveida viesnīcas viesim trūkst jebkuras piederības sajūtas, viņš vairs neapzinās savu nozīmību, kas ļautu baudīt ko mazliet vairāk — proti, viesmīlības gaisotni, kura nav ierakstīta rēķinā.

—   Tas ir maldīgs un nevajadzīgs priekšstats, — O'Kīfs dzēlīgi atcirta. — Ja viesnīca ir viesmīlīga, tad tāpēc, ka tai par to maksā, kas tad tur galu galā tik nozīmīgs? Mūsu laikos cilvēki redz cauri meliem — agrāk viņi to nespēja. Viņi ciena godīgu attieksmi — godīgu peļņu viesnīcai, viesa godīgu samaksu, un tieši to garantē mans uzņēmums. Ak, es tev piekritu, ka vienmēr būs dažas «Toskānas» tiem, kas alkst pēc īpašas apiešanās un ir ar mieru par to maksāt. Taču tās ir mazas viesnīciņas un domātas nedaudziem. Lielajām viesnīcām, tādām kā tavējā — ja tās grib pastāvēt konkurences cīņā līdzās manējām, — jādomā tā kā man.

—   Varbūt tu neiebildīsi, ja es arī turpmāk kādu laiciņu palikšu pie savām domām, — noņurdēja Vorens Trents.

O'Kīfs nepacietīgi papurināja galvu. — Es to nebiju domājis personiski. Es runāju par nosliecēm, nevis par atsevišķām personībām.

—   Pie velna ar nosliecēm! Instinkts man iečukst, ka vēl ir krietni daudz ļaužu, kam patīk ceļot pirmajā klasē. Tādi sagaida kaut ko vairāk nekā bUrus ar gultām.

—    Tu sagrozi manus vārdus, taču es neapvainošos. — Kērtiss O'Kīfs vēsi pasmīnēja. — Taču tavu salīdzinājumu es apstrīdēšu. Ja neņem vērā šos nedaudzos indivīdus, ar pirmo klasi ir cauri, tai ir beigas.

—   Kāpēc?

—    Tāpēc ka reaktīvās lidmašīnas iznīcināja ceļojumus pirmajā klasē un reizē arī visu ar to saistīto domāšanas veidu. Pirms tam pirmo klasi apņēma īpašas atšķirības oreols. Turpretī reaktīvās lidmašīnas ikvienam parādīja, cik muļķīgas un izšķērdīgas ir vecās paražas. Lidojumi kļuvuši ātri un īsi, tā ka pirmā klase gluži vienkārši vairs nav neko vērta. Tā nu ļaudis spraucas iekšā savās tūristu vietās un spļauj virsū savam «stāvoklim» — tā cena ir pārāk augsta. Tūristu ceļojumus nu vērtē pavisam citādi. Tiem priekšroku dod arī vislepnākie cilvēki. Pirmā klase, — tā viņi saka, tiesājot savu lenču uz paplātes, — esot domāta muļķiem un naudas šķiedējiem. Un to pašu, ko ļaudis apzinās saņemam no reaktīvajām lidmašīnām — efektīvu, ekonomiski izdevīgu darījumu, — to pašu viņi prasa no viesnīcām.

Dodo nesekmīgi pūlējās apslēpt ar plaukstu žāvas un tad apdzēsa savu turku cigareti. Aloizs Roiss zibenīgi piesteidzās viņai klāt, piedāvāja jaunu un veikli to aizdedzināja. Viņa mīļi uzsmaidīja, un melnādainais jauneklis pasmaidīja pretī, veiksmīgi apliecinādams nemanāmas, taču draudzīgas simpātijas. Viņš neuzbāzīgi apmainīja lietotos pelnu traukus ar jauniem un piepildīja atkal vispirms Dodo kafijas tasi un tad pārējās. Kad Roiss klusi izslīdēja no istabas, O'Kīfs piezīmēja: — Tev gan ir labs kalps, Voren.

—   Viņš bijis kopā ar mani jau ilgus gadus, — izklaidīgi atteica Vorens Trents. Ari pats, vērodams Roisu, viņš bija prātojis, ko par jaunajām vēstīm būtu teicis Aloiza tēvs, dzirdēdams, ka viesnīcas vadība drīz varētu pāriet citās rokās. Laikam paraustītu plecus. īpašumi un nauda vecajam vīram bija maz ko nozīmējuši. Patlaban Vorens Trents gandrīz vai sadzirdēja, kā vecais Roiss savā ķērkstošajā balsī jautri nosaka: «Jums viss gājis kā pa diegu tik ilgi, ka mazumiņš jaunu dienu nāks tikai par labu. Dievs liek mūsu mugurām līkt un sirdīm zemoties. Viņš atgādina, ka mēs neesam nekas cits kā viņa niķīgie bērni, lai gan iztaisāmies par nezin ko.» Taču tad vecais vīrs tīšā ietiepībā droši vien būtu piebildis: «13et tik un tā, ja cilvēks kaut kam tic, ta' viņam par to noteikti jācīnās. Ka' būsi beigts, ta' nevienu vairs nenokniebsi, jo kā ta' varēs notēmēt.»

Vorens Trents notēmēja — pašam gan šķita, ka ar nedrošu roku, bet viņš neatlaidās. — Ja klausās tevī, tad tā vien rādās, ka viesnīcā viss ir sasodīti izdestilēts. Tavai viesnīcai trūkst siltuma un cilvēcības. Tā domāta automātiem ar perfokaršu saprātu un smēreļļu asiņu vietā.

O'Kīfs paraustīja plecus. — No tādiem nāk dividendes.

—   Finansiālas varbūt, taču ne cilvēciskas.

Atstādams šo piezīmi bez uzmanības, O'Kīfs atteica.

— Es runāju par mūsu uzņēmumiem, kādi tie ir šobrīd. Paiesimies mazliet tālāk. Es savā organizācijā esmu izstrādājis plānu nākotnei. Dažs labs varbūt dēvētu to par vīziju, kaut gan tas drīzāk ir lietpratīgs projekts, kādas izskatīsies viesnīcas — protams, O'Kīfa viesnīcas — pēc nedaudziem gadiem.

—    Pirmais, ko mēs vienkāršosim, būs reģistrācija, kur pieteikšanās aizņems labi ja dažus mirkļus. Vairākums mūsu viesu ieradīsies tieši no lidostām helikopteros, tāpēc galvenais reģistrācijas punkts būs helikopteru nolaišanās laukums. Otrkārt, būs pārveidoti arī tie reģistrācijas punkti, kuros viesi iebrauks limuzīnos vai citās automašīnās apakšzemes stāvos. Tie vairs nebūs izvietoti vestibilos kā patlaban. Visās šajās vietās atradīsies kaut kas līdzīgs tūlītējai šķirotavai, kuru vadīs ar datoru palīdzību, kas, starp citu, ir jau gatavi.

—     Iepriekš pieteiktiem viesiem būs aizsūtīta atslēgas koda karte. Viņi iebāzīs to atbilstošā atverē, un tūlīt atsevišķa lifta kabīne aizvizinās viņus uz istabu, kas, iespējams, būs sagatavota lietošanai tikai pirms dažām sekundēm. Ja šī istaba nebūs vēl sagatavota — un tas var notikt, — Kērtiss O'Kīfs pieļāva, — gluži tāpat ka patlaban —, mums būs mazas pārvietojamas ceļa stacijas. Tās būs atdalītas telpas ar dažiem krēsliem, mazgājamo trauku un vietu bagāžai, pilnīgi pietiekamas, lai pēc ceļojuma atsvaidzinātos un tūlīt varētu pabūt netraucētā vienatnē. Atbraucējs var nākt un iet gluži kā dzīvojot parastā istabā. Inženieri pašlaik strādā pie projekta, kā šīs pagaidu telpas varētu pārvietot tieši līdz ierādītajai istabai, tā ka vēlāk varētu tai ātri pieslēgties. Viesis tikai pagrūdīs elektroniskās iekārtas atvērtās durvis un pa tām ieies istabā.

—  Tiem, kas brauks ar savām automašīnām, būs līdzīga kārtība: viņiem īpaši iekārtotie kodētie, pārvietojamie tablo norādīs ceļu uz personisko stāvvietu, no kurienes citi atsevišķi lifti aizvedīs tieši uz istabām. Katrā gadījumā mēs maksimāli saīsināsim bagāžas apstrādi, laižot darbā ātrgaitas šķirotājus un konveijerus, tā ka bagāža dosies uz istabām un būtībā pienāks tur pirms pašiem viesiem.

—    Līdzīgā kārtā visos pārējos pakalpojumos izmantos automatizētās nogādes sistēmas, nodrošinot telpas ar apkopēju izsaukšanu, dzērienu, ēdienu, ziedu, aptiekas zāļu un preses piegādi, pat beidzamo rēķinu varēs saņemt un samaksu nogādāt kasē ar konveijera palīdzību. Tā, starp citu, līdz ar citiem uzlabojumiem es būšu apturējis dzeramnaudu maksu, patvaļu, no kuras līdz ar mūsu viesiem jau pārāk ilgi esam cietuši ari mēs.

Paneļiem rotātajā ēdamistabā iestājās klusums, viesnīcu magnāts, joprojām palikdams kungs pār stāvokli, pirms runas atsākšanas iemalkoja kafiju.

—   Mans celtniecības plāns un automatizācija līdz minimumam samazinās nepieciešamību viesnīcas darbiniekiem ieiet viesu istabās. Gultas pēc gulēšanas ar aparātiem no ārpuses iebīdīs sienas nišās. Gaisa filtrācija jau tagad ir uzlabota līdz tādam līmenim, kurā putekļi un netīrumi vairs nesagādā problēmas. Piemēram, grīdsegas var noklāt uz smalka tērauda stiepļu tikla, zem kura atrodas gaisa telpa, ko izsūc reizi dienā, kad ieslēdzas laika relejs.

—   To visu un vēl vairāk var īstenot jau tagad. Atlikušās problēmas, ko, dabiski, var atrisināt, — te Kērtiss O'Kīfs atmeta pazīstamajā žestā ar roku, — … tātad atlikušās problēmas skar galvenokārt rīcības saskaņošanu, celtniecību un līdzekļu ieguldīšanu.

—   Ceru, ka es nedzīvošu tik ilgi, lai redzētu tā kaut ko notiekam ar manu viesnīcu, — stingri noteica Vorens Trents.

—   Tas tev nebūs vajadzīgs, — O'Kīfs viņam paskaidroja. — Pirms tas notiks, mums tavu viesnīcu vajadzēs nojaukt un uzcelt jaunu vietā.

—   Tu ietu pat tiktāl! — Trents satraukts iesaucās.

O'Kīfs paraustīja plecus. — Skaidrs, ka es nevaru atklāt

tālejošus plānus. Taču varētu sacīt, ka nepaies ilgs laiks, līdz tāda rīcība kļūs nepieciešama. Ja tu raizējies par to, ka nesaglabāsies tavs vārds, es varētu apsolīt, ka jaunajā ēkā tiks ievietota sākotnējās viesnīcas piemiņas plāksne, kurā, iespējams, atspoguļosies tavas saites ar to.

—     Piemiņas plāksne! — nosprauslājās Sv. Gregora īpašnieks. — Kur tad jūs to ievietosiet — vai vīriešu tualetē?

Dodo pēkšņi iespurdzās. Abi vīrieši neviļus pagrieza galvu, bet viņa piezīmēja: — Varbūt tādas nemaz nebūs. Ja padomā par visiem tiem konveijeriem, kam tad tāda telpa vispār vajadzīga?

Kērtiss O'Kīfs uzmeta viņai caururbīgu skatienu. Šad tad gadījās, ka viņš dabūja palauzīt galvu, vai Dodo maz ir tāda naivule, kā parasti izliekas.

Dzirdot Dodo reakciju, Vorens Trents bija apjukumā nosarcis. Nu viņš vislielākajā pieklājībā vērsās pie viņas, lūgdams piedošanu par neveiksmīgu vārdu izvēli.

—    Vai dieniņ, nepiegrieziet man uzmanību. — Dodo likās pārsteigta. — Lai nu kā, es uzskatu, ka šī ir traki jauka viesnīca. — Viņa ar savām platajām un šķietami nevainīgajām acīm ielūkojās O'Kīfā. — Kērtij, kāpēc tev to vajadzēs nojaukt?

—     Es gluži vienkārši apcerēju tādu iespēju, — viņš īgni izmeta. — Vārdu sakot, Voren, tev laiks atstāt viesnīcu biznesu.

Salīdzinājumā ar iepriekš teiktajiem asajiem vārdiem atbilde skanēja lēnīgi. — Pat ja es tam piekristu, jāņem vērā citi, kas strādā man līdzās. Krietna tiesa veco darbinieku paļaujas uz mani tāpat, kā es esmu paļāvies uz viņiem. Tu man saki, ka plāno aizstāt cilvēkus ar automātiem. To apzinādamies, es nespētu tā pavisam vienkārši ņemt un aiziet. Vismaz to es esmu viņiem parādā par izrādīto uzticību.

—   Ak tā? Vai vispār pastāv viesnīcas darbinieki, kas ir uzticīgi? Vai tad, ja tas viņiem liktos izdevīgāk, viņi visi vai lielākā daļa tevi uz līdzenas vietas nepārdotu?

—  Galvoju, ka ne. Esmu vadījis šo uzņēmumu vairāk par trīsdesmit gadiem, un tik ilgā laikā izveidojas uzticība. Varbūt tev šajā virzienā ir mazāka pieredze.

—    Par uzticību man ir savas domas. — O'Kīfa vārdi skanēja izklaidīgi. Domās viņš pārlapoja iepriekš lasītos Ogdena Beilija un tā jaunākā palīga Šona Hola ziņojumus. Tieši Holam viņš bija aizrādījis, ka nav jāuzskaita pārāk daudz sīkumu. Taču kopsavilkumā bija ietverts viens, kas patlaban bUtu liekams lietā. O'Kifs sakopoja domas. — Tev ir kāds vecs darbinieks, — viņš ierunājās, — kas vada Pontalbas bāru, vai ne?

—  Jā, — Toms Ērlšors. Viņš te strādā gandrīz tikpat ilgi, cik es. — Vorens Trents nodomāja, ka Toms Ērlšors sevī iemieso Sv. Gregora gados vecākās paaudzes darbiniekus, ko nedrīkst pamest likteņa varā. Viņš pats pieņēmis Ērlšoru darbā (toreiz abi bija vēl jauni) un patlaban, kad vecīgais galvenais bārmenis staigā salīcis un darbu dara lēnāk, viņš viesnīcā ir viens no tiem, ko Vorens uzskata par personīgu draugu.

Viņš arī Tomam Ērlšoram palīdzējis kā draugam. Pirms daudziem gadiem Ērlšora mazo meitiņu, kas piedzima ar kroplu gūžas kaulu, vajadzēja sūtīt uz ziemeļiem — uz Maijo klīniku, kur ar veiksmīgu operāciju panāca uzlabojumu. Ārstēšanās iespēju bija nokārtojis viņš, Vorens Trents. Pēc tam viņš bez liekiem vārdiem samaksāja rēķinus, un Toms Ērlšors zvērēja viņam mūžīgu pateicību un uzticību.

Ērlšora meita tagad ir precēta sieviete ar vairākiem bērniem, taču Tomu Ērlšoru un viņu, Vorenu, joprojām vieno ciešas saites. — Ja ir kāds cilvēks, kam es nelokāmi uzticos, — Trents sacīja O'Kīfam, — tad tas ir Toms.

—     Un muļķīgi dari, — asi atcirta O'Kīfs. — Man ir pierādījumi, ka viņš būtu gatavs aptīrīt tevi līdz pēdējam kreklam.

Satriektajam Vorenam klusējot, O'Kīfs uzskaitīja faktus. Bija milzum daudz iespēju, kā negodīgs bārmenis varēja aplaupīt darba devēju — ielejot nepilnu mēru, lai no katras pudeles paliktu papildus vēl viena vai divas glāzes; neizsitot par katru glāzi čeku; ienesot bārā paša pirktus lētākus dzērienus, lai uzskaitē neparādītos iztrūkums, bet ieņēmumi ar krietnu peļņu ieslīdētu paša bārmeņa kabatā. Cik noprotams, Toms Ērlšors izmanto visus trīs paņēmienus. Spriežot pēc Šona Hola vairāku nedēļu ilgajiem lietpratīgajiem vērojumiem, abus Ērlšora palīgus ar galveno bārmeni saista savstarpēja noruna. — Viņi nokrejo no tava bāra pamatīgu peļņu, — O'Kīfs pavēstīja, — un es teiktu: vispārējā aina liecina, ka tā turpinājies jau ilgi.

Šī uzskaitījuma laikā Vorens Trents bija nekustīgi sēdējis ar neizteiksmīgu seju, taču galvā milža smagas un rūgtas domas. Par spīti senajai uzticībai Tomam Ērlšoram un šķietamajai draudzībai, kam Trents bija ticējis, viņš nebūt nešaubījās, ka ziņas ir patiesas. Trents pietiekami labi pazina viesnīcu apvienību izlūkošanas metodes, tā ka bija vien jātic. Turklāt Kērtiss O'Kīfs nenāktu klajā ar apsūdzību, ja droši nebalstītos uz faktiem. Vorens Trents jau sen bija domās pieļāvis, ka O'Kīfa slepenā dienesta sūtņi pirms šefa ierašanās novēro Sv. Gregora darbību. Taču viņš nebija gaidījis šādu iznīcinošu personisku pazemojumu.

—  Tu runāji par vispārējo ainu, — viņš atgādināja. — Ko tas nozīmē?

—   Tavi šķietami lojālie darbinieki ir iestiguši korupcijā. Nav gandrīz nevienas jomas, kurā tevi neapkrāptu un neapzagtu. Manā rīcībā, bez šaubām, nav visu sīkumu, taču tos, kas man ir, tu vari pārlūkot. Ja gribi, es likšu sagatavot ziņojumu.

—   Pateicos, — Trents tikko dzirdami nočukstēja.

—  Tavā viesnīcā strādā pārāk daudz barokļu. Tieši to es atbraukdams ievēroju pašu pirmo. Esmu allaž uzskatījis to par bīstamu pazīmi. Viņu vēderi ir pilni ar viesnīcas labumiem, un arī citādā ziņā viņi iedzīvojušies uz tava rēķina.

Mazajā, omulīgajā ēdamistabā valdīja klusums, ko iztraucēja tikai holandiešu stila ornamentiem apjumtā sienas pulksteņa tikšķi. Beidzot Vorens Trents acīmredzamā nogurumā gausi paziņoja: — Iespējams, ka tavi vārdi mudinās mani mainīt savu nostāju.

—  Manuprāt, tā varētu būt. — Šķita, ka Kērtiss O'Kīfs tūlīt saberzēs rokas, taču viņš apvaldījās. — Šā vai tā mēs tagad esam sasnieguši robežu, kad es vēlētos, lai tu apsvērtu kādu ierosinājumu.

—    Es jau nojautu, ka pie tāda nonāksi, — vēsi atteica Trents.

—   Tas ir godīgs priekšlikums, it īpaši šādos apstākļos. Starp citu, man jāteic, ka man ir zināms tavs pašreizējais finansiālais stāvoklis.

—   Es brīnītos, ja tu nezinātu.

—   Ļauj man sniegt apkopojumu: tev personiski pieder piecdesmit viens procents viesnīcas akciju, tātad kontrole ir tavās rokās.

—   Tā ir.

—  Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit devītajā gadā tu finansējumu esi reorganizējis — saņēmis četru miljonu dolāru hipotēku. Divi miljoni no aizņēmuma joprojām nav atmaksāti, visa maksājuma termiņš ir šīsnedēļas piektdiena. Neatmaksāšanas gadījumā īpašumu pārņem ķīlu zīmes turētājs.

—   Jā gan.

—   Pirms četriem mēnešiem tu pūlējies hipotēku pagarināt. Tev atteica. Tu piedāvāji ķīlas īpašniekiem izdevīgākus noteikumus — augstākus procentus, taču atkal saņēmi noraidījumu. Kopš tā laika tu meklē citas finansēšanas iespējas. Tu tās neesi atradis. Nav ticams, ka atlikušajā īsajā laika sprīdī tu varētu tās atrast.

—     Tam es nevaru piekrist, — Vorens Trents norūca. — Daudzi aizdevumu atjaunojumus nokārto pēdējā brīdī.

—   Šādus ne. Un ne ar tādiem viesnīcas darbības deficītiem kā jūsējie.

Vienīgi lūpas sakniebās. Citas atbildes nebija.

—   Es piedāvāju, — turpināja Kērtiss O'Kifs, — nopirkt šo viesnīcu par četriem miljoniem dolāru. Divi no tiem tiks atgūti, atjaunojot iepriekšējo hipotēku. Vari būt pārliecināts, ka man tas neradīs nekādas grūtības.

Sapīcis klausīdamies O'Kifa pašapmierinātajā balsī, Trents palocīja galvu.

—    No atlikušajiem diviem miljoniem dolāru vienu tu saņemsi skaidrā naudā, kas ļaus tev norēķināties ar mazākajiem akciju īpašniekiem, un vienu miljonu dolāru — O'Kīfa viesnīcu apvienības akcijās. Ir padomā izlaist jaunu partiju. Piedevām tu kā personīgu atlīdzību iegūsi privilēģiju līdz mūža galam paturēt šos apartamentus līdz ar manu garantiju, ka gadījumā, ja notiks pārbūve, mēs piešķirsim tev citas, tikpat labas telpas.

Vorens Trents joprojām palika nekustīgi sēžam, viņa sejā neatainojās ne pārsteigums, ne citādas jūtas. Noteikumi bija labāki nekā gaidīts. Ja viņš tos pieņems, tad pašam paliks apmēram miljons dolāru — tas nav nekāds mazais atalgojums, aizejot no sava mūža darba. Un tomēr tas nozīmēs aiziešanu, atvadīšanos no visa, ko viņš cēlis un ko mīlējis vai vismaz — viņš nīgri nodomāja — ko domājies mīlam līdz iepriekšējām minūtēm.

—     Pēc manām domām, — teica O'Kīfs, pūlēdamies piešķirt vārdiem jautru noskaņu, — dzīvot te bez kādām raizēm ar kalpu, kas rūpēsies par tevi, būs tīri ciešami.

Likās, nav jēgas skaidrot, ka Aloizs Roiss drīz pabeigs tiesību zinātņu fakultāti un viņam droši vien ir citas nākotnes ieceres. Tomēr tas bija atgādinājums, ka dzīve tik augstu gaisā tādā viesnīcā, kuru viņš vairs nevadīs, būs vientuļa.

—   Bet ja nu es atsakos pārdot? — Vorens Trents pēkšņi noprasīja. — Ko tad tu grasies darīt?

—    Es sameklēšu kādu citu zemes gabalu un celšu tur jaunu viesnīcu. Īstenībā man šķiet, ka jau ilgi, pirms tas notiks, tu savu viesnīcu būsi zaudējis. Un, pat ja nebūsi, mūsu konkurence spiedis tevi aiziet no šī biznesa.

Balss šķita visai vienaldzīga, taču prāts, kas aiz tās slēpās, — apdomīgs un viltīgs. Patiesībā Sv. Gregora viesnīca O'Kīfa viesnīcu apvienībai bija ārkārtīgi un turklāt steidzīgi vajadzīga. Ceļotprieka apsēsto izmitināšanas filiāles trūkums Ņūorleānā bija salīdzināms ar tukšu caurumu citādi nevainojamā O'Kīfa apvienības zobu rindā. Tas bija jau nodarījis ievērojamus zaudējumus viesu nosūtīšanas procesā uz un no citām pilsētām, jo tieši nepārtrauktība ir dzīvinošais skābeklis veiksmīgā viesnīcu apvienībā. Raizes darīja arī tas, ka šo apstākli izmantoja konkurējošās apvienības. Ņūorleānā jau sen bija stingri nostājusies uz kājām Šeratona—Čārla viesnīca. Hiltonam piederēja ne vien lidostas viesnīca — tas būvējās arī Vieux Carrй — Vecajā kvartālā. Amerikas viesnīcu korporācija lepojās ar Orleānas Karalisko viesnīcu.

Vorenam Trentam piedāvātie noteikumi pilnīgi atbilda realitātei. Kāds O'Kīfa emisārs jau bija uzmanīgi izprašņājis Sv. Gregora ķīlu zīmju īpašniekus un secinājis, ka tie nevēlas sadarboties ar O'Kīfu. Drīz vien bija kļuvis pilnīgi skaidrs, ka viņi nodomājuši vispirms iegūt viesnīcu savā kontrolē un tad laist tirgū, lai iesistu astronomisku starpniecības naudu. Ja O'Kīfs grib Sv. Gregoru nopirkt par pieņemamu cenu, tad tagad tam ir īstais brīdis.

—   Cik ilgi tu ļausi man domāt? — vaicāja Vorens Trents.

—   Man patiktos, ka tu atbildētu tūlīt.

—   Tam es neesmu gatavs.

—    Labi. — O'Kīfs apsvēra stāvokli. — Sestdien man jābūt uz sarunām Neapolē. Es vēlētos aizbraukt no šejienes ceturtdienas vakarā. Varbūt noliksim termiņu ceturtdien pusdienas laikā.

—   Tas ir mazāk par četrdesmit astoņām stundām!

—   Neredzu iemeslu, kāpēc jāgaida ilgāk.

Stūrgalvība skubināja Vorenu Trentu pieprasīt ilgāku

laiku. Taču prāts atgādināja, ka O'Kīfa pieprasīto laiku no liktenīgā piektdienas termiņa šķir tikai viena diena.

—   Nu, ja tu uzstāj, — viņš piekāpās.

—   Lieliski! — Plati smaidīdams, O'Kīfs pagrūda atpakaļ krēslu, piecēlās un pamāja Dodo, kas līdzjūtīgi bija vērojusi Vorenu Trentu. — Dārgā, laiks iet. Voren, tava viesmīlība bija brīnišķīga. — Viņš nolēma, ka pagaidīt vēl pusotru dienu ir tīrais sīkums. Beigu beigās, par gala iznākumu nav jāšaubās.

Pie ārdurvīm Dodo pievērsa lielo, zilo acu skatienu namatēvam. — Liels paldies, mister Trent.

Vecais vīrs noliecās pār viņas roku. — Neatceros, kad šīs vecās sienas piedzīvojušas vēl lielāku pagodinājumu.

O'Kīfs iesāņus pameta uz viņu asu skatienu, šaubīdamies, vai kompliments nāk no sirds, bet tad noprata, ka tas tiešām tā domāts. Dodo piemita vēl kāda dīvaina īpašība: reizēm savstarpēja sapratne it kā instinktīvi saistīja viņu ar gluži negaidītām personībām.

Gaitenī, viņas pirkstiem viegli uzgulstoties viesnīcu magnāta elkonim, viņš sajuta satrauktas alkas. Taču viņš sev atgādināja, ka pirms visa kā cita viņam jāpielūdz Dievs un jānoskaita pienācīgi pateicības vārdi par vakara iznākumu.

14

— Ir neizsakāmi satraucoši noskatīties, kā jauna dāma grābstās pa rokassomiņu, meklējot sava dzīvokļa atslēgas, — piezīmēja Pīters Makdermots.

—   Šī aina ir divējādi simboliska, — atteica Kristīne, joprojām taustīdamās somiņā. — Dzīvoklis apliecina sievietes neatkarību, bet nespēja atrast atslēgu pierāda, ka viņa joprojām ir sieviete. Re! — Atradu.

—    Pagaidi! — Pīters saņēma Kristīnes plecus, tad noskūpstīja lūpas. Tas bija ilgs skūpsts. Rokas cieši apvija jaunās sievietes augumu.

Mazliet aizelsusies, viņa beidzot sacīja: — īres naudu esmu samaksājusi. Ja nu uzvedamies tā kā tagad, tad tas varētu notikt arī iekšā.

Paņēmis atslēgu, Pīters atvēra dzīvokļa durvis.

Kristīne nolika somiņu uz blakus galda, ieslīga dziļā zvilnī un atviegloti nometa no kājām lakādas laiviņas.

Pīters apsēdās viņai līdzās. — Vai gribi cigareti?

—   Jā, lūdzu.

Uzšķīlis uguni, viņš aizdedzināja gan Kristīnes, gan

savējo.

Jaunais vīrietis jutās pacilāts un viegli apreibis, šis mirklis un šī vieta viņu dziļi saviļņoja. Apziņa ietvēra pārliecību, ka vajag tikai vēlēties, un tas, kam loģiski jānotiek abu vidū, var īstenoties.

—   Jauki, — noteica Kristīne, — tāpat vien pasēdēt un parunāt.

Pīters saņēma viņas roku. — Mēs nerunājam.

—   Nu, tad darīsim to.

—   Runāšana gan nebija tieši tas, ko…

—   Zinu. Taču jājautā, kurp mēs virzāmies un, ja virzāmies, tad kādēļ.

—    Vai mēs nevarētu gluži vienkārši ļaut laimes ratam griezties?…

—   Ja mēs tā darītu, tad nebūtu spēles azarta. Viss būtu izlemts. — Viņa apklusa un brīdi padomāja. — Nupat notikušais atkārtojās otro reizi, tātad kaut kas mūs vienu otram piesaista.

—   Un, manuprāt, šai ziņā attiecības attīstās lieliski.

—  Tātad notikumu gaitā tas, kas sācies, dabiski virzīsies tālāk.

—   Bet es neeju tev tikai līdzās; es eju pa priekšu.

—   Cik saprotu, gultā.

—   Iedomājies, ka tu stāvi pretī galvgalim — es izvēlos kreiso pusi, — viņš sapņaini noteica.

—   Esmu spiesta sagādāt tev vilšanos.

—     Nesaki neko! Es minēšu. Tu esi aizmirsusi iztīrīt zobus. Nekas, es pagaidīšu.

Viņa iesmējās. — Ar tevi ir grūti runāt…

—   Runāšana nebija gluži tas, ko..

—   Ar to mēs sākām.

Pīters atslīga pret zviļņa muguru un izpūta dūmu gredzenu. Tad otru un pēc tam trešo.

—     Es allaž esmu vēlējusies iemīlēties, — ierunājās Kristīne. — Bet nekad neesmu spējusi.

—   Vai mūs piemeklēs vilšanās? — viņš pavaicāja.

—   Radusies kāda nojausma. Ja tas, kas varētu notikt… notiks, tad tam vajadzētu kaut ko nozīmēt mums abiem.

—   Un vai tev tas kaut ko nozīmētu?

—     Manuprāt, iespējams tas būtu. Pilnīgi droši nezinu. — lt īpašu nedrošību viņa juta, domājot, kā pati reaģēs uz to, kas varētu sekot.

Pīters apdzēsa savu cigareti, tad izdarīja to pašu ar Kristīnes iesākto. Kad viņš saņēma Kristīnes rokas, jaunā sieviete manīja, ka pašpārliecība sagrīļojas.

—   Mums vajag vienam otru vairāk iepazīt. — Pītera skatiens kavējās pie Kristīnes sejas. — Vārdi ne vienmēr ir labākais līdzeklis.

Pīters izpleta rokas, un Kristīne ieslīga viņa skaujās, sākumā it kā piekāpjoties, tad augošā kaislā trauksmē. Lūpas aizgūtnēm dvesa skurbas, nesakarīgas skaņas, piesardzība pazuda, pirmākā atturība izgaisa. Drebēdama, sirdij pukstot kā negudrai, viņa sev sacīja: tā ir lemts, viss ritēs savu gaitu, to nevar vairs novērst nedz šaubas, nedz prātojumi. Viņa dzirdēja Pītera paātrināto elpu un aizvēra acis.

Klusums. Tad tuvības sajūta negaidīti pazuda.

—   Reizēm cilvēku piemeklē atmiņas, — sacīja Pīters. — Tās pēkšņi uzrodas visnepiemērotākajos brīžos. — Viņš ieslēdza Kristīni skaujās, taču šoreiz darīja to maigāk. — Tev bija taisnība, — viņš čukstēja. — Pagaidīsim.

Kristīne juta Pītera liego skūpstu, tad dzirdēja attālināmies soļus. Noklikšķēja ārdurvju slēdzis, un pēc mirkļa durvis aizvērās.

Viņa atvēra acis. — Pīter, mīļais, — viņa izdvesa. — Tev nav jāiet projām. Lūdzu, neej!

Atbilde bija vienīgi klusums. Ārpusē rāmi dūca lejupslīdošais lifts.

Līdz otrdienas galam bija palikušas tikai dažas minūtes.

Burbonstritas striptīza krogā lielgurnu gaišmate pieliecās tuvāk savam partnerim, vienu roku uzlikusi viņam uz gurna, ar otras pirkstiem glāstīdama pakausi. — Protams, — viņa sacīja. — Protams, mīļumiņ, — es gribu ar tevi pārgulēt.

Viņš sacīja, ka esot Stens tāds un tāds no kādas nomaļas pilsētiņas Aiovas štatā. Viņa par tādu savu mūžu nav dzirdējusi. Un, ja viņš vēlreiz uzpūtīs man elpu — tā viņa domāja —, es sākšu vemt. Tā nav tikai nepatīkama elpa, tā ir īsta notekcaurules smirdoņa.

—   Ko ta' mēs te vēl gaidām? — vīrs aizsmacis novervelēja. Viņš saķēra sievietes roku un stūma to pa cirksni augstāk. — Bebīt, te man ir priekš tevis kas īpašīgs.

Sieviete nicīgi nodomāja: šitie lielīgie barokļi, kas te nāk, visi ir vienādi, visi domā, ka tas, kas viņiem starp kājām, ir septītās debesis un sievietes uz to — kā uzburtas. Stulbi lepojas ar to, it kā paši būtu izaudzējuši kā izstādes gurķi. Droši vien, ja pārbaudītu pa īstam, šitas izrādītos nespējīgs ļurkšķis, tāpat kā citi. Bet viņa nemaz netaisās to darīt. Vai dieniņ, šitā smirdošā elpa!

Turpat viņu galda tuvumā greizi čīgāja džeza grupiņa, pārāk nemākulīga, lai dabūtu darbu kādā no labākajiem Burbonstritas krogiem, kā «Slavenās durvis» vai «Aploks». Nu tā ar dievu uz pusēm beidza spēlēt kārtējo pavadījumu. Tā bija deja — ja par deju var saukt vienkāršu kāju šļūkāšanu nez kādas Džeinas Meinsfīldas «priekšnesumā». Burbonstrīta parasti izmanījās sameklēt kādu populāra mākslinieka vārdu, mazliet to pārmainīt un piešķirt nepazīstamam diletantam cerībā, ka nejaušie apmeklētāji kļūdaini domās, ka redz pašu slavenību.

—     Paklau, — vīrs no Aiovas nepacietīgi burkšķēja. — Kālab mēs netinamies prom?

—   Es tak tev jau sacīju, saldumiņ. Es te strādāju. Nevaru vēl iet prom. Man tak jāuzstājas.

—   Pie velna ar visu sūda uzstāšanos!

—   Zini, saldumiņ, tu nu gan runā nesmuki.

Tad lielgurnu blondīnei kaut kas itin kā pēkšņi iešāvās prātā. — Kādā viesnīcā tu esi apmeties?

—   Svētā Gregora.

—   Tas ir tepat tuvumā.

—   Pēc piecām minūtēm varēsi vilkt nost bikses.

—   Vai tad tu pirms tam man neizmaksāsi kādu glāzi? — viņa pārmeta.

—   Ko vēl ne! Ejam!

—   Pagaidi, Stenlij, dārgumiņ! Es kaut ko izdomāju.

Viņa nosprieda, ka viss iet kā smērēts, kā labi iestudēts

teātris. Un kāpēc gan ne? Tā noticis tūkstošiem reižu, varbūt par dažiem simtiem vairāk vai mazāk. Pusotru stundu Stens Kāviņutursauc no Nezkurienes paklausīgi lampačojis pa iestaigāto taciņu: pirmā glāze — krāpšanas mēģinājums, uzprasot četrreiz vairāk par to cenu, kas būtu jāmaksā godīgā bārā. Tad viesmīlis atvedis viņu, blondīni, izklaidēšanai. Viņi izdzēruši vairākas glāzes, tikai viņa, tāpat kā citas skuķes, kam bārs maksā komisijas naudu no peļņas, nav dzērusi vis lēto viskiju kā viesis, bet aukstu tēju. Un vēlāk viņa devusi viesmīlim padomu, lai pasteidzas un apstrādā šo muļķi līdz galam — lai atnes pudeli pašdarināta šampanieša, par kuru būs jābleķo četrdesmit dolāru. (Stenlijs Stulbenis gan vēl to nezināja.) Un lai tik pamēģina aizšmaukt nesamaksājis!

Tagad atliek tikt no viņa vaļā, kaut arī, ja viss ritēs gludi, varbūt varēs no šitā teļapakauša izsist vēl kādu čunguru. Galu galā par to, ka viņa visu laiku pacietuši šā draņķa smirdīgo elpu, pamatoti varētu sagaidīt prēmiju.

—   Ko ta' tu tādu izfunktierēji, kaķīt? — Stenlijs Stulbenis vaicāja.

—    Atstāj man sava viesnīcas numura atslēgu. Tu pie atslēgu galda dabūsi citu, viņiem ir rezervē. Tiklīdz es te beigšu, tā tūlīt drāzīšu pie tevis. — Viņa paspieda vietu, kur vīrietis bija uzlicis viņas roku. — Tikai lai tu būtu gatavs mani

saņemt!

/

—   Būšu kā štiks.

—   Nu, tad norunāts. Dod šurp atslēgu!

Viņš saņēma atslēgu saujā. Bet turēja ciet.

—   Klau, vai tu no tiesas… — Stens Stulbenis šaubīdamies noprasīja.

—   Saldumiņ, apsolu, ka būšu klāt kā ar vēja spārniem. — Viņas pirksti atkal pakustējās. Tas pretīgais riebeklis droši vien tūlīt saslapinās bikses. — Beigu beigās, Sten, kurš skuķis tad to palaistu garām?

Vīrietis iespieda atslēgu viņai plaukstā.

Pirms viņš paspēja pārdomāt, blondīne bija pametusi galdiņu. Viesmīlis tiks galā ar pārējo. Ja Smerdelis šķendēsies par rēķinu, palīgā nāks pamatīgas miesas būves apsargs. Bet diez vai viņš pretosies un, kad būs izmests ārā, atpakaļ arī vairs neatgriezīsies. Vientieši to nekad nedara.

Viņa gudroja, cik ilgi gan viņš, cerību pilns, vārtīsies nomodā savā viesnīcas istabā un cik ilgs laiks paies, līdz viņš atjēgs, ka meiča nenāks un nenāktu nekad, pat ja viņš nokvernētu tur visu savu bezjēdzīgo mūžu.

Pēc divām stundām, kad beidzās šis tikpat draņķīgais vakars kā visi tam līdzīgie (kaut gan varēja sevi mierināt, ka šis bija ienesīgāks) — lielgurnu blondīne pārdeva viesnīcas numura atslēgu par desmit dolāriem.

Pircējs bija Mūķīzeru Milns.

Trešdiena

1

Debesīs, kas liecās pār Ņūorleānu, neskaidri iezīmējās rītausmas pirmās pelēcīgās svēdras. Mūķīzeru Milns, sēdēdams Svētā Gregora viesnīcas istabā uz gultas, jutās spirgts, možs un gatavs darbam.

Iepriekšējo pēcpusdienu un agrās vakara stundas viņš bija nogulējis ciešā miegā, tad izgājis no viesnīcas pastaigā un atgriezies divos naktī, pusotru stundu atkal nogulējis un pamodies tieši nodomātajā laikā. Piecēlies viņš noskuvās, iegāja siltā dušā, bet beigās noskalojās ar aukstu ūdeni. Ledainās straumītes miesu sākumā notirpināja, bet tad, spēcīgi noberzta ar dvieli, āda sāka kaist.

Viens no rituāliem pirms došanās profesionālā sirojumā paredzēja apģērbt jaunu apakšveļu un tīru, iecietinātu virskreklu. Nu viņš sajuta auduma patīkamo svaigumu, ko papildināja paša sakāpinātais dzeļošais sasprindzinājums. Palaikam gan pazibsnīja nelielas, nemierīgas bažas (baiļu jausma, ka pasākums var būt lemts briesmīgai neveiksmei, ka viņš var iekrist un nokļūt aiz atslēgas uz piecpadsmit gadiem), bet no šāda minējuma viņš piespieda sevi veicīgi atbrīvoties.

Daudz lielāku apmierinājumu sniedza doma, cik gludi noritējusi gatavošanās.

Pēc vakardienas ierašanās Sv. Gregorā viesnīcas istabu atslēgu skaits Milnām bija pieaudzis no trim līdz piecām.

Vienu no šīm divām papildu guvuma atslēgām viņš bija dabūjis pavisam vienkāršā ceļā — pavaicājis pēc tās pie reģistrācijas galda. Viņš pats dzīvoja astoņsimt trīsdesmitajā istabā, bet bija palūdzis astoņsimt trešā numura slēdzamo.

Pirms šī gājiena viņš bija spēris elementārus piesardzības soļus. Vispirms pārliecinājies, ka astoņsimt trešā numura atslēga atrodas plauktā, bet pasta spraugā zem tās neredz ne kādu vēstuli, ne zīmīti. Ja tur kaut kas atrastos, viņš būtu pagaidījis. Padodot sūtījumus, darbinieki mēdza noprasīt atslēgas lūdzējam uzvārdu. Tāpēc viņš bija paslaistījies, līdz reģistrators būs aizņemtāks, un tad pievienojies vairāku citu viesu rindai. Atslēgu viņš dabūja bez liekiem jautājumiem. Ja būtu radušās kādas grūtības, Milns teiktu, ka sajaucis šo skaitli ar savējo, un viņam noticētu.

Tā nu viņš nolēma, ka laimīgā veiksme ir laba zīme. Vēl šodien, pārliecinājies, ka dežurē cits darbinieks, viņš tādā pašā ceļā iegūs trīssimt astoņdesmitās un deviņsimt trīsdesmitās istabas atslēgas.

Labi bija izdevies arī otrs pasākums. Pirms divām dienām viņš ar droša starpnieka palīdzību bija noslēdzis darījumu ar kādu Burbonstrītas bārdāmu. Tieši viņa pagādāja piekto atslēgu, solīdamās dabūt vēl citas.

Vienīgā neveiksme bija nogurdinošā, šoreiz, veltīgā kvernēšana dzelzceļstacijā, gaidot, līdz atiet vairāki vilcieni. Tāpat bija noticis arī citas reizes, un Mūķīzeru Milns nosprieda, ka jāņem vērā uzkrātā pieredze. Vilcienu pasažieri acīmredzot bija konservatīvāki par tiem, kas izmantoja lidmašīnas, un varbūt tāpēc rūpīgāk apgājās ar viesnīcu atslēgām. Tā nu turpmāk viņš dzelzceļa galastacijas no saviem plāniem izslēgs.

Milns palūkojās pulkstenī. Nebija nekāda iemesla ilgāk kavēties, kaut gan dīvainā kārtā negribējās celties augšā no gultas malas, uz kuras viņš sēdēja. Taču, pārspējis negribu, viņš veica divus pēdējos sagatavošanās darbiņus.

Vannasistabā viņš jau bija ielējis trešdaļu glāzes skotu viskija. Nu, ieiedams tur, viņš viskiju nevis iedzēra, bet izskaloja ar to kaklu, izspļaudams šķidrumu izlietnē.

Tad paņēma salocītu laikrakstu — vakarnakt nopirkto Times Picayne agrā rīta izdevumu — un pasita to padusē.

Beigās, pārskatijis kabatas, kur stingrā kārtībā bija saliktas atslēgas, viņš izgāja no istabas.

Kurpju kaučuka zoles nesacēla dienesta kāpnēs ne mazāko troksni. Atsperīgā solī viņš nesteidzīgi nogāja divus stāvus zemāk. Ieiedams sestā stāva gaitenī, Milns nemanāmi (pat acīgs cilvēks to nebūtu ievērojis) pameta ašu, visu aptverošu skatienu abos virzienos.

Gaitenis bija tukšs un kluss.

Mūķīzeru Milns jau bija izpētījis viesnīcas iekārtojumu un istabu numuru sistēmu. Izņēmis no iekškabatas sešsimt četrdesmit pirmās istabas atslēgu, viņš nevērīgi turēja to rokā un nesteidzīgi devās turp, kur istabai vajadzēja atrasties.

Šī atslēga bija pirmā, ko viņš bija izcēlis no papīrgroza Muasāna lidostā. Nevarēja noliegt, ka Mūķīzeru Milns allaž ievēroja zināmu kārtību.

Sešsimt četrdesmit pirmās istabas durvis nu atradās viņa priekšā. Viņš apstājās.

Durvjapakšā nekāda gaisma nebija redzama. Nekādu skaņu iekšā arī nedzirdēja. Izņēmis cimdus, viņš uzvilka tos rokās.

Jutekļi saspringa. Viņš uzmanīgi iebāza atslēgu caurumā un pagrieza, durvis klusi atvērās. Izvilcis atslēgu, viņš tās bez mazākā trokšņa aiztaisīja.

Rītausmas krēsla jau kliedēja istabas tumsu. Mūķīzeru Milns stāvēja uz vietas, pūlēdamies orientēties, līdz acis pierada pie nespodrās gaismas. Pelēcība bija viens no iemesliem, kāpēc pieredzējuši viesnīcu zagļi izvēlējās šo laiku darbam. Gaismas tad pietika, lai pārvietojoties izvairītos no šķēršļiem, kā arī lai paši, ja laimēsies, paliktu nemanīti. Laika izvēlei tāpat bija citi iemesli. Ikvienā viesnīcā šajās stundās dzīve ritēja lēnāk — naktsstrādnieki, kas joprojām veica savus pienākumus, maiņai tuvojoties beigām, vairs nebija tik modri. Dienasstrādnieki vēl nebija ieradušies. Viesi — pat tie, kas bijuši kādā ballē, un naktsputni — atgriezušies savās istabās, visticamāk, gulēja. Arī pati ausma ļāva cilvēkiem justies drošāk, it kā nakts briesmas būtu mazinājušās.

Tieši priekšā Milns neskaidri saskatīja tualetes galdu. Pa labi bija redzami gultas apveidi. No turienes atlidoja vienmērīgi elpas vilcieni, tur kāds saldi gulēja.

Nauda vispirms jāmeklē uz tualetes galda.

Milns piesardzīgi kustējās, apvilkdams ar kāju priekšā apli, lai iztaustītu, vai tur nav kaut kas tāds, pret ko varētu paklupt. Pieskāries tualetes galdam, viņš pastiepa roku un ar pirkstgaliem pataustīja tā virsu.

Cimdotie pirksti uzdūrās mazai sīknaudas kaudzītei. Lai paliek! — Pamestu sīknaudu bāzt kabatā nozīmēja troksni. Taču, kur bija tā, tur vajadzēja būt kabatas portfelim. A — re, kur ir! Visai biezs.

Istabā iedegās spoža gaisma.

Tas notika tik pēkšņi, bez kādas brīdinājuma skaņas, ka pilnīgi atsacījās kļausit Mūķīzeru Milna zibenīgā domāšana, ar kuru viņš tā lepojās.

Reakcija bija instinktīva. Viņš nometa kabatas portfeli un, pieķerts vainā, apcirtās apkārt, lūkodamies uz spuldzi.

Naktsgaldiņa lampas ieslēdzējs, ģērbies pidžamā, bija uzslējies gultā sēdus. Izskatījās pajauns, muskuļots un nikns.

— Pie velna, kā jums šķiet — ko jūs te darāt? — viņš nodārdināja.

Muļķīgi blenzdams uz runātāju, Milns stāvēja, valodu zaudējis.

Vēlāk viņš prātoja, ka uzmodinātajam gulētājam ari bijuši vajadzīgi daži mirkļi, lai atgūtos, tāpēc viņš nav ievērojis, cik vainīgs sākumā izskatās iebrucējs. Taču nu Mūķīzeru Milns — saprazdams, ka lieliskā izdevība zaudēta, — novēloti ķērās vērsim pie ragiem.

Zvārodamies kā piedzēries, viņš protestēja: — K-kā, k-ko nozīmē, ko es d-daru? Ko ta' jūs darāt m-manā g-gultā? — Viņš nemanāmi novilka cimdus.

—   Velns un elle! — tā ir mana gulta! Un mana istaba!

Piesteberēdams tuvāk, Mūķīzeru Milns izpūta viskija

tvaikiem pilnu elpu — viņš rīkli nebija velti skalojis. Pretinieks atrāvās atpakaļ. Nu Mūķīzeru Milna prāts strādāja ātri, bet vēsi — kā vienmēr. Tā apmuļķodams, viņš ne reizi vien bija izķepurojies no tāda paša bīstama stāvokļa kā šis.

Viņš zināja, ka šajā brīdī jāsāk aizstāvēties, nav ko turpināt uzbrukumu, citādi likumīgais istabas saimnieks varētu nobīties un sākt kliegt pēc palīdzības, kaut arī šitais izskatījās, ka varētu ar neparedzētajiem apstākļiem tikt galā pats.

Mūķīzeru Milns kā apstulbis stostījās: —J-jūsējā istaba? Vai jūs to droši z-zināt?

Virs gultā aiz dusmām spļāva vai zilas ugunis. — Ļurbaks tāds! Skaidrs, ka tā ir mana istaba!

-Šitā i' seši simti četrapadsmita?

—   Stulbais āmurgalva! Šī ir sešsimt četrdesmit pirmā!

—   Piedo', vecīt. Laikam man misējies. — Mūķīzeru Milns izvilka no paduses laikrakstu, ko bija paņēmis līdzi, lai radītu iespaidu, ka viņš tikko kā ienācis no ielas. — Te i' v-viena r-rīta avīze. Ar īpašu piegādi.

—   Man nevajag tavu sasodīto lapeli! Ņem un staigā!

Iedarbojās! Vēlreiz bija izdevies labi izplānots glābiņa

variants.

Viņš jau atradās ceļā uz durvīm. — Es j-jau n-nolūdzās, vecīt. N-nav ko brēkāt. Es i' gājējs.

Nu jau klāt gaitenis. Vīrietis gultā joprojām skatījās kā nesamanīgs. Milns izmantoja saņurcīto cimdu, lai pagrieztu apaļo rokturi. Nu jau durvis vaļā. Mūķīzeru Milns aizvēra tās aiz sevis.

Sasprindzināti ausīdamies, viņš dzirdēja, kā iekšā vīrietis izkāpj no gultas, pielāčo pie durvīm, tās nogrāb, un aizāķējas aizsargvažiņa. Milns joprojām gaidīja.

Veselas piecas minūtes viņš nekustīgi palika stāvam gaitenī — varbūt dzirdēs, ka vīrietis zvana no istabas lejup. Bija svarīgi to zināt. Ja tā notiks, viņam tūdaļ jāatgriežas savā istabā, pirms sākas ļembasts. Taču nedzirdēja nevienu skaņu, tālruņa saruna nenotika. Pašreiz briesmas bija garām.

Tomēr vēlāk viss varētu ievirzīties citādi.

Kad misters sešsimt četrdesmit pirmais atkal atmodīsies pilnīgi gaišā rīta stundā, viņš atcerēsies, kas noticis. ī^ārdomājot uzdos sev dažus jautājumus. Piemēram: Kāpēc tad, ja kāds nokļūst patiešām nepareizajā istabā, ar viņa atslēgu var atdarīt durvis un viņš var ienākt? Un, kad ienācis, kāpēc viņš stāv tumsā, neieslēdzot gaismu? Turklāt viņš atcerēsies, ka sākumā Milns uzvedies, it kā būtu vainīgs. Saprātīgs cilvēks, pilnīgi atmodies, varētu atsaukt atmiņā šī notikuma detaļas un varbūt tās izvērtēt vēlreiz. Vārdu sakot, būs pietiekami daudz iemeslu sašutumā zvanīt viesnīcas administrācijai.

Administrācija — droši vien apsardzes priekšnieka personā — nekavējoties aptvers, kas noticis. Sekos parastā pārbaude. Lai kas būtu apmeties sešsimt četrpadsmitajā istabā, ar viņu stāsies sakaros un abu istabu iemītniekus nostādīs aci pret aci. Tie apliecinās, ka nav viens otru iepriekš redzējuši. Viesnīcas okšķeris nebūs pārsteigts. Tas apstiprinās aizdomas, ka te uzdarbojas profesionāls viesnīcu zaglis. Vēja ātrumā izplatīsies valodas. Jau pašā Mūķīzeru Milna kampaņas sākumā visi viesnīcas darbinieki atradīsies trauksmes stāvoklī un būs modri.

Viesnīca droši vien stāsies arī sakaros ar pilsētas policiju. Tā savukārt pieprasīs informāciju no FIB par plaši pazīstamiem viesnīcu aptīrītājiem, kas varbūt klejo pa visu valsti. Lai kad pienāktu vārdu saraksts, Mūķīzeru Milns tajā noteikti būs ietverts. Būs arī fotogrāfijas — policijas rīcībā esošie noziedznieku uzņēmumi, ko rādīs viesnīcu reģistratoriem un citiem ļaudīm.

Patlaban vajadzētu savākt mantiņas un laisties prom. Ja pasteigsies, tiks ārā no pilsētas nepilnas stundas laikā.

Nelaime tā, ka viss nav tik vienkārši. Viņš ieguldījis krietni daudz naudas mašīnas pirkšanai, viesnīcas istabas īrei, kā arī ietirgojot no bārdāmas atslēgu. Tāpēc nu līdzekļu maz. Kaut kas (tas ir, krietns žūksnis) tomēr jānopelna Ņūorleāna. Palauzi galvu, Milns sevi skubināja. Nopietni palauzi galvu.

Līdz šim viņš apsvēris pašu ļaunāko, kas varētu atgadīties. Tagad jāpaskatās no otras puses.

Ja notikumi patiešām risināsies tā, kā viņš iztēlojies, tas tik un tā prasīs vairākas dienas. Ņūorleānas policijai darba netrūkst. Ja var ticēt rīta laikrakstam, visi pilsētas slepenpolicisti strādā virsstundas, lai sadzītu pēdas autovadītājam, kas notriecis divus cilvēkus (tie miruši) un pec tam aizbēdzis. Šis fakts satraucis visu pilsētu. Nav ticams, ka policija atsauks kādus darbiniekus no vainīgā meklēšanas, ja viesnīcā būtībā nekāds noziegums izdarīts nav. Kaut gan agri vai vēlu viņi tam pievērsīsies. Tā rīkojas vienmēr.

Tātad — cik ilgs laiks ir viņa rīcībā? Visļaunākajā gadījumā — viena droša diena; varbūt divas. Viņš rūpīgi apsvēra. Jā, ar to pietiks.

Piektdienas rītā viņš varētu būt savācis pietiekami daudz, lai, nojaukdams pēdas, laistos no pilsētas lapās.

Lēmums pieņemts. Ko nu šinī brīdī darīt tālāk? Vai atgriezties astotajā stāvā paša istabā, atliekot turpmāku rīcību līdz ritam, vai arī izmēģināt laimi otrreiz? Kārdinājums pārtraukt bija liels. Vaļsirdīgi atzīstoties, nesenais gadījums bija satriecis krietni vairāk nekā līdzīgi notikumi, kas jebkad piedzīvoti. Paša istaba šķita drošs un mājīgs patvērums.

Tomēr tad viņš nežēlīgi izlēma: jāturpina. Reiz viņš lasījis: ja kaujas lidmašīnas pilots piedzīvojis avāriju, kurā pats nav vainojams, viņam liek atkal pacelties gaisā, pirms nav uzdevuši nervi. Milnām jārīkojas pēc tā paša principa.

Pirmā atrastā atslēga nesusi neveiksmi. Varbūt tā ir zīme, kas norāda, lai sāk no pretējā gala un izmēģina pēdējo. Burbonstrītas bāra mamzele iedevusi tūkstoš sešdesmit otro. Atkal zīme! — divi: viņa laimes skaitlis. Skaitīdams dienesta kāpņu posmus, Mūķīzeru Milns devās augšup.

Vīrietis, vārdā Stenlijs no Aiovas, kas bija kritis par upuri Burbonstrītas vissenākajam vientiešu apmānīšanas paņēmienam, beidzot bija iemidzis. Lielgurnu blondīni viņš sākumā bija gaidījis ar cerībām, taču, stundām ritot, paļāvība mazinājusies un tai pievienojusies nemierīga apziņa, ka viņu apveduši ap stūri, turklāt pamatīgi. Beigās, kad acis jau galīgi vērās ciet, Stenlijs iegrima dziļā dzērāja miegā.

Viņš nedzirdēja Mūķīzeru Milnu nedz ienākam, nedz ari piesardzīgi iztaustām no vienas vietas visu istabu. Stenlijs Stulbenis joprojām cieši gulēja, kad Milns izvilka no viņa kabatas portfeļa naudu, tad iebāza savā kabatā pulksteni, zīmoggredzenu, zelta cigarešu etviju, šķiltavas un dimanta aproču pogas. Apzagtais nepakustējās arī, kad Mūķīzeru Milns tikpat klusi izlavījās ārā.

Kad Stenlijs no Aiovas pamodās, rīts jau bija pusē, un vēl viena stunda pagāja, līdz viņš, drausmīgu paģiru mocīts, apjēdza, ka ir aptīrīts. Kad galu galā līdz apziņai aizgāja jaunās nelaimes apjoms, kas piebiedrojās pašreizējam nelabumam, piepulcinot vēl iepriekšējā vakara dārgo un neveiksmīgo pieredzi, viņš apsēdās krēslā un kā bērns laida vaļā ģīgas.

Mūķīzeru Milns jau krietnu brīdi pirms tam bija nolicis pie vietas savus ieguvumus.

Pametis tūkstoš sešdesmit otro numuru, viņš nolēma, ka kļūst pārāk gaišs, lai riskētu vēl kur iemanīties, un atgriezās pats savā, astoņsimt trīsdesmitajā istabā. Viņš saskaitīja naudu. Summa bija apmierinoša — deviņdesmit četri dolāri, galvenokārt piecniekos un desmitniekos, turklāt visi jau lietoti, tā ka tos nevarēja identificēt. Līksmu prātu viņš pievienoja ienākumu savai naudai kabatas portfelī.

Ar pulksteni un citiem priekšmetiem bija sarežģītāk. Sākumā viņš vispār šaubījās, vai būtu prātīgi tos ņemt, taču uzveica rijība un doma, ka tādu izdevību nevar palaist garām. Tas, protams, nozīmēja, ka trauksme tiks sacelta kaut kad šodien. Ļaudīm gadās pazaudēt naudu, skaidri neapzinoties, kā un kur tas noticis, taču dārglietu zudums nepārprotami norāda uz zādzību. Tagad daudz vairāk draud iespēja, ka policija nekavējoties pievērsīs uzmanību. Var domāt, ka pašam sev atvēlētais laiks saīsināsies. Tomēr — varbūt arī ne. Viņš juta, ka pašpaļāvība pieaug — un pieaug ari gatavība, ja nepieciešams, uzņemties risku.

Milna mantu vidū bija neliels darījumu cilvēka koferītis — no tiem, ko viesnīcā var ienest un iznest, nepiesaistot uzmanību. Mūķīzeru Milns iesaiņoja tajā nozagtos priekšmetus, secinādams, ka no kada uzticama zagtu mantu pārdevēja tie noteikti ienesīs apmēram simt dolārus, kaut arī guvuma patiesā vērtība ir daudz lielāka.

Viņš pagaidīja, ļaudams viesnīcai pamosties un vestibilam pietiekami piepildīties ar ļaudīm. Tad viņš liftā nobrauca lejup un, koferīti rokā, devās uz Kenelstrītas automašīnu stāvvietu, kur iepriekšējā vakarā bija atstājis savu braucamo. No turienes viņš nesteidzīgi aizripināja uz Šefmentēras autostrādes moteli, kur bija noīrējis istabu. Pa ceļam viņš vienu reizi apstājās, izkāpa no mašīnas un pacēla forda priekšējo pārsegu, izlikdamies, ka kaut kas noticis ar motoru. īstenībā viņš izņēma karburatora gaisa filtrā noslēpto moteļa istabas atslēgu. Moteli viņš palika tikai īsu laiku —kamēr pārvietoja vērtīgas lietas citā aizslēdzamā čemodānā. Atceļā uz pilsētu viņš atkal atkārtoja pantomīmu ar auto, atlikdams atslēgu atpakaļ. Novietojis automašīnu — šoreiz citā stāvvietā —, viņš apsvēra, ka nu ne viņa paša kabatās, ne arī viesnīcas numurā vairs nav nekā tāda, kas liecinātu, ka zādzība ir viņa roku darbs. Patlaban viņš jutās ar visu tik apmierināts, ka iegriezās pabrokastot Sv. Gregora kafejnīcā.

Nākdams no tās ārā, Milns ieraudzīja Kroidonas hercogieni.

Viņa nupat bija izkāpusi no lifta un iesoļojusi viesnīcas vestibilā. Bedlingtonas terjeri — trīs vienā pusē, divi otrā — kā knaši vēstneši skrēja pa priekšu. Hercogiene stingri un pavēlnieciski turēja suņus aiz saitēm, lai gan bija skaidri redzams, ka viņas domas klīst pavisam kur citur. Skatiens vērsās uz priekšu, itin kā urbtos cauri viesnīcas sienām un saredzētu vēl ko tālāk. Kā vienmēr dūrās acīs viņas raksturīgā īpašība — neatdarināmā augstprātība. Tikai uzmanīgs vērotājs būtu saskatījis viņas sejā sasprindzinātību un nogurumu, ko kosmētika un gribasspēka piepūle nespēja pilnīgi noslēpt.

Pārsteigtais Mūķīzeru Milns apstājās, sākumā neticēdams acīm. Tomēr tās vis nevīla: tā bija Kroidonas hercogiene. Milns, čakls žurnālu un avīžu lasītājs, bija redzējis pārāk daudz fotogrāfiju, lai par to šaubītos. Acīmredzot ari hercogiene uzturas šajā viesnīcā.

Domas traucās kā negudras. Hercogienes dārglietas bija vienas no leģendārākajām pasaulē. Lai kur iedama, viņa nekad nekur neparādījās bez spožām rotām. Pat šajā brīdī Mūķīzeru Milna acis samiedzās, ieraugot itin kā nevērīgi nēsātos gredzenus un safīra spraudi, kam īstenībā bija milzu vērtība. Hercogienes ieražas nozīmēja, ka par spīti visai piesardzībai daļa kolekcijas vienmēr būs turpat pie rokas.

Mūķīzeru Milna galvā šaudījās neskaidra doma — pārdroša, neprātīga, neiespējama… bet vai patiešām neiespējama?…

Viņš joprojām vēroja, kā, terjeru rauta, hercogiene aiztraucās pa Sv. Gregora vestibilu ārā, saules pielietajā ielā.

2

Hērbijs Čendlers mēdza viesnīcā ierasties agri, tomēr nevis Sv. Gregora, bet pats savās interesēs.

Gaiteņu pārziņu priekšnieks līdzās savam pamatdarbam bija iepraties arī naudas izspiešanas paņēmienā, ko tajās viesnīcās, kur tas pastāvēja, dēvēja par «blašķu biznesu».

Viesnīcas viesi, kas savos numuros uzņēma ciemiņus vai pat dzēra vienatnē, aizbraucot bieži atstāja pudelē viena divu pirkstu platumā dzeramo. Saiņojot lietas, vairākums parasti šīs paliekas līdzi neņēma, vai nu baidīdamies, ka tās izlīs, vai ari lai lidmašīnā nebūtu jāmaksā lieka nauda par bagāžu. Tomēr cilvēciskā psiholoģija neļāva labu dzērienu liet ārā, tāpēc aizbraucēji atstāja to uz savu bijušo istabu tualetes galdiņiem.

Ja gaiteņa pārzini aizbraukšanas laikā paaicināja aiznest viesu somas un šis pārzinis pamanīja neiztukšoto pudeli, tad parasti pēc brītiņa atgriezās to pievākt. Ja viesi ar savām somām tika galā paši (kā mūslaikos nereti gadās), apkalpotājas sievietes mēdza paziņot vīriešiem, kas tad dalījās ar viņām iespējamā peļņā.

Dzērienu malciņu ceļš veda uz kādu pagrabstāva noliktavas kaktu, kur vienīgais valdnieks bija Hērbijs Čendlers. Savukārt viņam palīdzēja kāds bodnieks, kurš Čendlera savākto lika lietā savās sīkajās mahinācijās.

Pudeles mēdza atgādāt šurp netīrās veļas maisos, ko gaiteņu pārzinis varēja nēsāt pa viesnīcu, nepievērsdams sev neviena uzmanību. Pāris dienu laikā savākto dzērienu daudzums sanāca negaidīti liels.

Ik divās trijās dienās — biežāk tad, kad viesnīcā notika kādas sanāksmes, — gaiteņu pārziņu priekšnieks — kā patlaban — ņēmās krājumus «apvienot».

Hērbijs salika džina pudeles vienuviet. Izvēlējies divas ar dārgākās cenas etiķetēm, viņš paņēma mazu, krietni apdilušu piltuvīti un salēja tajās pārējos dažādos džinus. Iznāca viena pilna pudele, bet otrā līmenis sasniedza trīs ceturtdaļas. Abas tika aizkorķētas un otrā nolikta sānis, lai taptu piepildīta nākamajā lējienā. To pašu Čendlers atkārtoja ar konjaku, kā arī skotu un rudzu viskiju. Kopā sanāca septiņas pilnas pudeles un vairākas papildināmas nākamreiz. Dažas karotes, kas bija atlikušas vienīgajā vodkas blašķē, viņš, mirkli pavilcinājies, pielēja klāt džinam.

Septiņām pilnajām pudelēm šajā pašā dienā, tikai vēlāk, vajadzēja nokļūt kādā bārā dažu kvartālu atstatumā no Sv. Gregora. Bāra īpašnieks, kam dzērienu kvalitāte pārāk nerūpēja, pildīja ar dziru klientu glāzes un maksāja Hērbijam pusi no firmu piegādāto pudeļu cenas. Viesnīcas izpalīgiem Hērbijs laiku pa laikam izsniedza dividendes — parasti tik mazas, cik vien iedrīkstējās apcirpt.

Pēdējās dienās blašķu bizness bija raiti ritējis no rokas, un šīsdienas ienākums Hērbiju būtu priecējis, ja viņu nemocītu citas domas. Vakar vēlu naktī bija piezvanījis Stenlijs Diksons un atstāstījis pats savu versiju sarunai ar Pīteru Makdermotu. Viņš bija arī paziņojis, ka pulksten četros nākamajā pēcpusdienā ieradīšoties kopā ar draugiem uz tikšanos ar Pīteru Makdermotu tā kabinetā. Nākamā jau bija kļuvusi par šodienu. Diksons bija gribējis izpētīt, cik daudz īsti Makdermots zinot.

Hērbijs Cendlers nebija varējis neko paskaidrot, tikai brīdinājis Diksonu, lai tas ir apdomīgs un nekādā vainā neatzīstas. Taču kopš tā brīža viņš lauzīja galvu, kas īsti tūkstoš deviņsimt divdesmit sestajā-septītajā apartamentā aizvakar noticis un cik daudz par viņa paša, gaiteņu pārziņu priekšnieka, lomu kļuvis zināms ģenerāldirektora vietniekam.

Līdz četriem atlikušas deviņas stundas. Hērbijs nojauta, ka tās ilgs veselu mūžību.

3

Kērtiss O'Kīfs kā gandrīz ik rītus vispirms iegāja dušā un tad skaitīja lūgšanas. Procedūra ritēja patiesi mērķtiecīgi: viņš tuvojās Dievam tīrs un divdesmit minūšu laikā, kamēr stāvēja uz ceļiem, ģērbies frotē rītasvārkā, kārtīgi nožāvējās.

Spožie saules stari, piestrāvodami omulīgo, gaisa kondicionētājiem apgādāto apartamentu, uzvēdīja viesnīcu magnātam labsajūtu. Tā pārmetās ari uz čalīgajām lūgsnām, kas drīzāk izklausījās pēc draudzīgām divu vīru pārrunām. Taču Kērtiss O'Kīfs nepiemirsa atgādināt Dievam, ka joprojām ir ieinteresēts Sv. Gregora viesnīcas pirkšanā.

Brokastis tika pasniegtas Dodo apartamentā. Viņa grumbās savilktu pieri labu laiku bija pētījusi ēdienu karti un tad, ar viesmīli sīki pārrunājusi, ko lai abiem atnes, vairākreiz tomēr mainījusi pasūtījumu no sākuma līdz galam. Šodien vislielākās šaubas izraisīja sulu izvēle: vairākas minūtes apspriezdamās ar neredzamo pasūtījuma pieņēmēju, viņa svārstījās, vai labāk dzert ananāsu, greipfrūtu vai apelsīnu valgmi. Kērtiss O'Kīfs uzjautrināts iztēlojās jucekli, kādu garā saruna izraisa pie aizņemtā pasūtījumu galda vienpadsmit stāvus zemāk.

Gaidīdams, kad atvedīs brokastis, viņš pārlapoja rīta laikrakstus — Ņūorleānas Times Picayune un lidmašīnas atvesto Nezv York Times. Vietējās ziņās, kā viņš ievēroja, nekas jauns nebija nācis klāt automašīnas sabraukto cilvēku vaininieka meklējumos: šis gadījums Pusmēness pilsētā [8] aizēnoja gandrīz visus pārējos. Ņujorkā uz lielās akciju kursa plāksnes bija redzams, ka O'Kīfa viesnīcu akciju vērtība noslīdējusi par trim ceturtdaļām punkta zemāk. Tas nebija nekas īpašs — tikai normālas svārstības, un, kad kļūs zināms — un droši vien tas notiks visai drīz —, ka apvienība nopirkusi jaunu īpašumu Ņūorleānā, kurss katrā ziņā attiecīgi celsies.

Šī doma atsauca atmiņā nepatīkamo apgrūtinājumu: būs jāgaida divas dienas, līdz darījumu apstiprinās. Viņš nožēloja, ka nav uzstājis, lai jautājumu izlemtu vakar; taču tagad, kad vārds dots, neatliek nekas cits kā vienīgi pacietīgi gaidīt. O'Kīfam nebija ne mazāko šaubu, ka Vorens Trents izlems viņam par labu. Patiesībā nevienas citas iespējas nebija.

Brokastīm tuvojoties beigām, atskanēja tālruņa zvans — Dodo pirmā pacēla klausuli. Zvanīja Henks Lemnicers, Kērtisa O'Kīfa personiskais pārstāvis Rietumu krastā. Pa pusei nojauzdams, par ko būs runa, O'Kifs iegāja ar aparātu pats savās telpās, aizvērdams durvis.

Viņa gaidītais kutelīgais temats uzpeldēja pēc parastā ziņojuma par dažādām finansu operācijām, kas neietilpa viesnīcu darījumos. Lemnicers ilgi staigāja kā kaķis ap karstu putru.

—   Ir vēl kaut kas, mister O'Kīf, — tālruņa klausulē kaliforniešiem raksturīgās deguna skaņās beidzot sākās runa par ko citu. —Tas attiecas uz Dženiju Lemāršu, to lellīti… ē… to jauno dāmu, par kuru jūs tik laipni izrādījāt interesi toreiz Beverlihilzas viesnīcā. Vai atceraties?

O'Kīfs lieliski atcerējās: tā bija spilgta tumšmate slaidām kājām, lielisku figūru, mazliet ironisku smaidu. Šī skaistule prata mētāties ar draiskulīgām asprātībām. O'Kīfu pārsteidza gan pati sieviete, gan tas garīgais līmenis, kādā viņa spēja risināt sarunas. Cik viņš atminējās, kāds bija sacījis, ka viņa esot beigusi Vesera koledžu Ņujorkā. Toreiz viņai bija mazsvarīgs līgums ar kādu no mazākajām kinostudijām.

—   Jā, atceros.

—     Es ar viņu vairākas reizes runāju, mister O'Kīf. Vārdu sakot, viņa ar prieku dotos ar jums kādā ceļojumā. Varbūt arī vairākos.

Nebija nekādas nepieciešamības vaicāt, vai mis Lemārša zina, kādas attiecības valdīs ceļojuma laikā. Henks Lemnicers būs par to parūpējies. Kērtiss O'Kīfs klusībā atzinās, ka šī iespēja viņu interesē. Sarunas, kā arī šis tas cits kopā ar Dženiju Lemāršu ļoti stimulēs. Viņai, protams, nebūs grūti, satiekoties ar cilvēkiem, nostādīt sevi vajadzīgajā stāvoklī, un diez vai viņai būs jāsvārstās, izvēloties brokastīm tik vienkāršas lietas kā augļu sulas.

Taču O'Kīfs pats sev par pārsteigumu vilcinājās.

—   Ir viens, par ko es gribētu būt drošs, — un tā ir mis Lešas nākotne.

Pāri kontinentam atskanēja Henka Lemnicera pašpārliecinātā balss: — Par to jums nepavisam nav jāraizējas. Es parūpēšos par Dodo, tāpat kā par visām citām.

—   Tā tas nav domāts, — Kērtiss O'Kīfs asi noteica.

Par spīti Lemnicera derīgajām īpašībām, reizēm šim

apakšniekam pietrūka smalkākas izpratnes.

—   Par ko tad ir jādomā, mister O'Kīf?

—   Es gribētu, lai jūs atrastu mis Lešai ko īpašu. Kaut ko labu. Un es vēlos zināt, kas tas būs, turklāt pirms viņas aizbraukšanas.

—  Pacentīšos, mister O'Kīf. — Taču balsī bija dzirdamas šaubas. — Protams, Dodo nav sevišķi gudra…

—  Jūs saprotat, tas nevar būt, kas pagadās. Ja nepieciešams, nav jāsteidzas, — neatlaidās O'Kīfs.

—   Un ko tad ar Dženiju Lemāršu?

—   Vai viņai nekā cita nav?…

—   Laikam nē. — Bija dzirdams, ka runātājs jūt īgnumu pret piekāpšanos untumam, taču tad tonis atkal kļuva jautrāks. — Labs ir, mister O'Kīf, klausīšu jūsu pavēlei. Uz sadzirdēšanos!

Kad viņš atgriezās otra apartamenta dzīvojamā istabā, Dodo krāva netīros brokastu traukus viesmīļa ratiņos. — Tā nedari! — viņš noskaities uzkliedza. — Tādam darbam ir viesnīcas kalpotāji, kas par to saņem algu.

—   Bet man tas patīk, Kērtij. — Viņa pievērsa izteiksmīgās acis O'Kīfam, un viņš manīja, ka skatienā pavīd mulss aizvainojums. Taču darbu viņa tūdaļ pārtrauca.

Lāgā neizprazdams pats savas sliktās omas cēloni, viņš pavēstīja: — Paiešos pa viesnīcu. — Viņš nolēma, ka vēlāk labos Dodo nodarīto netaisnību un aizvedīs parādīt viņai pilsētu. Viņš atcerējās, ka te organizē izbraukumus pa upi gar ostu neveiklā, vecā kuģītī, ko sauc par Tvaikoņu prezidentu un kam stūre ir pakaļgalā. Parasti tas ir pilns ar ekskursantiem, un Dodo tas noteikti patiks.

Piegājis jau pie ārdurvīm, viņš, nojautas mudināts, to pateica.

Viņa par atbildi apvija rokas O'Kīfam ap kaklu. — Kērtij, tas būs baigi forši! Es sasukāšu matus tā, ka vējš tos nepinkās. Šitā!

Viņa pacēla vienu lokano roku, atbīdīja ar to gaišo linu krāsas matu vilni no pieres un savija to cietā, stingrā mezglā. Augšup pavērstā seja, nemākslotais prieks iemiesoja sevī tik vienkāršu, bet bezgala valdzinošu skaistumu, ka O'Kīfam aizrāvās elpa un gribējās atmest visu nodomāto un palikt. Tomēr viņš norūca kaut ko par drīzu atgriešanos un spēji aizcirta aiz sevis ārdurvis.

Viņš nobrauca liftā līdz pirmajam starpstāvam un no turienes nokāpa vestibilā, kur apņēmīgi izmeta Dodo no galvas. Soļodams šķietami nevērīgi, viņš juta, kā viesnīcas darbinieki paslepus met uz viņu skatienus un pēkšņi izliekas īpaši cītīgi strādājam. Viņš tam nepievērsa uzmanību un turpināja viesnīcas reālā stāvokļa pētīšanu, salīdzinādams paša reakciju ar to, kas bija lasāms Ogdena Beilija slepenajā ziņojumā. Tas, ko viņš redzēja, apstiprināja vakardienas iespaidus, ka Sv. Gregoram vajadzīga stingra vadība. Viņš piekrita arī Beilija uzskatam par iespējamiem jauniem kapitālieguldījumiem.

Pieredze, piemēram, iečukstēja, ka masīvie pīlāri vestibilā laikam gan neko nebalsta. Ja tā patiešām izrādītos, varētu pavisam viegli ik posmā dažus nojaukt un iegūt telpu, ko izīrēt vietējiem tirgotājiem savu vitrīnu ierīkošanai.

Pasāžā zem vestibila viņam iekrita acīs jauka vieta, kur atradās puķu veikals. Viesnīcas saņemtā īres maksa laikam bija ap trīssimt dolāriem mēnesī. Taču, gleznieciski pārveidota par modernu kokteijbāru (kāpēc gan nevarētu izmantot upju kuģīšu tematu), tā tikpat ilgā laikā viegli ienestu bruto peļņu piecpadsmit tūkstoš dolāru apmērā. Puķu veikalu varētu parocīgi pārvietot kur citur.

Atgriezies vestibilā, O'Kīfs redzēja, ka var iegūt ari citas brīvas vietas. Samazinot daļu telpas, kas atvēlēta viesiem, tajā iespiestu kādu pusduci ienesīgu tirdzniecības galdu — aviācijas līniju biļešu pārdošanai, automašīnu īrei, tūristu pakalpojumu kioskiem, dārglietu pārdotavai, varbūt drogu veikaliņam. Tas, dabiski, mainītu vispārējo noskaņu, pašreizējā nesteidzīgā omulība pazustu, nāktos aizvākt ari podus ar krumaugiem un biezās uzkārstās grīdsegas. Taču šajos laikos spoži apgaismoti vestibili ar reklāmām, kur vien raugies, piešķīra viesnīcu bilances lapām saulaināku izskatu.

Vēl kas: jāaizvāc gandrīz visi krēsli. Ja atbraucēji grib apsēsties, lai iet uz viesnīcas bāriem vai restorāniem, tā viesnīca iegūs lielāku peļņu.

Pirmo mācību bezmaksas sedvietu jomā viņš bija saņēmis pirms daudziem gadiem. Tas notika viņa pašā pirmajā darbavietā — šā tā saslietā, mākslīgu pīlāru rotātā viesnīcā, no kuras ugunsgrēka brīdī grūti būtu izkļūt ārā. Tā atradās mazā Dienvidrietumu pilsētā. Taču ši viesnīca bija ievērojama ar duci maksas tualetēm, ko jebkurā laikā izmantoja — vai likās izmantojam — ikviens fermeris un laukstrādnieks simt jūdžu plašā apkaimē. Par brīnumu jaunajam Kērtisam O'Kīfam tualetes bija atzinības vērts ienākuma avots; tikai viens apstāklis kavēja peļņai pieaugt: štata likums, kas prasīja, lai viena no divpadsmit tualetēm strādātu par velti, un skopulīgie laukstrādnieki bija piesavinājušies paražu stāvēt rindā, lai varētu izmantot tieši šīs bezmaksas ērtības. O'Kīfs šīs grūtības bija novērsis, noalgodams kādu pilsētas krogusbrāli. Par divpadsmit centiem stundā un lēta vīna pudeli šis virs ik darbdienu pacietīgi notupēja bezmaksas tualetē. Un tūdaļ bija palielinājušies ienākumi par citu podu lietošanu.

To atcerējies, Kērtiss O'Klfs pasmīnēja.

Viņš pamanīja, ka vestibils pildās ar cilvēkiem. Nule bija ienākuši jauni atbraucēji, kas jau reģistrējās, kamēr citi vēl saņēma bagāžu, ko krāva ārā no lidostas autobusa. Pie reģistrācijas galda bija izveidojusies neliela rinda. O'Kīfs stāvēja un vēroja.

Tieši tad viņš pamanīja ko tādu, kam acīmredzot līdz šim neviens nebija veltījis uzmanību.

Viesnīcā bija ienācis melnādains vīrietis vidējos gados, labi ģērbies, ar ceļasomu rokā. Viņš, it kā būtu izgājis pēcpusdienas pastaigā, bezrūpīgā solī tuvojās reģistrācijas galdam. Pienācis klāt, viņš nolika somu uz grīdas un nostājās rindā, pēc kārtas būdams trešais.

Brīdi vēlāk sākās skaidri saklausāma saruna.

—   Labrīt, — teica melnādainais. Izruna bija raksturīga izglītotiem Vidējo rietumu iedzīvotājiem, balss — laipna. — Esmu doktors Nikless, man pie jums rezervēta istaba. — Gaidīdams viņš bija noņēmis melno platmali, tā ka kļuva redzami rūpīgi sasukāti, tēraudpelēki mati.

—  Jā, ser, — lūdzu, izpildiet veidlapu. — To teicis, reģistrators pacēla acis. Nākamajā mirklī darbinieka seja sastinga. Roka pastiepās, pavilkdama atpakaļ reģistrācijas veidlapu, ko viņš pirms mirkļa bija piebīdījis viesim tuvāk.

—   Diemžēl visas istabas viesnīcā ir aizņemtas, — viņš noskaldīja.

Melnādainais virs rāmi pasmaidīja. — Esmu piereģistrēts, — viņš atteica. — Viesnīca man atsūtīja rakstveida apstiprinājumu. — Viņš iebāza roku svārku iekškabatā, izvilka kabatas portfeli ar dokumentiem un vienu no tiem paņēma pirkstos.

—   Diemžēl laikam tā bijusi kļūda. — Reģistrators pat lāgā neieskatījās priekšā noliktajā dokumentā. — Pie mums notiek kongress.

—    Es zinu. — Viesis palocīja galvu, smaids bija kļuvis bālāks. — Zobārstu kongress. Esmu viens no tā dalībniekiem.

Reģistrators pakratīja galvu. — Nevaru jums nekādi palīdzēt.

Melnādainais atlika atpakaļ dokumentus. — Tādā gadījumā es vēlētos parunāt ar kādu no administrācijas.

Viņiem runājot, rindai bija pievienojušies jauni atbraucēji. Kāds vīrietis, ģērbies putekļu mētelī un apjozies ar jostu, nepacietīgi noprasīja: — Kāpēc te tāds sastrēgums?

O'Kīfs nekustējās. Viņam bija sajūta, it kā ļaužu pilnajā vestibilā tikšķ laika bumba, kas ik mirkli gatava eksplodēt.

—   Varat runāt ar direktora vietnieku. — Pārliecies pār galdu, reģistrators skarbi uzsauca: — Mister Beilij!

Kāds pavecāks vīrs, kas sēdēja pie nišā ievietota rakstāmgalda vestibila otrā pusē, pacēla acis.

—   Mister Beilij, vai jūs, lūdzu, varētu atnākt šurp?

Direktora vietnieks pamāja ar galvu un gurdi uzslējās

stāvus. Viņš lēni tuvojās. Grumbainajā, viegli uzblīdušajā sejā iegulās profesionāls apsveikuma smaids.

Vecs vilks, nodomāja O'Kīfs. Pēc gadiem ilga darba reģistrācijas nodaļā viņam piešķirts galds un krēsls vestibila nišā ar tiesībām nodarboties ar nelielām problēmām, kas šad tad radās viesiem. Direktora vietnieka nosaukums, kā jau lielākajā daļā viesnīcu, galvenokārt noderēja, lai viesiem paglaimotu, ļaujot noticēt, ka viņu priekšā ir augstāka persona, nekā patiesībā bija. īstie noteicēji bija administrācijas ļaudis, kas sēdēja kabinetos prom no ļaužu acīm.

—   Mister Beilij, — sacīja reģistrators, — es paskaidroju šim kungam, ka brīvu vietu viesnīcā patlaban nav.

—   Un es paskaidroju, — melnādainais vīrietis iebilda,

—   ka man ir viesnīcas apstiprināts reģistrācijas dokuments.

Direktora vietnieks atieza zobus platā, labvēlīgā smaidā, apliecinot gaidītāju rindai savu nepārprotamo labo gribu.

—   Palūkosimies, ko varam darīt, — viņš apsolīja, uzlikdams strupos, dzeltenos smēķētāja pirkstus uz doktora Niklesa dārgā, pēc mēra šūtā uzvalka piedurknes. — Vai jūs neatnāktu un neapsēstos tur pāri pretī? — Kad ārsts neiebilda, ka viņu ved uz nišu, direktora vietnieks piezīmēja: — Nelaimīgā kārtā tā reizēm notiek. Tādos gadījumos mēs mēģinām kļūdu labot.

Domās Kērtiss O'Kīfs atzina, ka pavecais vīrs savu darbu pieprot. Mierīgi un bez lieka trokšņa iespējami skandalozā sadursme bija aizvirzīta no skatuves vidus uz sānu malu. Pa to laiku pārējos atbraucējus žigli piereģistrēja ar otra klātpienākuša darbinieka palīdzību. Vienīgi kāds jauneklīgs vīrietis ar platiem pleciem un pūcei līdzīgām acīm aiz bieziem briļļu stikliem bija pametis rindu un vēroja, kas notiks tālāk. O'Kīfs nodomāja, ka galu galā varbūt nekāda sprādziena nebūs. Taču viņš palika gaidām.

Direktora vietnieks aicināja līdzgājēju apsēsties krēslā rakstāmgalda malā un pats atslīga savā vietā. Neizrādīdams nekādu uztraukumu, viņš uzklausīja atbraucēju atkārtojam to pašu, ko bija teicis reģistratoram.

Beigās pavecais vīrs palocīja galvu. — Doktor, — viņš žirgtā lietišķībā ierunājās, — lūdzu, piedodiet šo pārpratumu, taču es nešaubos, ka atradīsim jums pilsētā citu mājvietu. — Viņš ar vienu roku pievilka sev klāt tālruņa aparātu un pacēla klausuli, ar otru izņēma no galda papīra lapu ar telefona numuriem.

—  Vienu acumirkli! — Pirmo reizi viesa rāmā balss ieskanējās skarbi. — Jūs stāstāt man, ka viesnīcā nav brīvu vietu, tomēr jūsu darbinieki ikvienu ienācēju piereģistrē. Vai tiem ir īpaši rezervētas istabas?

—   Laikam tā varētu teikt. — Dežūrsmaids bija izgaisis.

—  Džim Nikles! — Pāri vestibilam atlidoja skaļš, priecīgs sveiciens. īsiem, ašiem soļiem nišai tuvojās balss īpašnieks, maza auguma pavecs vīrs ar smaidošu, sārtu seju un gaisā saslējušos sirmu matu cekulu.

Melnādainais vīrs piecēlās kājās. — Doktor Ingrem! Cik jauki, ka jūs satieku! — Viņš pasniedza roku, ko vecākais vīrietis cieši satvēra.

—   Kā klājas, Džini, manu zēn? Nē, atbilde nav vajadzīga. Pats redzu, ka lieliski. Pēc izskata var pateikt, ka esat veiksminieks. Droši vien prakse plaukst.

—     Pateicos, tā ir gan. — Doktors Nikless pasmaidīja. — Protams, daudz laika joprojām prasa darbs universitātē.

—     Nu, kā tad! Kā tad! Es nepārtraukti esmu mācījis tādus censoņus kā jūs, un visi jūs aizejat, un visi ienesīgi praktizējat. — Doktors Nikless plati pasmaidīja, bet doktors Ingrenis turpināja: — Vārdu sakot, jūs, liekas, esat iekarojis gan zinātni, gan klientūru un piedevām skaļu slavu. Jūsu raksts par mutes dobuma ļaundabīgajiem audzējiem izraisījis ieinteresētas pārrunas, un mēs nepacietīgi gaidām paša autora ziņojumu. Starp citu, man būs gods stādīt jūs priekšā kongresam. Vai zināt, ka mani šogad ievēlēja par prezidentu?

—  Jā, dzirdēju. Trāpīgāku izvēli nemaz nevar iedomāties.

Abiem runājot, direktora vietnieks lēni piecēlās. Apjukušais skatiens pakavējās te pie viena, te pie otra.

Mazais, sirmais vīrietis — doktors Ingrems — smējās, draudzīgi uzsizdams kolēģim pa plecu. — Pasakiet, Džim, man savas istabas numuru. Mēs vēlāk sanāksim kopā tādā mazā pulciņā, lai iztukšotu kādu glāzīti. Es priecātos, ja jūs mums pievienotos.

—    Diemžēl man sacīja, ka istabas nebūšot, — atteica Nikless. — Liekas, tam ir kāds sakars ar manu ādas krāsu.

Zobārstu kongresa prezidents tumši pietvīka. Iestājās neomulīgs klusums. Tad, sejā iegulstot bargām grumbām, Ingrems paziņoja: — Džim, es šo jautājumu nokārtošu. Apsolu, ka dzirdēšu atvainošanos un dabūšu jums istabu. Ja ne, tad garantēju, ka visi pārējie zobārsti šo viesnīcu atstās.

Jau pirms dažiem mirkļiem direktora vietnieks bija pamājis liftniekam. Nu viņš steidzīgi uzsauca: — Dabūjiet šurp misteru Makdermotu — bet ātri!

4

Pīteram Makdermotam diena bija sākusies ar šādiem tādiem organizatoriskiem pasākumiem. Rīta pastā bija ari kāda zīmīte no iepriekšējo pieteikumu nodaļas; tā vēstīja, ka nākamajā dienā Sv. Gregora viesnīcā paredz ierasties misters Džastins Kūbeks ar kundzi no Taskelūsas. Šo ierašanos īpaši ievērojamu vērta misis Kubekas pievienota piezīme, kas norādīja, ka viņas vīra augums sasniedzot septiņas pēdas un vienu collu [9] .

Kaut visas ar viesnīcu saistītās problēmas būtu tik sīkas, nodomāja Pīters, sēdēdams darbistabā pie rakstāmgalda.

— Pasakiet to galdnieku darbnīcai, — viņš teica savai sekretārei Florai Jeitsai. — Viņi droši vien vēl saglabājuši gultu un matraci, kas bija pagatavoti ģenerālim de Gollam; ja ne, tad jāsameistaro citi. Istaba jāiedala agri no rīta un gulta jāsaklāj pirms Kūbeku ierašanās. Pasakiet saimniecības nodaļai, ka vajadzīgi arī īpaši palagi un segas.

Mierīgi sēdēdama galda otrā pusē, Flora visu pierakstīja kā vienmēr bez uztraukuma un jautājumiem. Pīters zināja, ka norādījumi nokļūs pie adresāta precīzi un rit — bez lieka atgādinājuma — Flora pārbaudīs, vai tie izpildīti.

Floru viņš bija mantojis, ierazdamies Sv. Gregorā, un jau sen secinājis, ka viņa ir tieši tāda, kādām sekretārēm jābūt — uz viņu varēja paļauties, viņa bija kompetenta, tuvu četrdesmitiem, dzīvoja laimīgā laulībā un bija neinteresanta kā cementa mūris. Pēc Pītera domām, ļoti parocīgi šķita tas, ka pret sekretāri var izrādīt lielas simpātijas — kādas viņam ari bija, — nebaidoties, ka tās uzskatīs par kaut ko īpašu. Ja Kristīne strādātu nevis pie Vorena Trenta, bet pie viņa, iznākums būtu daudz citādāks.

Kopš vakardienas vētrainās aiziešanas no Kristīnes dzīvokļa, Pīters domās gandrīz nepārtraukti kavējās pie viņas. Pat aizmidzis viņš sapņoja par jauno sievieti. Sapnis bija odiseja, kurā viņi abi rāmi slīdēja gar kādas upes zaļajiem krastiem (viņš lāgā nesaprata, ar ko abi brauc) prātus reibinošas mūzikas pavadījumā, kurā — cik viņš spēja atcerēties — visvairāk skanēja arfas. Šorīt agri viņš bija piezvanījis un pastāstījis to Kristīnei un viņa pajautājusi: «Vai mēs braucām pa straumi augšup vai lejup? Tam vajadzētu būt svarīgi.» Tomēr to viņš nespēja atsaukt atmiņā — viņš tikai bija smēlies visā neizsakāmu baudu un tagad pavēstīja Kristīnei, ka vēlāk atsākšot no tās vietas, kur vakar beidzis.

Taču pirms tam — kaut kad vakarā — viņiem jātiekoties. Abi vienojās, ka par to — kur un kad tas notiks, viņi izlems vēlāk.

— Tad man būs iegansts piezvanīt, — teica Pīters.

«Vai tad bez iegansta nedrīkst?» viņa bija atteikusi. «Turklāt es šorīt grasos atrast kādu galīgi nesvarīgu papīru, kas pēkšņi nogādājams personiski tev.» Tā viņa viegli aizelsusies līksmi attrauca, it kā vakarnakt pamodušās alkanās jūtas vienam pret otru būtu pārsviedušās ari uz jauno dienu.

Cerēdams, ka Kristīne drīz nāks, Pīters atkal pievērsa uzmanību Florai un rīta pastam.

Tā bija parasto, daudzveidīgo vēstuļu kaudze, kas saturēja vairākus jautājumus par lielu sanāksmju izvietošanu. Uz tiem vajadzēja atbildēt pirmām kārtām. Pīters kā vienmēr apsēdās savā iemīļotajā diktēšanas pozā — kājas uzlika uz augsta, ar ādu apsista papīrgroza, tā ka viņa polsterētais grozāmais krēsls bīstami pasvērās atpakaļ un augums atradās gandrīz līmeniskā stāvoklī. Pēc Pītera uzskata, tādējādi asāk darbojās domas: neskaitāmos mēģinājumos viņš bija izstrādājis vislabāko pozu: patlaban krēsls atradās uz pašas līdzsvara robežas, tikai par mata tiesu no gāšanās. Kā jau bieži vien pierakstu starpbrīžos Flora gaidīdama vēroja viņu. Gluži vienkārši vēroja, atturoties no piezīmēm. Bija pienākusi vēl viena vēstule. Uz to Pīters atbildēja kā nākamo. Izrādījās, ka rakstītājs ir kāds Ņūorleānas iedzīvotājs, kura sieva pirms piecām nedēļām bija piedalījusies viesnīcā draugu rīkotā kāzu pieņemšanā. Tās laikā viņa uzlikusi uz klavierēm kopā ar pārējo viesu drēbēm un citām lietām savu ūdeļādu jaku. Pēc ceremonijas viņa ieraudzījusi, ka jakā ar cigareti izdedzināts caurums, kas prasot labojumus simt dolāru vērtībā. Virs mēģināja to izsist no viesnīcas un pēdējā vēstulē nikni draudēja iesūdzēt tiesā.

Pītera atbilde skanēja pieklājīgi, tomēr stingri. Viņš norādīja — kā darījis jau iepriekš —, ka viesnīcai ir garderobe, kuru vēstules autora sieva nav vēlējusies izmantot. Ja viņa būtu to darījusi, viesnīca prasību ņemtu vērā. Taču šajā gadījumā Sv. Gregora viesnīca par jaku neatbild.

Pīteram bija aizdomas, ka vīra vēstule ir tikai izspiešanas mēģinājums, kaut gan varbūt varētu izvērsties tiesas lietā — daudz tikpat muļķīgu prasību bija iesniegts arī agrāk. Parasti tās noraidīja, piespriežot tiesas izdevumus par labu viesnīcai, tomēr šīs sūdzības nozīmēja veltīgu laika un spēku šķiešanu. Pīters nodomāja: reizēm liekas, ka ļaudis uzskata viesnīcu par govi, no kuras tesmeņa piens plūst kā no pilnības raga.

Viņš bija paņēmis nākamo vēstuli, kad pie priekšistabas durvīm kāds viegli pieklauvēja. Pīters pacēla acis, gaidīdams, ka ieraudzīs Kristīni.

—  Tā esmu tikai es, — sacīja Mārša Preiskota. — Priekšistabā neviena nebija, tāpēc es… — Viņa ieraudzīja Pīteru. — Apžēliņ! Vai tad jūs negāzīsieties?

—     Vēl neesmu gāzies, — viņš attrauca… un tūdaļ nogāzās.

Skaļajam brīkšķim sekoja mirklīgs baiļpilns klusums.

Novēlies aiz galda uz grīdas, Pīters palūkojās augšup, novērtēdams miesas bojājumus. Krēslam gāžoties, tā kāja bija sāpīgi satriekusi Pīteram kreiso potīti. Pataustot pakausi, arī tas iesmeldzās, kaut gan laimīgā kārtā biezā grīdsega bija mazinājusi triecienu. Cietusi drīzāk likās vīrišķīgā cieņa — to apliecināja Māršas dzirkstošie smiekli un Floras apvaldītais smlniņš.

Abas pienāca Pīteram klāt, lai palīdzētu piecelties. Par spīti apjukumam viņš atkal sajuta, ka no Māršas izstaro spirgtums, kas liek it kā aizrauties elpai. Šodien viņa bija ģērbusies vienkāršā, zilā linu auduma kleitā, kas nez kā uzsvēra viņā kā sievietīgās, tā meitenīgās īpašības, ko viņš jau bija sajutis vakar. Spīdīgie, garie, melnie mati tāpat kā iepriekš gūlās uz pleciem.

—   Jums vajadzētu izmantot drošības tīklu, — Mārša sacīja. — Kā cirkā.

Pīters nožēlas pilns pasmīkņāja. — Varbūt pie viena varētu pagādāt ari klauna ģērbu.

Flora piecēla stāvus smago grozāmo krēslu. Mārša un Flora katra paņēma viņu zem elkoņa, un viņš pašreiz rausās augšā, kad ienāca Kristīne. Papīru žūksni rokā, viņa apstājās uz sliekšņa un uzrauca uzacis. — Vai traucēju?

—   Nē, — teica Pīters. — Es… redzi, es nokritu no krēsla.

Kristīne palūkojās uz krēslu: tas stingri stāvēja savā vietā.

—   Tas atgāzās atpakaļ, — viņš paskaidroja.

—  Tā gadās, vai ne? Gāžas un gāžas. — Kristīne pavērās Māršā.

Flora klusiņām bija nozudusi.

Pīters abas iepazīstināja.

—   Labdien, mis Preiskota, — sacīja Kristīne. — Esmu par jums dzirdējusi.

Mārša vērtēdama pavērsa skatienu no Pītera uz Kristīni. — Droši vien, strādājot viesnīcā, dzird visādas tenkas, mis Frānsisa. Jūs te strādājat, vai ne? — Mārša dzestri pavaicāja.

—   Tenkas es gan neesmu dzirdējusi, — Kristīne noliedza.

—   Bet jums taisnība, ka es te strādāju, tāpēc varu atgriezties jebkurā citā brīdī, kad notikumi nerisinās tik drudžaini un nebūs privātu vizīšu.

Pīters tūdaļ sajuta, ka Māršu un Kristīni šķir nesamierināmas pretrunas, un mēģināja uzminēt, kāds ir to iemesls. It kā saprazdama viņa domas, Mārša maigi uzsmaidīja.

—    Manis dēļ neejiet, mis Frānsisa. Es ienācu tikai uz mirkli, lai atgādinātu Pīteram par šīvakara pusdienām. — Viņa pagriezās pret jauno vīrieti. — Jūs taču nebijāt tās piemirsis, vai ne?

Pīters sajuta pakrūtē dīvainu tukšumu. — Nē, — viņš sameloja. — Nebiju.

—   Šovakar? — Kristīne pārtrauca iestājušos klusumu.

—   Vai dieniņ! — Mārša iesaucās. — Vai viņam šovakar jāstrādā?

Kristīne noliedzot pakratīja galvu. — Viņam nekas nav jādara. Es pati raudzīšos, lai viņš nebūtu aizņemts.

—   Cik jūs esat jauka! — Mārša atkal pazibināja smaidu.

—    Es nu labāk iešu. Ak jā — pulksten septiņos, — viņa sacīja Pīteram. — Pritānijas ielā — mājā ar četrām augstām kolonnām. Ardievu, mis Frānsisa.

Viņa pamāja ar roku un aizgāja, aizvērdama aiz sevis durvis.

—   Vai pierakstīt adresi? — Kristīne nevainīgi pajautāja.

—   Mājā ar četrām kolonnām. Tā, lai neaizmirstu.

Piters bezpalīdzīgi pacēla rokas. — Es zinu… mēs abi norunājām tikties. Tajā brīdī biju piemirsis to otru ielūgumu, jo vakars ar tevi… man izgaisināja visu no prāta. Kad šorīt runāju, acīmredzot biju apjucis.

—  Saprotu jau, saprotu, — Kristīne jautri atsaucās. — Kas tad nebūtu apjucis ar tādu pulku sieviešu sev pie kājām?

Viņa — kaut ari ar pūlēm — bija nolēmusi saglabāt bezrūpību un, ja vajadzīgs, saprast. Viņa sev atgādināja: par spīti iepriekšējam vakaram viņai nav nekādu tiesību uz Pītera brīvo laiku, un tas, ko viņš teica par apjukumu, droši vien bija taisnība. — Ceru, ka pavadīsi brīnišķīgu vakaru, — viņa piebilda.

Pīters neveikli sagrozījās krēslā. — Mārša ir tīrais bērns.

Kristīne nolēma, ka ari iecietīgai izpratnei ir savas robežas. Viņa ielūkojās Pīteram acīs. — Laikam tu tiešām tam tici. Taču, runājot no sievietes viedokļa, man jādod tev padoms, ka šī mazā mis Preiskota ir tikpat līdzīga bērnam kā tīģeris — kaķim. Tomēr laikam gan vīrietim patiktu, ja viņu aprītu.

Pīters nepacietīgi pakratīja galvu. —Tev nepavisam nav taisnība. Gluži vienkārši — pirms divām naktīm viņai bija tik sāpīgi pārdzīvojumi un…

—   Un vajadzēja draugu.

—   Tieši tā.

—   Un tu pagadījies pie rokas!

—   Mēs sākām runāties. Un es apsolīju aiziet šovakar pie

viņas uz viesībām. Tur būs ari citi. t

—   Vai esi pārliecināts?

Pirms viņš paspēja atbildēt, iezvanījās tālrunis. Dusmodamies par traucējumu, viņš atmeta ar roku, bet pacēla klausuli.

—   Mister Makdermot, — kāds steidzīgi ierunājās, — vestibilā izraisījušās nepatikšanas, un direktora vietnieks lūdz, lai jūs tūlīt atnākat.

Kad Pīters nolika klausuli, Kristīnes vairs kabinetā nebija.

5

Ir tādi mirkļi, kas prasa izšķirīgus lēmumus, — Pīters Makdermots nikni nodomāja, — lēmumus, no kuriem cilvēks allaž cerējis izbēgt. Kad un ja tie pienāk,

šķiet, ka īstenojies tas murgs, no kā tu esi baidījies. Pat ļaunāk, tāds mirklis satriec pīšļos tavu sirdsapziņu, pārliecību, godaprātu un taisnīguma jūtas.

Nebija vajadzīga pat minūte, lai izprastu stāvokli vestibilā, kaut ari skaidrošanās joprojām turpinājās. Cienījama izskata, pusmūža gadu melnādainais, kas tagad klusu sēdēja līdzās nišas rakstāmgaldam, sašutušais doktors Ingrems, zobārstu kongresa respektablais prezidents, un laipni vienaldzīgais direktora vietnieks, kas tagad bija novēlis atbildību uz cita pleciem — jau tas vien atklāja Pīteram visu, ko vajadzēja zināt.

Bēdīgā patiesība bija neapšaubāma: pēkšņi izraisījusies krīze, kas, nemākulīgi risināta, var beigties ar skaļu sprādzienu.

Viņš ievēroja divu skatītāju klātbūtni: no pienācīga attāluma skadri vēroja Kērtiss O'Kīfs, kura bieži fotografētā seja bija labi pazīstama, bet otrs ieinteresētais cilvēks bija pajauns, platplecīgs vīrietis ar brillēm masīvā ietvarā, ģērbies pelēkās flaneļa biksēs un tvīda žaketē. Tas stāvēja, nolicis sev līdzās apbružātu ceļasomu, šķietami nevērīgi ļaudams skatienam slīdēt pār vestibilu, tomēr nepalaižot garām nevienu sīkumu no tā, kas notika pie direktora vietnieka galda.

Zobārstu prezidents izslējās savā piecu pēdu sešu collu augumā, apaļā, sārtā seja, ko vainagoja nepaklausīgais sirmo matu cekuls, bija piesarkusi vēl vairāk: — Makdermot, ja jūs un jūsu viesnīca turēsieties pie savas neticami aizvainojošās attieksmes, es jūs godīgi brīdinu, ka iekulsieties pamatīgās nepatikšanās. — Sīkā ārsta acis dusmīgi uzliesmoja un balss kļuva skaļāka. — Doktors Nikless ir augsti godājams mūsu profesijas pārstāvis. Ja liegsiet viņam pajumti, tad ļaujiet man paskaidrot, ka tas būs personisks apvainojums kā man, tā ikvienam kongresa loceklim.

Ja es stāvētu malā un nebūtu sadursmē iesaistīts, nodomāja Pīters, droši vien es tādu rīcību apsveiktu. Taču īstenība brīdināja: tu esi iesaistīts. Tavs uzdevums ir kaut kā aizvirzīt šo ķildu projām no vestibila. Viņš ierunājās: — Varbūt jūs ar doktoru Niklesu, — viņš nemākslotā pieklājība palūkojās uz melnādaino, — atnāktu uz manu darbistabu, kur mēs varētu mierīgi parunāt.

—   Nē, ser! — mēs sasodīti labi varam apspriest to šeit uz vietas! Nav ko slēpties pa kaktiem. — Karstasinīgais mazais doktors stāvēja nesatricināmi kā klints. — Tātad: vai jūs reģistrēsiet manu draugu un kolēģi doktoru Niklesu vai ne?

Nu pagriezās daudzas galvas. Vairāki cilvēki vestibilā palika stāvam. Tvīda žaketē ģērbtais vīrietis, joprojām tēlodams vienaldzīgo, bija pievirzījies tuvāk.

Pīters Makdermots mulsa drūmā neizpratnē, kāds likteņa untums nostādījis viņu pretī tādam cilvēkam kā doktoram Ingremam, pret kuru viņš neviļus jūt dziļu cieņu? Vai nav izsmiekls, ka viņš vēl vakar apstrīdējis Vorena Trenta politiku, kas patiesībā šo sadursmi izraisījusi? Ārsts, kas nepacietīgi gaidīja, bija noprasījis: «Vai jūs reģistrēsiet manu draugu?» īsu mirkli Pīters juta kārdinājumu teikt «jā» un spļaut virsū sekām. Taču viņš zināja, ka tas būtu veltīgi.

Pastāvēja zināma iespēja dot pavēles reģistratoriem, taču to vidū nebija atļaujas reģistrēt par viesi melnādaino. Tādiem gadījumiem pastāvēja noteikta, nesatricināma instrukcija, ko varēja atcelt vienīgi viesnīcas īpašnieks. Strīds ar reģistratoriem tikai paildzinātu nepatīkamo ķildu, un beigās tik un tā nekas neatrisinātos.

—  Tas, kas man jādara, mani skumdina tikpat sāpīgi kā jūs, doktor Ingrem, — viņš sacīja. — Diemžēl pastāv iekšējs noteikums, kas man liedz dot doktoram Niklesam atļauju apmesties viesnīcā. Es vēlētos, kaut varētu to atcelt, taču man nav tādu tiesību.

—   Tātad iepriekš apstiprināts rezervējums neko nenozīmē?

—    Tas nozīmē ļoti daudz. Taču ir zināmi noteikumi, kurus vajadzēja darīt zināmus toreiz, kad jūs pieteicāt kongresu. Mūsu vaina ir tā, ka tas netika darīts.

—   Ja jūs to būtu darījuši, — atcirta mazais ārsts, — kongress jums paietu gar degunu. Turklāt tas var notikt ari tagad.

—   Es piedāvāju sameklēt apmešanās vietu citur, mister Makdermot, — iejaucās direktora vietnieks.

—    Tas mūs neapmierina! — doktors Ingrems uzklupa atkal Piteram. — Makdermot, jūs esat jauns un, liekas, arī saprātīgs. Kā jūs skatāties uz to, kas patlaban notiek?

Kāpēc gan vairīties? Pīters nodomāja. — Dakter, vaļsirdīgi runājot, es reti kad esmu jutis lielāku kaunu nekā patlaban. — Klusībā viņš piebilda: ja man būtu drosme aizstāvēt savu pārliecību, es pamestu šo viesnīcu un aizietu. Tomēr prāts iebilda: ja es tā rīkotos, kas ar to būtu panākts? Doktoram Niklesam tik un tā nedotu pajumti, bet Pīteram vispār atņemtu tiesības runāt pretī Vorenam Trentam — tiesības, ko viņš bija izmantojis vakar un dzīrās izmantot arī turpmāk. Vai tāpēc vien labāk nepalikt savā vietā un — galu galā — varbūt tomēr panākt savu taisnību? Gribētos gan, lai šī pārliecība būtu stiprāka.

—   Pie velna, Džim! — Vecā ārsta balsī ieskanējās smeldze. — Es ar to nesamierināšos.

Melnais vīrs papurināja galvu. — Neizlikšos, ka man nesāp, un laikam mani kareivīgie draugi mudinātu, ka jācīnās sīvāk. — Viņš paraustīja plecus. — Bet es dodu priekšroku cīņai zinātnes jomā. Pēcpusdienā ir lidmašīnas reiss uz Ziemeļiem. Mēģināšu tikt uz to.

Doktors Ingrems asi pagriezās pret Pīteru. — Vai jūs nesaprotot? Šis cilvēks ir cienījams mācību spēks un pētnieks. Ir paredzēts, ka viņš nolasīs vienu no vissvarīgākajiem referātiem.

Pīters nelaimīgs nodomāja: jābūt taču kādai izejai. — Varbūt jūs varētu apsvērt kādu priekšlikumu, — viņš sacīja. — Ja doktors Nikless piekristu apmesties citā viesnīcā, es nokārtošu, lai viņš varētu piedalīties kongresa sanāksmēs mūsu telpās. — Pīters saprata, ka rīkojas pārdroši. To būs grūti panākt un vajadzēs pārbaudīt spēkus cīņā pret Vorenu Trentu. Taču tik daudz viņš dabūs cauri — vai ari aizies pats.

—   Un sabiedriskie pasākumi — svinīgās pusdienas un lenči? — Doktors Nikless lūkojās Pīteram cieši acis.

Pīters lēni pakratīja galvu. Nav jēgas dot solījumu, kuru nav iespējams pildīt.

Doktors Nikless paraustīja plecus; viņa seja sadrūma.

—   Nav nozīmes, doktor Ingrem. Es atsūtīšu savu referātu pa pastu, lai to var izdalīt dalībniekiem. Manuprāt, tur ir šis tas, kas jūs interesēs.

—    Džim! — Sīkais, sirmais vīrs jutās dziji apbēdināts.

—     Džim, nezinu, ko jums sacīt, ja nu vienīgi apsolīt, ka ar to viss nebeigsies.

Doktors Nikless palūkojās apkārt pēc ceļasomas.

—   Sadabūšu izsūtāmo, — sacīja Pīters.

—    Nevajag! — Doktors Ingrems pastūma viņu sāņus.

—   Godu nest šo ceļasomu es rezervēju sev.

—     Piedodiet, kungi! — To teica cilvēks ar biezajām acenēm un tvīda svārkiem. Uzrunātajiem pagriežoties, noklikstēja kameras aizslēgs. — Jauki, — vīrietis noteica. — Pamēģināsim vēlreiz. — Viņš, acis piemiedzis, pieplaka sava Rolifleksa skatu meklētājam, un atkal noklikstēja aizslēgs.

—   Šīs momentfilmas ir lieliskas. Nav nemaz tik sen, kad man būtu bijusi vajadzīga zibspuldze.

—   Kas jūs esat? — Pīters Makdermots asi noprasīja.

—   Vai jūs gribat zināt manu vārdu vai amatu?

—   Lai kā būtu, te ir privātīpašums. Viesnīca…

—    Nu, nu, lēnāk! Tas ir vecs meldiņš. — Fotogrāfs atkal palūrēja, vai nākamais attēls ir fokusā. Pīteram pasperot soli uz viņa pusi, vīrietis atrāva skatienu no aparāta.

— Es nu gan neiedrīkstētos pacelt roku, puis. Kad sitos kadrus nodrukās, viesnīcai jau tā būs slikta slava, bet, ja gribat ķerties pie varasdarbiem, nu, tad laidiet tik vaļā. — Pīteram pavilcinoties, viņš noņirdzās. — Prātiņš strādā ātri, to nu nevar noliegt.

—   Vai jūs esat avīžnieks? — noprasīja doktors Ingrems.

—  Tas ir labs jautājums, dakter. — Briļļainais atkal pasmīnēja. — Reizēm mans redaktors saka — nē, taču par šodienas ķērienu laikam tā nesacīs vis. Kad aizsūtīšu šito mazo meistardarbu no savām suņu dienām, tad diez vai viņš rāsies.

—  Kas tas ir par laikrakstu? — vaicāja Pīters, cerēdams, ka tā nebūs avīze ar skaļu vārdu.

—   Ņujorkas Herald Tribune.

—   Lieliski! — Zobārstu kongresa prezidents atzinīgi pamāja ar galvu. —Tā to izmantos, kā vajag. Jūs, cerams, redzējāt, kas notika.

—   Varētu sacīt, ka bilde labi raksturos stāvokli, — sacīja avīžnieks. — Tikai man vajadzēs lūgt, lai jūs šo to precizējat, nedrīkst kļūdīties uzvārdos. Tomēr vispirms es gribētu vēl jūs un otru ārstu uzņemt ārpusē.

Doktors Ingrems satvēra melnādainā kolēģa roku. — Tā par to jācīnās, Džim. Šīs viesnīcas vārdu laikraksti savās slejās darīs zināmu visai valstij.

—  Jums taisnība, — piebalsoja avīžnieks, — to atbalstīs arī radio un televīzija. Es nebrīnītos, ja būtu labs noiets manām bildēm.

Doktors Nikless lēni palocīja galvu.

Te nu vairs nekas nav darāms, Pīters īgni nodomāja. Itin nekas.

Viņš pamanīja, ka Kērtiss O'Kīfs pazudis.

Aizgāja ari pārējie skatītāji. — Man gribētos to nodarīt ātri, — teica doktors Ingrems. — Tiklīdz būsiet galā ar fotografēšanu, sākšu izvākt no šīs viesnīcas kongresa dalībniekus.

Tādiem kā šiem jādod trieciens pa to vietu, kur visvairāk sāp — pa kabatu. — Skaidri sadzirdamā balss attālinoties pamazām noklusa.

6

— Vai policija uzzinājusi ko jaunu? — Kroidonas hercogiene asi noprasīja.

Pulksteņa rādītājs tuvojās vienpadsmitiem. Prezidenta apartamentu noslēgtajā gaisotnē hercogiene ar vīru atkal reiz bažu mocīti sēdēja iepretī viesnīcas apsardzes priekšniekam. Ogilvija aptukušās, izblīdušās miesas ļumēja pāri krēsla pītajam niedru sēdeklim. Viņam pakustoties, pinums neapmierināti nobrīkšķēja.

Viņš atradās apartamentu plašajā, saulainajā dzīvojamā istabā. Durvis bija aizvērtas. Tāpat kā iepriekšējā dienā, hercogiene bija aizsūtījusi sekretāru un istabeni kādā izdomātā uzdevumā.

Pirms atbildes Ogilvijs pārdomāja. — Viņi aptekājuš' baigi daudz vietu un meklējuš' to verķi tur, kur tā nav. Kā dzird, rikšojot riņķī apkārt ap pilsētu un urķējoties nomalēs, trenkādam' visus okšķerus, kas viņiem ir. Tur vēl i' daudz kas darams, kaut gan es rēķin', ka rit sāks līst tuvāk.

Kopš vakardienas Kroidonu un Ogilvija attiecībās bija notikusi zināma pārmaiņa. Bijušie pretinieki nu bija kļuvuši par sazvērniekiem, kaut gan saites vēl likās nenoteiktas, it kā viņi taustoties meklētu ceļu uz apvienību, bet joprojām skaidri nespētu iztēloties, kāda tā būs.

— Ja ir tik maz laika, — ierunājās hercogiene, — kāpēc mēs to šķiežam velti? — viņa noprasīja.

Apsardzes priekšnieka acīs iekvēlojās dusmas. — Jūs domā, ka man vaj'dzēf tūlīt dzīt to vāģi ārā? Gaišā dienas laikā? Varbūt aizrullēt un noparkot Kenelstrītā?

Negaidīti pirmoreiz pavēra muti Kroidonas hercogs.

—   Mana sieva pa šo laiku daudz pārdzīvojusi. Nav nekādas nepieciešamības būt pret viņu rupjam.

Ogilvija drūmā seja palika tāda pati kā bijusi. Viņš izvilka no krūšu kabatas cigāru, apskatīja to, tad strauji iebīdīja atpakaļ. — Es tā rēķin', ka mēs vis' i' satraukušies. Un būs a' tādi paši tikmēr, kamēr šitā jezga pāries.

—    Tas nav svarīgi, — nepacietīgi iebilda hercogiene.

—   Mani vairāk interesē, kas īsti notiek. Vai policijai ir kāda nojausma, ka jāmeklē jaguārs?

Milzīgā galva ar vairākām ļenganām tauku kārtām pazodē lēni pagriezās no vienas puses uz otru. — Gan jau zin'. Ta' jau drīz manīs. Es tak teic': jūsējā i' ārzemju mašīna, vaj'dzīgas vairākas dienas, ta' tik var pateikt pavisam droši.

—   Vai nav kādu pazīmju… nu, ka uztraukums rimstas? Reizēm kaut kam pievērš lielu uzmanību, bet tad pēc dažām dienām, kad nekas nenotiek, ļaudis zaudē interesi.

—   Va' jūs' i' trak'? — Rešņa seja pauda izbrīnu. — Va' jūs redzēj' rīta avīz'?

—    Jā, — atteica hercogiene. — Redzēju. Laikam gan manas cerības bija veltas, nereālas.

—    Nekas nav grozījies, — Ogilvijs pavēstīja. — Tikai policij' ņemas veicīgāk. Ja nemācēs uzošņāt, kas vainīgs tanī briesmu darbā, tad dažs labs var samaksāt ar savu silto vietiņu; kruķi zin': ja nesaķers vainīgos, dabūs lidot, un tas sāksies no augšas. Mērs to pateica, muti nedzisinādams, tā ka nu tur iejaukta politika ar'.

—    Tā ka izdabūt limuzīnu ārā no pilsētas tagad būs daudz grūtāk?

—   Var tā teikt, hercogien. Pats pēdējais stulbais kruķ's savā apgaitā zin': ja noķers vāģ', ko viņ' meklē — jūs' vāģ' — nepaies ne stund', kad viņam uz frenča būs vien' strīp' vairāk. Tāpēc ošņā kā apsēst'. Tik ellīg's tās lietiņ's.

Iestājās klusums, kurā vienīgā skaņa bija Ogilvija smagā elpa. Varēja skaidri saprast, kādam jābūt nākamajam jautājumam, taču to it kā negribējās izrunāt, jo tad tiktu pasludināts spriedums vai zustu cerības.

—   Kad jūs iesakāt aizbraukt? — beidzot noprasīja hercogiene. — Kad jūs dosieties ar automašīnu uz Ziemeļiem?

—   Šovakar, — Ogilvijs noskaldīja. — Tālab es pie jums atnācu.

Hercogs skaļi nopūtās.

—    Kā jūs tiksiet projām? — turpināja hercogiene. — Tā, ka neviens jūs nepamana?

—   Garantijas nav. Bet es bišķiņ apsvēr'.

—   Turpiniet!

—   Izrēķināj', ka vislabāk laisties prom ap vieniem.

—   Vienos naktī?

Ogilvijs palocīja galvu. — Tad mazāk ļaužu. Ielas klusas. Bet ne pavisam klusas.

—   Bet jūs taču tik un tā varētu ievērot?

—   Tā var notikt kur' katr' bridi, jācer, ka būs cūcen'.

—   Ja jūs tiksiet prom — ārā no Ņūorleānas — cik tālu jūs brauksiet?

—      Sešos būs gaišs. Tā kā vaj'dzētu būt Misisipi. Visdrīzāk Meikonā.

—   Tas tak ir pavisam tuvu! — hercogiene iebilda. — Tikai pusceļš gar Misisipi. Nebūs pat nobraukta ceturtā daļa ceļa līdz Čikāgai.

Resnis patrīņājās krēslā, kas skaļi iekrakšķējās. —Jums tā rādās, ka man vaj'dzētu drāzt kā trakam? Uzstādīt rekordiņ'? Varbūt lai man ieķeras astē kāds kruķ's, kam gribas tādu dullo apšlakot?

—     Nē, tā es nedomāju. Es tikai rūpējos, lai limuzīnu dabūtu pēc iespējas tālāk prom no Ņūorleānas. Ko jūs darīsiet dienas laikā?

—    Nobraukš' nost no ceļ'. Paslēpšos. Tād' vietiņ' pie Misisipi netrūkst.

—   Un tālāk?

—    Kolīdz satumsīs, laidīšos cauri Alabamai, Tenesijai, Kentuki, Indiānai.

—   Kad varēs braukt droši? Patiešām droši.

—   Es tā rēķin', ka Indiānā.

—   Un Indiānā jūs apstāsieties piektdien?

—   Tā laikam būs.

—   Tā ka Čikāgā iebrauksiet sestdien?

—   Sestdien no rīta.

—   Labi, — sacīja hercogiene. — Mēs ar vīru lidosim uz Čikāgu piektdienas vakarā. Apmetīsimies Dreika viesnīcā un gaidīsim no jums kādas ziņas.

Hercogs, vairīdamies no Ogilvija skatiena, nolūkojās uz savām rokām.

—   Tās jūs saņems', — detektīvs īgni norūca.

—   Vai jums kaut kas no mums vajadzīgs?

—   Būt' labi, ja jūs uzrakstīt' zīmīti garāžai, ja nu ievajagas. Jārakst', ka es var' paņemt jūsu ķerru.

—   Tūlīt uzrakstīšu. — Hercogiene pārgāja pāri istabai pie sekretēra. Viņa kaut ko ātri uzrakstīja uz papīra lapas ar viesnīcas zīmogu un salocīto lapu pēc mirkļa atdeva Ogilvijam. — Vajadzētu pietikt.

Nepaskatījies uz papīru, Ogilvijs to iebāza iekškabatā. Acis kā piekaltas urbās hercogienē.

Iestājās neveikls klusums. — Vai tas nav tas, ko jūs gribējāt? — viņa šaubīdamās pajautāja.

Kroidonas hercogs piecēlās un stīvi aizsteberēja projām. Pagriezdams muguru, viņš nīgri nopurpināja: — Naudu. Viņš grib naudu.

Ogilvija tuklā seja ieņirdzās smīnā.

—   Nu, kā ta', hercogien. Desmit tūkstošus uz vietas, tā tak bij' runāts. Un vēl piecpadsmit Čikāgā sestdien.

Hercogiene apjukusi drudžaini saspieda gredzenotajos pirkstos deniņus. — Nezinu, kā … biju piemirsusi. Bija tik daudz darāmā.

—   Nav ko uztraukties. Es tik un tā atcerētos.

—   Dabūsiet tos pēcpusdienā. Mūsu banka parūpēsies…

—    Skaidrā naudā, — atcirta resnis. — Un lai nebūtu lielāku čaukstošo par divdesmit. Un katrā ziņā lietotas.

Hercogiene uzmeta viņam asu skatienu. — Kāpēc?

—   Tā nevarēs sadzīt pēdas.

—   Vai jūs mums neuzticaties?

Viņš pagrozīja galvu: — Šitādā spēlītē būt' stulbi kādam ticēt.

—   Kāpēc tad lai mēs ticētu jums?

—  Tālab ka man pienākas vēl piecpadsmit tūkstošnieku.

—   Neparasti augstajā, spalgajā balsī ieskanējās nepacietība.

—   Un liek' aiz auss: tiem arī jābūt skaidrā naudā, un sestdien bank's nav vaļā.

—     Un ja nu mēs, — hercogiene ierunājās, — Čikāgā nesamaksājam?

Smīns nodzisa, no tā nepalika pat ēna. — Vai, kāds prieks, ka jūs to pieminēj', — Ogilvijs teica. — Tā mēs viens otru sapratīs'.

—   Man liekas, ka es saprotu, tomēr pasakiet.

—   Hercogien, Čikāgā notiksies, re, kas. Es to ķerru kaut kur noslēps', bet jūs nezinās', kur. Es atnāk' uz viesnīc' un iekasē piecpadsmit taukšķus. Ka' tie būs man rokā, ta' jūs dabūs atslēg's un es pateikš', kur tas vāģ's ir.

—  Jūs tomēr neatbildējāt uz manu jautājumu.

—   Gan jau atbildēs'. — Mazās cūkačeles iezibsnījās. — Ja kas noies šķībi — ja jūs, pa' provi, teiksiet, ka nav skaidr's naud's, sak', piemirsies, ka bank's nav vaļā, — tad es atstieps' kruķ's — turpat no Čikāg's.

—   Tad jums pašam būs jāsniedz krietni daudz paskaidrojumu. Piemēram, kādā sakarā jūs esat atgādājis automašīnu

uz Ziemeļiem.

/

—   Tur nekā nesaprotam' nebūs'. Es vienkārš' teiks, ka jūs man sableķoj' pāris simtiņ' — tie man būs klāt, — lai es atdzen' mašīn'. Teicāt, ka pašiem tas i' pa' tāl'. Abi ar hercog' gribēj' lidot. Es tā uzmanīgāk apskatīj' to ķerr' tikai Čikāgā un tad nopraf, kas un kā. Un tā nu… — Viņš paraustīja platos plecus.

—    Ciktāl ir runa par mūsu pienākumiem, mums nav nodoma neturēt vārdu, — Kroidonas hercogiene viņu nomierināja. — Es, tāpat kā jūs, gribēju būt droša, ka mēs viens otru saprotam.

Ogilvijs pamāja ar galvu. — Es tā rēķin', ka mēs saprot'.

—    Atnāciet piecos, — teica hercogiene. — nauda būs sagatavota.

Kad Ogilvijs bija aizgājis, Kroidonas hercogs atgriezās no labprātīgās trimdas istabas otrā galā. Uz bufetes atradās glāzes un pudeles, krājumi kopš vakar vakara bija papildināti. Ielējis tīru viskiju, viņš piešļāca klāt sodas ūdeni un izdzēra.

—    Kā redzu, tu atkal sāc agrā stundā, — hercogiene dzēlīgi noteica.

—   Jānoskalojas. — Viņš ielēja otru glāzi, kaut gan šoreiz malkoja lēnāk. — Pēc atrašanās vienā telpā ar šo cilvēku es jūtos netīrs.

—    Acīmredzot viņš nav tik prasīgs, — sacīja sieva.

—   Citādi viņš varētu iebilst pret bērna slepkavas — un vēl piedzēruša slepkavas — sabiedrību.

Hercogs nobāla. Noliekot dzēriena glāzi, rokas drebēja.

—   Tas nu, draudziņ, ir sitiens zem jostas vietas.

—   … Bērna slepkavas, kurš turklāt aizbēga, — viņa vēl piebilda.

—    Velns un elle — tagad nu gan tu neiziesi sveikā, — hercogs nikni uzbļāva. Rokas uz mirkli savilkās dūrēs, it kā viņš grasītos sist. — Tu biji vainīga! Tu biji tā, kas lūdzās, lai es turpinātu braucienu — tāpat kā vēlāk, lai es negriežos atpakaļ. Nebūtu tu, es to darītu. Tu teici — tas nepalīdzēšot: kas padarīts — padarīts. Pat vēl vakar es būtu aizgājis uz policiju. Tu biji tam pretī! Tā nu mums kaklā ir viņš, šis… šis spitālīgais, kas nolaupīs mums pēdējās cieņas paliekas… — Balss noklusa.

—    Vai varu uzskatīt, ka tava histērijas lēkme beigusies? — hercogiene apjautājās. Atbilde izpalika, un viņa turpināja. — Vai drīkstu atgādināt, ka bija apbrīnojami viegli tevi pierunāt rīkoties tieši tā, kā tu rīkojies? Ja tu gribētu vai grasītos darīt citādi, manam padomam nebūtu ne mazākās nozīmes. Un, ja nu runā par spitālību, šaubos, vai tā tev pielips, jo tu stāvēji drošā attālumā, ļaudams nodarīt visu, kas ar šo vīrieti bija darāms, tieši man.

Hercogs nopūtās. — Man nevajadzēja strīdēties. Piedod.

—  Ja strīds nepieciešams, lai tu sakārtotu domas, — viņa vienaldzīgi noteica, — tad man pret to nav iebildumu.

Hercogs bija atkal paņēmis glāzi un laiski grozīja to pirkstos. — Savādi, — viņš teica, — man kādu brīdi bija sajūta, ka viss notikušais, lai cik ļauns būtu, savedis mūs kopā.

Šie vārdi tik nepārprotami izklausījās pēc lūgumu, ka hercogiene bridi pavilcinājās. Arī viņu saruna ar Ogilviju bija pazemojusi un nogurdinājusi. Sirds dziļumos viņa arī ilgojās pēc miera.

Taču salabšanas mēģinājumam dīvainā kārtā nebija nekādu panākumu.

—   Es gan nemanu, ka tā būtu noticis, — viņa atteica un vēl kodīgāk piebilda: — Un diez vai vispār mums ir laika jūtelībai.

—   Tev taisnība! — It kā sievas vārdi būtu kāda zīme, hercogs izmeta glāzi un ielēja nākamo.

—    Vai tu varētu būt tik laipns un vismaz saglabāt skaidru prātu? — viņa indīgi pavaicāja. — Man būs jākārto darījumi ar banku, taču dokumentus varbūt vajadzēs parakstīt tev.

Vorens Trents pats labprātīgi bija uzņēmies dienas uzdevumus, un neviens no tiem nebija patīkams.

Pirmais bija Toma Ērlšora iepazīstināšana ar Kērtisa O'Kīfa iepriekšējā vakara apsūdzību. «Viņš ir gatavs aptīrīt tevi līdz kreklam,» O'Kīfs bija pavēstījis par paveco galveno bārmeni. «Vispārējā aina liecina, ka tā turpinājies ilgu laiku.»

Kā solījis, O'Kīfs savu apsūdzību bija apstiprinājis ar dokumentiem. Drīz. pēc pulksten desmitiem rītā kāds jauns cilvēks, kas stādījās priekšā kā Sons Hols no O'Kīfa viesnīcu apvienības, nodeva Vorenam Trentam ziņojumu, kurā bija ietvertas novērojumu detaļas, datumi un pat laiki. Jaunais džentlmenis, kas bija nācis tieši uz Vorena Trenta dzīvokli piecpadsmitajā stāvā, šķita apmulsis. Viesnīcas īpašnieks, viņam pateicies, apsēdās, lai izlasītu septiņas lappuses garo ziņojumu.

Jau iesākumā viņa noskaņojums bija drūms un, lasīšanai turpinoties, sabojājās vēl vairāk. Pārbaudītāja novērojumos bija atmaskotas ne vien Toma Ērlšora, bet ari citu, par uzticamiem uzskatītu darbinieku vārdi. Vorenam Trentam atausa sāpīga skaidrība, ka viņu krāpj tieši tie vīrieši un sievietes, uz kuriem viņš visvairāk paļāvies, to vidū daži tādi kā Toms Ērlšors, kurus viņš bija uzskatījis par personīgiem draugiem. Kļuva arī redzams, ka postīgā darbība viesnīcā katrā ziņā ir pat plašāka, nekā liecina dokumenti.

Rūpīgi salocīdams mašīnraksta lapas, Trents ieslidināja tās svārku kabatā.

Viņš apzinājās: ja ļautu sev vaļu, varētu šķilt zibeņus un pērkonus, atmaskot un sodīt citu pēc cita visus, kas bija nelietīgi izmantojuši viņa uzticību. Tā rīkojoties, varbūt varētu arī gūt zināmu skumju gandarījumu.

Taču pārmērīgas dusmas šobrīd atstātu aiz sevis tukšuma sajūtu. Viņš nolēma, ka personiski tiksies vienīgi ar Tomu Ērlšoru, ne ar vienu citu.

Tomēr ziņojums — tā Vorens prātoja — panācis ari ko derīgu. Tas atbrīvojis viņu no pienākuma pret apakšniekiem.

Līdz iepriekšējam vakaram krietnu tiesu viņa uzskatu par Sv. Gregora noteikusi lojalitāte, ko viņš domājies esam parādā viesnīcas darbiniekiem. Tagad, kad atklājies, ka pret viņu tādas attieksmes daudzkārt trūcis, viņš savā rīcībā ir pilnīgi brīvs.

Tātad paveras iespējas, no kurām viņš agrāk vairījies, — iespējas darīt ar viesnīcu to, ko pašam gribas. Tomēr arī šī izdevība pašreiz šķita nepatīkama, un tāpēc viņš nolēma pirmo spert mazāko no abiem nepatīkamajiem soļiem un vispapriekš uzmeklēt Tomu Ērlšoru.

Tā sauktā Pontalbas atpūtas istaba atradās viesnīcas pirmajā stāvā. Tajā no vestibila varēja iekļūt pa abpus veramām durvīm ar ādas un bronzas greznojumiem. Iekšā trīs ar paklāju segti pakāpieni veda uz L burta veidā būvētu telpu, kur atradās galdiņi un atsevišķas ložas ar ērtiem, mīkstiem krēsliem.

Atšķirībā no kokteiļbāriem Pontalba bija spoži apgaismota. Tas nozīmēja, ka pastāvīgie apmeklētāji var labi saredzēt gan cits citu, gan pašu bāru, kas stiepās gar L stūri. Bāra letes priekšā virknējās pusducis polsterētu augstu soliņu savrupiem dzērājiem, kas, ja gribēja, varēja pagrozīt sēdekli tā, lai redzētu kopainu.

Kad Vorens Trents ienāca vestibilā, bija bez divdesmit piecām minūtēm divpadsmit. Telpa bija klusa, tikai vienā ložā sēdēja kāds jauneklis ar meiteni, un divi vīrieši ar kongresa dalībnieku kartēm pie svārku atlokiem bija apmetušies pie galdiņa netālu no bāra letes. Parastā lenča laika viesu drūzmu varēja gaidīt pēc stundas ceturkšņa, kad izdevība klusu parunāties ar kādu būs zudusi. Tomēr viesnīcas īpašnieks paredzēja, ka pietiks ar desmit minūtēm, lai nodarītu to, kādēļ viņš atnācis.

Kāds viesmīlis, ieraudzījis Vorenu Trentu, steidzās vecajam klāt, bet tas noraidīdams pamāja ar roku. Tomu Ērlšoru viņš redzēja stāvam aiz bāra letes ar muguru pret zāli un ieinteresēti lasām maza formāta avīzi, kas bija izklāta uz kases aparāta galdiņa. Vorens Trents stīviem soļiem piegāja Ērlšoram klāt un apsēdās uz apaļa soliņa. Nu viņš saskatīja, ka pavecais bāra pārzinis pēta «Hipodroma ziņas».

—   Vai tur tu ieguldi savu naudu? — viņš apjautājās.

Ērlšors izbiedēts apsviedās apkārt. Tad šo sejas izteiksmi

nomainīja viegls izbrīns un pēc tam šķietams prieks, kad bārmenis īsti aptvēra, kas ieradies.

—   Mister Trent, jūs nu gan protat cilvēku pārbiedēt. — Viņš veikli salocīja «Hipodroma ziņas», iebāzdams bikšu mugurpuses kabatā. Smaidā sagrumbojās kārnā seja zem kailā, augstā galvvidus, ko lokā aptvēra Ziemsvētku vecītim līdzīgu baltu matu šķipsnas. Vorens Trents brīnījās, kāpēc viņš nekad agrāk nav nojautis, ka smaids ir glaimīgs.

—   Sen jau neesat te bijis, mister Trent. Pārāk sen.

—   Vai tas tev šķiet iemesls, lai sūdzētos?

Ērlšors saminstinājās. — N-nē.

—    Man tā šķiet, ka, pamests mierā, tu varēji izmantot daudzas iespējas.

Bārmeņa sejai pārslīdēja pāri šaubu ēna. Lai sevi iedrošinātu, viņš māksloti iesmējās. — Jums allažiņ paticis jokot, mister Trent. Ā, kamēr jūs te esat, es jums kaut ko parādīšu. Gatavojos iet uz jūsu darbistabu, bet nez kā neiznāca. — Ērlšors attaisīja atvilktni zem letes un izņēma ārā aploksni, no kuras izmakšķerēja krāsu fotogrāfiju. — Tas ir viens no Derekiem — mans trešais mazbērns. Veselīgs mazulis — tāds pats kā māte, par kuru var pateikties jūsu seno dienu palīdzībai. Etele — jūs atceraties: mana meita — bieži par jums apjautājas, vienmēr sūta laba vēlējumus, tāpat kā visi citi mājinieki. — Viņš nolika attēlu uz letes.

Vorens Trents to paņēma pirkstos un, tīšām nepametis uz fotogrāfiju ne acu, atdeva atpakaļ.

—    Vai kaut kas nav kārtībā, mister Trent? — Ērlšors nemierīgi vaicāja. — Kad atbilde neatskanēja, viņš piedāvāja:

—   Vai varu iejaukt kokteili?

Trents jau grasījās noraidīt, kad apdomājās citādi. — Ramosa džinu ar dzirkstošo.

—   Klausos, ser! Tūdaļ! — Toms Ērlšors aši pasniedzās pēc nepieciešamajiem dzērieniem. Trentam vienmēr bija paticis vērot viņu darbā. Agrākajos laikos, kad Vorens Trents savos apartamentos uzņēma viesus, viņš bija pieradis aicināt Tomu dzērienu sagatavošanai, lai palielītos ar savu prasmi, jo bārmeņa dzērienu jaukšana bija īsta teātra izrāde un tās augstajam līmenim atbilda ari kokteiļu garša. Viņš prata ietaupīt kustības un strādāt ātri un veikli kā žonglieris. Šobrīd viņš tāpat lika lietā savu žilbinošo veiklību, ar beigu vēzienu nolikdams glāzi viesnīcas īpašnieka priekšā.

Vorens Trents nodzēra malku un palocīja galvu.

—   Vai labs? — Ērlšors jautāja.

—   Jā, — Vorents Trents apstiprināja. — Tikpat labs kā citi, ko tu jebkad esi jaucis. — Abu skatieni satikās. — Es par to priecājos, jo tas ir pēdējais kokteilis, ko tu jauksi manā viesnīcā.

Nemieru nomainīja bailes. Ērlšors nervozi aplaizīja lūpas.

—   Jūs tak tā nedomājat, mister Trent? Nevar būt, ka jūs runājat nopietni.

Atstādams piezīmi bez uzmanības, viesnīcas īpašnieks atgrūda glāzi. — Kāpēc tu tā rīkojies, Tom? Kāpēc gan tieši tev tā bija jārīkojas?

—   Zvēru pie Tā Kunga, es nesaprotu…

—   Nemāni mani, Tom! Pietiekami ilgi esi to darījis.

—   Mister Trent, kad es saku…

—    Izbeidz šos melus! — Klusumā nošvīkstēja strupā pavēle.

Rāmā valodu dūkoņa bāra telpā pārtrūka. Vērodams, kā satraukumā šaudās bārmeņa acis, Vorens Trents noprata, ka aizmugurē sēdošie pagriež galvas. Viņš manīja, kā aug dusmas, ko gribējis apvaldīt.

Ērlšors krampjaini norija siekalas. — Mister Trent, lūdzu! Esmu te nostrādājis trīsdesmit gadus. Jūs nekad neesat ar mani tā runājis. — Bārmeņa balss bija tikko dzirdama.

Vorens Trents izņēma no svārku iekškabatas iepriekš noglabāto O'Kīfa okšķera ziņojumu, pašķīra divas lapas un atlocīja trešo, dalu apklādams ar plaukstu. — Lasi! — viņš pavēlēja. Ērlšors sagrābstīja brilles un uzlika uz deguna. Rokas trīcēja. Izlasījis nedaudz rindu, viņš lasīšanu pārtrauca. Palūkojās augšup. Aizvainotā izteiksme bija pazudusi. Palikušas vienīgi kaktā iedzīta dzīvnieka instinktīvās bailes.

— Jūs neko nevarat pierādīt.

Vorens Trents plāja ar plaukstu pa bāra letes virsu. Vairs nerūpēdamies par savu pacelto balsi, viņš ļāva niknumam izlauzties uz āru. — Ja gribēšu, varēšu. Nemaldini pats sevi. Tu esi krāpis un tu esi zadzis, un kā visi krāpnieki un zagļi pametis aiz sevis pēdas.

Toms Ērlšors bailēs bija nosvīdis. Šķita, ka pēkšņi kā spēcīgā sprādzienā sabrukusi viņa pasaule, ko viņš uzskatījis par tik drošu. Viņš bija krāpis darba devēju ilgākus gadus, nekā pats spēja atcerēties — līdz jau labi sen pārkāpis slieksni, aiz kura vairs nešaubījās, ka ir neievainojams. Pat visļaunākās nojausmās viņš nebija gaidījis, ka šāda diena varētu pienākt. Nu viņš baiļu tirdīts lauzīja galvu, vai viesnīcas īpašniekam ir kāda nojausma, cik īsti viņš salaupījis.

Vorena Trenta rādāmais pirksts bakstīja dokumentu, kas gulēja starp abiem uz letes. — Šie ļaudis saoda korupciju, jo nepieļāva kļūdu — manu kļūdu — un neticēja tev kā es, kas uzskatīju tevi par draugu. — Pēkšņi jūtu uzplūdums lika uz mirkli apklust. — Taču, ja es raktos pakaļ, — viņš turpināja, — pierādījumus atrastu. Ir jau daudz kas cits, kas te nav rakstīts. Ir, vai ne?

Toms Ērlšors pazemojumā nolieca galvu.

—   Nu, neraizējies; es negrasos sūdzēt tevi tiesā. Ja es to darītu, iznīcinātu daļu no sevis.

Pavecā bārmeņa sejā uzplaiksnīja atvieglojums, bet viņš pūlējās to tikpat ātri noslēpt. — Ja jūs dotu man vēl vienu iespēju, zvēru, ka tā nekad vairs nenotiktu, — viņš lūdzās.

—   Tu uzskati, ka tagad, kad esi pieķerts — pēc gadiem ilgas zagšanas un krāpšanas — būsi tik laipns un vairs nezagsi.

—   Mister Trent, man būs grūti… manos gados atrast citu darbu. Man ir ģimene…

—   Jā, Tom, — Vorens Trents klusi sacīja. — To es atceros.

Ērlšoram pietika tik daudz pieklājības jūtu, lai nosarktu.

— Ar naudu, ko es te nopelnīju… Šinī darbā vien — ar to nepietika. — Viņš neveikli taisnojās. — Vienmēr bija parādi — bērniem vajadzēja gan šo, gan to.

—     Un bukmeikeriem, Tom. Neaizmirsīsim tos. Tevi allaž vajāja bukmeikeri, vai ne? — prasīdami, lai tu samaksā: — Tas bija šāviens uz labu laimi, tomēr Ērlšora klusēšana apliecināja, ka tas trāpījis mērķi.

Vorens Trents skarbi noteica: — Pietiek runāts. Lasies ārā no viesnīcas un nekad vairs nerādi te acis.

Patlaban Pontalbas kokteiļbārs sāka pildīties ar ļaudīm, kas nāca pa durvīm no vestibila. Sarunu čala bija atsākusies un pieauga spēkā. Jauneklīgs bārmeņa palīgs bija nostājies aiz letes un pasniedza pilnās glāzes viesmīļiem, kas tās aiznesa. Toms cītīgi vairījās lūkoties uz darba devēju un agrāko priekšnieku.

Toms Ērlšors samirkšķināja acis. Neticēdams savām ausīm, viņš pretojās: — Tik daudz klientu lenča laikā…

—   Tā nav tava darīšana. Tu vairs te nestrādā.

Neizbēgamais lēni aizgāja līdz apziņai, un bijušā bārmeņa sejas izteiksme pārmainījās. Iepriekšējā godbijības maska pazuda. Tās vietā parādījās greizs smīns. — Labs ir, es iešu, — Ērlšors noteica. — Bet jūs, augstais un varenais mister Trent, man sekosiet, jo ari jūs izmetīs ārā: te tas nevienam vairs nav noslēpums.

— Kas tad īsti viņiem nav noslēpums?

Ērlšora acis kvēloja: — Viņi zina, ka jūs vairs nekam nederat, jūs esat vecs, prātu izkūkojis stulbenis, kas nespēj vadīt pat piparbodīti, kur nu vēl viesnīcu. Tas ir iemesls, kāpēc jūs drīz varēsiet pateikt tai «sveiki», un, kad tas notiks, es būšu viens no tiem daudzajiem, kas smiesies, vēderus turēdami. — Smagi elpodams, viņš uz brīdi apklusa, prātā apsvērot, vai turpināt pārdrošo zākāšanos vai arī labāk pievaldīties. Atriebes alkas uzvarēja. — Ilgus gadus jūs izturējāties tā, it kā jums piederētu visi, kas te strādā. Varbūt jūs patiešām maksājāt algās dažus centiņus vairāk par citiem un pasniedzāt trūcīgas žēlastības dāvaniņas kā man, izlikdamies par Jēzu Kristu un Mozu vienā personā. Bet jūs nespējāt nevienu no mums apvest ap stūri. Jūs maksājāt algas, lai mēs turētos tālāk no arodbiedrībām, un savā žēlsirdībā jutāties tik dižens, ka cilvēki noprata: jūs to darāt vairāk sevis, nevis viņu labad. Tad jūs viņu acīs kļuvāt smieklīgs, un viņi — gluži tāpat kā es — sāka rūpēties par sevi paši. Ticiet man, te notiek daudz kas — tādas lietas, kuras jūs nekad neuzzināsiet. — Ērlšors apklusa, un viņa seja pauda nojautu, ka nu aiziets pārāk tālu.

Kokteiļbārs viņiem aizmugurē ātri pildījās ar ļaudīm. Līdzās Trentam divi bāra soliņi jau bija aizņemti. Troksnim zālē ātri pieaugot, Vorens Trents domīgi bungoja ar pirkstiem pa bāra leti, kas bija apsista ar ādu. Dīvaini, bet nesenās dusmas bija nez kur izkūpējušas. To vietā bija radusies dzelžaina apņēmība vairs nevilcināties ar otro soli, ko viņš bija apsvēris jau agrāk.

Viņš paskatījās augšup uz vīru, kuru trīsdesmit gadus bija domājies pazīstam, taču nu saprata, ka nav pazinis nekad. — Tom, tu nekad nesapratīsi, kāpēc un kā, taču beigās tu man esi izdarījis lielu pakalpojumu. Tagad ej — pirms es nepārdomāju un neparūpējos, lai tevi iemet cietumā.

Toms Ērlšors pagriežas un, nelūkodamies ne pa labi, ne pa kreisi, izgāja ārā.

Iedams pa vestibilu uz durvīm, kas vērās uz Karondelē ielu, Vorens Trents vēsā mierā vairījās no darbinieku pētīgajiem skatieniem. Prāts nenesās uz jokiem, jo vecais vīrs šorīt bija uzzinājis, ka nodevība ietērpjas smaidos un sirsnība var kalpot par aizsegu nicināšanai. Piezīme, ka viņš izsmiets par mēģinājumiem izturēties labi pret darbiniekiem, bija dziļi ievainojusi — jo vairāk tāpēc, ka izklausījās patiesa. Nu, viņš nodomāja — pagaidīsim pāris dienu. Redzēsim, kurš tad smiesies. Kāds formā tērpies Šveicars redzēja viņu izejam uz rosmes pilnās, saules pielietās ielas un godbijīgi pienāca klāt. — Padabūjiet man taksometru, — Vorens Trents sacīja. Viņš bija dzīries noiet dažus kvartālus kājām, taču, dodoties lejā pa viesnīcas kāpnēm, sajuta tik nežēlīgi ieduramies išiasa sāpi, ka pārdomāja.

Šveicars pasvilpa, un no satiksmes drūzmas iznira kāds auto un piebrauca pie ietves. Vorenam Trentam stīvi raušoties iekšā, šveicars paturēja viņam durvis un pēc tam, piesviezdams roku pie cepures, tās aizvēra. Vorenam Trentam atkal likās, ka tas ir tukšs žests, kas tikai simulē cieņu. Viņš apzinājās, ka no šī brīža ar aizdomām skatīsies uz daudz ko tādu, ko agrāk vērtējis pēc ārējām izpausmēm.

Automašīna sakustējās, un, ieraudzījis spogulī šofera jautājošo skatienu, viņš deva norādījumu: — Pabrauciet tikai dažus kvartālus. Man vajadzīgs telefons.

—   Viesnīca tak ir pilna ar tālruņiem, bos.

—    Nekas, nekas. Aizvediet mani līdz automātam. — Viņam negribējās skaidrot, ka paredzētā saruna ir liels noslēpums, to nevar pakļaut riskam un izmantot jebkuru viesnīcas aparātu.

Šoferis paraustīja plecus. Pēc diviem kvartāliem viņš iegrieza mašīnu uz dienvidu pusi, iebraukdams Kenelstrītā un vēlreiz palūkodamies spogulī uz pasažieri. — Šodien jauks laiks. Telefoni ir lejā pie ostas.

Priecīgs par atelpas brīdi, Vorens Trents palocīja galvu. Pēc Čupitulas ielas šķērsošanas satiksme izretinājās. Tūdaļ arī taksometrs apstājās ostas administrācijas ēkas priekšā. Dažu soļu attālumā atradās tālruņa automāts.

Trents iedeva šoferim dolāru, neņemdams pārpalikumu. Tad, jau pagriezies, lai dotos pie automāta, viņš pārdomāja, šķērsoja īdsa [10] laukumu un apstājās upmalā. No debesīm uz viņu lējās pusdienas versme, un, no ietves celdamies, kājas tīkami apņēma sakarsušā asfalta siltums. Viņš nodomāja: saule — tā ir vecu kaulu draudzene.

Misisipi platums te sasniedza pusjūdzi, un upes labajā krastā tieši pretī svelmē vizmoja Eldžiras rajons. Šodien no upes plūda smirdoņa, taču tas nebija nekas neparasts. Smaka, kūtrums un duļķes bija Upju Tēva — Misisipi — neatņemamas rakstura īpašības. Trents nodomāja: tāpat kā pār upi pāri cilvēku dzīvei mūždien gulst dūņas un gļotas.

Ceļā uz jūru garām paslīdēja preču kuģis, tā sirēna gaudīgi uzsvilpa ienākošai liellaivu karavānai. Karavāna mainīja kursu, preču kuģis virzījās tālāk, nesamazinādams ātrumu. Drīz vien kuģis no upes vientulības ieslīdēs vēl lielākā okeāna vientulībā. Trents prātoja, vai kuģa ļaudis to jūt vai ari viņiem vienalga. Varbūt ne. Vai ari tie tāpat kā viņš jau sen nonākuši pie atziņas, ka šaja pasaulē nav vietas, kur cilvēks nebūtu vientuļš.

Viņš atgriezās pie tālruņa un rūpīgi aizvēra kabīnes durvis. — Kredītkartes maksājums, — viņš paskaidroja telefonistei. — Vašingtona, Kolumbijas apgabals.

Pagāja vairākas minūtes, skaidrojot abonenta iekšējai centrālei, tieši kam un kādā jautājumā viņš zvana. Tad viņu savienoja ar meklēto personu. Beidzot vadā atskanēja dzidrā, skarbā balss, kas piederēja vienam no nācijas visvarenākajiem — un, kā daži apgalvoja, viskorumpētākajiem arodbiedrību bosiem.

—   Sāciet! Runājiet!

—   Labrīt, — Vorens Trents sveicināja. — Cerēju, ka jūs vēl nebūsiet aizgājis ieturēt lenču.

—   Jūsu ricibā ir trīs minūtes, — balss strupi noskaldīja.

—   Jūs jau esat notērējis piecpadsmit sekundes.

—   Pirms kāda laika, mums tiekoties, — Vorens Trents steidzīgi iesāka, — jūs nācāt klajā ar kādu priekšlikumu. Varbūt atceraties.

—   Es vienmēr atceros. Daži vēlētos, lai tā nenotiktu.

—  Šajā gadījumā es nožēloju, ka toreiz mana atbilde bija diezgan īsa.

—     Man te uzstādīts skaitītājs. Nu jau pagājusi puse minūtes.

—   Esmu ar mieru noslēgt darījumu.

—   Darījumus slēdzu es. Otra puse tiem piekrīt.

—   Ja laiks ir tik ellīgi svarīgs, — atcirta Vorens Trents,

—   tad nav ko šķiest to matu skaldīšanai. Gadiem ilgi jūs esat mēģinājis iekļūt viesnīcu biznesā. Turklāt jūs gribat nostiprināt savas arodbiedrības stāvokli Ņūorleānā. Es piedāvāju jums iespēju panākt kā vienu, tā otru.

—   Kāda ir cena?

—     Divi miljoni dolāru — tā ir pirmā hipotēka par ieķīlāto īpašumu. Pretī saņemsiet arodbiedrības uzņēmuma* statusu un pats sastādīsiet līgumu. Uzskatu, ka tas būtu pieņemami, jo tur jūs ieguldītu paši savu naudu.

—   Mm… — balss norūca, — hm…

—    Vai jūs būsiet tik laipns un izslēgsiet to sasodīto skaitītāju? — uzstāja Trents.

Līnijas viņā galā atskanēja smiekliņš. — Tāda nemaz nebija. Tīrais brīnums, kā tāda izdoma pakutina kājas. Kad jums tas čungurs vajadzīgs?

—     Nauda — piektdien. Jāizšķiras rīt līdz pusdienas laikam.

—  Ak griezāties pie manis kā pie pēdējā, ko? Kad citi bija atteikuši?

Nebija nozīmes melot. Viņš īsi atteica. — Jā.

—   Vai esat zaudējis naudu?

—   Ne tik daudz, lai virziens nevarētu mainīties uz otru pusi. O'Kīfa komanda domā, ka var. Tā piedāvāja pirkt.

—   Varbūt būtu gudri to pieņemt?

—   Ja es tā darītu, jūs manis piesolīto iespēju nedabūtu nemūžam.

Iestājās klusums, ko Vorens Trents nepārtrauca. Varēja noprast, ka otrs domā un skaitļo. Trentam nebija ne mazāko šaubu, ka viņa priekšlikumu nopietni apsver. Veselus desmit gadus «Starptautiskā dienasstrādnieku brālība» bija pūlējusies iekļūt viesnīcu biznesā. Tomēr līdz šim atšķirībā no lielākās daļas citu jomu «Dienasstrādnieku» intensīvās kampaņas bija beigušās pavisam neveiksmīgi, lemesis tam bija viesnīcu īpašnieku vienotība — gan tikai šajā konkrētajā jautājumā. Viņi no «Dienasstrādnieku» organizācijas baidījās, bet godīgākās arodbiedrības to pat nicināja. «Dienasstrādnieki» varētu uzskatīt, ka līgums ar Sv. Gregoru, līdz šim atklātu [11] uzņēmumu, radīs plaisu monolītajā organizētās pretestības dambī.

Runājot par naudu, divu miljonu dolāru ieguldījums — ja «Dienasstrādnieki» nolems to dot, — būtu tikai mazs nieks no šīs arodbiedrības milzīgās naudas lādes. Galu galā viņi bija nesekmīgajai viesnīcu līdzdalības kampaņai izsvieduši krietni vairāk.

Vorens Trents saprata: ja viņa ierosinātais darījums izies cauri, viesnīcu biznesa aprindās viņu nievās un zākās par nodevēju. Viņu nikni nosodīs ari paša darbinieki, vismaz pietiekami informētie, kas zinās, ka viņi nodoti.

Tieši darbinieki zaudēs visvairāk. Ja parakstīs līgumu, ka Sv. Gregors kļūst par arodbiedrības uzņēmumu, tad, pēc viņa domām, — kā parasti sekos simbolisks, neliels algu paaugstinājums. Taču tās būtu paaugstinātas tik un tā — būtībā tam jau būtu vajadzējis notikt. Trents pats bija gatavojies tā rīkoties, ja jaunas finanses būtu bijis iespējams ieplūdināt viesnīcā arī citādā ceļā. Tagad darbinieku pensiju sadales vietā nāks arodbiedrību likums, taču labumu no tā gūs tikai «Dienasstrādnieku» kase. Būs ļoti svarīgi, ka vajadzēs obligāti kārtot biedru maksas — droši vien no sešiem līdz desmit dolāriem mēnesī. Tā izkūpēs gaisā ne vien jebkurš īslaicīgs algas paaugstinājums, bet strādājošie vispār pārnesis mājās mazāk.

Nu — Vorens Trents risināja domu tālāk — viesnīcu biznesa kolēģu kaunināšanu vajadzēs paciest. Un pārējie… Viņš centās apklusināt sirdsapziņu, atgādinādams sev, kā rīkojies Toms Ērlšors un viņam līdzīgie.

Domas pārtrauca skarbā balss, kas atkal atskanēja klausulē.

—   Es aizsūtīšu divus savus finansistus. Viņi lidos šopēcpusdien. No vakara līdz rītam viņi izurbsies cauri jūsu grāmatvedībai. Es nejokoju, teikdams, ka burtiski izurbsies cauri, tāpēc neiedomājieties slēpt to, kas mums jāzina. — Nepārprotamie draudi kalpoja par atgādinājumu, ka pat visdrošsirdīgākie un bezbailīgākie nedrīkstētu iedomāties dzīt jokus ar «Dienasstrādnieku» arodbiedrību.

—   Man nav nekā ko slēpt, — aizvainots sacīja viesnīcas īpašnieks. — Jums būs pieejama jebkura informācija.

—  Ja rīt no rīta mani ļaudis sacīs, ka viss ir okei, jūs parakstīsiet arodbiedrību uzņēmuma statusa līgumu, kas būs spēkā trīs gadus. — Tas nebija jautājums, tas bija lēmums.

—    Es, protams, ar prieku to parakstīšu. Viesnīcas darbiniekiem gan vajadzēs nobalsot, tomēr es nešaubos, ka varu garantēt pozitīvu iznākumu. — Vorenu Trentu uz brīdi pārņēma nemiers: kas zina, vai tiešām tas izdosies. Pret saistībām ar «Dienasstrādniekiem» cilvēki iebildīs, tas bija skaidrs. Taču krietna daļa darbinieku piekritīs viņa ieteikumam, ja vien viņš pratīs to pamatot. Jautājums bija, vai varēs savākt nepieciešamo vairākumu.

—    Nekādas balsošanas nebūs, — «Dienasstrādnieku» prezidents nogrieza kā ar nazi.

—   Bet likums taču…

Klausulē atskanēja nikns rēciens: — Nemāciet man arodbiedrības likumus! Es zinu tos sīkāk un labāk, nekā jūs jebkad kaut ko zināsiet. — Iestājās klusums, tad sekoja īdzīgs paskaidrojums: — Tā būs brīvprātīga vienošanās. Likumā nav minēts ne vārds, ka par to jānobalso. Nekas tamlīdzīgs nenotiks.

Nūjā, Trents atzina: var jau darīt arī tā.

Tāda rīcība būs neētiska un amorāla, taču neapstrīdami likumīga. Viņa paša paraksts uz arodbiedrības līguma šajos apstākļos būs saistošs ikvienam viesnīcas darbiniekam, tāpēc nāksies piebiedroties, vai tas patīk vai ne. Nu, lai tā būtu! Viņš drūmi nodomāja. Tas padarīs visu daudz vienkāršāku, un iznākums būs tāds pats.

—    Kā jūs tiksiet galā ar hipotēku? — viņš vaicāja, apzinādamies, ka tas ir kutelīgs temats. Agrāk senāta izmeklēšanas komisijas bija asi nosodījušas «Dienasstrādniekus» par lielām investīcijām sabiedrībās, ar ko bija noslēgti arodbiedrību līgumi.

Jūs iesniegsiet «Dienasstrādnieku» arodbiedrības pensiju fondam kvīti par divu miljonu dolāru iemaksu ar astoņiem procentiem gadā. Šī kvīts jāgarantē ar pirmo hipotēku uz viesnīcu. Hipotēkas turētāja būs Dienasstrādnieku dienvidu konference, pensiju fonda pilnvarotā pārvaldniece.

—     Vorens Trents saprata, ka šī mahinācija ir ellišķīgi viltīga. Tā būtībā runā pretī jebkura pensiju fonda izlietojuma likuma garam, tai pašā laikā nepārkāpjot burtu.

—   Kredīts jāatmaksā triju gadu laikā; ja divas reizes pēc kārtas netiek izdarīti procentu maksājumi, mēs jūsu kvīti anulēsim un laidīsim apritē viesnīcas ķīlu zīmi.

—   Piekrītu visam pārējam, taču vēlētos, lai maksājumu termiņš būtu pieci gadi, — iebilda Vorens Trents.

—   Jūsu rīcībā ir trīs gadi.

Tas bija neizdevīgs darījums, tomēr triju gadu laikā vismaz būs iespējams atjaunot viesnīcas konkurences spēju.

—   Labi, — viņš negribīgi noteica.

Līnijas otrā galā noklikstēja klausule, dzirdama vairs bija tikai dūkoņa.

Iznācis no tālruņa kabīnes, Vorens Trents smaidīja par spīti atkārtotām išiasa mocībām.

8

Kad vestibilā ar doktora Niklesa aiziešanu beidzās niknā sadursme, Pīters Makdermots nemierīgi lauzīja galvu, kas sekos tālāk. Visu apsvēris, viņš nolēma, ka, pārsteidzīgi stādamies sakaros ar Amerikāņu zobārstu kongresa vadītājiem, neko nepanāks. Ja kongresa prezidents doktors Ingrems neatteiksies no draudiem aizvākt no viesnīcas visus kongresa locekļus, nav ticams, ka viņš to paveiks ātrāk par nākamo rītu. Tas nozīmē, ka būs gan drošāk, gan gudrāk pagaidīt pāris stundu līdz pēcpusdienai; gan prāti atvēsīs. Tad viņš pārrunās ar doktoru Ingremu un, ja nepieciešams, ar citiem kongresa vadītājiem.

Kas attiecās uz avīžnieka klātbūtni nelāgās sadursmes laikā, acīmredzot ir par vēlu nelaimi kaut kā vērst par labu. Pīters cerēja, ka tie, kas nosaka, kurš raksts kādai avīzei svarīgs, redzēs, ka šis incidents nav nekas īpašs.

Atgriezies starpstāvā savā kabinetā, viņš atlikušajās rīta stundās nodarbojās ar parastajiem pienākumiem. Viņš pārvarēja kārdinājumu uzmeklēt Kristīni, jo instinkts iečukstēja, ka arī šai jomā varētu palīdzēt neliels atvēsums. Tomēr viņš saprata, ka kaut kad drīzumā nāksies labot no agra rīta pieļauto milzīgo kļūdu.

Pīters nolēma iegriezties pie Kristīnes īsi pirms pusdienām, tomēr šo nodomu izjauca tālruņa zvans: runāja dežurējošais direktora palīgs, kas paziņoja, ka apzagta istaba, kurā apmeties kāds misters Stenlijs Kilbriks no Māršaltaunas Aiovā. Zādzība acīmredzot notikusi naktī, bet par to izziņots tikai pirms īsa laika. Pēc pavēstītajiem faktiem pazudušas daudzas vērtslietas un skaidra nauda, un pēc direktora palīga vērojumiem viesis liekoties ārkārtīgi satraukts. Notikuma vietā darbojoties kāds viesnīcas apsargs.

Pīters zvanīja viesnīcas apsardzes priekšniekam. Viņam nebija ne jausmas, vai Ogilvijs atrodas viesnīcā vai ne, resnuļa darba stundas bija zināmas tikai tam pašam. Tomēr drīz vien pienāca vēsts, ka Ogilvijs pārņēmis izmeklēšanu savās rokās un ieradīšoties iespējami drīz. Pēc minūtēm divdesmit Ogilvijs bija klāt.

Apsardzes priekšnieks uzmanīgi ievietoja savu tuklo augumu dziļā ādas klubkrēslā iepretī rakstāmgaldam.

Pūlēdamies apslāpēt nevilšo nepatiku, Pīters painteresējās: — Kā tas viss izskatās?

—  Aptīrītais i' gatavais stulbenis. Uzķēries uz āķa. Te i' zaudējumu saraksts. — Ogilvijs uzlika Pīteram uz galda ar roku rakstītu uzskaitījumu. — Kopiju es paturēj' pats.

—   Paldies. Nogādāšu to mūsu apdrošināšanas nodaļai. Kā ir ar istabu — vai ir kādas pazīmes, ka notikusi ielaušanās?

Detektīvs papurināja galvu. — Te noteikti i' darīšan' ar atslēgām. Tā var noprast. Kilbriks atzīstas, ka iepriekšējā vakarā pļēguroj's Franču kvartālā. Laikam šim zeļļam būtu vaj'dzēj's ņemt līdz mammiņu. Apgalvo, ka atslēgu pazaudēj's. Lai nu tā būtu. Tikai vairāk gan ticams, ka iekritis kādas bārdāmītes nagos.

—   Vai tad viņš nesaprot, ka, godīgi mums atzīstoties, nodrošinās sev lielākas iespējas atgūt nozagto?

—   Es viņam to teicu. Ne velna — kā pret sienu. Pirmkārt, pašlaik jūtas kā pēdējais muļķis. Otrkārt, jau izrēķināj's, ka ar viesnīcas apdrošināšanu zaudēto dabūs atpakaļ. Varbūt tās cerības ir pat bišķīt lielākas: tas mērgl's apgalvo, ka kabatas portfelī bij'ši četrsimt dolāri.

—   Vai jūs viņam ticat?

—   Nē.

Pīters nolēma, ka laiks viesi modināt no sapņiem. Viesnīcas apdrošināšanas nodaļa sedza zaudējumus simt dolāru apmērā, taču no skaidrās naudas — ne centa. — Un kā ar pārējo? Vai, pēc jūsu domām, tas bija izņēmuma gadījums?

—   Nē, nedomā' vis, — atteica Ogilvijs. — Es rēķin', ka pie mums nodarbojas profesionāls viesnīcu zaglis, kas slēpjas kau' kur uz viet's.

—   Kas jūs mudina tā domāt?

—  Kāds šīrīta gadījums — sūdzīb'; no sešsimt četrdesmit pirmās istabas. Jums par to laikam vēl nav ziņots.

—   Ja ir, — teica Pīters, — tad neatceros.

—   Agrā rītā, cik noprot', vēl nav bij's gaišs — kāds tips atslēdz's durv's un ielīd's sešsimt četrdesmit pirmajā. Istabas iemītnieks pamodies. Tas otrs tēloj's, ka i' piedzēr's un teic's, ka pārskatījies — domāj's, ka tā ir sešsimt četrpadsmitā istab'. īstais iemītnieks atkal iemidz's, bet, kad pamodies, sāc's štukot, kā ta' sešsimt četrpadsmitā atslēg' var derēt sešsimt četrdesmit pirmai. Tad ar' es visu uzzināj'.

—   Varbūt nepareizi izsniegta no atslēgu skapja?

—  Tā varētu būt, bet nav. Es pārbaudīj'. Nakts dežurants apzvēr, ka neviena no šitām atslēgām nav ņemf. Un sešsimt četrpadsmitā ir laulāts pār's. Vakar agri likušies pie miera un gulējuš' kā nosist'.

—   Vai jums ir sešsimt četrdesmit pirmā numurā iekļuvušā vīrieša apraksts?

—   Ne tāds, kas dot' kād' labum'. Drošības labad savedu abus — sešsimt četrdesmit pirmā un sešsimt Četrpadsmitā numura klient's kopā. Tas nebij' sešsimt četrpadsmitais, kas ietic's sešsimt četrdesmit pirmā istabā. Izmēģināju arī atslēgas; nevien' neder otras durvīm.

—   Liekas, ka jums taisnība. Tas patiešām ir profesionāls zaglis, — Pīters domīgi noteica. — Tādā gadījumā mums jāsāk plānot kampaņu.

—   Šo to esm' izdarīj's, — paskaidroja Ogilvijs. — Es jau pieteic' tiem, kas izsniedz atslēgas, nākamajās dienās, tās izdodot, noprasīt, kā saņēmēj' sauc. Ja saož ko aizdomīg', lai iedo' atslēg', bet lai labi noskat' to cilvēk' un tad lai mudīg' pasak' vienam no maniem vīriem. Ir pieteikts ari istabenēm un gaiteņ' pārziņiem, lai ievēro, ja kāds slaistās apkārt vai vispār izskatās savāds. Mani vīri strādās virsstund's, cauru nakti patrulēs visos stāvos.

Pīters atzinīgi palocīja galvu. — Izklausās labi. Vai neesat plānojis uz dažām dienām pārcelties pats arī pie mums? Ja vēlaties, likšu iekārtot istabu.

īsu mirkli Pīters domājās ievērojis tuklā vīra sejā pavīdam raizes. Ogilvijs pakratīja galvu. — Nebūs vajadzīb's.

—   Bet jūs būsiet tuvumā — tas ir, sasniedzams, vai ne?

—    Skaidrs, ka būš'. — Vārdi skanēja noteikti, taču dīvainā kārtā nepārliecināja. It kā to juzdams, Ogilvijs piebilda: — Pat ja vis' laik' te nenīkš', mani vīri zin', kas darāms.

—   Vai esam saistījušies ar policiju? — Pīters, joprojām šaubīdamies, taujāja.

—   Te ir pār's vīr' civilās drēbēs. Es viņiem pastāstīj' par otro gadījum', un viņi droši vien palūkos, kāds zell's varēt' uzdarboties pilsētā. Ja tas i' kāds puis's no sodītajiem, varbūt mums laimējas saņemt viņu ciet.

—   Protams, mūsu draudziņš — lai kas nu tas būtu —, nesēdēs, rokas klēpī salicis.

—   Ka ta'! Un, ja viņš i' apķērīgs — kāds laikam gan ir, — ta' izštukos, ka mēs dzenamies pa pēdām. Tālab mēģinās strādāt ātr' un ta' pazust kokos.

—   Un tas ir vēl viens iemesls, — norādīja Pīters, — kāpēc mums vajadzīgs, lai jūs būtu pie rokas.

—   Es tā reķin', ka esu visu apdomāj's, — Ogilvijs nebija ar mieru.

—   Pilnīgi ticu, ka esat to darījis. Taisnību sakot, nevaru iedomāties, ka jūs būtu kaut ko palaidis garām. Raizējos vienīgi par to, ka gadījumā, ja nebūsiet uz vietas, kāds var rīkoties pavirši un gausi.

Piters nodomāja: lai ko var pārmest apsardzes priekšniekam, tad, kad tas grib, tas prot strādāt un savu amatu zina. Taču dusmas aizdeva tas, ka viņu attiecības spiež vienmēr lugt kaut ko pilnīgi pašu par sevi saprotamu.

—    Jums nav ko raizēties, — sacīja Ogilvijs. Tomēr Pīteram nojauta iečukstēja, ka nez aiz kāda iemesla baroklis pats raizējas. Ar pūlēm pieslējies kājās, tauku klucis izlāčoja no istabas.

Pec īsa brīža Pīters viņam sekoja, devis norādījumus, ka par zādzību jāpaziņo apdrošināšanas nodaļai un jāaiznes tai Ogilvija iedotais nozagto priekšmetu saraksts.

Pīters nogāja nelielo ceļa gabaliņu līdz Kristīnes darbistabai, vilies atklāja, ka viņas tur nav, un nolēma atgriezties vēlreiz tūlīt pēc lenča.

Nokāpis vestibilā, viņš nesteidzīgi devās uz galveno ēdamzāli. Iegājis iekšā, ģenerāldirektora vietnieks ievēroja, ka viesmīļi visai rosīgi liek galdā šīsdienas lenču — šāda kustība liecināja, ka viesnīca pašreiz ir pārpildīta.

Pīters laipni pamāja zāles pārzinim Maksim, kas piesteidzās klāt.

—   Labdien, mister Makdermot. Vai atsevišķu galdiņu?

—     Nē, piebiedrošos soda kolonijai. — Pīters reti kad izmantoja ģenerāldirektora vietnieka privilēģiju ēdamzālē sēdēt pats pie sava galdiņa. Parasti viņam labāk patika pievienoties citiem administrācijas darbiniekiem pie lielā, apaļā galda, kas viņiem bija rezervēts netālu no virtuves durvīm.

Sv. Gregora izdevumu kontrolieris Rojels Edverds un Sems Džekebics, druknais kredītdirektors ar papliko pakausi, jau sēdēja un ēda, kad pienāca Pīters. Doks Vikerijs, galvenais inženieris, ieradies brītiņu pēc viņiem, pētīja ēdienu karti. Apsēzdamies krēslā, ko Maksis atvilka no galda, Pīters painteresējās: — Kas tāds labāks dabūjams?

—   Pamēģiniet ūdenskrešu zupu, — Džekebics atteica, celdams karoti pie mutes. — Tā pat ir labāka par mātes vārītu.

Rojels Edverds savā precīzajā grāmatveža dikcijā piebilda: — īpašā ēdienkartes nagla šodien ir cepts cālis. Mēs jau pasūtījām.

Kad zāles pārzinis aizgāja, aiz viņa žigli iznira jauns viesmīlis. Par spīti pastāvošajām instrukcijām administrācijas darbinieki — viņi patvaļīgi bija nokrustījuši sevi par soda koloniju — ēdamzālē vienmēr baudīja labāko apkalpošanu. Pīters un citi jau sen bija atklājuši, cik grūti iestāstīt darbiniekiem, ka viesnīcas viesi — cilvēki, kas maksā, — ir svarīgāki par administratoriem, kuri šo viesnīcu vada.

Galvenais inženieris aizvēra ēdienu karti un paraudzījās pāri masīvajiem, kā parasti uz degungala noslīdējušiem briļļu rāmjiem. — Man ar' to pašu, dēliņ.

—     Lai tad iet visiem vienprātīgi. — Pīters atdeva atpakaļ tā arī neatvērto ēdienu karti.

Viesmīlis vilcinājās. — Nezinu lāgā, kā ir ar cepto cāli, ser. Varbūt jums labāk garšotu kas cits.

—  Ak tad nu ir īstais laiks mums to pateikt! — pārmeta Džekebics.

—    Man nebūs grūti atnest jūsu pasūtītā vietā ko citu, mister Džekebic. Un jums arī, mister Edverds!

—   Kas kaiš ceptajam cālim? — Pīters pajautāja.

—   Varbūt man nevajadzēja teikt. — Viesmīlis neveikli sakustējās. — Vaļsirdīgi sakot, mēs saņemam sūdzības. Liekas, ka ēdājiem cālis negaršo. — Viņš ātri pagrozīja galvu, pārlaizdams skatienu pilnajai ēdamzālei.

—    Tādā gadījumā, — Pīters griezās pie viņa, — es ļoti gribētu zināt, kāpēc īsti. Tāpēc lai mans pasūtījums paliek spēkā. — Pārējie mazliet negribīgi ari pamāja, ka ņems to pašu.

Kad viesmīlis bija projām, Džekebics noprasīja: — Ko nozīmē tās baumas, kuras esmu dzirdējis — ka zobārstu kongresa dalībnieki varbūt mūs atstās?

—   Tu esi saklausījis pareizi, Sem. Šopēcpusdien es uzzināšu, vai tās arī paliks tikai baumas. — Pīters nogaršoja zupu, kas bija atnesta tik ātri kā pēc burvju mājiena, un tad attēloja skandālu, kurš pirms stundas bija izcēlies vestibilā. Pārējie klausoties kļuva nopietni.

—     Esmu ievērojis, ka nelaime reti kad nāk viena, — piezīmēja Rojels Edverds. —Spriežot pēc mūsu pēdējā laika finansiālajiem rezultātiem — kurus jūs, džentlmeņi, zināt — šī varētu būt tikai vēl viena kļūme.

—  Ja sitas aizies atkal pa pieskari, — galvenais inženieris turpināja, — nav ko šaubīties: jūsu pirmais darbs būs apcirpt atkal bišķīt no tehnikas budžeta.

—   Vai nu tā, — atsaucās izdevumu kontrolieris, — vai ari es gluži vienkārši ņemšu un to no budžeta vispār izsvītrošu.

Galvenais par atbildi nevis pasmējās, bet kaut ko neapmierināti norūca.

—   Varbūt izsvītros mūs visus, — teica Sems Džekebics. — Ja mūs pārņems O'Kīfa zeļļi. — Viņš kā jautājot palūkojās Pīterā, bet Rojels Edverds brīdinot pamāja: bija atgriezies viņu viesmīlis. Kamēr jauneklis veikli apkalpoja izdevumu kontrolieri un kredītdirektoru, viss pulciņš klusēja. Ēdamzālē ap viņiem nepārtraukti čaloja viesi, paklusi šķindēja šķīvji un pa virtuves durvīm staigāja viesmīļi.

Kad viņējais aizsteidzās projām, Džekebics asi noprasīja: — Ko tad īsti runā?

Pīters pakratīja galvu. — Sem, es neko nezinu. Vienīgi manu, ka šī ir sasodīti garšīga zupa.

—   Ja tu atceries, — teica Rojels Edverds, — tad mēs tev to ieteicām, un nu es tev došu kādu prātīgu padomu — mūc, kamēr vari. — Proti, Edverds jau bija nogaršojis pirms brītiņa atnesto cepto cāli. Nu viņš nolika nazi un dakšiņu. — Ierosinu citreiz ar lielāku bijību uzklausīt mūsu viesmīli.

—   Vai tad tiešām ir tik slikts? — vaicāja Pīters.

—   Ja tev garšo sasmacis ēdiens, tad jau laikam ne, — atcirta kontrolieris.

Citiem vērojot, Džekebics šaubīdamies iebāza kumosu mutē un tad secināja: — Teiksim tā. Proti, ja man par tādu uzkodu būtu jāmaksā, es teiktu: nekā nebūs!

Pa pusei paslējies no krēsla stāvus, Pīters ēdamzāles otrā galā ieraudzīja zāles pārzini un pamāja, lai tas atnāk šurp.

—   Maksi, vai šodien dežurē šefs Ebrāns?

—   Nē, mister Makdermot, cik zinu, viņš saslimis. Virtuve ir otrā pavāra Lemjē pārziņā. — Ja runa ir par cepto cāli, — zāles pārzinis bažīgi turpināja, — varat ticēt, ka par visu esam parūpējušies. Mēs vairs nepieņemam pasūtījumus un, ja kāds sūdzas, atnesam ko citu. — Viņš palūkojās uz galdu. — Tūlīt darīsim to pašu arī šeit.

—    Patlaban, — teica Pīters, — man vairāk gribētos uzzināt, kas noticis. Varbūt jūs būtu tik labs un paaicinātu šefu Lemjē, vai viņš ir ar mieru mums piebiedroties.

Tā kā virtuves durvis bija tik tuvu, Pīters sajuta kārdinājumu ieiet iekšā un skaidri un gaiši noprasīt, kas noticis ar cāli. Tomēr tā rīkoties nebūtu prātīgi.

Attiecībās ar galvenajiem pavāriem viesnīcas administrācija ievēroja tādu pašu priekšrakstu un tradīciju protokolu, kāds ir karaliskajā virtuvē. Tajā galvenais pavārs vai tā prombūtnē viņa vietnieks ir neapšaubāms karalis. Bez aicinājuma ieiet šajā svētnīcā viesnīcas ģenerāldirektoram nedrīkstēja pat prātā ienākt.

Galvenos pavārus var atlaist, un reizēm tā arī darīja. Bet, kamēr tas nebija noticis, viņu karaļvalstis palika neaizskaramas.

Šoreiz palūgt galveno pavāru iznākt no virtuves pie kāda ēdamzāles galda bija pilnīgi iespējams. Patiesībā tas daudz neatšķīrās no pavēles, jo Vorena Trenta prombūtnē Pīters Makdermots bija viesnīcas augstākais vadītājs. Varētu arī pieļaut, ka Pīters stāvētu virtuves durvīs un gaidītu, lai viņu palūdz ienākt. Tomēr šajā gadījumā — kad tur acīmredzot kaut kas nebija kārtībā —, Pīters zināja, ka pirmais variants ir vispareizākais.

—    Pēc manām domām, — Sems Džekebics piezīmēja, kamēr viņi gaidīja, — vecajam Ebrānam jau sen laiks doties pelnītā atpūtā.

—   Ja viņš patiešām tā darītu, vai kāds pamanītu kādu atšķirību? — prātoja Rojels Edverds. Visi saprata, ka viņš mērķē uz galvenā pavāra biežajiem darba kavējumiem, kā acīmredzot bija noticis arī šodien.

—   Gals mums visiem pienāk gauži ātri, — norūca galvenais inženieris. — Var pilnīgi apjēgt, ka nevienam negribas to pašam paātrināt. — Nebija nekāds liels noslēpums, ka izdevumu kontroliera vēsā stingrība parasti labdabīgo galveno inženieri reizēm kaitina.

—   Es to jauno otro pavāru nemaz nepazīstu, — sacīja Džekebics. — Laikam nebāž degunu laukā no virtuves.

Rojels Edverds palūkojās uz savu gandrīz neaizskarto šķīvi. —Ja tā ir, tad viņa ožamais ir stipri nejūtīgs.

Izdevumu kontrolierim runājot, virtuves durvis vēlreiz atvērās. Kāds izsūtāmais, kas bija grasījies nākt ārā, godbijīgi parāvās malā, dodams ceļu zāles pārzinim Maksim. Aiz viņa dažu soļu atstatumā parādījās garš, slaids stāvs iestīvinātā, baltā uzsvārcī ar augsto pavāra cepuri galvā. Nācējs izskatījās bezgalīgi nelaimīgs.

—   Kungi, — Pīters vērsās pie administrācijas galda ēdājiem, — ja vēl neesat sastapušies, šis ir šefs Andrē Lemjē.

—   Messieurs! — Jaunais francūzis apstājās, bezpalīdzīgi paplētis rokas. — Ka tā notikt, es būt izmisumā. — Viņam aizspriedās balss.

Pīters Makdermots bija sastapis jauno šefpavāra vietnieku jau vairākas reizes, pēc tam kad tas pirms sešām nedēļām bija ieradies Sv. Gregorā. Un ikreiz manījis, ka jaunatnākušais arvien vairāk un vairāk viņam iepatīkas.

Andrē Lemjē iecelšana bija sekojusi viņa priekšgājēja pēkšņajai aiziešanai. Iepriekšējais šefpavāra vietnieks, kuram jau mēnešiem ilgi bija krājušās dusmas, ka nav iespējams īstenot nevienu jaunu ieceri, galu galā pateica priekšniekam, pavecajam Ebrānam, visu, kas bija uz sirds. Ja strīds noritētu kā parasti, nekādu sevišķu seku, iespējams, nebūtu, jo jūtu izplūdumi starp šefu un viņa apakšniekiem nebija nekāds retums — kā jau sagaidāms ikvienā lielā darbavietā. Taču šis gadījums bija īpaši izcils: bijušais otrais pavārs uzgāza virtuves šefam zupas terīnes saturu. Laimīgā kārtā zupa bija Vichyssoise*, citādi sekas būtu bijušas pat vēl nopietnākas. Paskats bija neaizmirstams: baltā, taukainā šķidrumā pilošais virtuves šefs aizrāva savu bijušo palīgu līdz dienesta durvīm, kas vērās uz ielu, un tur — par spīti savam vecumam — ar milža spēku izlidināja laukā. Pēc nedēļas pieņēma Andrē Lemjē.

Viņa profesionālā kvalifikācija bija teicama. Puisis bija mācījies Parīzē, strādājis Londonā — pie Prenjē un Savojn, tad īsu laiku Ņujorkas Le Pavillon un tad pieņemts darbā augstākā postenī Ņūorleānā. Taču jau šinī īsajā laika posmā Sv. Gregorā, kā Pīters manīja, jaunais šefpavāra vietnieks bija piedzīvojis tādu pašu vilšanos, kāda bija satracinājusi viņa priekšgājēju. Iemesls bija Ebrāna spītīgā nevēlēšanās atļaut virtuvē izdarīt pārmaiņas, kaut gan pats viņš bieži kavēja darbu, uzkraudams savus pienākumus vietniekam. Pīters līdzjūtīgi nodomāja, ka jaunā francūža stāvoklis ir līdzīgs viņa paša attiecībām ar Vorenu Trentu.

Pīters norādīja uz brīvo vietu pie administrācijas galda. — Vai neapsēdīsieties?

—   Pateicos, monsieur. — Zāles pārzinis atvilka atpakaļ krēslu, un jaunais francūzis svinīgi atsēdās.

Viņam bija sekojis viesmīlis, kas, negaidīdams norādījumus, apmainīja visu četru kungu agrāk pasūtīto cāli pret teļgaļas mīkstuma šķēlēm. Abas iesāktās negaršīgās porcijas viņš noņēma, un izpalīgs, kas stāvēja turpat, tās ātri nobēdzināja virtuvē. Visi četri administrācijas darbinieki ķērās pie teļgaļas. Šefpavāra vietniekam atnesa tikai melnu kafiju.

—   Tā būs gan labāk, — Sems Džekebics atzinīgi noteica.

—     Vai noskaidrojāt nepatikšanu cēloni? — vaicāja Pīters.

Otrais pavārs izmisis palūkojās uz. virtuvi. — Nu, tām nepatikšanām — tām var būt vairāki cēloņi. Šitanī gadījumā vainīgi būt cepamie tauki, tiem būt slikta garša. Bet tur es sodīt pats sevi — es nepārliecināties, vai tos apmainīt vai ne. Un tā nu es, Andrē Lemjē, pieļaut, ka tādu ēdienu nes ārā pāri virtuves slieksnim.

—   Ir jau grūti vienam cilvēkam visu pārredzēt, — sacīja galvenais inženieris. — To mēs, nodaļu priekšnieki, zinām visi.

Rojels Edverds skaļi izteica domu, kas pirmajam bija iešāvusies prātā Pīteram. — Diemžēl mēs nekad neuzzināsim, cik viesu par ēdienu gan nav sūdzējušies, bet gluži vienkārši te vairs nerādīsies.

Andrē Lemjē saīdzis pamāja ar galvu un atlika kafijas tasi atpakaļ uz galda. — Monsieurs, jūs mani atvainot. Monsieur Makdermot, kad būt paēdis, varbūt varam parunāt, jā?

Pēc stundas ceturkšņa Piters pa ēdamzāles durvīm iegāja virtuvē. Andrē Lemjē steidzās viņam pretī.

—   Cik labi, ka jūs atnākt, monsieurl

Piters pagrozīja galvu. — Man patīk virtuves. — Palūkojies apkārt, viņš redzēja, ka lenča laika rosība norimst. Gar divām pusmūža sievietēm, kas līdzīgi aizdomīgām klases dāmām sēdēja uz paaugstinājuma, klaudzinādamas kases aparātus, patlaban vairs tikai vietumis pagāja kāds pasūtījums. Šobrīd krietni vairāk trauku tika atgādāti atpakaļ no ēdamzāles, kur, viesu baram izsīkstot, viesmīļi un to izpalīgi novāca galdus. Lielajā trauku mazgājama telpā virtuves aizmugurē, kur hromētām piltuvēm līdzīgi vāki un atkritumu konteineri atgādināja otrādi apgrieztu kafetēriju, seši virtuves izpalīgi, aplikušies gumijas priekšautus, saskanīgi strādāja, tik tikko spēdami tikt galā ar trauku plūsmu, ko veda no vairākiem viesnīcas restorāniem un otrā stāva banketu zālēm. Piters pamanīja, ka īpašs strādnieks pārķer no šķīvjiem neizlietoto sviestu un samet lielā, hromētā konteinerā. Vēlāk, kā pieņemts gandrīz visās komercuzņēmumu virtuvēs, šo atpakaļ saņemto sviestu izmantos cepšanai. Šādā praksē gan atzinās tikai nedaudzi.

—     Es gribēt parunāt, monsieur, ar jums divatā. Jūs saprast, ka ir jautājumi, par kuriem citu klātbūtnē runāt grūti.

—    Man ir viens jautājums, par kuru es neesmu skaidrībā, — domīgi teica Pīters. — Vai es pareizi sapratu, ka jūs likāt apmainīt dziļā cepšanas agregāta taukus, bet tas netika izdarīts?

—   Jā gan.

—   Kas īsti notika?

Jaunā pavāra seja pauda nemieru. — Šorīt es dot pavēli. Deguns man sacīt, ka tauki neir labi. Bet Ebrāna kungs man neko nepateikt un izrīkot, ka nebūt vajadzīgs mainīt. Tad viņš aiziet mājās un atstāt mani pilnīgā neziņā, ka es cept vecos taukos.

Pīters neviļus pasmaidīja. — Kāpēc viņš atcēla jūsu pavēli?

—    Tauki maksāt dārgi — ļoti dārgi, tur es monsieur Ebrānam piekrist. Pēdējā laikā mums jāmainīt bieži. Pārāk bieži.

—   Vai esat mēģinājis uzzināt iemeslu?

Andrē Lemjē izmisis noplātīja rokas. — Katru dienu es teikt, lai izdara ķīmisko pārbaudi — lai nosacīt brīvo taukskābi. To varēt izdarīt laboratorijā vai pat tepat uz vietas. Tad mēs saprātīgi paurķēties, kāpēc tie tauki neir uzvesties, kā vajag. Monsieur Ebrāns neir ar mieru — gan ar to, gan ar daudz ko citu.

—   Vai uzskatāt, ka te daudz ko dara nepareizi?

—  Daudz. — Tā bija strupa, gandrīz vai īgna atbilde, un kādu brītiņu šķita, ka pārrunas beigsies. Tad pēkšņi, it kā būtu pārrauts aizsprosts, puisis sāka ātri bērt vārdus: — Monsieur Makdermot — es jums sacīt: te daudz kas būt nepareizi. Šitādā virtuvē cilvēks nevar būt lepns, ka strādāt. Te — kā lai to teikt — viss būt kopā — negaršīgi ēdieni, vecas paražas, kuras būt sliktas, jauni darba veidi, kas ar būt slikti, un visriņķī daudz kas aiziet bojā. Es būt labs pavārs; paprasiet citiem. Taču labam pavāram jābūt apmierinātam ar to, ko viņš darīt, citādi viņš vairs neir labs pavārs. Jā, monsieur, es mainītu, daudz ko pārmainītu, un tas nest labumu gan viesnīcai, gan monsieur Ebrānam, gan citiem. Bet man uzbrēkt — kā mazam bērnam — nekādas pārmaiņas nevajadzēt.

—    Iespējams, — ieteicās Pīters, — ka te vispār notiks lielas pārmaiņas. Pavisam driz.

Andrē Lemjē augstprātīgi izslējās. — Ja jūs ar to domāt monsieur O'Kitu, tad lai nu viņš mainīt, ko gribēt, manām acīm to neredzēt. Man neir nodoma strādāt par ātrvārītāju viņa apvienības viesnīcā.

—  Ja nu Sv. Gregors paliktu neatkarīgs, — vaicāja Pīters, — kādas pārmaiņas jums padomā?

Viņi bija nogājuši virtuvi gandrīz visā tās garumā. Šī taisnstūra telpa stiepās pāri viesnīcai no vieniem sāniem uz otriem. Taisnstūra abās pusēs — itin kā izejas no vadības centra — durvis veda uz vairākiem viesnīcas restorāniem, kravas liftiem un ēdienu sagataves telpām tajā pašā un arī apakšstāvā. Iedami gar dubulto rindu zupas kastroļu, kas burbuļoja kā milzīgi kausējamie katli, viņi tuvojās kantorim ar stikla sienām, kur, dalot atbildību, teorētiski vajadzēja strādāt diviem pavāriem — chef de cuisine un sous—chef— šefpavāram un viņa vietniekam. Pīters ieraudzīja, ka turpat atrodas lielā, četrdaļīgā, dziļā cepamā iekārta, šodienas piedauzības akmens. Kāds virtuves strādnieks smēla no tās ārā taukus; redzot, cik to ir daudz, bija viegli saprast, kāpēc pārāk bieža apmaiņa izmaksātu dārgi. Viņi apstājās: Andrē Lemjē apsvēra Pītera jautājumu.

—   Kādas pārmaiņas, jūs prasīt, monsieur? Vissvarīgākais būt ēdiena kvalitāte. Dažiem, kas to gatavot, svarīgāka šķiet fasāde — kāds tas ēdiens izskatīties — un tikai tad viņi domāt par garšu. Šajā viesnīcā mēs izsviest daudz par garnējumu. Pētersīļi būt visapkārt. Bet mērcē — nepietikt. Ūdenskreses pušķojumiem. Bet tām vajadzēt būt zupā. Un tas krāsains želatīns! — Jaunais Lemjē izmisumā pacēla abas rokas pret debesīm. Pīters līdzjūtīgi pasmaidīja.

—   Un kur tad vēl vīni, monsieurl Dieu mērci[12], tie vīni — tie neir manā kompetencē.

—    Jā, — Pīters piekrita. Viņš pats bija kritiski skatījies uz. Sv. Gregora nepārdomāti piepildītajiem vīna pagrabiem.

—   Vārdu sakot, monsieur, visas zema līmeņa table d'hdte** šausmas. Tāda milzotīga necieņa pret ēdienu, tāda naudas šķērdēšana izskatam, tur tak jāraudāt. Jāraudāt, monsieurl —

Viņš klusēja, paraustīja plecus un tad turpināja. — Ja šķiest mazāk naudas, mēs varēt izveidot tāda virtuve, ka ikviens i mēle norīt, i vēderam prieks. Šobrīd ēdieni būt vienmuļš, paskats — ekstrā, bet iekšā — parastība.

Pīters prātoja, vai Andrē Lemjē, runājot par Sv. Gregoru, stāv pietiekami reālistiskās pozīcijās. It kā nojauzdams viņa šaubas, šefpavāra vietnieks no jauna ierunājās. — Ir tiesa, ka viesnīcai būt īpašas problēmas. Te neir gardēžu piemītne. Tā te nevarēt būt. Mums ātri jāgatavot daudzas maltītes, jāapkalpot bariem ļaužu, kuri būt amerikāņi un dikti steidzīgi. Tomēr arī šitie grūtumi ļaut sasniegt zināma pilnība. Ar tādu jau varēt dzīvot. Taču monsieur Ebrāns, viņš teikt man, ka manas idejas — tās izmaksāt par dārgu. Tā neir, es to jau pierādīt.

—   Kā jūs esat pierādījis?

—   Lūdzu, nāciet!

Jaunais francūzis ieveda viņu stikla birojā. Tā bija maza telpa, pieblīvēta ar diviem galdiem, kartotēkas kastītēm un trim skapjiem, kas cieši aizsedza trīs sienas. Andrē Lemjē piegāja pie mazākā rakstāmgalda. Atvēris atvilktni, viņš izņēma lielu bieza papīra aploksni un no tās savukārt — ātršuvēju. To viņš pasniedza Pīteram. — Jūs prasīt, kādas pārmaiņas. Te tās visas būt.

Pīters Makdermots ziņkāri atvēra ātršuvēju. Tajā atradās daudz lappušu, kurās virknējās smalka, kārtīga rokraksta rindas. Vairākas lielākas, salocītas lapas, izrādās, bija diagrammas, zīmētas ar roku, un nepieciešamie burti uzvilkti tikpat rūpīgi kā rakstu rindas. Pīters noprata, ka tas ir labi pārdomāts viesnīcas ēdināšanas pārkārtošanas projekts. Lapu pēc lapas bija apkopoti izdevumu vērtējumi, ēdienu kartes, sastādīts kvalitātes pārbaudes plāns un uzskicēta štata pārkārtošana. Jau ātri pāršķirstot vien, vispārējā koncepcija un autora prasme orientēties sīkumos atstāja lielu iespaidu.

Piters pacēla acis un redzēja sarunu biedru lūkojamies pretī. — Ja drīkstu, es gribētu to izpētīt.

—       Ņemiet. Steigties neir vajadzības. — Jaunais sous-chef skābi pasmīnēja. — Man saka — neir ticams, ka tās te bultas sasniegt mērķi.

—   Mani pārsteidz, kā jūs tik ātri esat spējis kaut ko tādu dabūt gatavu.

Andrē Lemjē paraustīja plecus. — Ieraudzīt to, ko cilvēki darīt nepareizi, nemaz tik ilgu laiku neprasīt.

—   Varbūt mēs varētu likt lietā to pašu domu, atklājot, kāda nelaime notikusi ar cepamo iekārtu.

Sarunu biedra acīs uz mirkli ari iezibējās jautrība, bet tad tās vietā stājās īgnums. — Touchc!* — Taisnība — projektam ta' man būt acis, bet karstos taukus deguna priekšā es palaist garām.

—   Nē! — Pīters nepiekrita. — Jūs tak pats man teicāt, ka manījāt tauku slikto piegaršu un likāt tos apmainīt, bet tas netika izdarīts.

—   Man vajadzēt atrast iemeslu, kāpēc tauki sabojāties. Arvien būt kādam iemeslam. Ja mēs to drīz neatrast, būt vēl lielākas nepatikšanas.

—   Kādas nepatikšanas?

—   Šodien — ļoti laimīgā kārtā — mēs lietot visai maz cepamo tauku. Rīt, monsieur, vajadzēt cept sešsimt porciju kongresa lenčam.

Pīters klusi iesvilpās.

—     Patiešām! — Viņi bija iznākuši kopā no biroja un apstājušies pie cepamās iekārtas, no kuras pašlaik vēl tīrīja pēdējās nesenā vaininieka paliekas.

—   Protams, rīt būs svaigi tauki. Kad šie bija mainīti?

—   Vakar.

—   Pavisam nesen!

Andrē Lcmjē pamāja. — Monsieur Ebrāns nejokot, kad žēloties par lielajiem izdevumiem. Bet kas īsti būt par vainu, tā ari neir saprotams.

—    Pūlos atsaukt atmiņā kaut ko no pārtikas produktu ķīmijas, — lēni noteica Pīters. — Svaigi, labas kvalitātes tauki sāk piedegt, kad temperatūra sasniedz…

—   Četrsimt un divdesmit piecus grādus. Nekad nedrīkstēt ļaut temperatūru sakāpt augstāk, tad tauki sadalīties.

—    Un, ja tauku kvalitāte ir sliktāka, piedegšanas robeža slīd arvien zemāk.

—   Ļoti lēni — ja viss ritēt kaut cik pieņemami.

—   Te jūs cepat…

—    Trīsi simti un sešdesmit grādos; tā būt labākā temperatūra — gan lielām virtuvēm, gan mājsaimniecēm arī.

—   Tātad, kamēr piedegšanas punkts paliek trīssimt sešdesmit grādu robežās, tauki dara savu darbu. Ja piedeg, kad temperatūra ir zemāka, tad kaut kas nav kārtībā.

—   Tiesa, tiesa, monsieur. Un tauki piešķirt ēdiens sliktā garša, tas likties sasmacis — kā šodien.

Pītera smadzenēs sarosījās kādreiz iemācīti fakti, kas, nelikti lietā, bija ierūsējuši. Kornela universitātē viesnīcu administrācijas studentiem bija lasīts pārtikas produktu ķīmijas kurss. Viņš neskaidri atcerējās kādu lekciju… Steitlerholā krēslainā pēcpusdienā, kad logu rūtis jau greznojās ar leduspuķēm. Viņš bija ienācis klausītavā no āra saltā gaisa, kas knieba ausīs. Iekšā bija silts, un vienmuļi lējās informācijas plūsma… tauki un katalizatori.

—    Ir zināmas vielas, — Pīters risināja atmiņas, — kas saskarē ar taukiem darbosies kā katalizatori, tā ka tauki pavisam drīz sairs.

—   Jā, monsieur, — Andrē Lemjē noskaitīja katalizatorus uz pirkstiem. — Tie būt mitrums, sāls, misiņš un varš, kas cepamajā agregātā pārāk augstā temperatūrā savienoties un arī, ja klāt būt olīveļļa. To visu es būt pārbaudījis. Te tādi iemesli nevarēt rasties.

Viens vārds it kā noklikstēja Pītera smadzenēs. Tas saistījās ar gluži neapzināti pamanīto, pirms brīža vērojot cepamās iekārtas tīrīšanu.

—   No kāda metāla ir jūsu cepamie režģi?

—    No hromēta metāla. — Balss izklausījās samulsusi. Abi vīrieši zināja, ka hroms taukiem nav kaitīgs.

—   Interesanti, cik labs ir pārklājums. Ja tas nav drošs, tad jāzina, kas atrodas zem hroma un vai hroms nav šur un tur bojāts?

Lemjē apstājās, iepletis acis. Nebilzdams ne vārda, viņš izcēla vienu no režģiem un rūpīgi noslaucīja ar drānu. Pagājuši zem griestu lampas, abi apskatīja metāla virsu.

No ilgas, pastāvīgas lietošanas hromējums bija saskrāpēts. Varēja redzēt nelielus plankumiņus, kur tas bija pilnīgi noberzts: tur zem skrāpējumiem un nobrāzumiem spīdēja kaut kas dzeltens.

—   Misiņš! — Jaunais francūzis iesita sev ar plaukstu pa pieri. — Tas būt tauku nelabās garšas cēlonis! Es būt pilnīgs stulbenis!

—   Nedomāju, ka jums vajadzētu vainot sevi, — norādīja Pīters. — Acīmredzot jau sen pirms jūsu atnākšanas kāds taupības nolūkos nopircis lētus cepamos režģus. Nelaimīgā kārtā šis skopums galu galā atnesis zaudējumus.

—   Bet man vajadzēt to atklāt — tā, kā to darīt jus, monsieur. —Andrē Lemjē, šķiet, nebija tālu no asarām. — Bet nu iznākt gluži otrādi — jūs, monsieur, jūs nonākt no savas paperasserie* virtuvē — un parādīt man, kur to ļaunums meklēt. Tur jau pat zirgs smieties!

—   Ja tā notiks, — atteica Pīters, — tad tieši tāpēc, ka jūs pats par to izpļāpāsieties. No manis neviens nedzirdēs ne pušplēsta vārda.

—     Citi man stāstījuši, ka jūs būt labs cilvēks — un gudrs, — lēni sacīja Andrē Lemjē. — Nu es skaidri redzēt, ka tā būt taisnība.

Pīters pacilāja rokās ātršuvēju. — Izlasīšu jūsu ziņojumu un pateikšu savas domas.

—     Paldies, monsieur. Un es prasīt, lai gādāt jaunus cepamos režģus. No nerūsošā tērauda. Šovakar tos atgādāt šurp, lai tur ar velns par mazu zēnu palikt.

Pīters pasmaidīja.

—   Monsieur, man vēl kaut kas ienākt prātā?

—   Un kas tad?

Jaunais pavārs saminstinājās. — Jums tas likties, nu, kā to teikt, — bezkaunīgi. Bet mēs abi — monsieur Makdermot — ja mums dot brīvas rokas — mēs varēt šitā vietu pataisīt par nudien superīgu viesnīcu!

Lai gan Pīters Makdcrmots uzjautrināts iesmējās, viņš par teikto prātoja visu ceļu līdz savai darbistabai.

9

Pieklauvējusi pie tūkstoš četrsimt desmitās istabas durvīm, Kristīne Frānsisa tūdaļ nākamajā mirklī sev pajautāja, kāpēc īsti nākusi. Protams, vakar apciemot Albertu Velsu bija pilnīgi dabiski — viņš taču aizvakar naktī cīnījies ar nāvi un Kristīne palīdzējusi viņu glābt. Turpretī patlaban misteru Velsu aprūpēja pietiekami labi un, pamazām atveseļojoties, viņš atkal kļuvis par tādu pašu parastu viesi kā tūkstoš piecsimt pārējie iebraucēji. Tāpēc Kristīne apzinājās, ka vēlreiz ierasties pašai būtiska iemesla nav.

Taču mazajam, pavecajam vīram piemita kaut kas pievilcīgs. Viņa prātoja, ka varbūt tā ir Velsa tēvišķīgā attieksme vai ari dažas īpašības, kas atgādināja viņas pašas tēvu, ar kura zaudējumu Kristīne pat pēc pieciem gariem gadiem joprojām nebija samierinājusies. Tomēr nē! Tēva pati galvenā īpašība bija šķitusi iespēja uz viņu paļauties. Turpretī attiecībās pret Albertu Velsu balsts drīzāk slēpās viņā, Kristīnē — ne velti viņa vakar centusies pasargāt veco vīru no nepatikšanām, kas varēja piemeklēt, nolīgstot privātu kopēju.

Tomēr iespējams arī, Kristīne nodomāja, ka šobrīd gluži vienkārši jūtas vientuļa un grib izgaisināt vilšanos, kura pārņēmusi, uzzinot, ka šovakar nevarēs notikt abu plānotā tikšanās ar Pīteru. Un, ja nu runa ir par to — vai tā īstenībā ir tikai vilšanās vai kāda cita sāpīgāka sajūta, atklājot, ka Pīters ēdīs pusdienas nevis ar viņu, bet ar Māršu Preiskotu?

Ja viņa grib būt godīga, tad jāatzīst, ka šorīt sadusmojusies. Tiesa, cerams, ka viņa gan pratusi to noslēpt, izlikdamās tikai viegli aizkaitināta un izmezdama paasu piezīmi, no kuras nav spējusi atturēties. Būtu bijusi liela kļūda izrādīt īpašnieciskas tieksmes pret Pīteru un sagādāt šai mazajai, saldi lipīgajai mis Māršai gandarījumu, ka viņa panākusi sievišķīgu uzvaru, lai arī īstenībā tā tiešām ir.

Uz klauvējienu joprojām nebija atbildes. Atcerēdamās, ka istabā jābūt žēlsirdīgajai māsai, Kristīne pieklaudzināja vēlreiz — skaļāk. Šoreiz bija dzirdams, kā tiek atgrūsts krēsls un durvīm tuvojas soļi.

Tās atvēra Alberts Velss. Viņš bija pilnīgi apģērbies un izskatījās labi. Kad vecais ieraudzīja Kristīni, viņa iesārtā seja atplauka vēl vairāk. — Cerēju, ka jūs atnāksiet, jaunkundz. Ja nebūtu ieradusies, es jūs sameklētu pats.

— Es domāju, ka … — Kristīne pārsteigta ierunājās.

Mazais, zvirbulim līdzīgais vīriņš iesmējās. — Jūs domājāt, ka viņi noturēs mani gultā, bet nekā nebija. Es jutos labi, tāpēc piedabūju, lai viesnīcas ārsts ataicina to speciālistu — to no Ilinoisas, dakteri Aksbridžu. Viņš ir ļoti prātīgs — teica: ja slimnieks jūtoties labi, tad parasti tā arī esot. Mēs par abiem aizvadījām māsu projām, un te nu es esmu. — Viņš staroja smaidā. — Nāciet jel, jaunkundz, iekšā.

Kristīne galvenokārt jutās atvieglota tāpēc, ka beigušies ievērojamie izdevumi par privātās žēlsirdīgās māsas pakalpojumiem. Viņai bija aizdomas, ka Alberts Velss droši vien tā izlēmis, aprēķinādams summas lielumu.

Viņa devās Velsam nopakaļ iekšā. — Vai jūs jau vienreiz klauvējāt? — viņš pavaicāja.

Kristīne atzina, ka to darījusi.

—   Man jau likās, ka es kaut ko dzirdu. Laikam biju aizrāvies ar šo te. — Viņš norādīja uz galdu pie loga. Uz tā atradās liela, sarežģīta bilžu rēbusa plāksnīte — apmēram divas trešdaļas jau bija sakārtotas. — Vai ari, — viņš piebilda, — es domāju, ka tas ir Beilijs.

—   Kas ir Beilijs? — Kristīne ziņkārīgi pavaicāja.

Vecā vīra acis iezibsnījās. — Ja kādu brītiņu paliksiet, tad redzēsiet. Vārdu sakot, ja ne viņu, tad Bārnemu.

Kristīne neizpratnē pašūpoja galvu. Piegājusi pie loga, viņa pārliecās pār atjautības uzdevuma sastāvdaļām un ņēmās tās pētīt. Bija salikts pietiekami daudz, lai varētu saprast, ka te atainota Ņūorleāna mijkrēslī, skatīta no augšas. Cauri pilsētai izvijās vizuļojošā upe. — Es arī pirms ilga laika mēdzu ar to darboties, — viņa sacīja. — Tētis man palīdzēja.

—     Daži apgalvotu, ka pieaugušam cilvēkam tāda nodarbošanās nepiedien, — stāvēdams viņai līdzās, piezīmēja Velss. — Es gan visbiežāk ķēros pie tās, kad gribu kaut ko pārdomāt. Reizēm atrodu gan atslēgu, gan arī atbildi uz savu problēmu — abus apmēram vienā laikā.

—   Atslēgu? Nekad neesmu par to dzirdējusi.

—   Tā ir mana iedoma, jaunkundz. Man liekas, ka vienmēr ir kāda atslēga — kā šajā spēlē, tā ari vairumā citu problēmu. Dažkārt tu, cilvēks, domā, ka esi to uzgājis, bet nekā. Taču kad tev laimējies to uziet, pēkšņi noskaidrojas kopaina un saredzi, kā atsevišķais iekļaujas veselumā.

Negaidot pie ārdurvīm kāds asi un valdonīgi pieklauvēja. Alberts Velss ar lūpām mēmi izveidoja vārdu: — Beilijs!

Kristīne bija pārsteigta, kad ārdurvis atdarījās un tajās parādījās gaiteņa pārzinis formas tērpā. Pār vienu plecu viņam bija pārmesti vairāki pakaramie ar vīriešu drēbēm, otrā rokā viņš turēja izgludinātu sarža uzvalku. Pēc vecmodīgā griezuma varēja saprast, ka tas neapšaubāmi pieder Albertam Velsam. Ietrenētā ātrumā kalpotājs iekāra uzvalku skapī un atgriezās pie durvīm, kur gaidīja mazais vīriņš. Kalpotāja kreisā roka pieturēja plecam pārmestos uzvalkus, labā kā paradusi ar augšup pagrieztu plaukstu pastiepās uz priekšu.

—  Es jau ar jums visu nokārtoju, — teica Alberts Velss. Viņa acīs spulgoja jautrība. — Kad šorīt uzvalku paņēma.

—   Ar mani jūs neko neesat kārtojis, ser. — Kalpotājs noteikti pakratīja galvu.

—   Nē — ar jūsu draugu. Tas ir tas pats.

—  Man par to nekas nav zināms, — vienā mierā atmeta kalpotājs.

—   Vai gribat teikt, ka viņš ar jums nedalās?

Pastieptā roka nolaidās. — Nesaprotu, par ko jūs

runājat.

—  Beidziet jel! —Alberts Velss plati pasmīkņāja. —Jūs esat Beilijs. Es iedevu dzeramnaudu Bārnemam.

Kalpotājs aši pašķielēja pret Kristīni. Viņa sejā iezagās šaubas, jo viņš jauno sievieti atpazina un nu muļķīgi pasmaidīja. — Jā, ser. — Un izgāja ārā, aizvērdams aiz sevis durvis.

—   Ko tas viss galu galā nozīmē?

Mazais vīriņš iespurdzās smieklos. — Jūs strādājat viesnīcā un nezināt Bārnema un Beilija triku?

Kristīne papurināja galvu.

—  Vienkāršs paņēmiens, jaunkundz. Viesnīcu kalpotāji strādā pa pāriem, taču tas, kas paņem uzvalku tīrīšanai, nekad neatnes to atpakaļ. Tā viņi iemanījušies un parasti dabū divas dzeramnaudas. Vēlāk saliek abas kopā un sadala uz pusēm.

—  Saprotu gan, kā tas notiek, — Kristīne attapās, — bet tas man nekad nebija ienācis prātā.

—    Vairākumam citu arī ne. Tāpēc viņi dod divkāršu dzeramnaudu par vienu un to pašu pakalpojumu. —Alberts Velss domīgi paberzēja putna knābim līdzīgo degunu. — Man tā ir sava veida spēle — paraudzīties, cik daudzās viesnīcās notiek viens un tas pats.

Kristīne iesmējās. — Kā jūs to atklājāt?

—   Reiz kāds sulainis man pastāstīja — kad biju pavēstījis, ka esmu viņus pieķēris. Viņš man pateica vēl kaut ko. Jūs zināt, ka ir viesnīcas ar iekšējiem tālruņiem. No dažiem var piezvanīt tiešā ceļā uz istabām. Tā nu Bārnems vai Beilijs — kurš todien dežurē, — piezvana uz istabām, kur viņam kaut kas jānogādā. Ja neviens neatbild, viņš nogaida un zvana atkal vēlāk. Ja kāds atbild — tas nozīmē, ka iemītnieks mājās, — viņš, neko nerunādams, nokar klausuli. Tad pēc dažām minūtēm atnes uzvalku un saņem otru dzeramnaudu.

—   Vai jums netīk dot dzeramnaudas, mister Vels?

—    Tā gluži nav, jaunkundz. Dzeramnaudas atgādina nāvi; no tām vaļā netiksi, tāpēc — kāda jēga būtu bojāt garastāvokli? Taču šorīt es iedevu krietnu summiņu Bārnemam — it kā iepriekš samaksādams par joku, ko tikko kā izspēlēju ar Beiliju. Bet es nevaru ciest, ka mani uzskata par muļķi.

—   Diez vai tas notiek pārāk bieži. — Kristīnei radās aizdomas, ka Albertam Velsam nebūt nav vajadzīga tik stipra aizstāvība, kā viņai sākumā licies. Taču tāpēc vecais vīrs viņas acīs nezaudēja nekā no savas pievilcības.

—   Pilnīgi iespējams, — viņš piekrita. — Taču ir kaut kas, ko es gribētu jums pateikt. — Šajā viesnīcā blēdās daudz vairāk nekā parasti.

—   Kāpēc jums tā šķiet?

—  Tāpēc, ka parasti, jaunkundz, es turu acis vaļā un pļāpāju ar cilvēkiem. Viņi man pastāsta šo to, ko varbūt nestāstītu jums.

—   Ko tad?

—   Nu, pirmkārt, dažs labs te iedomājas, ka var atļauties itin visu. Acīmredzot tas notiek tāpēc, ka jums trūkst laba saimnieka. Tas varētu būt labs, tomēr tā nav, un diez vai tāpēc jūsu misters Trents patlaban nav iepinies tādā ķezā.

—   Gluži vai neticami, — Kristīne sacīja. — Pīters Makdermots teica man gluži to pašu — gandrīz ar tiem pašiem vārdiem. — Viņa pētīgi ielūkojās mazajā vīriņā. Kaut arī likās, ka Velsam trūkst sabiedriskā slīpējuma, laikam viņam piemita dabiska spēja saskatīt parādību būtību.

Alberts Velss atzinīgi pamāja. — Tas, nudien, ir cilvēks ar galvu. Mēs vakar aprunājāmies.

Kristīni tāds atklājums pārsteidza. — Vai tad Pīters bija te?

—   Jā gan.

—   Es nezināju. — Starp citu, tas ir tieši Pitera garā, viņa nodomāja: ja kaut kas piesaistījis viņa uzmanību, viņš neparko neizlaidīs to no acīm. Viņa jau agrāk ievērojusi, ka Pīters gan domā lielos mērogos, taču reti kad palaiž garām sīkumus.

—   Vai jūs ar viņu precēsieties, jaunkundz?

Negaidītais jautājums izbiedēja. — Kas jūs uzvedināja uz

tādām domām? — Tomēr par spīti neizpratnei viņa manīja, ka nosarkusi.

Alberts Velss pasmējās. Kristīne nodomāja, ka reizēm viņš atgādina draisku elfu.

—    Laikam uzminēju — pēc tā, kā jūs nupat izrunājāt viņa vārdu. Turklāt es sapratu, ka jūs abi droši vien bieži saskrienaties — kā nekā jūs tak kopā strādājat, un, ja tam jaunajam cilvēkam ir galva uz pleciem — un man liekas, tā ir, — viņš apjēgs, ka dārga manta nekur tālu nav jāmeklē.

—  Tas nu ir par traku, mister Vels! Jūs… jūs lasāt cilvēku domas un tad liekat justies bezgala neveikli. — Taču Kristīnes siltais smaids liecināja, ka teiktais nav domāts kā pārmetums.

—     Un nesauciet jel mani par jaunkundzi. Mans vārds ir Kristīne.

—   Tas manās acīs ir īpašs vārds, — viņš klusi atteica.

—   Tā sauca manu sievu.

—   Sauca?

Velss pamāja ar galvu. — Viņa ir mirusi, Kristin. Nomira tik sen, ka man dažkārt rādās, ka īstenībā mēs nemaz neesam dzīvojuši kopā. Ka nav bijušas ne labas, ne Jaunas dienas, kaut gan tādu netrūka. Taču gadās brīži, kad šķiet, ka viss noticis nupat vakar. Tieši tad mani sāk mocīt mūžīgā vientulība, un es zaudēju spēkus. Bērnu mums nebija. — Skatiens kjuva domīgs. Velss apklusa. — Cilvēks nekad neapjēdz, kādas saites viņu sien pie otra, līdz tās pārtrūkst. Tāpēc jums ar savu jauno cilvēku jāizbauda ik mirklis. Nav ko velti šķiest laiku, to nekad neatgriezīs atpakaļ.

Kristīne pasmējās. — Es tak jums stāstu, ka viņš nav manējais. Vismaz vēl nav.

—   Ja rīkosieties pareizi, tad būs.

—   Varbūt. — Viņa neviļus palūkojās uz daļēji pabeigto bilžu rēbusu. — Es šaubos, vai tāda atslēga vispār pastāv, — viņa lēni teica, — tāda, kā jūs sakāt. Un, ja ari to atrod, vai cilvēks noteikti ir pārliecināts, ka tā ir īstā, vai ari tikai minstinās un cer. — Tad, nepaspējusi īsti aptvert, ko dara, viņa sāka stāstīt mazajam vīriņam, kas kādreiz noticis — par traģēdiju Viskonsinā, savu vientulību, pārcelšanos uz Ņūorleānu, dažiem nākamajiem gadiem un beidzot par to, kā patlaban pirmo reizi pavērušies vārti uz īstu dzīves piepildījumu. Viņa neslēpa ari šīvakara izjukušo tikšanos un savu vilšanos.

Visu izklausījis, Alberts Velss kā vieds pareģis noteica:

—   Bieži vien notikumi rit savu gaitu. Taču citreiz tie maķenīt jāpabiksta, lai cilvēkus iekustinātu.

—   Vai jums ir kāds ierosinājums? — viņa it kā tāpat vien pavaicāja.

Velss noliedzot papurināja galvu. — Tā kā jūs esat sieviete, tad zināt krietni vairāk par mani. Tomēr vienu gan es teikšu. Ņemot vērā notikušo, es nebrīnītos, ja šis jaunais cilvēks ielūgtu jūs pusdienās rītvakar.

Kristīne pasmaidīja. — Varbūt arī.

—   Nu, tad, pirms tas notiek, norunājiet randiņu ar kādu citu. Ja viņš būs spiests vēl dienu pagaidīt, jūs pacelsiet sev cenu.

—   Tad man kaut kas jāizdomā.

—   Ja vien negribēsiet citādi, tas nebūs nepieciešams. Es jau dzīros jūs, jaunkundz… lūdzu, piedodiet, Kristīne, — dzīros ielūgt jūs paēst ar mani pusdienas — lai kaut kā pateiktos par viņnakts rūpēm. Ja spējat paciest veca vīra sabiedrību, es labprāt izpalīdzētu.

—     Piedāvājumu ar prieku pieņemu, — viņa atteica, — nebūt ne tādēļ, lai jūs man izpalīdzētu.

—   Lieliski! — Mazais vīriņš priecīgi pasmaidīja. — Laikam vislabāk būs, ja ieturēsimies tepat, viesnīcā. Apsolīju tam dakterim, ka dažas dienas nebāzīšu degunu laukā.

Kristīne mazliet pavilcinājās. Viņa prātoja, vai Alberts Velss zina, cik augstas cenas vakaros ir Sv. Gregora ēdamzālē. Lai gan nebija vairs jāmaksā kopējai, jaunajai sievietei negribējās, lai Velss tērē atlikušo naudu. Tomēr negaidīti viņai iešāvās prātā, kā to novērst.

Atlikdama domu uz vēlāku laiku, viņa piekrita. — Viesnīcā būs lieliski. Taču tas ir īpašs notikums. Jums būs jāpagaida, līdz es aizeju mājās un uzcērtos sevišķi greznā ģērbā. Norunāsim tikties rītvakar pulksten astoņos.

Pametusi Albertu Velsu vienatnē, Kristīne turpat četrpadsmitajā stāvā ievēroja, ka nestrādā ceturtais lifts. Viņa

redzēja, ka strādnieki labo lifta durvis un remontdarbi norit ari pašā lifta iekšienē.

Viņa ar citu liftu nobrauca galvenajā starpstāvā.

10

Zobārstu prezidents doktors Ingrems nikni urbās ciemiņā, kas ieradās viņa septītā stāva apartamentā. — Makdermot, ja esat atnācis, gribēdams kaut ko nogludināt, tad es jums skaidri un gaiši pateikšu, ka jūs velti tērējat laiku. Vai jūs tādēļ atnācāt?

—   Jā, — Pīters atzinās. — Diemžēl tā ir.

—   Nu, jūs vismaz nemelojat, — norūca vecākais vīrietis.

—   Man nav iemesla to darīt. Es esmu viesnīcas darbinieks, dakter Ingrem. Kamēr es šeit strādāju, mans pienākums ir viesnīcas labā darīt visu iespējamo.

—   Un vai tas, kas notika ar doktoru Niklesu, bija labākais, ko spējāt izdarīt?

—   Nē, ser. Ticat vai neticat, tas bija pats neglītākais, ko varēja izdarīt. Un tas, ka man nav tiesību mainīt viesnīcā noteikto kārtību, neko neattaisno.

—  Ja jūsu uzskati patiešām ir tādi, — nošņāca kongresa prezidents, — tad vajadzētu saņemt dūšu, aiziet un sameklēt darbu kaut kur citur. Varbūt alga būs mazāka, taču ētika augstāka.

Pīters pietvīka, tomēr piespiedās atturēties no pārsteidzīgas atbildes. Viņš sev atgādināja, ka šorīt vestibilā apbrīnojis pavecā zobārsta godīgo stāju. Kopš tā brīža nekas nebija mainījies.

—   Nu? — Modrais skatiens stingri vērās Pīterā.

—   Iedomāsimies, ka es patiešām aizietu, — teica Pīters. — Cilvēks, kas nāktu manā vietā, varētu būt pilnīgi apmierināts ar to, kā ir. Es vismaz apmierināts neesmu. Grasos darīt, ko vien spēšu, lai grozītu šejienes likumus.

—   Likumus! Ak uzlabosiet noteikumus! Nolādētā liekulība! — Ārsta jau tā sārtā seja piesarka vēl tumšāka. — Savulaik esmu to saklausījies līdz riebumam! Man no tā metas šķērmi. Man tas ir pretīgi, es kaunos, visa cilvēku cilts man ir līdz kaklam!

Abu vidū valdīja klusums.

—   Labi. — Doktora Ingrema balss apsīka, pēkšņais uzliesmojums noplaka. — Piekrītu, ka jūs neesat tik neiecietīgs kā daži citi, Makdermot. Jums pietiek ar paša problēmām, un nez vai mana klaigāšana uz jums kaut ko atrisinās. Bet, dēls, vai tad jūs nesaprotat, ka tieši šī sasodītā mērenība, ko izrāda tādi cilvēki kā jūs un es, lielā mērā noved pie šāsdienas notikuma ar Džimu Niklesu?

—   Saprotu, dakter. Tomēr nedomāju, ka viss ir gluži tik vienkāršs, kā jūs iztēlojat.

—    Daudz kas nav vienkāršs, — ārsts kurnēja. — Jūs dzirdējāt, ko es sacīju Niklesam. Es sacīju, ja viņam nelūgs piedošanu un viņš nedabūs istabu, es panākšu, ka šo viesnīcu atstās visi kongresa dalībnieki.

—   Bet, ja palūkojas plašāk: vai tad jūsu kongresa darba kārtība — diskusijas par medicīnas jautājumiem, paraugdemonstrācijas un tā tālāk — vai tās nenotiek daudzu cilvēku labā? — piesardzīgi ierunājās Pīters.

—   Protams.

—   Vai tādā gadījumā šī rīcība palīdzētu? Tas ir, ja kongress izjuktu, vai tas kādam nestu labumu? Dakterim Niklesam jau nu ne… — Sajutis, ka atkal uzkurina Ingrema dusmas, viņš apklusa.

—   Nemālējiet man acis ciet, Makdermot, — noskaldīja ārsts. — Ticiet jel, ka man pietika prāta to visu jau apdomāt.

—   Piedodiet.

—   Vienmēr atrodas iemesli, kāpēc kaut ko nedarīt, un bieži tie ir visai pamatoti. Tieši tāpēc tik maz cilvēku aizstāv to, kam paši tic vai apgalvo, ka tam tic. Paredzu, ka pēc pāris stundām, izdzirdējuši, ko es grasos darīt, daudzi mani lojālie kolēģi izteiks tādus pašus argumentus. — Smagi elpodams, viņš apklusa. Tad, raudzīdamies Pīteram tieši acīs, atsāka: — Atļaujiet jums kaut ko pavaicāt. Šorīt jūs atzināties, ka kaunaties aizraidīt Džimu Niklesu. Ja jūs būtu manā vietā, ko jūs patlaban darītu?

—   Dakter, tas taču ir tikai pieļāvums…

—   Ejiet ratā ar visu šo liekulību! Es griezos pie jums ar vienkāršu, tiešu jautājumu.

Pīters nogrima domās. Viņš nosprieda, ka no tā, ko tagad sacīs, iznākums nemainīsies. Kāpēc lai neatbild godīgi?

—   Manuprāt, darītu tieši tā, kā jūs gribējāt darīt, — atlaistu kongresu, — viņš atzinās.

—   Re, kā! — Zobārstu kongresa prezidents atkāpās soli atpakaļ un atzinīgi noskatīja Pīteru. — Zem tās viesnīcas nosēdumu kārtas slēpjas godīgs cilvēks.

—   Kas drīz vien var kļūt par bezdarbnieku.

—  Turieties pie melnā uzvalka, dēls! Kaut vai būtu jāstrādā apbedīšanas birojā. — Doktors Ingrems pirmoreiz iesmējās. — Makdermot, par spīti visam, jūs man patīkat. Vai jums nav kāds caurs zobs?

Pīters pakratīja galvu. —Ja neiebilstat, es gribētu drīzāk uzzināt, kādi ir jūsu plāni. Cik ātri vien iespējams. —Ja kongresu atcels, tūlīt būs daudz darāmā. Kā teica Rojels Edverds lenča laikā, viesnīcas zaudējumi bus neaptverami, taču vismaz varētu tūlīt apturēt gatavošanos rītam un parītam.

—    Jūs bijāt atklāts pret mani, es tāds pats būšu pret jums, — doktors Ingrems pastrupi noteica. — Šopēcpusdien piecos esmu sasaucis ārkārtēju valdes sēdi. — Viņš palūkojās pulkstenī. — Tā notiks pēc divarpus stundām. Tad būs atbraukusi lielākā daļa valdes locekļu.

—   Mēs taču noteikti uzturēsim sakarus.

Doktors Ingrems palocīja galvu. Viņš atkal izskatījās bargs. — Nemāniet sevi, Makdermot! Tas, ka mēs bridi parunājām mierīgāk, neko nenozīmē. Kopš šīrīta nekas nav mainījies, un jūs visi dabūsiet no manis pa to vietu, kur patiešām sāpēs.

Vorens Trents par brīnumu gandrīz vienaldzīgi noklausījās vēsti, ka Amerikas Zobārstu apvienība savu kongresu varbūt atcels un tās dalībnieki protestējot demonstratīvi atstās viesnīcu.

Pametis doktoru Ingremu, Pīters Makdermots bija nekavējoties devies uz administrācijas telpām starpstāvā. Kristīne — pēc viņa domām, pavēsi — bija teikusi, ka viesnīcas īpašnieks esot kabinetā.

Pīteram likās, ka Vorens Trents ir krietni mazāk saspringts nekā visās pēdējās dienās. Ērti apsēdies greznajā ģenerāldirektora kabinetā pie rakstāmgalda ar melno marmora virsu, viņš nebūt vairs nelikās tik aizkaitināts kā vēl vakar. Klausoties Pītera ziņojumu, viņam palaikam lūpas izliecās vieglā smaidā, it kā pašam ar šā brīža notikumiem nebūtu gandrīz nekāda sakara. Pīters nodomāja, ka priekšnieks, šķiet, uzjautrinās par kādu slepenu joku, ko zina tikai viņš viens.

Noklausījies stāstāmo, Trents pārliecināts noliedzot pakratīja galvu. — Nekur viņi neies. Papļāpās, un ar to viss beigsies.

—   Liekas, ka doktora Ingrema nodomi ir ļoti nopietni.

—   Varbūt viņam tādi arī ir, taču pārējie nepiekritīs. Jūs sakāt, ka šajā pēcpusdienā notiks sanāksme; es paredzu, kā tā noritēs. Kādu bridi viņi debatēs, tad izveidos komisiju, kas izstrādās rezolūciju. Vēlāk — iespējams, rīt — komisija iepazīstinās ar rezolūciju valdi. Varbūt to pieņems, varbūt mazliet pārstrādās, vārdu sakot, vēl drusku patarkšķēs. Vēl vēlāk — iespējams, nākamajā dienā, rezolūciju apspriedīs no kongresa tribīnes. Esmu to redzējis jau iepriekš — šitādu diži demokrātisku procesu. Viņi vēl ļerkšķēs, kad kongress būs jau beidzies.

—    Laikam jums varētu būt taisnība, — sacīja Pīters.

—    Kaut gan man jāteic, ka tas ir diezgan nelāgs viedoklis.

Tas skanēja asi, un Pīters jau sagatavojās, ka sekos pamatīgs sprādziens. Tā nenotika. Vorens Trents tikai norūca:

—   Es spriežu lietišķi, tas ir viss. Ļaudis kladzinās par tā sauktajiem principiem, līdz mute kļūs sausa. Taču, ja vien spēs izvairīties, neērtības sev nesagādās.

—   Tomēr, iespējams, ka būtu vieglāk, ja mēs grozītu savu politiku, — Pīters stūrgalvīgi iebilda. — Nekādi nespēju ticēt, ka, iemitinot doktoru Niklesu, viņš būtu uzspridzinājis te bumbu.

—    Viņš varbūt ne. Bet padibenes, kas sāktu plūst iekšā pēc viņa, to izdarītu. Tad mēs būtu iekūlušies nepatikšanās.

—   Cik saprotu, mēs jau tagad tajās esam iekšā. — Pīters apzinājās, ka vārdu kauja tuvojas bīstamai robežai, un gudroja, cik tālu vēl var iet. Turklāt lauzīja arī galvu, kāpēc šodien viņa darba devējs ir samērā labā omā?

Vorena Trenta aristokrātiskie vaibsti saviebās dzēlīgā smīnā. — Varbūt mums kādu laiku patiešām bijušas nepatikšanas. Taču paies pāris dienas, un tās izkūpēs. Viņš pēkšņi noprasīja: — Vai Kērtiss O'Kīfs joprojām te mīt?

—    Cik zinu — jā. Neesmu dzirdējis, ka viņš būtu aizbraucis.

—   Lieliski. — Smīns tā ari nebija izgaisis. — Man ir šāda tāda informācija, kas jūs varētu interesēt. Rit pavēstīšu O'Kīfam un visai viņa viesnīcu apvienībai, ka viņi var iet slīcināties Pontšartrēnas ezerā.

11

Hērbijs Cendlers no savas gaiteņu pārziņu priekšnieka augstās katedras slepus vēroja četrus jauniešus, kas no ielas ienāca Sv. Gregora viesnīcā. Pulkstenis bija gandrīz četri.

Divus no grupas Hērbijs pazina — tie bija Lails Dimērs un Stenlijs Diksons, kurš, drūmi saviebies, devās citiem pa priekšu liftu virzienā. Pēc dažiem mirkļiem viņi nozuda no redzesloka.

Vakar, runājot pa telefonu, Diksons bija nozvērējies Hērbijam, ka gaiteņu pārziņu priekšnieka loma aizvakarējās nakts skandālā netikšot izpausta. Taču Hērbiju grauza nemiers, jo Diksons bija tikai viens no četriem. Kā izturēsies pārējie — un varbūt arī pats Diksons —, kad viņus sāks pratināt un pat piedraudēs, bija kaut kas gluži cits.

Tāpat kā iepriekšējās divdesmit četrās stundā, arī šobrīd Čendlers kāvās ar augošām bailēm.

Iznākot no lifta, Stenlijs Diksons, atkal iedams pirmais, veda pārējos trīs pa starpstāva gaiteni. Viņi apstājās pie paneļu durvīm ar blāvas spuldzītes apspīdētu uzrakstu: «Viesnīcas administrācija», un Diksons vēlreiz īdzīgi atkārtoja iepriekšējo brīdinājumu: — Paturiet prātā! Runāšu es.

Flora Jeitsa ieveda viņus Pītera Makdermota darbistabā. Pacēlis vēsu skatienu, Pīters norādīja uz krēsliem un pavaicāja: — Kurš no jums ir Diksons?

—   Es.

—   Dimērs?

Laila Dimēra galvas mājiens diez cik pašapzinīgs neizskatījās.

—   Divu pārējo vārdus es nezinu.

—  Cik nelāgi, — sacīja Diksons. — Būtu zinājuši, varētu visi paķert līdzi vizītkartes.

—  Es esmu Gledvins, — iejaucās trešais puisis. — Un tas ir Džo Valoski. — Diksons apveltīja Gledvinu ar niknu skatienu.

—  Jūs visi, protams, varat iedomāties, ka esmu uzklausījis mis Māršas Preiskotas ziņojumu par to, kas notika pirmdienas vakarā, — Pīters teica. — Ja vēlaties, esmu ar mieai uzklausīt jūsu versiju.

Pirms kāds cits paspēja iejaukties, ātri ierunājās Diksons.

—     Paklau! Mūsu ielūgšana bija jūsu izgudrojums, nevis mūsējais. Mums nekas jums nav sakāms. Tāpēc, ja jums ir ko pļurkstēt, speriet vaļā!

Pīters sakoda zobus, taču, lai gan ar pūlēm, tomēr savaldījās.

—    Lieliski! Pirmo ierosinu izskatīt nesvarīgāko jautājumu. — Viņš pašķirstīja dokumentus un tad vērsās pie Diksona. — Tūkstoš simt divdesmit sestais-septītais apartaments bija reģistrēts uz jūsu vārda. Kad jūs aizmukāt, — viņš uzsvēra «aizmukāt», — es uzskatīju, ka esat aizmirsis izrakstīties, tāpēc izdarīju to jūsu vietā. Te ir nenokārtots rēķins par septiņdesmit pieciem dolāriem un dažiem centiem. Vēl viens simt desmit dolāru liels rēķins nokārtojams par apartamentam nodarītiem zaudējumiem.

Puisis, kas bija stādījies priekšā kā Gledvins, klusi iesvilpās.

—    Mēs nomaksāsim septiņdesmit piecus, — paziņoja Diksons. — Un ne centa vairāk.

—  Jums ir tiesības apstrīdēt otru rēķinu, — paskaidroja Pīters. — Tomēr atļaujiet jūs brīdināt, ka viesnīca no savas prasības neatteiksies. Ja būs nepieciešams, mēs ierosināsim lietu tiesā.

—  Klau, Sten… — šoreiz ierunājās ceturtais, Džo Valoski. Diksons pamāja, lai tur muti.

Līdzās sēdošais Lails Dimērs nemierīgi patriņājās.

—   Sten, lai kas arī notiktu, — viņš klusi ieteicās, — viņi var sacelt lielu brēku. Ja tas jādara, tad dalīsim izdevumus uz četriem. — Viņš griezās pie Pītera: — Ja mēs tos simt desmit dolārus maksājam, var izrādīties, ka tik daudz uzreiz nav iespējams savākt. Vai varētu maksāt pa daļām?

—   Protams. — Pīters uzskatīja, ka nav iemesla liegt puišiem viesnīcas parastos atvieglojumus. — Vai nu visi, vai arī viens no jums var ieiet pie mūsu kreditdirektora, viņš ar jums vienosies. — Pīters noskatīja visu bariņu. — Vai uzlūkosim šo daļu par nokārtotu?

Visi četri cits pēc cita pamāja ar galvu.

—   Paliek vēl jautājums par izvarošanas mēģinājumu — četri tā sauktie vīrieši pret vienu meiteni. — Pīters pat nemēģināja klusināt balsī ieskanējušos nicību.

Valovski un Gledvins nosarka. Lails Dimērs apmulsis izvairījās no Pītera skatiena.

Vienīgi Diksons nezaudēja pašapziņu. — Tās ir viņas pasakas! Iespējams, ka mūsu versija varētu skanēt citādi.

—   Es jau sacīju, ka esmu ar mieru to uzklausīt.

—   Ko vēl ne!

—   Tad man nav citas izvēles kā ticēt mis Preiskotai.

Diksons iesmējās. — Vai jums, cienītais, ari gribējās tur

būt klāt? Vai ari jūs savus meslus ievācāt vēlāk?

—   Sten, stāvi mierā! — noburkšķēja Valoski.

Pīters cieši sažņaudza plaukstas ap krēsla parocēm, lai apspiestu vēlēšanos izdrāzties galda otrā pusē un iegāzt pa pretinieka glūnīgi pašapmierināto viepli. Tomēr viņš apzinājās, ka, tā rīkodamies, ļaus Diksonam iegūt priekšrocību, ko šis viltnieks acīmredzot pūlējās iemantot. Neparko viņš neļaus izvest sevi no pacietības.

—   Uzskatu, ka jūs visi zināt, kāda krimināla apsūdzība jums draud, — viņš ledaini noteica.

—    Ja tā būtu, — neatlaidās Diksons, — tad kāds jau to būtu izvirzījis. Tāpēc nedomājiet, ka mēs uzķersimies uz āķa.

—   Vai jūs esat gatavi atkārtot šo apgalvojumu mistera Marka Preiskota klātbūtnē? Pēc tam, kad viņam paziņos, kas noticis ar meitu, un viņš ieradīsies atpakaļ no Romas?

Lails Dimērs spēji pacēla galvu — seja pauda izbīli. Pirmo reizi nemiers iezagās arī Diksona acīs.

—   Vai viņam to ziņos? — bažīgi noprasīja Gledvins.

—   Turi muti! — Diksons viņu aprāva. — Tās ir lamatas. Neuzķerieties! — Taču vārdi vairs neskanēja tik pašpaļāvīgi kā pirms brīža.

—   Varat paši novērtēt, vai tās ir lamatas vai nav! — Pīters atdarīja kādu rakstāmgalda atvilktni, izņēma ātršuvēju un atšķīra vaļā. — Te es esmu precīzi pierakstījis ziņojumu, kuru man sniedza mis Preiskota, kā ari fiksējis stāvokli, kādu konstatēju tūkstoš divsimt sestājā-septītajā apartamentā, pirmdienas vakarā tur ierazdamies. Mis Preiskota nav vēl to apstiprinājusi ar savu parakstu, taču var to izdarīt, turklāt papildinot ar jebkurām citām detaļām, ja uzskatīs par nepieciešamu. Ir ari vēl kāds ziņojums, ko sastādījis un parakstījis Aloizs Roiss, viesnīcas darbinieks, kuram jūs uzbrukāt. Viņš apstiprina manu ziņojumu un izklāsta, kas noticis tūlīt pēc viņa ierašanās.

Doma, ka jādabū ziņojums no Roisa, Pīteram bija iešāvusies prātā vakar vēlu vakarā. Izpildot telefonisko lūgumu, šorīt agri jaunais melnādainais bija ziņojumu atnesis. Akurāti uzrakstītajā dokumentā domas bija izteiktas skaidri un precīzi — tās liecināja par Roisa juridisko izglītību. Tai pašā laikā Aloizs Roiss Pīteru brīdināja: — Es joprojām uzskatu, ka neviena Luiziānas tiesa izvarošanas gadījumā, kur iejaukti baltie, neņems par pilnu kāda nēģera apgalvojumus. — Mazliet aizkaitināts par Roisa mūžīgo spurošanos, Pīters tomēr apsolīja: — Esmu pārliecināts, ka tiesā tas nekad nenonāks, taču man jābūt apbruņotam.

Bija palīdzējis arī Sems Džekebics. Pēc Pītera lūguma viņš bija piesardzīgi ievācis ziņas par abiem jauniešiem, Stenliju Diksonu un Lailu Dimēru: — Dimēra tēvs, kā jums zināms, — viņš stāstīja, — ir bankas prezidents; Diksona tēvs tirgojas ar automašīnām — bizness ir plaukstošs, ģimenes īpašumā plaša māja. Šķiet, ka abi puiši bauda lielu brīvību, laikam vecāki uz daudz ko skatās caur pirkstiem — naudas netrūkst, taču pastāv zināmi ierobežojumi. No visa, ko dzirdēju, secinu, ka abi tēvi daudz neuztrauktos, ja dēli būtu pārgulējusi ar meitenēm, drīzāk norūktu: «Es jaunībā darīju to pašu.» Tomēr izvarošanas mēģinājums ir kas cits, it īpaši, ja tajā iesaistīta Preiskota meita. Marks Preiskots šajā pilsētā ir viens no ietekmīgākajiem vīriem. Viņš un divi pārējie apgrozās vienu un to pašu ļaužu lokā, kaut arī Preiskots sabiedriskā stāvokļa ziņā atrodas pakāpi augstāk. Protams, ja Marks Preiskots metīsies virsū Diksona un Dimēra papiņiem, apvainodams dēliņus savas meitas izvarošanā vai izvarošanas mēģinājumā, sāksies pērkoni un zibeņi, un to Diksonu un Dimēru dēliņi zina. — Pīters bija Džekebicam pateicis paldies un licis šīs ziņas aiz auss, lai nepieciešamības gadījumā liktu lietā.

—   Visi šie tukšie ziņojumi, — atsāka Diksons, — nebūt nav tik bīstami, kā jūs iztēlojat. Jūs atnācāt krietni vēlāk, tātad tie sastādīti uz citu vārdu pamata.

—   Iespējams, ka tā ir taisnība, — Pīters sacīja, — es neesmu jurists, tāpēc precīzi nezinu. Tomēr neieteiktu tos atstāt pilnīgi bez ievērības. Turklāt, vienalga, vai jūs zaudētu vai uzvarētu, tik un tā no tiesas zāles iznāktu krietni sasmērējušies, un jūsu ģimenes jums galviņas vis neglaudītu. — Ievērojis, kā Diksons saskatās ar Dimēru, Pīters saprata, ka šāviens trāpījis mērķi.

—  Ak Dievs! — Gledvins vērsās pie citiem. — Mēs taču negribam vazāties pa tiesām.

—   Ko jūs grasāties darīt? — Lails Dimērs īdzīgi pajautāja.

—  Ja mums izdosies vienoties, es neko vairāk negatavojos uzsākt — vismaz tiktāl, cik tas attiecas uz jums. Turpretī, ja jūs iespītēsieties, es mazliet vēlāk nosūtīšu misteram Preiskotam uz Romu telegrammu, bet šos dokumentus nogādāšu viņa advokātiem tepat Ņūorleānā.

Nu sapīcis izmeta jautājumu Diksons: — Ko īsti nozīmē tā «vienošanās»?

—   Tas nozīmē, ka ikviens no jums tūlīt šepat uz vietas uzrakstīs pilnīgu pārskatu par to, kas notika pirmdienas vakarā — iekļaujot aprakstā ari vakara pirmo daļu — un minēsiet viesnīcas darbinieku, kurš bijis šajā pasākumā iesaistīts.

—   Ejiet ellē! — iesaucās Diksons. — Vēl ko sagribējis…

—  Stāvi klusu, Sten! — nepacietīgi iejaucās Gledvins un tad noprasīja Pīteram. — Ja gadījumā mēs šos ziņojumus uzrakstām — ka jūs tad rīkosieties?

—    Lai kā man gribētos izmantot tos citādi, varat ticēt manam vārdam, ka neviens ārpus šis viesnīcas sienām tos neredzēs.

—   Kādas garantijas, ka mēs varam uz jums paļauties?

—   Nekādu. Jums vajadzēs riskēt.

Istabā iestājās klusums, nočīkstēja tikai kāds krēsls, un blakus telpā klusināti klabēja rakstāmmašīna.

—   Es riskēšu, — strupi noteica Valoski. — Iedodiet papīru, kur rakstīt.

—   Es laikam darīšu to pašu. — Tas bija Gledvins.

Lails Dimērs — ar nelaimīgu seju — mēmi pamāja, ka

piekrīt.

Diksons nikni saviebās, bet tad paraustīja plecus. — Re, cik visi nadzīgi uz rakstīšanu! Ak, kāda tur starpība? — Viņš pagriezās pret Pīteru. — Man patīk rakstīt ar platu spalvu. Tāda atbilst manam stilam.

Pēc pusstundas Pīters Makdermots vēlreiz uzmanīgi pārlasīja lapas, kuras bija ātri pārskrējis ar acīm pirms puišu aiziešanas.

Četri pirmdienas vakara notikumu apraksti gan atšķīrās dažos sīkumos, taču sakrita būtībā. Visi tie aizpildīja iepriekšējās informācijas trūkstošās vietas un saturēja Pītera pieprasīto viesnīcas darbinieka identifikāciju.

Gaiteņu pārziņu priekšnieks Hērbijs Čendlers bija nenovēršami un neapšaubāmi atmaskots.

Sākotnējā neskaidrā doma Mūķīzeru Milna prātā bija ieguvusi noteiktus apveidus.

Nojauta neapstrīdami iečukstēja, ka Kroidonas hercogienes parādīšanās tieši tajā pašā brīdī, kad viņš gājis cauri vestibilam, nozīmējusi vairāk nekā sakritību. Tā bijusi zīmju zīme, kas norādījusi ceļu, pa kuru viņam jāiet un kura galā atrodas hercogienes zaigojošie dārgakmeņi.

Protams, nebija domājams, ka slavenā Kroidonu kolekcija visa būs Ņūorleānā. Kā zināms, hercogiene ceļojumos ņēma līdzi tikai daļu no saviem Aladīna dārgumiem. Tomēr tik un tā varēja cerēt, ka iespējamais ieguvums būs liels un, kaut ari dažas vērtslietas varbūt glabāsies viesnīcas seifā, citas noteikti atradīsies turpat pie rokas.

Stāvokļa atrisinājums kā vienmēr saistījās ar Kroidonu apartamentu atslēgu. Mūķīzeru Milns plānveidīgi devās izlūkot, kā to dabūt savā īpašumā.

Viņš vairāk reižu brauca ar liftu augšup un lejup, ikreiz izvēlēdamies citu kabīni, lai nepiesaistītu uzmanību. Vienā tādā reizē viņš, atrazdamies divatā ar liftnieku, it kā garāmejot pavaicāja: — Vai taisnība, ka viesnīcā apmetušies Kroidonas hercogs ar hercogieni?

—   Tieši tā, ser.

—    Laikam jau te ir īpašas telpas tik augstiem viesiem. — Mūķīzeru Milns labsirdīgi pasmaidīja. — Ne kā mums, parastiem ļaudīm.

—   Jā, ser, Kroidonas hercogu pāris mīt Prezidenta apartamentos.

—   Ko jūs sakāt! Kurā stāvā tad tie ir?

—   Devītajā.

Mūķīzeru Milns prātā atzīmēja «punktu viens» un izkāpa no lifta savējā, astotajā stāvā.

«Punkts divi» bija noteikt apartamentu precīzo numuru.

Tas izrādījās viegli. Viņš uzgāja pa dienesta kāpnēm vienu posmu un tad nosoļoja nelielu ceļa gabalu pa gaiteni. Ādu apsistas divviru durvis ar apzeltītām lilijām vēstīja, ka te atrodas Prezidenta apartamenti. Mūķīzeru Milns iegaumēja numuru: 973-7.

Viņš vēlreiz nobrauca vestibilā, šoreiz lai tur it kā tāpat vien paklimstu gar reģistrācijas galdiem. Žigls, vērīgs skatiens liecināja, ka 973-7. apartamentu, tāpat kā plebejiskāku telpu atslēgām, bija parasta pastkastītes sprauga. Iekšā varēja saskatīt atslēgu.

Nebūtu pareizi tūdaļ jautāt pēc tās. Mūķīzeru Milns apsēdās, lai gaidītu un vērotu. Piesardzība izrādījās saprātīga.

Pēc nedaudzu minūšu laikā redzētā kļuva skaidrs, ka viesnīcā izziņota trauksme. Salīdzinājumā ar istabu atslēgu parasto, nevērīgo izsniegšanu šodien darbinieki bija uzmanīgi. Kad viesi prasīja atslēgas, viņiem pavaicāja uzvārdus un salīdzināja nosaukto ar reģistrācijas lapu. Mūķīzeru Milns secināja, ka viņa veiksmīgais gājiens rīta agrumā ticis paziņots un tāpēc pastiprināti drošības pasākumi.

Sirdī iedūra saltas bailes, atgādinot, ka var sagaidīt vēl ko tikpat labi nojaušamu: nu jau būs sacelta kājās Ņūorleānas policija un nepaies ilgs laiks, kad sāks dzīt pēdas tieši Mūķīzeru Milnām. Tiesa, ja varēja ticēt rīta avīzēm, lielākā daļa policijas uzmanības joprojām saistīta ar pirmdienas vakara notikumu, kad autovadītājs bija sabraucis divus cilvēkus un aizbēdzis, tomēr kāds policijas pārvaldes darbinieks droši vien atradīs laiku, lai ar teletaipa palīdzību pieprasītu ziņas no FIB. Atkal atceroties, kādu drausmīgu cenu nāksies maksāt, ja viņu notiesās vēlreiz, Mūķīzeru Milns juta kārdinājumu nerotājāties ar uguni, izrakstīties no viesnīcas un ņemt kājas pār pleciem. Tomēr īstas pārliecības nebija. Galu galā, atmetis šaubām ar roku, Mūķīzeru Milns atsauca atmiņā šīrīta iedrošinošo zīmi un nomierinājās.

Pēc laiciņa gaidīšana tika atalgota. Kāds reģistrators, jauneklis ar gaišiem, cirtainiem matiem, brīžiem nervozēja un izrādīja zināmu nedrošību. Mūķīzeru Milns nosprieda, ka jauneklis iestājies darbā nesen.

Nepieredzējušā darbinieka klātbūtne nodrošināja zināmu iespēju, kaut gan — tā Mūķīzeru Milns prātoja — to izmantot nozīmētu riskēt un ielaisties pārgalvībā. Taču varbūt pati šī izdevība — tāpat kā citi šīsdienas notikumi — atkal ir zīme. Viņš nolēma ņemt to aiz ragiem un izmantot kādu paņēmienu, ko bija izmēģinājis jau agrāk.

Sagatavošanās prasīs vismaz stundu. Tā kā bija jau krietni pāri pusdienai, ar to jātiek galā, pirms jaunais vīrietis beidz dežūru. Mūķīzeru Milns steidzīgi izgāja no viesnīcas. Ceļamērķis bija Maison Bimiche[13] universālveikals Kenelstritā.

Taupīgi rīkodamies ar naudu, Mūķīzeni Milns pirka lētus, bet apjomīgus priekšmetus — galvenokārt bērnu rotaļlietas — un tad palūdza, lai tās iesaiņo kārbā vai ievīsta papīrā ar Maison Blanche firmas zīmi. Nesdams pilnu klēpi saiņu, ko tik tikko spēja noturēt, viņš beigu beigās izgāja uz ielas. Viņš iegriezās vēl ari puķu veikalā, vainagodams savu pirkumu kalnu ar lielu ziedošas acālijas podu, un tad devās atpakaļ uz viesnīcu.

Pie Karondelē ielas ieejas piesteidzās kāds formas tērpā ģērbies šveicars un, plaši atvēris Milnām durvis, uzsmaidīja nācējam, kurš pats aiz saiņu kaudzes un ziedošās acālijas gandrīz vai nebija redzams.

Mūķīzem Milns mazliet uzkavējās vestibilā, šķietami pētīdams reklāmas stendus, taču īstenībā, lai rastos divas izdevības. Pirmā bija lielāka cilvēku drūzma pie reģistrācijas galda un pasta plauktiem; otra — iepriekš noskatītā jaunā vīrieša ierašanās. Abas sagadījās gandrīz kopā.

Pukstošu sirdi Mūķīzeru Milns sasprindzināts tuvojās reģistrācijas galdam.

Rindā, kas bija sastājusies pie jaunā vīrieša ar gaišajiem, cirtainajiem matiem, viņš bija trešais. Pēc mirkļa viņam tieši priekša palika vienīgi pusmūža sieviete, kas, nosaukusi savu uzvārdu, saņēma istabas atslēgu. Bet, grasīdamās iet projām, sieviete atcerējās, ka jāpajautā, kā pāradresēt pastu. Jautājumi šķita nebeidzamies, turklāt jaunais darbinieks atbildot minstinājās. Degdams nepacietībā, Mūķīzeru Milns redzēja, ka ļaužu rindas pie galda ap viņu retojas. Nu jau brīvs bija kāds cits reģistrators, kas pievērsa viņam skatienu. Mūķīzeru Milns novērsās, mēmi lūgdamies, kaut garā prašņāšana viņa priekšā beigtos.

Pēdīgi sieviete aizrausās projām. Jaunais darbinieks pagriezās pret Milnu un tad, tāpat kā šveicars, neviļus pasmaidija, ieraudzīdams saiņu kalnu, kura virsotnē krāšņojās ziedi.

Mūķīzeru Milns žultaini izgrūda jau iepriekš sagatavotu teicienu: — Droši vien es izskatos ļoti jocīgs. Tomēr, ja jūs tas pārāk neapgrūtina, izsniedziet man deviņsimt septiņdesmit trešā numura atslēgu.

Jaunais darbinieks nosarka, smaids uz līdzenas vietas izgaisa. — Protams, ser. — Kā jau Milns bija gaidījis, jauneklis, uztraucies vēl vairāk nekā iepriekš, apsviedās grozāmajā krēslā apkārt un nocēla no pakaramā atslēgu.

Nosaukdams istabas numuru, Mūķīzeru Milns bija manījis, kā pārējie reģistratori pašķielē uz viņa pusi. Acīmredzot Prezidenta apartamentu numurs bija labi zināms, un, ja iejauktos kāds vairāk pieredzējis darbinieks, prasītājs tiktu pieķerts. Milns nosvīda.

—   Jūsu uzvārds, ser?

—   Ko tas nozīmē — vai jūs mani pratināt? — Mūķīzeru Milns uzkliedza, reizē ar to nomezdams divus saiņus. Viens nokrita uz letes, otrs nolidoja aizmugurē uz grīdas. Bezgala satraucies, jaunais darbinieks pacēla ka vienu, tā otru. Vecākais kolēģis, iecietīgi smaidīdams, lūkojās kaut kur projām.

—   Piedodiet, ser.

—   Būs jau labi. — Paņēmis saiņus un sakārtojis pārējos, Milns pastiepa roku pēc atslēgas.

Pavisam īsu mirkli jaunais vīrietis vēl lavas šaubam. Tad Mūķīzeru Milna radītais tēls viņu pieveica, kā viesnīcu zaglis arī bija cerejis. Reģistratora priekša staveja noguris cilvēks, nostaigājies pa veikaliem līdz spēku izsīkumam, apkrāvies ar pirkumiem, turklāt ļoti respektabls — par to liecināja pazīstamais Maison Blanche iesaiņojuma materiāls. Un jau stipri aizkaitināts: ar tādu viesi nevar jokot…

Reģistrators godbijīgi pasniedza deviņsimt septiņdesmit trešā numura atslēgu.

Kamēr Mūķīzeru Milns nesteidzīgi tuvojās liftiem, pie reģistrācijas galdiem atkal atsākās rosme. Pametis ašu skatienu atpakaļ, viņš redzēja, ka reģistratori no jauna strādā pilnā sparā. Jo labāk! Tas mazināja iespēju nupat notikušo apspriest un rūpīgāk pārdomāt. Bet tik un tā atslēga jāatgādā atpakaļ, cik ātri vien iespējams. Var pamanīt, ka tās nav, un tad sāksies taujāšana, radīsies aizdomas — un tas ir īpaši bīstami tāpēc, ka viesnīcā jau tā sacelta trauksme.

Viņš lika liftniekam nospiest devītā stāva pogu — tas bija piesardzības solis gadījumam, ja kāds dzirdējis viņu prasām devītā stāva atslēgu. Kad lifts apstājās, viņš, izgājis no tā, mazliet uzkavējās, kārtodams ērtāk saiņus, bet, tiklīdz durvis aizvērās, steidzās uz dienesta kāpnēm. Jānoiet tikai vienu stāvu zemāk. Pusceļā kāpņu laukumiņā atradās atkritumu tvertne. To atvēris, viņš sabāza iekšā puķi, kas savu uzdevumu bija izpildījusi. Pēc nedaudziem mirkļiem Milns jau iešmauca savā astoņsimt trīsdesmitajā istabā.

Saiņus viņš steidzīgi sameta sienas skapī. Rīt pirkumus aiznesīs atpakaļ uz veikalu un pieprasīs atmaksāt naudu. Salīdzinājumā ar lielo vinnestu, ko viņš cerēja iegūt, mantu vērtība bija nesvarīga, taču vazāt tās līdzi būs neērti, bet, atstājot tās te, var uzvedināt uz pēdām.

Viņš steigā atrāva vaļā ceļasomas rāvējslēdzi un izņēma mazu, ar ādu apsistu kārbiņu. Tajā atradās kaudzīte baltu kartīšu, daži lieliski nosmailināti zīmuļi, ārtausts un mikrometrs. Izvēlējies vienu no kartītēm, Mūķīzeru Milns uzlika uz tās Prezidenta apartamentu atslēgu. Tad, pieturēdams to, viņš centīgi apvilka tās ārmalu. Pēc tam ar mikrometru un ārtaustu izmērīja atslēgas biezumu un katru līmenisko gropi un statenisko gravējumu, pierakstīdams rezultātus līdzās attēlam uz kartītes. Metālam bija uzspiests izgatavotāja zīmogs. Milns to nokopēja: kods varēja palīdzēt piemērotas sagataves izvēlei. Beidzot, pagriezis atslēgu pret gaismu, viņš ar brīvo roku rūpīgi uzzīmēja tās šķērsgriezumu.

Nu viņam bija lielisks, visos sīkumos izstrādāts paraugs, pēc kura pieredzējis atslēdznieks var izgatavot nekļūdīgu kopiju. Mūķīzeru Milns bieži uzjautrināts bija nodomājis, ka šis paņēmiens gan stipri atšķiras no atslēgas nospieduma vaskā, kuru tā iemīļojuši detektīvromānu autori, taču ir par to krietni precīzāks.

Viņš noglabāja ar ādu apsisto kārbiņu un kartīti iebāza kabatā. Drīz vien viņš jau atkal atgriezās galvenajā vestibilā.

Gluži tāpat kā iepriekš, Milns nogaidīja, līdz reģistratori bija aizņemti. Tad, nevērīgi piegājis tiem klāt, nemanīti uzlika deviņsimt septiņdesmit trešā apartamenta atslēgu uz letes.

Atkal viņš vēroja. Nākamajā klientu apsīkuma brīdī kāds darbinieks atslēgu ieraudzīja. Bez mazākās intereses viņš to pacēla, palūkojās uz numuru un iebāza atpakaļ spraugā.

Mūķīzeru Milnu pārņēma kvēls lepnums par savu profesionālo māku. Apvienojot izdomu ar veiklību un pārvarot viesnīcas piesardzības pasākumus, viņš nokļuvis pie pirmā, sākumam izvirzītā mērķa.

13

No vairākām savā drēbju skapī iekārtajām kaklasaitēm izvēlējies Skjaparelli firmas tumši zilo, Pīters domīgi sēja mezglu. Viņš stāvēja savā mazajā dzīvoklī, kas atradās darījumu rajonā netālu no viesnīcas. No darba viņš

bija aizgājis pirms stundas. Pčc divdesmit minūtēm jāierodas Māršas Preiskotas rīkotajās viesībās. Diez kādi citi viesi vēl tur būs? Domājams, ne jau Māršas draugi vien — cerams, ciemiņi nelīdzināsies Diksona—Dimēra kvartetam, bet būs arī pāris vecāku cilvēku: šis apstāklis izskaidrotu viņa paša ielūgšanu.

Nu, kad jādodas ceļā, viņš nožēloja, ka solījis ierasties, labāk būtu atteicies, tad varētu satikties ar Kristīni. Gribējās pirms aiziešanas Kristīnei piezvanīt, taču tad Piters nolēma, ka prātīgāk būs pagaidīt līdz ritam.

Šovakar viņš jutās kā izsists no sliedēm, itin kā karātos laikā starp pagātni un nākotni. Tik daudz no tā, kas saistās ar viņu pašu, šķiet nenoteikts; lēmumi atlikti, līdz būs zināms iznākums. Piemēram, ir neskaidrības ar pašu Sv. Gregora viesnīcu. Vai uzvarēs Kērtiss O'Kīfs? Ja tā notiks, tad salīdzinājumā ar to viss cits šķiet sīkumi — pat zobārstu kongress, kura vadība joprojām debatē, vai protestēt un aiziet no Sv. Gregora vai ne. Dedzīgais zobārstu prezidents, doktors Ingrems, pirms stundas sasaucis izpildvaldes sēdi, tā joprojām nav beigusies un laikam vēl turpināsies. To bija ziņojis tās viesmīļu grupas vadītājs, kurš piegādāja maltītes istabās: viņa padotie jau vairāk reižu bija mērojuši ceļu uz sanāksmes telpu, lai papildinātu ledus un atspirdzinošo dzērienu traukus. Kaut gan Pīters bija ierobežojis savu slepeno aptauju ar jautājumiem, vai izskatās, ka sanāksme tuvojas beigām, galvenais viesmīlis bija sacījis, ka niknie strīdi laikam turpināšoties vēl ilgi. Pirms aiziešanas no viesnīcas Pīters bija lūdzis pateikt dežurējošajam direktora vietniekam: ja kļūst zināms, ka zobārsti pieņēmuši kādu lēmumu, lai viņam nekavējoties piezvana. Līdz šim neviens nebija zvanījis. Nu viņš prātoja, vai virsroku gūs doktora Ingrema nelokāmais viedoklis, vai ari piepildīsies Vorena Trenta ciniskais paredzējums, ka nenotiks nekas.

Tā pati nenoteiktība bija piespiedusi Pīteru atlikt — vismaz līdz rītam — Hērbija Cendlera sodīšanu. Viņš apzinājās, ka gaiteņu pārziņu priekšnieks, uz kuru nevar paļauties, ir tūdaļ jāatlaiž, tā attīrot viesnīcas gaisotni. Paradoksāli, protams, būs, ka Čendleru neizmetīs ārā par to, ka viņš piegādā viesiem vieglas uzvedības sievietes — tik un tā šo biznesu no Čendlera pārņemtu kāds cits, — bet par to, ka tas ļāvis alkatībai gūt virsroku pār skaidro saprātu.

Kad Čendlers būs projām, varēs iegrožot citas ļaunprātības, kaut gan, vai Vorens Trents piekritīs tādai radikālai rīcībai, nevarēja zināt. Tomēr, paturot prātā ievāktās liecības un Vorena Trenta rūpes par viesnīcas labo vārdu, Pīters cerēja, ka tā varētu notikt.

Lai nu kā arī būtu, Pīters sev atgādināja: jānodrošina, ka Diksona—Dimēra grupas atzīšanās paliek aiz atslēgas un to izmanto tikai viesnīcas sienās. Šai ziņā viņš nepārkāps solījumu. Turklāt viņš šajā pēcpusdienā bija blefojis, draudēdamas darīt zināmu meitas izvarošanas mēģinājumu Markam Preiskotam. Gan tobrīd, gan patlaban Pīters atcerējās Māršas izmisīgo lūgumu: Tēvs ir Romā. Lūdzu, nesakiet viņam neko — nemūžam!

Doma par Māršu atgādināja, ka jāpasteidzas. Pēc dažām minūtēm viņš izgāja uz ielas un apturēja garāmbraucošu taksometru.

—   Vai tad šī ir tā māja? — Pīters noprasīja.

—   Kā tad. — Taksometra šoferis pētīgi palūkojās uz pasažieri. — Vismaz, ja neesat sajaucis adresi.

—   Adrese ir pareiza. — Sekodams šofera skatienam, Pīters paraudzījās uz impozanto, balto māju. Fasāde vien lika aizrauties elpai. Aiz īvju dzīvžoga un augstajiem magnoliju kokiem no terases pacēlās graciozas, rievotas kolonnas, kas balstīja margu iežogotu galeriju. Virs tās kolonnas stīdza tālāk līdz klasiski samērīgam zelminim. Abās pusēs divi spārni atkārtoja galvenās ēkas visas detaļas miniatūrā. Fasāde šķita lieliski kopta, koka daļas — uzturētas kārtībā un pārējie laukumi — svaigi krāsoti. Novakares gaisā vēsmoja salda olīvkoku ziedu smarža.

Samaksājis šoferim, Piters tuvojās kaltajiem čuguna vārtiem. Tie vērās viegli. Ar sarkanu ķieģeļu smalkni nobārstītais celiņš līkumoja starp kokiem un zālieniem. Kaut gan vēl tikai viegli krēsloja, mājas tuvumā abpus takas iezibsnījās divi apgaismes ķermeņi. Kad Pīters sasniedza terases augstāko pakāpienu, skaļi noknikstēja atslēga un plaši atvērās divviru durvis. Tajās stāvēja Mārša. Viņa pagaidīja līdz Pīters uzkāpa augšā, un tad devās viņam pretī.

Meitene bija ģērbusies baltā, šaurā, garā tērpā, kas spilgti atšķīrās no piķa melnajiem matiem. Pīteru vairāk nekā jebkad pārsteidza jauniņās meitenes sievišķība.

—   Esiet sveicināts! — Mārša līksmi uzsauca.

—   Paldies. — Viņš plaši pavēcināja roku. — Šobrīd jūtos mazliet saviļņots.

—  Tā saka visi. — Viņa ieķērās Pīteram elkonī. — Es jūs pirms tumsas iestāšanās vedīšu Preiskotu valdījumu oficiālajā apgaitā.

Nogājuši atpakaļ pa terases kāpnēm, viņi šķērsoja mīksti glaudeno mauru. Mārša savu roku neatlaida. Pīters caur svārku piedurkni sajuta silto, tvirto delmu. Meitenes pirkstgali viegli pieskārās viņa delnas locītavai. Olīvkoku ziedu smaržai pievienojās vēl kāds cits, smalkāks aromāts.

—   Re! — Mārša spēji apsviedās apkārt. — No šejienes var vislabāk saredzēt. Te parasti fotografē.

No šis zāliena puses aina šķita vēl impozantāka.

—   Māju cēlis izpriecu kārs franču aristokrāts, — teica Mārša. — Tūkstoš astoņsimt četrdesmitajos gados. Viņam patikusi grieķu arhitektūras restaurēšana, jautri smejoši vergi, kā arī mīļākā, kas mitusi tepat līdzās — tāpēc radusies piebūve. Mans tēvs uzcēla otru. Viņam patīk līdzsvars — gan banku kontos, gan celtnēs.

—  Vai tas ir kāds jauns gidu stilš — filozofija kopā ar faktiem?

—    Vai dieniņ, mana galva piebāzta ar abiem. Vai vēlaties faktus? Paraugieties uz jumtu. — Abi pacēla acis. —Jūs ievērosiet, ka tas stiepjas pāri augšējai galerijai. Tas ir grieķu stils Luiziānas manierē — tā celts vairums seno, lielo māju — turklāt saprātīgi, jo šajā klimatā tas nodrošina paēnu un spirgtu gaisu. Ļoti bieži galerija bija telpa, kur noritēja gandrīz visa mājas dzīve. Tur ģimene pulcējās kopā, tā bija sarunu un saskarsmes vieta.

—   «Saimes un ģimenes pavards», — viņš citēja — «labā saderībā, visi kopā un tomēr neatkarīgi.»

—   Kas tā teicis?

—   Aristotelis.

Mārša pamāja. — Viņš uzteiktu galerijas. — Meitene domās kaut ko apsvēra. — Tēvs te daudz ko pārbūvēja. Tagad māja ir labāka, bet tas, kā mēs to izmantojam, nav uzlabojies.

—   Droši vien jums tas viss ļoti patīk.

—   Es šo vietu ienīstu, — Mārša izgrūda. — Esmu to ienīduši, cik ilgi vien spēju atcerēties.

Pīters jautājot paskatījās meitenē.

—  Es to nedarītu, ja ierastos te kā ekskursante, kas stāv rindā kopā ar citiem un samaksā piecdesmit centus, lai varētu visu apskatīt, kad pavasara F ies tā mēs veram šo namu vaļā interesentiem. Es to apbrīnotu tāpēc, ka man patīk daudz kas senatnīgs. Taču nevaru ciest dzīvot te pastāvīgi, it īpaši, kad esmu viena un kad satumst vakars.

—   Patlaban tumst, — Pīters atgādināja.

—   Es zinu, — viņa sacīja. — Bet te esat jūs. Tad ir citādi.

Viņi jau soļoja pa zālienu atpakaļ. Pirmo reizi Pīters apjauta, ka valda klusums.

—    Vai tad citiem viesiem nebūs bez jums kļuvis garlaicīgi?

Viņa iesānis draiski palūkojās Pīterā. — Kādiem citiem viesiem?

—   Jūs taču man teicāt, ka…

—   Es teicu, ka rīkoju pusdienas; tā arī ir. Jums. Ja bīstaties, ka esam vieni, tad par to nav ko raizēties. Te ir Enna…

Viņi bija iegājuši iekšā vēsā, krēslainā telpā ar augstiem griestiem. Dziļumā, melnā zīdā tērpusies, maza auguma sieviete smaidīdama viņiem pamāja. — Es Ennai par jums pastāstīju, — skaidroja Mārša, — un viņa manu ieceri atbalstīja. Tēvs viņai pilnīgi uzticas, tāpēc viss ir kārtībā. Bens ari ir tepat.

Nedzirdamiem soļiem viņus uz mazu kabinetu ar grāmatplauktiem gar sienām pavadīja melnādains kalpotājs. Viņš pienesa no bufetes paplāti ar karafi un heresa glāzēm. Mārša pateica, ka nedzers. Pīters paņēma heresa glāzi un domīgi malkoja dzērienu. Mārša, atsēdusies uz maza dīvāna, pamāja, lai viņš sēstas tai blakus.

—  Jūs laikam daudz laika pavadāt vienatnē? — apvaicājās Pīters.

—   Tēvs ierodas mājās tikai ceļojumu starplaikos. Nelaime tā, ka ceļojumi arvien vairāk ievelkas garumā un starplaiki kļūst īsāki. Es daudz labprātāk dzīvotu neglītā, modernā vienstāva vasarnīcā, ja vien tā šķistu dzīvības pilna.

—   Taisnību sakot, es par to šaubos.

—   Es zinu, ka tā būtu, — Mārša noteikti apgalvoja. —Ja dzīvotu kopā ar tiešām tuvu cilvēku. Iespējams, ka tikpat laba liktos arī viesnīca. Vai tad viesnīcu direktoriem nav tur sava dzīvokļa — viesnīcas augšstāvā?

Pīters izbrīnā palūkojās augšup un ieraudzīja Māršu smaidām.

Nākamajā brīdī kalpotājs klusu paziņoja, ka pusdienas ir galdā.

Blakus istabā atradās mazs, apaļš, divām personām klāts galds. Sveču liesmiņas atspulgojās galda piederumos un sienas paneļos. Virs melnā marmora kamīnmalas karājās kāda barga patriarha ģīmetne, vecā acis noraudzījās lejup, un Pīteram radās iespaids, ka viņu kritiski nopēta.

—   Neļaujieties vectēvam sevi traucēt. — Mārša teica, kad abi bija apsēdušies. — Viņš ir nemierā ar mani. Redzat, viņš reiz ierakstījis savā dienasgrāmatā, ka vēlas nodibināt dinastiju, un es esmu viņa pēdējā, veltīgā cerība.

Pusdienu laikā, kalpotājam klusi pasniedzot ēdienus, saruna raisījās arvien brīvāk. Maltīte bija lieliska — otrais ēdiens brīnumaini gards cepetis ar rīsiem un garšvielām, kam sekoja smaržīgs Crиme Brыlй. Pīters atklāja, ka stāvoklis, kuram viņš tuvojies ar bažām, sniedz neviltotu baudu. Mirkļiem ritot, Mārša šķita arvien mundrāka un pievilcīgāka, un viņš meitenes sabiedrībā jutās pavisam nepiespiesti. Viņš nodomāja, ka par to nav ko brīnīties, jo galu galā abu gadu starpība nemaz nav tik liela. Un krēslainajā istabā sveču gaismā meitene izskatījās ļoti skaista.

Diez vai sensenos laikos franču augstmanis, kas cēlis šo lielo māju, arī kopā ar savu mīļāko ieturējis te intīmu maltīti, Pīters prātoja. Vai ari šī doma ir tikai iztēles auglis, ko uzbur apkārtne un tajā valdošā noskaņa?

Pusdienām beidzoties, Marša teica: — Kafiju mēs dzersim galerijā.

Viņa aši piecēlās, Pīters atvilka atpakaļ viņas krēslu, un jaunā dāma atkal neviļus ieķērās viņam elkonī kā iepriekš. Pīters uzjautrināts ļāva, lai viņu izved cauri hallei, no kuras augšup sniecās platas kāpnes. Augšgala pavērās apjomīgs gaitenis, tā sienas rotāja blāvi apgaismotas freskas. Pa to viņi nokļuva atklātajā galerijā, uz kuru bija lūkojušies no šobrīd jau satumsušā dārza.

Uz pīta galdiņa gaidīja sudraba kafijas servīze un mazas tasītes. Virs galvām plaiksnījās gāzes lampiņa. Viņi aiznesa kafijas tases pie spilveniem apkrautām balkona šūpolēm, kas, abiem apsēžoties, laiski sakustējās. Nakts gaiss bija spirdzinoši dzestrs. Šad tad atskrēja viegla vēja pūsma. No dārza cēlās augšup kukaiņu vienmērīgā dūkoņa; no Sv. Kārļa avēnijas — divus kvartālus atstatu — atlidoja klusināta satiksmes līdzekļu rūkoņa. Viņš juta Māršu pavisam klusu sēžam līdzās.

—   Jūs pēkšņi kļuvāt tik nerunīga, — pārmeta Pīters.

—   Zināt, es lauzīju galvu, kā kaut ko pateikt.

—   Sakiet vien bez aplinkiem, ko domājat. Tā bieži iznāk gluži labi.

—   Lai notiek! — Viņai aizrāvās elpa. — Esmu nolēmusi jūs apprecēt.

Droši vien uz dažiem pavisam īsiem mirkļiem, kas tomēr izlikās bezgala gari, Pīters sastinga. Savā gausajā kustībā apstājās pat šūpoles. Beidzot viņš ļoti uzmanīgi nolika kafijas tasi.

Mārša ieklepojās, bet tad sāka nervozi smieties. — Ja gribat bēgt, tad kāpnes ir tanī pusē.

—   Nē, — viņš atteica. — Ja es rīkotos tā, tad nemūžam neuzzinātu, kāpēc jūs tā sacījāt.

—   Es pati arī lāgā nezinu. — Aizgriezusi seju pa pusei projām, viņa lūkojās tieši uz priekšu nakts tumsā. Pīters manīja, ka viņa dreb. — Pēkšņi pavisam vienkārši gribējās to pateikt. Un nemaz nešaubos, ka tā ari vajadzēja darīt.

Viņš saprata, ka būs svarīgi, vai viņš pratīs impulsīvajai meitenei atbildēt pietiekami maigi un iejūtīgi. Un nu vēl kā par spīti nervozi aizžņaudzās kakls. Nez kāpēc viņš atcerējās vārdus, ko šorīt bija teikusi Kristīne: Mazā mis Preiskota ir tikpat līdzīga bērnam kā tīģeris — kaķim. Tomēr laikam gan vīrietim patiktu… ja viņu aprītu. Taču taisnība ir: Mārša nav bērns, un pret viņu nav kā pret tādu jāizturas.

—  Mārša, jūs tak tik tikko mani pazīstat, un es jūs — tāpat.

—   Vai jūs ticat nojautai?

—   Zināmā mērā, jā.

—   Es nojautu. Jau pašā pirmajā brīdī. — Sākumā viņas balss reizēm aizlūza, tagad tā izlīdzinājās. — Parasti nojauta mani nav vīlusi.

—   Un kā tad ar Stenliju Diksonu un Lailu Dimēru? — Pīters viņai saudzīgi atgādināja.

—   Man bija pareizā nojauta. Es tai neklausīju, tas ir viss. Šoreiz es klausu.

—   Nojauta tomēr var būt mānīga.

—  Cilvēks allaž var kļūdīties, pat ja gaida nez cik ilgi. — Mārša pagriezās un ielūkojās Pīteram cieši acīs. Viņas pētīgais skatiens liecināja par tādu rakstura spēku, kādu Pīters līdz šim meitenē nebija pamanījis. — Māte ar tēvu bija pazīstami piecpadsmit gadu pirms precēšanās. Māte man reiz sacīja, ka visi paziņas pareģojuši vislaimīgāko laulību. Izrādījās, ka tā ir visnelaimīgākā. Es to zinu, jo atrados vidū starp abiem.

Neapjauzdams, ko teikt, Pīters klusēja.

—   Tas man šo to iemācīja. Un ne jau tas vien. Vai šovakar redzējāt Ennu?

-Jā.

—  Septiņpadsmit gadu vecumā viņu piespieda apprecet vīrieti, ar kuru viņa tikai vienreiz bija tikusies. Tā bija nolēmušas ģimenes; toreiz tas nebija nekas neparasts.

—  Turpiniet, — sacīja Pīters, vērodams Māršas sejas izteiksmi.

—    Dienu pirms kāzām Enna visu nakti raudāja, taču kāzas tik un tā notika, un abi nodzīvoja kopā četrdesmit sešus gadus. Viņš bija vislabākais, vismīļākais cilvēks, kādu es jebkad esmu pazinusi. Ja nu vispār pastāv ideālas laulības, tad šīs tādas bija.

Pīters pavilcinājās, negribēdams uzsvērt, ka viņam šajā strīdā ir vairāk taisnības. Un tomēr viņš iebilda: — Enna bija spiesta rīkoties pretēji savai nojautai. Ja būtu tai klausījusi, neapprecētos.

—   Es zinu. Gribēju tikai sacīt, ka pilnīgi droša ceļa vispār nav un nojauta ir tikpat laba vadone kā jebkas cits. — Iestājās klusums, un tad meitene turpināja: — Es zinu, ka varētu panākt, lai jūs ar laiku mani iemīlētu.

Muļķīgi un negaidīti Pīteru pārņēma satraukums. Protams, viņas doma bija neprātīga, romantisks meitenīgas iedomas auglis. Viņam, kas pagātnē pats cietis no saviem romantiskajiem sapņiem, tas taču būtu jāzina. Bet vai tā ir? Vai jebkurš stāvoklis ir iepriekšējā atbalss? Vai Māršas priekšlikums patiesi ir tik fantastisks? Pīteru pēkšņi pārņēma nepamatota pārliecība, ka Māršas teiktais varētu izrādīties patiesība.

Diez ko par visu to teiktu klāt neesošais Marks Preiskots?

—   Ja jūs domājat par manu tēvu…

—   Kā tas jums iešāvās prātā? — pārsteigts vaicāja Pīters.

—   Tāpēc, ka sāku jūs iepazīt.

Pīters dziji ievilka elpu, it kā piepeši atrastos izretināta gaisa slānī. — Nu, ko tad teiktu tēvs?

—   Laikam sākumā ļoti raizētos, droši vien steigšus atlidotu mājās. Man nekas nebūtu tam preti. — Marša pasmaidīja. — Taču viņš vienmēr uzklausa saprāta balsi, un es nešaubos, ka mācētu viņu pārliecināt. Turklāt jūs viņam patiktu. Es zinu, kādi cilvēki viņam visvairāk tīk, un jūs esat viens no tādiem.

—    Nu, vismaz tas mani atvieglo, — teica Pīters, neapjēgdams, vai uzlūkot to par joku vai nopietnību.

—    Ir vēl kaut kas. Man tas ir vienaldzīgi, bet tēvam — svarīgi. Redzat, es nojaušu — un mans tēvs to arī manīs — ka pienāks diena, kad jūs gūsiet lielus panākumus viesnīcu biznesā. Varbūt jums piederēs pašam sava viesnīca. Man tas ir pilnīgi vienaldzīgi. Man esat vajadzīgs tikai jūs pats, — elpai aizraujoties, pabeidza Mārša.

—   Mārša, — Pīters kā žēlodams noteica. — Es… es gluži vienkārši nezinu, ko sacīt.

Sekoja klusums, un Pīters manīja, ka Māršai zūd pašpaļāvība. Likās, ka līdz šim viņa stiprinājusi savu pārliecību ar uzkrāto gribasspēku, bet nu tas izsīcis un līdz ar to zudusi arī drosme. — Jūs uzskatāt, ka esmu rīkojusies muļķīgi, — viņa tikko dzirdamā balsī šaubīdamās noteica. — Labāk tā arī pasakiet, un pieliksim visam punktu.

—   Neuzskatu, ka jūs būtu teikusi ko muļķīgu, — Pīters apgalvoja. — Ja, mani ieskaitot, būtu vairāk tādu godīgu cilvēku kā jūs…

—   Tātad jūs tas neatgrūž?

—   Nebūt ne. Esmu aizkustināts un apmulsis.

—   Tad nesakiet vairs ne vārda! — Mārša pielēca kājās, izstiepusi Pīteram pretī rokas. Viņš tās saņēma, un abu pirksti sakļāvās. Pīters saprata, ka viņa prot ātri atmest šaubas, pat ja tās ir tikai daļēji pagaisušas. — Ejiet tagad prom un padomājiet! — viņa mudināja: — Domājiet, domājiet, domājiet! It īpaši par mani.

—  Būs grūti to nedarīt, — viņš noteica, un tā ari bija taisnība.

Mārša pavērsa augšup seju, lai Pīters to noskūpstītu, un viņš pieliecās meitenei klāt. Viņš bija grasījies viegli skart ar lūpām vaigu, taču Mārša uzspieda savas lūpas viņējām un, tām saskaroties, cieši apvija rokas ap jauno vīrieti. Kaut kur tālu apziņā noskanēja trauksmes zvans. Mārša piespiedās klāt ar visu augumu, un šī saskare itin kā elektrizēja. Slaidais, smaržīgais stāvs bija tik tuvu, ka aizrāvās elpa. Smarža kāpa nāsīs. Šinī mirklī nebija iespējams domāt par Māršu citādi kā par sievieti. Pamodās kaisle, prāti reiba. Trauksmes zvans. Viņš atcerējās vienīgi vārdus: Mazā mis Preiskota… vīrietim… patiktu —ja viņu aprītu.

Pīters spēji atrāvās. Tad maigi saņēma Māršas roku. — Man jāiet, — viņš sacīja.

Mārša pavadīja viņu līdz terasei. Pīters noglāstīja viņas matus. — Pīter, mīļais, — nočukstēja meitene.

Viņš nogāja lejā, nejuzdams sev zem kājām pakāpienus.

14

Pulksten pusvienpadsmitos vakarā viesnīcas apsardzes priekšnieks Ogilvijs smagi aizklamzāja pa puspagraba dienesta tuneli no Sv. Gregora galvenās ēkas uz blakusesošo garāžu.

Viņš izvēlējās tuneli ērtākā pirmā stāva gaiteņa vietā aiz tā paša iemesla, kāpēc rūpīgi bija izraudzījies arī laiku, proti, lai pēc iespējas mazāk durtos acīs. Pusvienpadsmitos tie viesi, kas brauca ar savām mašīnām pavadīt vakaru kaut kur ārpus viesnīcas, bija jau projām, turpretī citiem, agrāk izbraukušiem, atgriezties vēl likās par ātru. Parasti viesnīcā šajā stundā neieradās arī jauni viesi, īpaši ar mašīnām.

Nebija mainījies Ogilvija sākotnējais plāns aizbraukt Kroidonas hercogu jaguāru uz Ziemeļiem pulksten vienos naktī, un līdz tam vēl bija atlikušas nepilnas trīs stundas. Tomēr pirms tam resni vēl gaidīja darbs un bija svarīgi, lai viņu neviens neredzētu.

Viss, kas bija darbam vajadzīgs, atradās kartona kārbā, ko viņš nesa rokās. Kārba saturēja to, ko Kroidonas hercogiene savā sīki izstrādātajā plānā bija palaidusi garām nepamanītu. Ogilvijs to ievēroja jau sākumā, taču uzskatīja par labāku turēt mēli aiz zobiem.

Kad pirmdienas vakarā mašīna sabrauca divus cilvēkus, tika sasists viens no jaguāra starmešiem. Piedevām bija pazudis dekoratīvais gredzens, kas tagad atradās policijā, un līdz ar to izļodzījusies starmeša patrona. Lai vadītu auto, kā plānots, proti, tumsā, jānopērk jauns starmetis un kaut vai pagaidām jāieskrūvē ligzdā. Tomēr dzīt automobili uz remontgarāžu bija pārāk bīstami, tāpat nevarēja būt ne runas, ka labojumus izdarītu viesnīcas mehāniķis.

Vakar tādā laikā, kad garāžā valdīja klusums, Ogilvijs bija apskatījis nomaļā vietā aiz pīlāra iebraukto automobili un nolēmis, ja vien varēs sadabūt piemērotu starmeti, pagaidu remontu veiks pats.

Apsvēris, ka pirkt jaunu starmeti no Ņūorleānas vienīgā jaguāru tirgoņa nozīmē lielu risku, viņš šo domu atmeta. Kaut arī policija, pēc Ogilvija ziņām, vēl nebija skaidrībā, kādu mašīnu īsti meklē, pēc pāris dienām, kad identificēs saplīsušā stikla lauskas, mašīnas marka atklāsies. Ja viņš tagad nopirks jaguāra starmeti, izmeklēšanas gaitā to būs viegli atcerēties un tā nokļūt viņam uz pēdām. Tāpēc Ogilvijs nolēma ielaisties kompromisā un nopirkt pašapkalpošanās automašīnu detaļu veikalā standartizētu Ziemeļamerikas dubultkvēldiega optiskā elementa lampu. Apskate bija liecinājusi, ka tā varētu būt derīga. Nu viņš bija gatavs izmēģināt veiksmi.

Dabūt lampu bija tikai viens no neskaitāmu rūpju pilnās dienas darbiem, pēc kuriem apsardzes priekšnieks juta gan apmierinājumu, gan trauksmainu nemieru. Viņš bija ari fiziski noguris, un tas, laižoties priekšāstāvošajā garajā braucienā uz Ziemeļiem, vispār nekas labs nebija. Viņš sevi mierināja ar domām par divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru, no kuriem desmit viņš saskaņā ar norunu šopēcpusdien bija saņēmis no Kroidonas hercogienes. Tas bija noticis saspringtā, saltā gaisotnē, hercogiene, lūpas sakniebusi, izturējās oficiāli vēsi. Ogilvijs, nepievērsdams tam ne mazāko uzmanību, ātri sabāza naudas sainīšus portfelī. Hercogs stāvēja līdzās, reibumā aizmiglotām acīm tikko turēdamies kājās un diezin vai apjēgdams, kas notiek.

Doma par naudu viesa rešņa sirdī tīkamu siltumu. Tā tagad bija droši noslēpta, līdzi paņemti tikai divi simti: ja nu gadījumā braucienā kaut kas samisējas.

Nemieram bija divi iemesli. Pirmkārt, viņš zināja, kas gaida, ja neizdosies jaguāru bez starpgadījumiem izvest no Ņūorleānas un šķērsot Luiziānu, Misisipi, Tenesiju un Kentuki. Otrkārt, Pīters Makdermots bija stingri uzsvēris, ka Ogilvijam jāpaliek kaut kur viesnīcas tuvumā.

Kā par nelaimi pagājušajā naktī notikusi zādzība, kas liek domāt, ka Sv. Gregorā uzdarbojas profesionāls garnadzis. Ogilvijs bija darījis, ko varējis. Paziņojis pilsētas policijai, un detektīvi izprašņājuši aplaupīto viesi. Brīdinājis viesnīcas darbiniekus, to vidū citus detektīvus, un savam vietniekam devis instrukcijas, kas jādara, ja rodas neparedzēti apstākļi.

Un tomēr Ogilvijs labi apzinājās, ka tuvumā nāktos būt ari viņam pašam, lai vadītu operācijas. Kad viņa prombūtne nonāks ausīs Makdermotam — un tas notiks rīt, — izcelsies pamatīgs ļembasts. Galu galā tam tomēr nebūs nekādas nozīmes, jo tādi kā Makdermots un pārējie nāk un iet, turpretī Ogilvijs (viņam pašam un Trentam vien zināmu iemeslu pēc) tik un tā paliks savā amatā. Taču saceltais troksnis nākamajās pāris dienās pievērsīs uzmanību viņa, Ogilvija, braucienam — un tas nu viņam nebūt nav vajadzīgs.

Zādzība un tās sekas vienā ziņā tomēr bija izdarījušas Ogilvijam pakalpojumu, proti, devušas pamatotu iemeslu vēlreiz apmeklēt policijas pārvaldi, kur viņš it kā garāmejot bija pajautājis, kā rit tās automašīnas īpašnieku meklēšana, kuri notriekuši cilvēkus un aizbēguši. Viņš uzzināja, ka gadījums joprojām esot policijas uzmanības centrā un visi spēki mobilizēti, lai panāktu lietas virzībā lūzumu. Šīs pēcpusdienas States Item numurā policija bija ievietojusi jaunu aicinājumu pilsoņiem ziņot par mašīnām, kam bojāti spārni un starmeši. Uzzināt to visu gan resnim bija nepieciešams, taču nu kļuva skaidrs, ka iespēja izdabūt jaguāru nemanīti ārā no pilsētas vēl vairāk mazinās. To iedomājoties, Ogilvijs nosvīda.

Viņš bija sasniedzis tuneļa galu un tagad atradās pagrabstāva garāžā.

Spilgti saltas gaismas apspīdētajā telpā valdīja klusums. Ogilvijs pavilcinājās, nespēdams izšķirties, vai doties tieši pie Kroidonu automašīnas vairākus stāvus augstāk, vai arī iegriezties garāžas ofisā, kur dežurēja kontrolieris. Viņš izlēma, ka būs prātīgāk vispirms ieiet tur.

Ar pūlēm, smagi elpodams, viņš uzveica divus metāla kāpņu posmus. Kontrolieris, pavecs, pakalpīgs vīrs, vārdā Kulgmers, vienatnē sēdēja spoži apgaismotajā kabīnē pie slīpā izbraukšanas—iebraukšanas ceļa. Kad ienāca viesnīcas apsardzes priekšnieks, viņš nolika sānis vakara avīzi.

— Gribēju jums darīt zināmu, — teica Ogilvijs, — ka izbraukšu ārā Kroidonas hercoga automašīnu. Tā ir trīssimt septiņdesmit pirmajā stāvvietā. Man viņam jāizpalīdz.

Kulgmers sarauca pieri. — Nezinu, mister O., vai bez attiecīgas zīmes drīkstu jums to atļaut.

Ogilvijs parādīja papīra lapu, uz kuras no rīta pēc viņa lūguma bija izrakstīta atļauja. — Es tā rēķin', ka ar to jums pietiks.

Nakts kontrolieris rūpīgi pārlasīja ik vārdu, tad apgrieza lapu otrādi. — Liekas, viss kārtībā.

Apsardzes priekšnieks pastiepa gaļīgo roku, lai paņemtu lapu atpakaļ.

Kulgmers noliedzot pakratīja galvu. — Man tā jāpatur. Drošības pēc.

Resnis paraustīja plecus. Būtu labāk, ja lapu varētu dabūt atpakaļ, tomēr uzstāšana nozīmētu uzmanības saasināšanu, turpretī, to nedarot, gadījums varbūt aizmirsīsies. Viņš pamāja uz kartona kārbu. —Atstāšu augšā tikai šito. Mašīnu paņemšu pēc pāris stundām.

— Kā vēlaties, mister O. — Kontrolieris pamāja un atkal pievērsās avīzei.

Pēc īsa brīža pienācis pie trīssimt septiņdesmit pirmās stāvvietas, Ogilvijs šķietami izklaidīgi palūkojās apkārt. Betona novietne ar zemiem griestiem bija pa pusei pilna ar limuzīniem, bet citādi mēma kā izmirusi. Naktsmaiņas mehāniķi neapšaubāmi atradās savā pirmā stāva ģērbtuvē, kur izmantoja klusās stundas, lai nosnaustos vai paspēlētu kārtis. Taču strādāt vajadzēja ātri.

Iegājis attālajā kaktā aiz jaguāra un pīlāra, kas to daļēji apslēpa, Ogilvijs izņēma no kartona kārbas prožektoru, skrūvgriezi, platknaibles, izolētu vadu un melno elektrības izolācijas lentu.

Par spīti šķietamai neveiklībai pirksti kustējās brīnum ātri. Uzvilcis cimdus, lai pasargātu rokas, viņš izņēma ārā sasistā starmeša paliekas. Tūlīt varēja redzēt, ka jaunais prožektors jaguāram derēs, turpretī strāvas pievienojuma vadus nāksies mainīt. To viņš bija paredzējis. Steidzīgi likdams lietā platknaibles, vadus un lenti, viņš uz ātru roku tomēr sameistaroja darboties spējīgu savienojumu. Nostiprinājis ar pārējo vadu starmeti vajadzīgajā vietā, viņš izvilka no kabatām kartonu un sabāza pazaudētās aptveres ielokā. Tas tika pārklāts ar melno lentu un lente ievilkta iekšpusē un aizmugurē nostiprināta. Darbs bija paviršs un dienas gaismā viegli ieraugāms, taču tumsā neviens to nesaskatīs. Tas viss bija prasījis gandrīz stundas ceturksni. Atvēris šofera puses durvis, Ogilvijs ieslēdza prožektorus. Iedegās abi.

Resnulis atviegloti nokrekšķējās. Tanī pašā mirklī no lejas atlidoja īsi, spalgi autotaures signāli un arvien tuvāk nākošas mašīnas rūkoņa. Resnis sastinga. Motora troksnis nebija vairs tālu, to pastiprināja betona sienas un zemie griesti. Tad pēkšņi starmeši aizzibsnīja garām, mašīna aizripoja pa slīpumu uz augšstāvu. Nošņirkstēja riepas, motors izslēdzās, aizsitās automašīnas durvis. Ogilvijam novēlās akmens no sirds. Viņš zināja, ka mehāniķis nobrauks lejā ar liftu.

Dzirdēdams soļus attālināmies, viņš ielika darbarīkus un rezerves materiālus atpakaļ kartona kārbā kopā ar nedaudzajām lielākajām sadauzītā prožektora drumslām. Somu viņš novietoja attālāk, lai vēlāk paņemtu.

Braukdams augšā, viņš bija vienu stāvu zemāk pamanījis apkopēju pieliekamo. Resnis pa slīpumu nogāja pie tā.

Kā jau cerēts, tajā atradās darbarīki, un viņš paņēma slotu, liekšķeri un spaini. Spaini viņš daļēji piepildīja ar siltu ūdeni un paņēma arī mazgājamo lupatu. Uzmanīgi klausīdamies skaņās, kas atlidoja no lejas, viņš nogaidīja, līdz garām bija paslīdējuši divi limuzīni. Tad viņš aizsteidzās atkal augšup pie jaguāra.

Laizdams darbā slotu un liekšķeri, Ogilvijs rūpīgi apslaucīja automašīnas apkārtni. Nedrīkstēja atstāt nevienu identificējamu stikla lausku, ko policija varētu salīdzināt ar tām, kas atrastas negadījuma vietā.

Bija atlicis maz laika. Garāžā atgriezās arvien vairāk mašīnu. Slaukot viņš divreiz bija apstājies, baidīdamies, ka viņu ieraudzīs, un aizturējis elpu, kad viens limuzīns iebrauca tā paša stāva novietnē pavisam netālu no jaguāra. Laimīgā kārtā mehāniķis steigā nepaskatījās apkārt, taču tas bija brīdinājums strādāt ātrāk. Ja kāds mehāniķis viņu ieraudzītu un pienāktu klāt, tad sāktos ziņkāra prašņāšana, un viss uzzinātais tiktu atkārtots apakšstāvā. Ogilvija paskaidrojums nakts kontrolierim, kāpēc viņš atrodas šeit, neliktos pārliecinošs. Turklāt izredzes nemanīti aizmukt uz Ziemeļiem prasīja, lai atstātās pēdas būtu pēc iespējas nemanāmākas.

Un nu jāizdara vēl kaut kas. Paņēmis silto ūdeni un lupatu, resnis rūpīgi apslaucīja to vietu jaguāra spārnā un ari apkārtējo virsmu. Izgriežot no lupatas pirms tam skaidro ūdeni, tas krāsojās brūns. Vērīgi apskatot padarīto, viņš atzinīgi nosēcās. I^ai kas notiek, uz mašīnas vairs nav apkaltušu asiņu pēdas.

Pēc desmit minūtēm Ogilvijs, svīzdams aiz piepūles, atgriezās viesnīcas galvenajā korpusā. Viņš devās tieši uz savu darbistabu, kur cerēja kādu stundu nosnausties, pirms dosies garajā ceļojumā uz Čikāgu. Resnis palūkojās pulkstenī. Tas rādīja ceturksni pāri vienpadsmitiem vakarā.

15

— Es varētu vairāk palīdzēt, — uzsvērti paziņoja Rojels Edverds, — ja vien kāds man pateiktu, kas īsti vajadzīgs.

Sv. Gregora izdevumu un ienākumu kontrolieris vērsās pie diviem vīriem, kas sēdēja viņam pretī pie garā grāmatvedības ofisa galda. Starp viņiem bija noliktas virsgrāmatas un aktu vāki. Visa telpa, kas parasti šai vēlajā stundā grima tumsā, bija spoži apgaismota. Spuldzes pirms stundas bija ieslēdzis pats Edverds, kad no Vorena Trenta piecpadsmitā stāva apartamentiem atveda abus viesus tieši šurp.

Viesnīcas īpašnieka norādījumi bija visai skaidri: «Šie džentlmeņi pārlūkos mūsu grāmatas. Droši vien viņi strādās līdz pat ritam. Es vēlētos, lai jūs būtu tur klāt. Nododiet viņu rīcībā visu, kas tiek prasīts. Neslēpiet neko.»

Rojels Edverds klusībā nodomāja, ka, dodams šis pavēles, saimnieks šķiet labākā garastāvoklī, nekā jau krietnu laiku bijis. Tomēr labā oma Edverdu neietekmēja, jo viņu, jau tā aizkaitinātu par izsaukšanu no mājām, kur viņš bija kārtojis savu marku kolekciju, vēl vairāk sadusmoja apstāklis, ka neviens neizskaidro, kas īsti notiek. Sašutumu izraisīja arī nepieciešamība, lai viņš, viens no konsekventākajiem darba laika «no deviņiem līdz pieciem» ievērotājiem, strādātu augu nakti.

Izdevumu un ienākumu kontrolieris, protams, zināja, ka hipotēka jāizpērk piektdien un ka viesnīcā uzturas Kērtiss O'Kīfs, saprata ari — kas ar to acīmredzot saistās. Varēja domāt, ka šai pēdējai vizītei ir sakars ar abiem iepriekš minētajiem faktiem, taču, kādā veidā, bija grūti uzminēt. Iespējamā atslēga bija bagāžas zīmes uz abu ciemiņu ceļasomām — tās norādīja, ka kungi atlidojuši uz Ņūorleānu no Vašingtonas, K.A. Tomēr nojauta Edverdam iečukstēja, ka abiem grāmatvežiem — tādi viņi visādā ziņā bija — nav nekāda sakara ar valdību. Nu, beigu beigās viņš laikam visas atbildes tik un tā uzzinās. Taču pagaidām bezgala aizvainoja svešinieku izturēšanās pret viņu kā pret sīku rēķinvedi.

Uz piezīmi, ka viņš varētu vairāk palīdzēt, ja zinātu kā, atbilde nebija sekojusi, tāpēc viņš pārjautāja vēlreiz.

Vecākais no abiem ciemiņiem, drukns pusmūža vīrs ar nekustīgiem sejas vaibstiem, pacēla savu kafijas tasi un to iztukšoja. — Es allažiņ atkārtoju, mister Edverds, ka nav nekā labāka par smaržīgu kafijas tasi. Pa raugieties uz lielāko daļu mūsdienu viesnīcu, tās taču neprot sabrūvēt kārtīgu kafiju. Turpretī jūsējā prot. Tāpēc man liekas, ka viesnīcā, kas cienā ar tādu kafiju, nekā sevišķi slikta nevar būt. Ko tu uz to saki, Frenk?

—  Es saku: ja mums šis darbs jāpaveic līdz ritam, tad nav ko kulstīt mēli. — Otrais stingri atbildēja, nepaceldams acis no ieņēmumu — izdevumu bilances, ko patlaban uzmanīgi pētīja.

Pirmais samierinot noplātīja rokas. — Vai redzat, kā ir, mister Edverds? Laikam jau Frenkam taisnība; tā viņam ir bieži. Tāpēc, lai kā man gribētos visu izskaidrot, varbūt tomēr labāk turpināt darbu, lai tiekam galā.

Saprazdams, ka dabūjis garu degunu, Rojels Edverds vēsi noteica: — Protams.

—   Pateicos, mister Edverds. Nu es gribētu iepazīties ar jūsu atskaites sistēmu — iepirkumu, kredītkaršu pārbaudi, pašreizējiem krājumiem, pēdējo piegādes apmaksas čeku un visu pārējo. Bet, zināt, tā kafija bija gan laba. Vai mēs varētu dabūt vēl kādu tasīti?

—   Es piezvanīšu, lai atnes, — noteica Rojels Edverds. Viņš nomākts redzēja, ka ir jau tuvu pusnaktij. Ciemiņi acīmredzot grasās dirnēt te vēl ilgi.

Ceturtdiena

Pīteram Makdermotam likās: ja nākamajā darba dienā viņš grib atmosties ar skaidru galvu, tad labāk doties mājās un likties uz auss.

Pulkstenis bija pusviens. Laikam viņš klimtis apkārt vairākas stundas — iespējams, vēl ilgāk. Viņš jutās atspirdzis un tīkami noguris.

Klaiņošana viņam bija sena paraža, it īpaši, kad nomāca raizes vai nebija iespējams atrisināt kādu problēmu.

šovakar, atvadījies no Māršas, viņš bija atgriezies savā centra rajona dzīvoklī. Tomēr šaurajās sienās viņu mocīja nemiers, miegs kā nenāca, tā nenāca, tāpēc viņš izgāja pastaigāties uz upes pusi. Viņš nosoļoja gar Poidrasas un Džūlijas ielas piestātnēm, garām noenkurotiem kuģiem, no kuriem daži bija blāvi apgaismoti un klusi, turpretī citos kūsāja darbs, jo tie gatavojās aizbraukšanai. Tad viņš pie Kenelstrītas bija uzkāpis uz prāmja, pārbraucis pār Misisipi un otrā krastā turpinājis pastaigu pa vientulīgo aizsargdambi, tīksminādamies ap pilsētas ugunīm tumšās upes fonā. Atgriezies viņš devās uz Vieux Carrй un nu sēdēja, malkodams cafй au lait vecajā franču tirgū.

Pirms īsa brīža, pirmo reizi vairāku stundu laikā atcerējies dienesta pienākumus, viņš bija piezvanījis Sv. Gregora viesnīcai un pajautājis, vai ir zināms kas jauns par Amerikāņu zobārstu kongresa vadības draudiem atstāt viesnīcu. Jā, atbildēja nakts administratora palīgs, — īsi pirms pusnakts sanāksmes stāva galvenais viesmīlis atstājis zīmīti. Cik viņš uzzinājis, zobārstu izpildvalde pēc sešu stundu sarunām neesot nonākusi pie noteikta lēmuma. Pusdesmitos no rīta Dofina zālē tiekot sasaukta visu kongresa delegātu ārkārtas pilnsapulce. Sagaidāms, ka tajā piedalīšoties ap trīssimt ārstu. Sapulce notikšot in carnera — aiz slēgtām durvīm, un viesnīcas administrācija lūgta palīdzēt, lai varētu nodrošināt slepenumu.

Pīters lika apmierināt visus lūgumus un līdz rītam izmeta Sv. Gregoru no galvas.

Ja neņem vērā šo mazo novirzi, visas viņa domas pilnīgi aizņēma Mārša un šīvakara notikumi. Līdzīgi uzmācīgām bitēm galvā spindzēja jautājumi. Kā ar cieņu izkļūt no radušās situācijas, tai pašā laikā aiz neveiklības neaizvainojot Māršas jūtas? Viens, protams, bija skaidrs, pieņemt priekšlikumu nav iespējams. Tomēr būtu nepiedodama rupjība nevērīgi noraidīt tādu godīgu atzīšanos. Viņš bija sacījis Māršai: «Ja vairāk cilvēku būtu tik godīgi kā jūs…»

Bija arī vēl kas cits — kāpēc no tā baidīties, ja godīgums jāizrāda no abām pusēm? Šovakar viņš jutis, ka Mārša vilina, ne kā jauna meitene, bet kā sieviete. Ja aizver acis, var redzēt viņas šīvakara tēlu. Jau doma vien joprojām iesit galvā kā vīns.

Taču viņš šādu stipru vīnu ir garšojis jau iepriekš, un garša toreiz kļuvusi rūgta, tāpēc viņš zvērējis, ka tā nekad vairs nenotiks. Bet vai šīs pieredzes ietekme uz spriedumu ir saprātīga, vai tā vīrieti padara gudrāku, izvēloties sievieti? Diez vai.

Un tomēr viņš ir vīrietis, viņš elpo, viņš jūt. Nekāda brīvprātīga vientuļnieka dzīve nevar — un tai arī nevajag — ilgt mūžīgi. Jautājums: kad un kā to izbeigt?

Lai nu kā, ko darīt tālāk? Vai atkal satikties ar Māršu? Pīteram likās — ja nepārcirtīs šīs saites pilnīgi un tūlīt — tad tikšanās nav izbēgama. Nu, bet kā tiekoties izturēties? Un kā ar gadu starpību?

Māršai bija deviņpadsmit. Viņam — trīsdesmit divi. Starpība likās liela, bet vai tiešām bija? Protams, ja viņi abi būtu desmit gadus vecāki, sakars — vai precības — neliktos īpaši neparastas. Turklāt Pīteru māca lielas šaubas, vai Mārša spēs aizrauties ar kādu zēnu savā vecumā.

Jautājumiem nebija gala. Bet vajadzēja izlemt, vai un kādos apstākļos viņi ar Māršu atkal tiksies.

Kamēr Pīters tā lauzīja galvu, viņu ne mirkli neatstāja arī doma par Kristīni. Dažās pēdējās dienās viņi ar Kristīni šķita satuvinājušies vairāk nekā jebkad agrāk. Pīters atcerējās, ka, iepriekšējā vakarā dodoties uz Preiskotu namu, viņa pēdējā doma pirms aiziešanas bijusi par Kristīni. Pat tagad viņš manīja, ka alkani ilgojas viņu redzēt un dzirdēt viņas balsi.

Dīvaini, Pīters nodomāja: vēl pirms nedēļas viņš juties pilnīgi brīvs, bet šajā brīdī saraustīts uz pusēm starp divām sievietēm!

Pīters nožēlas pilns pavīpsnāja, samaksāja par kafiju un piecēlās, lai ietu mājās.

Sv. Gregors atradās vairāk vai mazāk pa ceļam, tāpēc viņš, neko nedomājot, devās turp. Pie viesnīcas viņš pienāca dažas minūtes pēc vieniem naktī.

Bija redzams, ka vestibilā darbs vēl nav beidzies. Turpretī Sv. Kārļa avēnijā valdīja klusums, redzami bija tikai daži kājāmgājēji un kāds nesteidzīgi slīdošs taksometrs. Pīters šķērsoja ielu, lai dotos pa īsāko ceļu gar viesnīcas aizmuguri. Te bija vēl klusāks. Viņš jau grasījās iet garām viesnīcas garāžas durvīm, bet apstājās, izdzirdis motora rūkoņu un redzēdams, ka iekšā pa slīpumu tuvojas starmešu gaismas. Pēc mirkļa no turienes iznira zema, melna automašīna. Tā ātri tuvojās un, sasniegusi ielas malu, riepām šņirkstot, strauji nobremzēja. Limuzīns apstājās spilgtas gaismas lokā. Pīters pamanīja, ka tas ir jaguārs — laikam ar iespiestu spārnu; starmetis arī tai pašā pusē nelikās kārtībā. Pīters cerēja, ka bojājumos nav vainojama viesnīcas darbinieku nevērība. Ja tomēr tā noticis, tad drīz tas nāks viņam ausīs.

Viņš neapzināti palūkojās uz braucēju. Un pārsteigts ieraudzīja Ogilviju. Apsardzes priekšnieks, saticies skatieniem ar Plteru, ari likās tikpat izbrīnījies. Tad automašīna parāvās uz priekšu un turpināja ceļu.

Pīters pabrīnījās, kurp un kāpēc Ogilvijs brauc, turklāt ar jaguāru, nevis pats savā sabukņītajā ševrolē. Tad, nospriedis, ka nav viņa darīšana, ar ko darbinieki noņemas ārpus viesnīcas, viņš turpināja ceļu uz savu dzīvokli.

Un, nolicies gulēt, cieši iemiga.

2

Atšķirībā no Pītera Makdermota Mūķīzeru Milns gulēja slikti. Viņš gan bija ātri un viegli izlicis uz papīra precīzus Prezidenta apartamentu atslēgas mērījumus, taču, pūloties tikt pie praktiski lietojamās dubultnieces, veiksme nesmaidīja. Sakari, ko Milns bija nodibinājis, ierodoties Ņūorleānā, nevainagojās ar tādiem panākumiem, uz kādiem viņš bija cerējis. Beigu beigās kāds atslēdznieks, kas dzīvoja graustu rajonā Iru kanāla tuvumā (Mūķīzeru Milnām tas bija ieteikts kā uzticams), piekrita darbu veikt, gan kurnēdams, ka jāstrādā pēc zīmējuma, nevis pēc īstas atslēgas. Taču jaunā dubultniece nebūšot gatava ātrāk par ceturtdienas pusdienlaiku, turklāt pieprasītā cena bija bezdievīgi augsta.

Mūķīzeru Milns pret cenu neiebilda, tāpat kā neiebilda arī pret gaidīšanu, saprazdams, ka nav izvēles. Tomēr gaidīšana sagādāja mokas, jo viņš nojauta, ka ar katru stundu palielinās iespēja viņu uzošņāt un notvert.

Vakarā pirms gulētiešanas viņš bija apsvēris, vai rīta agrumā nedoties jaunā sirojumā pa viesnīcu. Viņa kolekcijā neizmantotas bija palikušas vēl divu istabu atslēgas — četrsimt četrdesmit devītā, otrā atslēga, ko viņš bija atradis otrdienas rītā lidostā, un astoņsimt trešā, ko bija pieprasījis un dabūjis reģistrācijas nodaļā pats sava astoņsimt trīsdesmitā numura atslēgas vietā. Tomēr viņš nolēma neko neuzsākt, iestāstīdams sev, ka prātīgāk ir pagaidīt un sakopot spēkus lielākajam plānam — Kroidonas hercogienes dārglietu nolaupīšanai. Taču klusībā viņš, pat nonākdams pie šāda lēmuma, saprata, ka galvenais iemesls tādai rīcībai ir bailes.

Naktī, nespējot iemigt, tās auga augumā, tā ka viņš vairs necentās tās apslēpt pat aiz visplānākā plīvura. Tomēr rīt, Milns nolēma, šīs nelāgās jūtas viņš kaut kā nomāks un atkal kļūs par bezbailīgu varoni.

Beidzot moceklis iemiga nemierīgā miegā un sapnī redzēja, ka aiz viņa lēni aizveras smagas dzelzs durvis, nošķirot no gaisa un dienas gaismas. Viņš pūlējās izbēgt, kamēr durvīs vēl bija sprauga, taču nekādi nespēja kustēties. Kad durvis bija aizvērušās, viņš raudāja, saprazdams, ka tās vairs nekad neatdarīsies.

Viņš atmodās tumsā, drebuļu kratīts. Seja bija slapja no asarām.

3

Nobraucis jau jūdzes septiņdesmit no Ņūorleānas, Ogilvijs joprojām domāja par sastapšanos ar Pīteru Makdermotu. Pirmais šoks atgādināja gandrīz fizisku triecienu. Pēc tam Ogilvijs vairāk par stundu bija saspringti braucis, reizēm pat lāgā neapzinādamies, kur jaguārs ripo, — vispirms pa pilsētu, tad pa Pontšartrēnas dambju ceļu un galu galā pa piecdesmit devīto starpštatu autostrādi uz Ziemeļiem.

Acis atkal un atkal ieskatījās aizmugures spogulī. Parādoties kārtējam starmešu pārim, viņš satraukts gaidīja, ka automašīna, sirēnai kaucot arvien skaļāk un skaļāk, viņu panāks. Katrā ceļa pagriezienā viņš sagatavojās jaguāru nobremzēt, gaidīdams, ka policija būs nobloķējusi ceļu.

Pirmā doma bija, ka vienīgais iespējamais Pītera Makdermota klātbūtnes nolūks bijis pašam savām acīm redzēt, kā viņš, Ogilvijs, aizbrauc šo automašīnu. Kā Makdermotam izdevies iegūt par plānu ziņas, Ogilvijam nebija ne jausmas. Tomēr acīmredzot viņš to uzokšķerējis, un apsardzes priekšnieks līdzīgi nepieredzējušam pašdarbniekam iedancojis lamatās.

Tikai vēlāk, kad agrā rītā ceļmalas ainava slīdēja garām krēslainā vientulībā, Ogilvijs sāka lauzīt galvu: vai tā tomēr nevarētu būt bijusi tikai nejaušība?

Ja Makdermots būtu tur ieradies ar kādu nolūku, tad jaguāram droši vien dzītos pakaļ un jau sen būtu apturējuši kādā nobloķētā krustceļā. Tā kā nekas tamlīdzīgs nebija atgadījies, ticamāka likās nejaušība. Patiesībā par to gandrīz vairs nevajadzēja šaubīties. Šī doma uzlaboja garastāvokli. Viņš tīksmi ņēmās apcerēt divdesmit piecus tūkstošus dolāru, kas viņu gaidīs galapunktā.

Ogilvijs uzdeva sev jautājumu: tā kā līdz šim viss iegrozījies tik labi, vai prātīgāk nebūtu turpināt ceļu? Pēc krietnas stundas būs liela diena. Sākotnējais plāns paredzēja nogriezties sānis un pirms brauciena turpināšanas nogaidīt tumsu. Taču briesmas sevī slēpa arī dienas pavadīšana bezdarbībā. Puse Misisipi štata vēl priekšā, vēl viņš ir samērā tuvu Ņūorleānai. Protams, braucot viņu var ieraudzīt, tomēr vai risks ir tik liels? Pret šo domu iebilda paša fiziskais nogurums, kas krājies jau kopš iepriekšējā rīta. Acis vērās ciet, miegs mācās virsū kā mākonis.

Un tad kaut kas notika. Kā pēc burvju mājiena aiz viņa ieplaiksnījās sarkana gaisma. Valdonīgi iekaucās sirēna.

Tas bija tieši tas, ko viņš dažas pagājušās stundas bija gaidijis notiekam. Kad viss tomēr ritēja gludi, viņš atslābinājās. Tagad notiekošais bija dubults trieciens.

Kāja instinktīvi nospieda akseleratoru līdz grīdai. Jaguārs rāvās uz priekšu kā lieliski nospriegota bulta. Spidometra adata asi pārlēca… uz 70, tad 80, 85. Kad spidometrs rādīja 90, Ogiivijs ātrumu palēnināja: ceļš priekšā meta līkumu. Zibošā sarkanā gaisma parādījās tuvu aizmugurē. Sirēna, uz īsu bridi apklususi, iegaudojās no jauna. Tad sarkanā gaisma pavirzījās uz sāniem, braucējs dzīrās Ogilviju apdzīt.

Resnis zināja: viss velti. Pat ja šoreiz, izdosies no sekotājiem atrauties, no citiem, jau brīdinātiem, izvairīties neizdosies. Samierinājies ar sakāvi, viņš palēnināja gaitu.

liii pašā brīdī otrs braucamais pašāvās garām: tas bija garš gaišas krāsas limuzīns, iekšā dega blāva gaisma, kāds cilvēks bija pārliecies pār otru. Tad ātrās palīdzības mašīna aizdrāzās, sarkanā signāluguns izdzisa tumsā.

Briesmīgais pārdzīvojums lieku reizi pierādīja, ka viņš ir bezgala noguris. Ogiivijs nolēma, ka vienalga, kura iespēja būtu drošāka, kura riskantāka, viņam jānobrauc malā un diena jāpavada slēptuvē. Viņš bija ticis garām Meikonai, mazam Misisipi ciematam, ko bija izvēlējies par pirmās nakts brauciena mērķi. Debesīs jau iezīmējās ausmas svēdras. Viņš apstājās, lai papētītu karti, un drīz vien nogriezās no autostrādes uz mazāku ceļu savijuma.

Ceļa segums drīz pārgāja zāli apaugušās grambās. Nebija ilgi jāgaida, kad uzausa diena. Izkāpis no automašīnas, Ogiivijs pārlaida acis apkārtnei.

Tas bija neapdzīvots klajums ar retiem koku puduriem. Nekur nevienas dzīvas dvēseles. Tuvākā šoseja atradās vairāk nekā jūdzes atstatumā. Netālu bija redzama maza birzīte. Nogājis kādu gabaliņu kājām, viņš ieraudzīja, ka grambas ievijas kokos un tur izzūd.

Resnis atkal apmierināts norekšķējās. Atgriezies atpakaļ pie jaguāra, viņš piesardzīgi pabrauca to uz priekšu, lai noslēptu aiz koku lapām. Pec tam vairākreiz pārbaudīja, pārliecinādamies, ka automašīnu var ieraudzīt, tikai pienākot pavisam tuvu. Beidzis pārbaudi, Ogilvijs ierāpās pakaļējā sēdeklī un iemiga.

4

Īsi pirms astoņiem rītā atmodies, Vorens Trents kādu brīdi gudroja, kāpēc ir tik neizprotami labā omā. Tad viņš atcerējās: šorīt tiks noslēgts darījums, par kuru viņš vakar vienojies ar Dienasstrādnieku arodbiedrību. Par spīti izdarītajam spiedienam, drūmajiem pareģojumiem un dažādiem līdzīgiem šķēršļiem, viņš tikai dažas stundas pirms termiņa izbeigšanās bija paglābis Sv. Gregoru, neļaujot to aprit O'Kifa viesnīcu apvienībai. Tā bija personiska uzvara. Viņš atbīdīja tālāk domu, ka dīvainā alianse starp viņu un arodbiedrību vēlāk varētu izraisīt pat vēl lielākas problēmas. Gan paspēs raizēties, ja patiešām tā notiks; vissvarīgākais ir novākt tiešos draudus.

Piecēlies no gultas, viņš piegāja pie sava piecpadsmitā stāva apartamenta loga, no kurienes pavērās skats uz pilsētu. Ārā bija brīnišķīga diena; uzkāpusi jau augstu, saule lēja starus no debesīm, kur neredzēja gandrīz nevienu mākonīti.

Iegājis dušā, viņš kaut ko klusu dungoja. Vēlāk Aloizs Roiss viņu noskuva. Roisarn saimnieka nepārprotamā jautrība likās tik neparasta, ka viņš izbrīnā uzrauca uzacis, taču Vorens Trents acīmredzot vēl nebija gatavs sarunai un neko nepaskaidroja.

Apģērbies viņš, ieiedams dzīvojamā istabā, tūlīt piezvanīja Rojelam Edverdam. Ienākumu un izdevumu kontrolieris, ko centrāles telefoniste sadzina rokā mājās, lika saprast saimniekam gan to, ka viņš visu nakti nostrādājis, gan to, ka tālruņa zvans viņu atrāvis no godīgi nopelnītajām brokastīm. Nelikdamies ne zinis par neapmierināto toni, Vorens Trents mēģināja uzzināt, kāda naktī bijusi divu atbraukušo grāmatvežu attieksme. Pēc Rojela Edverda uzskata, viesi gan zinājuši par viesnīcas pašreizējo finansu krīzi, tomēr neesot atklājuši neko ārkārtīgu un ar Edverda atbildēm uz viņu jautājumiem likušies apmierināti.

Vorens Trents nomierinājies atstāja Edverdu baudām brokastis. Prātā pazibēja doma: pilnīgi iespējams, ka šai pašā mirklī uz Vašingtonu pa tālruni ceļo tādas pašas ziņas par Sv. Gregora stāvokli, kādas sniedzis arī viņš. Iespējams, ka drīz viņš savām ausīm izdzirdēs lēmumu.

Gandrīz tanī pašā mirklī notrinkšķēja tālrunis.

Roiss dzīrās padot uz ratiņiem atvestās brokastis, kas pirms dažām minūtēm bija piegādātas, taču Vorens Trents pamāja, lai pagaida.

Telefoniste pavēstīja, ka tā esot tālsaruna. Kad Trents nosauca savu vārdu, otra telefoniste lūdza viņu uzgaidīt. Beidzot vadā atskanēja Dienasstrādnieku arodbiedrības prezidenta skarbā balss.

—   Trent?

—   Jā, labrīt.

—   Es tak jūs, velns parāvis, vakar brīdināju neko neslēpt. Jūs bijāt tik dumjš, ka tomēr mēģinājāt to darīt. Nu, tad klausieties, ko es teikšu: tādi, kas cenšas apvest mani ap stūri, dabū tā pa biksēm, ka sūkstās visu mūžu. Pasakiet paldies, ka šoreiz signāls atskanēja pirms līguma noslēgšanas. Bet es jūs brīdinu, lai turpmāk tādas spēlītes nebūtu!

Negaidītais pavērsiens, saltā, dzeļošā balss uz mirkli laupīja Vorenam Trentam valodu. Atguvies viņš sāka protestēt: — Dieva dēļ, man nav mazākās jausmas, par ko jūs runājat!

—    Ak nav ne jausmas — ak jūs nezināt par rasu naida saceltām nekārtībām jūsu nolādētajā viesnīcā? Par šo notikumu tak skaļi klaigā visas Ņujorkas un Vašingtonas avīzes!

Pagāja brītiņš, līdz Trentam izdevās sasaistīt šo nikno uzbļāvienu ar Pītera Makdermota iepriekšējās dienas ziņojumu.

—   Vakar no rīta iznāca neliels incidents. Protams, tās ne tuvu nebija rasu naida izraisītas nekārtības. Brīdī, kad es ar jums runāju, vēl neko par to nezināju. Un, pat ja būtu zinājis, es nebūtu to uzskatījis par pieminēšanas vērtu. Bet, ja ir runa par Ņujorkas avīzēm, neesmu tās lasījis.

—  Toties manas arodbiedrības ļaudis tās lasa. Un, ja ne tās, tad citu presi, kura pret vakaru šito notikumu izbazūnēs pa visu valsti. Ja es ieguldīšu naudu viesnīcā, kas dzen ārā melnģīmjus, tad šīs lapeles bļaus, ka slepkavo, bļaus reizē ar visiem tiem plānprātīgajiem kongresmeņiem, kas prasa krāsainajiem piešķirt tiesības vēlēt.

—  Tātad jūs neuztrauc princips. Jūs neiebilstat, ka mēs tā rīkojamies, tikai nedrīkst sacelties troksnis.

—   Pret ko es iebilstu vai neiebilstu, tā ir mana darīšana. Tāpat kā mana darīšana ir tas, kur es ieguldu arodbiedrības naudu.

—   Mūsu darījumu varētu paturēt noslēpumā.

—  Ja jūs nopietni tam ticat, tad esat lielāks muļķis, nekā man likās.

Taisnība ir, skumīgi atzina Vorens Trents: agrāk vai vēlāk ziņas par vienošanos tik un tā nāktu gaismā. Viņš izmēģināja citu pieeju. — Tas, kas te vakar notika, nav nekas vienreizējs. Tā Dienvidu viesnīcās noticis arī agrāk un notiks turpmāk. Paies dažas dienas, un uzmanība pievērsīsies kam citam.

—  Varbūt. Bet, ja «Dienasstrādnieki» pēc šīs dienas ieguldītu savas finanses jūsu viesnīcā, tad šī uzmanība atkal saasinātos sasodīti ātri. Un tas man, nudien, nav vajadzīgs.

—   Tad es vēlētos iegūt skaidrību. Vai man jāsaprot, ka par spīti jūsu grāmatvežu vakarnakts pārbaudei mūsu iepriekšējā noruna nav vairs spēkā?

—  Vaina nav jūsu grāmatvedībā, — atteica balss Vašingtonā. — Mūsu darbinieku ziņojums bija pozitīvs. Viss izjūk tā otrā iemesla pēc.

Tātad tomēr vainīgs incidents, ar rūgtumu nodomāja Trents, incidents, kas viņam vakar licies tīrais sīkums, bet kas nu nolaupījis tik saldo uzvaru. Saprazdams, ka nekādas starpības nebūs, lai viņš teiktu ko teikdams, vecais vīrs dzēlīgi piezīmēja: — Vienmēr jūs gan tik pārspīlēti akurāti pret savas arodbiedrības finansēm neesat izturējies.

Iestājās klusums. Tad «Dienasstrādnieku» prezidents rimti noteica: — Pienāks laiks, kad jūs šos vārdus nožēlosiet.

Vorens Trents lēni nolika klausuli. Uz blakus galdiņa Aloizs Roiss bija izklājis ar lidmašīnu atvestos Ņujorkas laikrakstus un norādīja uz Herald Tribune. — Galvenais ir te. Times'ā es neko neredzu.

—   Vašingtonā ir vēlāki izdevumi. — Vorens Trents pārlaida acis Herald Tribune virsrakstam un pavirši palūkojās uz tekstam pievienoto attēlu. Tajā bija redzama vakardienas aina Sv. Gregora vestibilā ar doktoru Niklesu un doktoru Ingremu centrā. Droši vien vēlāk nāksies izlasīt visu ziņojumu. Patlaban viņš to nespēja.

—   Vai vēlaties, lai lieku galdā brokastis?

Vorens Trents pakratīja galvu. — Neesmu izsalcis. — Palūkojies augšup, viņš sastapa jaunekļa ciešo skatienu. — Tu droši vien domā, ka es dabūju, ko pelnīju.

Roiss apsvēra teikto. — Laikam apmēram tā. Es sacītu, ka galvenais ir jūsu nespēja samierināties ar laiku, kādā mēs dzīvojam.

—  Ja tā ir taisnība, tad tev vairs nav jāraizējas. Šaubos, vai pēc rītdienas mani uzskati te vairs kādam būs svarīgi.

—   Ja tā, tad man ļoti žēl.

—     Tas nozīmē, ka viesnīca pāries O'Kīfa rokās. —

Vecais vīrs piegāja pie loga un stāvēja, raudzīdamies ārā. Viņš brīdi klusēja, bet tad pēkšņi noteica: — Tu laikam dzirdēji, kādus noteikumus man piedāvā — starp citu, lai es paliekot dzīvot te.

-Jā.

—  Ja tas bus tā, tad laikam ari pēc tam, kad tu nakamajā mēnesī pabeigsi juridisko fakultāti, man joprojām nāksies pieciest, ka tu grozies te riņķī. Kaut gan būtībā man tev vajadzētu dot vilka pasi.

Aloizs Roiss pa vilcinājās. Citā reizē viņš uz līdzenas vietas atcirstu kādu dzēlību. Taču viņš zināja, ka tādā veidā sakautais, vientuļais vīrs lūdz viņu, Aloizu, palikt.

Lēmums, kā rīkoties nākotnē, darīja Roisam raizes, tomēr tik un tā jāizlemj būs drīz. Gandrīz divpadsmit gadus Vorens Trents daudzējādā ziņā bija izturējies pret viņu kā pret dēlu. Viņš zināja, ja paliktu, tad pienākumi pret veco vīru tajās stundās, kad viņš, Aloizs, nebūs aizņemts jurista darbā, daudz pūļu neprasīs. Viņš būs Trentam tikai sarunu biedrs un uzticības persona. Tādu dzīvi nebūt nevar dēvēt par netīkamu. Tomēr bija ari daži citi, no iepriekšminētajiem atšķirīgi pienākumi, kas ietekmēja izvēli: iet vai palikt.

—   Neesmu par to īsti padomājis, — viņš meloja. — Laikam būs tas jādara.

Vorens Trents nešaubījās: viss viņa dzīvē, sākot ar lielo un beidzot ar mazo, mainās, turklāt daudz kas — pēkšņi. Viņam nav ne mazāko šaubu, ka Roiss viņu drīz pametīs, tieši tāpat kā no rokām būs jāizlaiž Sv. Gregora vadības groži. Vientulības sajūta un nu arī apziņa, ka esi izmests no notikumu straumes, laikam vispār ir raksturīga cilvēkiem, kas dzīvo pārāk ilgi.

—   Vari iet, Aloiz, — viņš sacīja Roisam. — Es gribētu kādu brīdi pabūt viens.

Viņš izlēma, ka pēc dažām minūtēm piezvanīs Kērtisam O'Kīfam un oficiāli padosies.

Žurnāls Time, kura redaktori, lasot rita laikrakstus, prata saost tenkām apvijamu notikumu, veikli uzklupa pilsoņtiesību incidentam Sv. Gregora viesnīcā. Viņi piezvanīja savai vietējai «pirmajai vijolei» — kādam Ņūorleānas States—Item štata darbiniekam un deva pavēli savākt visu, ko vien uz vietas var dabūt. Iepriekšējā vakarā, pēc tam kad Ņujorkā ar notikuma atstāstu nāca klajā Herald Tribune, šī redakcija bija arī sazinājusies ar savas Hjūstonas filiāles vadītāju un tas agri no rīta bija ielidojis Ņūorleānā.

Patlaban abi žurnālisti sēdēja ieslēgušies kopā ar Hērbiju Čendleru, gaiteņu pārziņu priekšnieku, nelielā istabiņā pirmajā stāvā. To dēvēja par preses istabu, un tajā nebija vairāk mēbeļu kā galds un cepuru pakaramais. Taču bija tālrunis. Hjūstonas nodaļas vadītājs, kā augstākais rangā, sēdēja vienīgajā krēslā.

Čendlers, turēdams prātā Time devību pret tiem, kas žurnālam palīdz, godbijīgi ziņoja par savu izlūkdarbību, no kuras tikko kā bija atgriezies.

— Es pārbaudīju telpas ap zobārstu sanāksmi. Tur nolikta tāda sardze, ka pat pelei nav šķirbas, kur ielīst. Pieteikuši stāva administratoram, ka ieiet drīkstot tikai kongresa dalībnieki, pat to sievām nav atļauts tur rādīties, un pie durvīm nostādīti pašu ļaudis, kas pārbauda vārdus. Visiem viesnīcas darbiniekiem jāpazūd pirms sanāksmes sākuma, un durvis tiks aizslēgtas.

Hjūstonietis pamāja ar galvu. Šis enerģiskais, jaunais cilvēks, vārdā Kvaratoni, ar īsiem, ezītī apcirptiem matiem, bija jau intervējis zobārstu prezidentu doktoru Ingremu. Gaiteņu pārziņu priekšnieka ziņojums apstiprināja viņam teikto.

«Mums tiešām notiks ārkārtas pilnsapulce,» bija sacījis doktors lngrems. «Tā vakar nolēma mūsu izpildvalde, taču sanāksme būs slēgta. Ja man būtu teikšana, dēls, drīkstētu ienākt gan jūs, gan kam vien tīk, laipni lūgtum. Tomēr dažiem maniem kolēģiem ir cits viedoklis. Viņi uzskata, ka cilvēki runā brīvāk, ja zina, ka preses nav klāt. Tā nu jums laikam šoreiz būs jāpaliek aiz durvīm.»

Kvaratoni, kas ne mirkli nedomāja kvernēt kaut kur ārpusē, bija pieklājīgi pateicies doktoram Ingremam. Tā kā Hērbijs Čendlers jau bija uzpirkts par sabiedroto, Kvaratoni kā pirmā iešāvās prātā doma likt lietā vecu kara viltību un piedalīties sanāksmē, pārģērbtam gaiteņu pārziņu formas tērpā. Taču Čendlera pēdējais ziņojums liecināja, ka plāns jālabo.

—     Vai sanāksme notiks kādā lielā zālē? — taujāja Kvaratoni.

Čendlers pamāja. — Dofina salonā, ser. Trīssimt vietas. Apmēram tik daudz viņi gaida.

Time pārstāvis iegrima pārdomās. Jebkura sanāksme, kurā piedalās trīssimt cilvēku, vairs nebūs slepena, tiklīdz tā beigsies. Vēlāk viņš viegli varētu iejaukties ārā iznākušo delegātu vidū un, izliekoties par vienu no tiem, uzzināt, kas noticis. Taču, rīkojoties tādā ceļā, izpaliks interesantie cilvēciskie sīkumi, kas tā patīk žurnālam Time un tā lasītājiem.

—   Vai sitam te zalongam, kā viņu tur sauc, ir balkons?

—   Ir tāds maziņš, bet viņi par to jau padomājuši. Es pārbaudīju. Tur atradīsies bariņš sanāksmes dalībnieku. Arī preses aģentūru mikrofoni ir atvienoti.

—   Velns un elle! — sirdījās vietējais avīžnieks. — No kā šitas bars baidās — no sabotieriem, vai?

—   Daži no viņiem grib pateikt savu sakāmo, — Kvaratoni skaļi izteica, ko domā, — bet nevēlas diktofona ierakstu. Tiem augstajiem profesionāļiem — vismaz rasu problēmās — parasti nav stingras nostājas. Viņi jau tā iepiņķējušies problēmā, ka jāizvēlas vai nu asa rīcība, izklīstot uz visām pusēm, vai ari jārīkojas simboliski, tikai skata pēc. Šinī ziņā, es teiktu, stāvoklis ir vienreizīgs. — Un tāpēc, viņš nodomāja, apraksts var iznākt spēcīgāks, nekā licies sākumā. Lai tur vai kas, jāatrod iespēja iekļūt zālē.

—   Man vajadzīgs sanāksmes stāva plāns un arī plāns stāvam, kas atrodas virs tā, — viņš pēkšņi paziņoja. — Jūs saprotat, ne tikai, kur redzama atsevišķu telpu atrašanās vieta, bet tehniskais plāns, kur iezīmētas sienas, cauruļvadi, griestu laukumi, viss pārējais. Man tas vajadzīgs ātri — ja gribam kaut ko paveikt, tad atlikusi tikai nepilna stunda laika.

—   Es nudien nezinu, ser, vai tāds plāns ir. Lai nu kā… — Čendlers pēkšņi apklusa, skatīdamies, kā Kvaratoni, noplēsis naudas paciņai līmlenti, noskaita vairākas divdesmit dolāru banknotes.

Piecas no tām Time pārstāvis iedeva Čendleram. — Aizejiet pie kāda no remontdaļas vai tehniķu grupas, vai kur citur. Šito izmantojiet tieši tādam mērķim. Par jums pašu es parūpēšos vēlāk. Satiksimies te pēc pusstundas, jo agrāk — jo labāk.

—     Klausos, ser! — Zebiekstei līdzīgā Čendlera sejā iegula pakalpīgs smaidiņš.

—   Un tu ķeries pie vietējām atsauksmēm, labi? — Kvaratoni izrīkoja Ņūorleānas korespondentu. — Ko saka pilsētas dome, ko ievērojami pilsoņi. Labāk parunā ar Nacionālo asociāciju cīņai par krāsaino pilsoņu tiesībām. Tu tak zini.

—   Tā kaut ko es varu uzrakstīt pat miegā.

—   Tā ne! Novēro, kāda ir cilvēku reakcija. Labi būtu, ja tu notvertu mēru tualetē. Mazgādams rokas, viņš varētu sniegt tev paziņojumu. Būtu ļoti simboliski. Ar to derētu sākt.

—    Mēģināšu noslēpties tualetē. — Reportieris priecīgs devās projām, apjauzdams, ka arī viņam dāsni atmaksās par virsstundu darbu.

Kvaratoni pats gaidīdams apsēdās Sv. Gregora kafejnīcā, pasūtīja tēju ar ledu un izklaidīgi malkoja to, pārdomādams, kā risinās stāstījumu. Tas nebūs garš, taču, ja atradīs kādu vēl nedzirdētu pieeju, tad varbūt raksts nākamnedēļas numurā aizņems pusotru sleju. Tas būtu ļoti patīkami, jo pēdējās nedēļās vairāk nekā duci rūpīgi izlolotu rakstu Ņujorkas redakcija bija vai nu vispār noraidījusi, vai maketējot saīsinājusi. Tas nebija nekas neparasts, Time—Life štata darbinieki bija raduši samierināties ar pretīgo apziņu, ka raksta pa tukšo. Taču Kvaratoni gribējās, lai viņa rakstīto iespiež un arī pamana, ja uzrakstīts kas vērtīgs.

Pēc brīža viņš atgriezās mazajā preses istabiņā. Drīz vien ieradās Hērbijs Čendlers, vezdams līdzi jaunu, darba virsvalkā ģērbušos vīrieti ar asiem sejas pantiem. Hērbijs stādīja viņu priekšā kā Česu Elisu, viesnīcas remontstrādnieku. Atnācējs aizdomu pilns sarokojās ar Kvaratoni, tad, pieskardamies ar pirkstu rasējumiem, ko turēja padusē, nemiera mocīts izgrūda: — Man tie jānes atpakaļ.

—    Uz ilgu laiku tie man nebūs vajadzīgi. — Noslogodams lapas stūrus, Kvaratoni palīdzēja Elisam atritināt plānus. — Kur tad ir tas Dofina salons?

—   Te.

—  Ser, es viņam pastāstīju par sanāksmi, — iejaucās Čendlers. — Ka jūs gribat dzirdēt, kas notiek, pats nebūdams klāt.

—  Kādas ir sienas un griesti? — Time reportieris noprasīja Elisam.

—   Sienas ir vienlaidu. Ir tukša telpa starp griestiem un augšējo stāvu, bet, ja domājat, ka tiksiet tur iekšā, nekas neiznāks. Izkritīsiet cauri apmetumam.

—  Paga! — noteica Kvaratoni, kas tieši tā bija gribējis rīkoties. Viņš pabikstīja ar pirkstu plānu. — Ko attēlo šīs līnijas?

—   Tie ir virtuves karstā gaisa izvadi. Vajag tik nokļūt tiem tuvumā, lai izceptos.

—   Un šis?

Eliss noliecās, pētīdams rasējumu. Viņš ieskatījās otrā lapā. — Aukstā gaisa vads. Iet gar Dofina salona griestiem.

—   Vai tam ir atveres uz zāli?

—   Trīs ir. Centrā un katrā galā. Tās te, plānā, atzīmētas.

—   Cik liels tas vads ir?

Remontstrādnieks mazliet padomāja. — Pēc mana aprēķina apmēram trīs kvadrātpēdas.

—   Es gribētu, lai jūs iedabūjat mani tanī vadā, — Kvaratoni apņēmīgi pavēstīja. — Es gribu tur ielīst iekšā un tad izrāpties ārā, lai varētu dzirdēt, kas lejā notiek.

Tas prasīja negaidīti maz laika. Sākumā negribīgo Elisu Čendlers tikmēr bikstīja, līdz tas padabūja otru virsvalku un darbarīku komplektu. Time pārstāvis ātri apmainīja savas drēbes ar virsvalku un paņēma darbarīku somu. Tad Eliss nervozi, bet bez starpgadījumiem aizveda viņu uz telpu, kas atradās netālu no sanāksmes stāva virtuves. Gaiteņu pārziņu priekšnieks piesardzīgi bija pazudis. Kvaratoni nebija ne jausmas, cik lielu summu no simt dolāriem Čendlers atdevis Elisam, — viņu māca aizdomas, ka visu jau nu ne — bet acīmredzot ar to pietika. Virtuvi abi šķietamie remontstrādnieki šķērsoja nepamanīti. Blakus telpā Elīss jau iepriekš bija izcēlis augstu sienā iemontētu metāla režģi. Pret caurumu bija atbalstītas garas slietnes. Neteikdams ne vārda, Kvaratoni uzrāpās pa tām un ielīda caurumā. Viņš saprata, ka pietiek vietas, lai, balstoties uz elkoņiem, parāptos tālāk — bet vairāk arī neko. Valdīja pilnīga tumsa, kuru nedaudzās vietās kliedēja kāds atspīdums no virtuves. Kvaratoni manīja, kā sejā iesitas auksta gaisa vēsma; ķermenim piepildot visu metāla cauruļvadu, pieauga gaisa spiediens.

—   Noskaitiet četras atveres! — aizmugurē nopakaļ pačukstēja Eliss. — Ceturtā, piektā un sestā iziet uz Dofina salonu. Centieties netrokšņot, citādi jūs izdzirdēs. Es atgriezīšos pēc pusstundas; ja jūs tad vēl nebūsiet atlīdis atpakaļ, pienākšu pēc nākamās pusstundas.

Kvaratoni mēģināja pagriezt galvu, bet nekas neiznāca. Tas bija brīdinājums, ka izkļūt ārā būs grūtāk nekā iekļūt iekšā. Klusu izsaukdamies: — Sapratu! — viņš sāka virzīties uz priekšu.

Ceļgali un elkoņi sāpīgi trinās pret metāla virsmu. Vēl nejaukākas bija izcilnās šuves. Kad kādas skrūves gals pārplēsa virsvalku un iegriezās kājā, žurnālists saviebās.

Pastiepis roku atpakaļ, viņš atbrīvojās no skrūves un tālāk virzījās uzmanīgāk.

Gaisa vada atveres bija viegli ieraudzīt, jo pa tām spraucās iekšā gaisma. Viņš pārlīda pāri trijām, cerēdams, ka režģi atverēs ir cieši piestiprināti. Tuvodamies ceturtajai, viņš jau varēja saklausīt balsis. Šķita, ka sanāksme sākusies. Par prieku Kvaratoni balsis skanēja skaidri, un, ja pastieps kaklu, varēs pārredzēt daļu zāles. Viņš nodomāja, ka no nākamās atveres atsegtos labāks skats. Tā ari bija. Nu viņš ieraudzīja vairāk par pusi no cilvēku pilnās zāles, kā ari tribīni, no kuras runāja zobārstu prezidents, doktors Ingrems. Pastiepdams roku atpakaļ, Time reportieris izvilka no aizmugures kabatas piezīmju grāmatiņu un lodīšu pildspalvu, kam galā bija sīciņa spuldzīte.

— … aicinu jūs, — doktors Ingrems vērsās pie klātesošajiem, — visiem spēkiem pretoties.

Brīdi klusējis, viņš turpināja: — Speciālisti, tādi kā mēs, pēc dabas ir zelta vidusceļa gājēji, tāpēc pārāk ilgi tūļājušies apliecināt savu attieksmi pret pilsoņu tiesībām. Mūsu vidū diskriminācija nepastāv — vismaz gandrīz nepastāv — un līdz šim mēs esam uzskatījuši, ka ar to pietiek. Pa lielākai daļai esam ignorējuši, kas notiek un kam dara pāri ārpus mūsu aprindām. Mēs uzskatām, ka esam speciālisti medicīnā un citam mums atliek visai maz laika. Tas ir ērti, un varbūt tā ir arī taisnība. Taču šodien un šajā vietā — vai gribam vai ne — esam iestiguši šajā problēmā līdz matu galiem.

Mazais ārsts apklusa, pārlaizdams skatienu klausītāju sejām. —Jūs jau esat dzirdējuši, cik nepiedodami šī viesnīca aizvainojusi mūsu kolēģi doktoru Niklesu, un tas ir aizvainojums, kas tieši pārkāpj pilsoņtiesību likumu. Lai to atdarītu, es, būdams jūsu prezidents, esmu ieteicis veikt ietekmīgus pretpasākumus. Proti, mums sanāksme jāatceļ un visiem kā vienam jāatstāj viesnīca.

No vairākām pusēm atskanēja izbrīna saucieni. Doktors runāšu vaļsirdīgi — es neuzskatu, ka rasu attiecības, ja uz tām skatās no plašāka redzes leņķa, ir mūsu organizācijas problēma.

—   Protams, ka tā ir mūsu problēma! — kaut kur aizmugurē protestēja viena vienīga balss. — Vai tad tā nav jebkura cilvēka problēma? — Taču visi pārējie tikai uzmanīgi klausījās.

Runātājs, šiem vārdiem nepiekrizdams, papurināja galvu. — Lai kāda būs vai nebūs mūsu nostāja, tai jābūt atsevišķu indivīdu nostājai. Dabiski, ka nepieciešamības gadījumos mums jāatbalsta mūsu cilvēki, un es tūdaļ ierosināšu veikt dažus pasākumus doktora Niklesa aizstāvībai. Tomēr es pilnīgi piekritu doktoram Ingremam, ka mēs esam speciālisti medicīnā un citam mums atliek maz laika.

Doktors Ingrems atkal pietrūkās kājās. — Tas nav tulkojams tādā nozīmē! Es norādīju, ka pie šāda uzskata mēs līdz šim esam turējušies. Es tam nebūt nepiekrītu.

—   Tomēr tā jūs teicāt. — Švītīgais paraustīja plecus.

—   Bet ne lai norādītu, ka tā jārīkojas! Nesagroziet manus vārdus! — Nelielā vīra acis dusmīgi zibēja. — Priekšsēdētāja kungs, mēs šeit runājam lokanās mēlēs, lietodami vārdus «diemžēl» un «var nožēlot». Vai tad jūs visi nesaprotat, ka te ir runa par daudz ko lielāku: ka mēs izskatām jautājumu par cilvēktiesībām un godaprātu? Ja jūs būtu bijuši te vakar liecinieki — kā es biju liecinieks necieņai pret mūsu kolēģi, draugu, krietnu cilvēku…

Zālē atskanēja saucieni: — Pie kārtības! Pie kārtības! — Priekšsēdētājs paklaudzināja ar āmuriņu, un doktors Ingrems piesārtušu seju negribīgi apsēdās.

Švītīgais pieklājīgi pavaicāja: — Vai drīkstu turpināt? — Priekšsēdētājs pamāja ar galvu.

—  Pateicos. Kungi, es īsumā iepazīstināšu jūs ar saviem ierosinājumiem. Pirmkārt, es lieku priekšā, lai mūsu nākamie kongresi notiktu tādās vietās, kur doktoru Niklesu un citus viņa rases piederīgos uzņemtu bez jebkādiem iebildumiem. Ir pietiekami daudz pilsētu, kuras mēs, pārējie, neapšaubāmi uzskatīsim par piemērotām. Otrkārt, es ierosinu pieņemt rezolūciju, kur būtu nosodīta šīs viesnīcas rīcība, proti, doktora Niklesa aizraidīšana.

Doktors Ingrems, sēdēdams uz paaugstinājuma un neticēdams savām ausīm, pagrozīja galvu.

Runātājs ieskatījās vienīgajā papīra lapā, ko turēja rokā. — Es kopā ar vairākiem citiem jūsu izpildvaldes locekļiem esmu sastādījis rezolūciju…

Kvaratoni savā ligzdā vairs neklausījās. Pati rezolūcija nebija svarīga. Tās saturu varēja paredzēt. Ja būs nepieciešams, tekstu dabūs vēlāk. Tāpēc viņš vēroja lejā sēdošo sejas. Tās bija parastas samērā izglītotu cilvēku sejas. Tajās paudās atvieglojums. Kvaratoni nodomāja: tas ir atvieglojums, ka nav jādara nekas nepatīkams, neparasts, uz ko bija mudinājis doktors Ingrems. Vārdu birums, ko cienīgi skandēja demokrātiskā stilā, pavēra izeju. Sirdsapziņa — atvieglota, ērtības — neskartas. Bija atskanējis vārgs protests — viens vienīgs runātājs atbalstījis doktoru Ingremu — taču tas bija tikai piliens jūrā. Sapulces dalībnieki jau, šķiet, pievērsušies liekvārdīgiem pārspriedumiem, kā uzlabot rezolūcijas stilu.

Time reportieris nodrebinājās — drebuļi atgādināja, ka, nemaz nerunājot par citām neērtībām, viņš gandrīz stundu pavadījis aukstā gaisa pievadā. Taču pūles atmaksājušās. Viņam būs aktuāls apraksts; lai lielie Ņujorkas stilisti, ja grib, pārraksta vēl sensacionālākā stilā. Viņam bija arī nojauta, ka šīsnedēļas darbu ārā vis nemetīs.

6

Gandrīz tūlīt pēc m camera sapulces beigām Pīters

Makdermots uzzināja par zobārstu kongresa lēmumu sanāksmi turpināt. Apzinādamies tā nenoliedzamo nozīmi viesnīcai, viņš pie Dofina salona durvīm bija nostādījis kongresam piekomandētu darbinieku, pieteikdams nekavējoties ziņot visu, kas vien dzirdams. I'irms īsa brītiņa darbinieks bija piezvanījis un teicis, ka no ara nākošo delegātu sarunām varot noprast, ka ierosinājums kongresu atcelt noraidīts.

Viesnīcas labad Pīteram laikam būtu vajadzējis priecāties. Taču viņš jutās nomākts. Viņš domāja, kā tas viss ietekmēs doktoru Ingremu, kura spēcīgie pierādījumi un taisnprātība

acīmredzot nav guvuši atbalstu.

Pīters saviebies secināja, ka Vorena Trenta vakardienas ciniskajam vērtējumam galu galā izrādījusies taisnība. Laikam jādod viesnīcas īpašniekam ziņa.

Pīteram ieejot administrācijas telpu ģenerāldirektora priekšistabā, Kristīne pacēla acis no darba. Siltais smaids atgādināja, cik ļoti viņš vakar gribējis ar jauno sievieti runāt.

— Vai viesības bija jaukas? — viņa pavaicāja. Likās, Kristīne jūtas uzjautrināta, ka Pīters tūdaļ neatbild. — Vai

neesi

tas īau aizmirsis? … … ….. .

v . … „i.m —Viss biia lieliski. Tevis gan man Viņš pakratīja gaivu - ' .

pietrūka un joprojām mani moka sirdsapziņas pārmetumi,

ka es sajaucu norun , fC ļ-ras stundas vecāki. Par to

—   Nu mes esam <-uv

nav vērts vairs runāt. . , ,

-        Ia esi brīva varbūt šovakar varam to labot?

-        Ielūgumi birst kā no pārpilnības raga! teica Kris-

* i r-.Au pusdienas ar misteru Velsu, tīne. — Šovakar es eau r . v . , .. -

_ „ 7aC is. — Tatad viņš izvese ones?

Pīters uzrauca uza»-»=

—   īā bet viņš vēl nedrīkst doties ārpus viesnīcas, tapec

; .t r, hi vēlu strādā, varbūt vari mums kaut edīs pusdienas seit. ja LU

kad piebiedroties?

-       ļa varēšu, darīšu to. Viņš pamaja uz viesnīcas īpašnieka aizvērtajām divviru durvīm. Vai V.T.runajams?

-       Vari iet iekša.

cerams, ka tu nenāc ar kadam problemām. Šķiet, viņš šorīt jūtas nomākts.

—   Man ir dažas ziņas, kas šo omu uzlabos. Zobārsti nupat nobalsojuši, ka neizklīdīs. — Tad viņš nopietnāk piebilda:

—   Laikam Ņujorkas avīzes jau esi redzējusi.

—   Jā, lasīju. Es teiktu: mēs dabūjām, ko pelnījuši.

Pīters apstiprinot pamāja.

—    Es lasīju arī vietējos laikrakstus, — Kristīne sacīja.

—    Par to gadījumu ar bojāgājušajiem cilvēkiem nav nekā jauna. Nespēju to izmest no galvas.

—   Es arī ne, — Pīters līdzjūtīgi piebalsoja. Acu priekšā atkal kā dzīva uzplaiksnīja aina pirms divarpus dienām — nožogotais, starmešu izgaismotais ceļš, policisti, kas drudžaini meklē pierādījumus. Viņš gudroja, vai policija beigu beigās atradīs vainīgo automašīnu un tās vadītāju. Varbūt patlaban kā viens, tā otrs ir pilnīgā drošībā un tā arī tos neatradīs. Klusībā Pīters gan cerēja, ka notiks pretējais. Doma par vienu noziegumu atsauca atmiņā otru. Nedrīkst aizmirst, ka jāpavaicā Ogilvijam, vai pa nakti nav ienākušas kādas jaunas vēstis no viesnīcas apzagšanas izmeklētājiem. —Ja padomā, šķiet savādi, ka apsardzes priekšnieks vēl neko nav ziņojis.

Vēlreiz uzsmaidījis Kristīnei, viņš pieklauvēja pie Vorena Trenta kabineta durvīm un iegāja iekšā.

Pitera atnestās ziņas, likās, bosu nekādi neietekmēja. Trents izklaidīgi pamāja, it kā neparko negribētu atrauties no dziļi personiskām domām, kurās iegrimis. Likās, viņš grasās runāt (Pīters manīja, ka runa būtu par kaut ko pavisam citu), bet tikpat pēkšņi pārdomāja. Pēc īsas sarunas Pīters kabinetu atstāja.

Kristīne nodomāja, ka Albertam Velsam bijusi taisnība, pareģojot, ka Pīters Makdermots viņu uzaicinās šovakar kaut kur kopā aiziet. Kādu brītiņu viņa nožēloja, ka tīši iekārtojusi tā, lai būtu aizņemta.

Runādama ar Pīteru, viņa atcerējās kara viltību, ko bija vakar izdomājusi, lai atvieglotu Albertam Velsam maksu par maltīti. Viņa piezvanīja Maksim, galvenās ēdamzāles pārzinim.

—   Maksi, — Kristīne sacīja, — jūsu vēlo pusdienu cenas ir, burtiski, briesmīgas.

—    Es tak tās nenosaku, mis Frānsisa. Dažreiz man gribētos, kaut tas būtu manā varā.

—   Vai pēdējā laikā zāle ir ļoti pilna?

—   Ir tādi vakari, — atteica zāles pārzinis, — kad jūtos kā Livingstons, kas Āfrikas plašumos gaida Stenliju. Zināt, mis Frānsisa, cilvēki pamazām smeļas gudrību. Viņi zina, ka tādām viesnīcām kā šī ir viena centrālā virtuve, un, lai kurā mūsu restorānā viņi ēd, visur saņem tādus pašus cienastus, kas gatavoti vienādi un ko gatavojuši vieni un tie paši pavāri. Kāpēc tad nesēdēt tur, kur cenas zemākas, kaut arī apkalpošana nav savos augstumos?

—    Man ir draugs, — teica Kristīne, — kam patīk mieloties viesnīcu ēdamzālēs, — pavecs džentlmenis, vārdā Alberts Velss. Mēs šovakar atnāksim pasēdēt. Es vēlētos, ka jūs pielūkotu, lai viņa rēķins neiznāktu pārāk liels, bet arī ne tik mazs, ka viņam tas durtos acīs. Starpību jūs varat pieskaitīt manam rēķinam.

Zāles pārzinis iesmējās. — Ko tu neteiksi! Ar tādu meiteni es ari gribētu draudzēties.

—   Nu, nē, Maksi, — atsaucās Kristīne. — Ar jums es tā nedarītu. Visi zina, ka jūs viesnīcā esat viens no bagātākajiem cilvēkiem.

—   Kas tad būtu tas otrs?

—   Vai tad ne Hērbijs Čendlers?

—   Jūs nu gan man neglaimojat, ierindojot manu vārdu līdzās tādam.

—   Bet vai parūpēsieties par Velsu?

—   Mis Frānsisa, kad šim kungam pasniegs rēķinu, viņš uzskatīs, ka ēdis automāta izsniegto maltīti.

Kristīne smiedamās nolika klausuli, droša, ka Maksis rīkosies gan taktiski, gan ar mēra sajūtu.

Neticēdams savām acīm, kūsādams dusmās, Pīters Makdermots vēlreiz lēni pārlasīja Ogilvija atstāto zīmīti.

Tā bija gaidījusi uz galda, kad viņš atgriezās no īsās tikšanās ar Vorenu Trentu.

Pēc vakardienas datuma un vēlā laika bija noprotams, ka Ogilvijs atstājis lapiņu savā darbistabā, lai no rīta tā nokļūtu viesnīcas pasta iznēsātāja rokās. Tikpat skaidrs bija, ka rakstīšanas laiks un piegādes veids bijis izplānots tā, lai pēc zīmītes saņemšanas nebūtu iespējas — vismaz pagaidām ne — kaut ko pasākt pretī.

Tā skanēja:

Mr. P. Makdermotam

Paziņojuma saturs: Bezalgas atvaļinājums.

Apakšā parakstījies ziņo: Atļaujos doties četru dienu atvaļinājumā, kas sākas nekavējoties. Dienas ņemtas no tām septiņām, kas man pienākas. Iemesls personisks, atvaļinājums nav atliekams.

Par zādzību instruēts V. Finegans, apsardzes priekšnieka vietnieks. Veikti vajadzīgie pasākumi utt., utt. Viņš kārtos arī visu pārējo, kas nepieciešams.

Apakšā parakstījies atgriezīsies darbā nākamajā pirm-

jūsu T.I. Ogilvijs,

Viesnīcas apsardzes priekšnieks.

Pīters sašutis atcerējās, ka vēl pirms nepilnām divdesmit četrām stundām Ogilvijs secinājis, ka acīmredzot Sv. Gregorā uzdarbojas profesionāls viesnīcu zaglis. Tad Pīters bija apsardzes priekšnieku uzstājīgi lūdzis pārcelties dažas dienas uz dzīvi viesnīcā, taču resnis šo iespēju noraidījis. Droši vien pat jau tad Ogilvijs zinājis, ka pēc nedaudzām stundām grasās aizbraukt, bet klusējis. Kāpēc? Katrā ziņā tāpēc, ka sapratis: Pīters tam stipri pretosies, turpretī pašam nav pieticis drosmes strīdēties pretī, kad, iespējams, būtu novilcināta aizbraukšana.

Zīmītē sacīts: iemesls personisks, atvaļinājums nav atliekams. Pat Ogilvijs par spīti neslēptajai tuvībai ar Vorenu Trentu būs sapratis, ka viņa prombūtne šādā laikā, iepriekš neko nebrīdinot, piespiedīs atgriežoties atklāt kārtis.

Taču kas tas par personisku iemeslu? Skaidrs, ka nekas tāds, ko godīgi var pastāstīt un apspriest. Citādi viņš tā nebūtu rīkojies. Lai nu viesnīca kur viesnīca, taču, ja darbiniekam notiktu kas nopietns, pret viņu izturētos ar izpratni. Tā bijis vienmēr.

Tātad tas bijis kaut kas tāds, ko Ogilvijam vajadzējis noklusēt.

Tomēr pat tad, Pīters nodomāja, viņam par to nebūtu daļas, ja vien tas netraucētu viesnīcas normālo darbu. Tomēr tas traucē, tāpēc jābūt ļoti ziņkārīgam. Pīters nolēma, ka mēģinās uzzināt, kur apsardzes priekšnieks devies un kāpēc to darījis.

Viņš piezvanīja, lai atnāk Flora, un, kad tas notika, pasniedza viņai Ogilvija iesniegumu.

Flora bēdīgi nopūtās. — Es to izlasīju. Un tūlīt sapratu, ka jūs dusmosieties.

—  Ja varat, — teica Piters, — lūdzu, uzziniet, kur viņš ir. Piezvaniet viņam uz mājām, tad uz citām vietām, kur, kā zināms, viņš varētu atrasties. Uzziniet, vai kāds viņu šodien redzējis vai arī gaida šo vīru atgriežamies. Lieciet visur atstāt zīmītes. Ja dabūjat rokā pašu Ogilviju, tad sakiet, ka man ar viņu jārunā.

Flora to ierakstīja savā piezīmju blokā.

—  Vēl ko — piezvaniet uz garāžu. Vakar vēlu vakarā es nejauši stāvēju pie viesnīcas un gaidīju. Ap pulksten vieniem mūsu draudziņš izbrauca ārā — jaguārā. Iespējams, ka viņš kādam pateicis, kurp brauc.

Kad Flora aizgāja no kabineta, Pīters aizsūtīja pēc apsardzes priekšnieka vietnieka Finegana, Jaunanglijā dzimuša kārna vīra ar lēnu valodu. Pirms Finegans atbildēja uz Pītera nepacietīgajiem jautājumiem, viņš krietnu brīdi domāja.

Nē, viņam neesot ne mazākā priekšstata, uz kurieni devies misters Ogilvijs. Priekšnieks tikai vēlu vakarā Fineganam pateicis, ka dažas nākamās dienas apsardze jāvada viņam. Jā, pagājušajā naktī pa visu viesnīcu nepārtraukti staigājušas patruļas, taču nekas aizdomīgs neesot manīts. Šorīt neesot arī neviena ziņojuma, ka būtu notikusi kāda vardarbīga ielaušanās. Nē, arī no Ņūorleānas policijas pārvaldes nekādas jaunas vēstis neesot saņemtas. Jā, Finegans personiski uzturēšot sakarus ar policiju, kā misters Makdermots licis pie sirds. Protams, ja Finegans uzzināšot kaut ko par Ogilviju, viņš tūdaļ pateikšot misteram Makdermotam.

Pīters atlaida Fineganu, lai iet. Šobrīd neko vairāk nebija iespējams darīt, tomēr dusmas uz Ogilviju nebūt nerimās.

Tās nebija mazinājušās arī pēc vairākām minūtēm, kad Flora pa selektoru ziņoja: — Pie otrā aparāta ir mis Mārša Preiskota.

—   Pasakiet, ka esmu aizņemts un piezvanīšu vēlāk, — Pīters norūca, bet tūlīt pārdomāja. — Labi, es pacelšu klausuli.

Viņš to darīja, un Mārša jautri paziņoja: — Es dzirdēju, ko jūs teicāt.

Pīters aizkaitināts apņēmās Florai atgādināt, lai tad, kad runā pa iekšējo līniju, piespiež pogu, kas pārtrauc dzirdamību ārējā. — Piedodiet, — viņš atvainojās. — Salīdzinājumā ar lielisko vakaru šis rīts ir visai draņķīgs.

—  Varu derēt, ka pirmais, ko iemācās viesnīcas direktori, ir prasme ātri atgūties.

—   Ar dažiem varbūt tā arī notiek. Taču es esmu citāds.

Pīters manīja, ka Marša vilcinās. Tad viņa pavaicāja: — Vai jums patiešām liekas, ka viss vakar bija jauks?

—   Viss gan.

—   Brīnišķīgi! Tad es esmu gatava pildīt solījumu.

—   Man likās, ka jūs jau to esat izdarījusi.

—   Nē, — iebilda Mārša, — es solīju jūs mazliet iepazīstināt ar Ņūorleānas vēsturi. Pēcpusdienā mēs varētu sākt.

Pīters jau grasījās atrunāties, jo nav iespējams atstāt viesnīcu, bet tad saprata, ka viņam gribas Māršai piekrist. Kāpēc gan ne? Viņš taču tik reti izmanto divas brīvās dienas, kas nedēļā pienākas, turklāt pēdējā laikā palicis te ilgi pēc darba beigām. Var viegli izkārtot īsu prombūtni.

—   Labi, — viņš piekrita. — Palūkosimies, cik daudziem gadsimtiem spējam starp diviem un četriem pārskriet pāri.

7

Divas reizes divdesmit minūšu ilgās lūgšanas laikā pirms brokastīm Kērtiss O'Kifs manīja, ka domas kaut kur aizklīst. Tā bija parastā zīme, ka viņš nevar ilgi nosēdēt mierā; par to viņš dažos vārdos palūdza Dievam piedošanu, gan sīki neiztirzādams šo tematu, jo instinktīva tieksme vienmēr traukties kaut kur projām bija viesnīcu magnāta dabā un tātad dievišķas izcelsmes īpašība.

Tomēr viņš jutās atvieglots, atceroties, ka šī ir viņa pēdējā diena Ņūorleānā. Šovakar viņš lidos uz Nlujorku un rīt uz Itāliju. Ceļamērķis viņiem ar Dodo ir O'Kīfa viesnīca Neapolē. Tas nozīmēs ne vien vietas maiņu, bet nesis līdzi arī vēlreizēju patīkamu tikšanos ar vienu no saviem īpašumiem. Kērtiss O'Kīfs nekādi nejaudāja saprast, ko domā kritiķi, mēļodami, ka, apmetoties O'Kīfa viesnīcās, var apceļot visu pasauli, tā ari neizbraucot no Amerikas Savienotajām Valstīm. Par spīti vēlmei ceļot pa ārzemēm viņam patika ap sevi redzēt kaut ko pazīstamu — Amerikas interjeru (tikai ar nelielu piekāpšanos vietējam kolorītam), Amerikas mazmājiņas, amerikāņu ēdienus un gandrīz visu laiku — pašus amerikāņus. O'Kīfa uzņēmumi to visu nodrošināja.

Nebija svarīgi, ka pēc nedēļas viņš tikpat nepacietīgi ilgosies atstāt Itāliju, kā šinī brīdī grib atvadīties no Ņūorleānas. Viņa paša impērijā bija pietiekami daudz vietu — Tadžmahalas O'Kīfs, Lisabonas O'Kīfs, Adelaides O'Kīfs, Kopenhāgenas O'Kīfs un citi —, kur varenā bosa apciemojums, kas patlaban gan vairs nebija būtiski svarīgs apvienības sekmīgai vadīšanai, tomēr rosināja darījumus, tāpat kā pāvesta ierašanās nodrošinātu jaunu spēku pieplūdumu kādas katedrāles darbībai.

Protams, vēlāk, droši vien pēc pāris mēnešiem, viņš atgriezīsies Nfūorleānā, kad Sv. Gregors — tad jau O'Kīfa Sv. Gregors, — būs pārbūvēts un pieskaņots O'Kīfa viesnīcu standartiem. Viņa ierašanās uz iesvētīšanas ceremoniju būs uzvaras gājiens ar fanfarām, pilsētnieku apsveikumiem un preses, radio un televīzijas pārstāvju klātbūtni. Kā parasti tādos gadījumos, viņš atvedīs sev līdzi veselu svītu slavenību, to vidū Holivudas zvaigznes, ko nav grūti iekārdināt ar dāsnām dzīrēm, par kurām nav jāmaksā.

Domādams par to, Kērtiss O'Kīfs dega nepacietībā, kaut viss notiktu drīz. Viņš jutās arī mazliet aizkaitināts, jo līdz šim vēl nebija saņēmis no Vorena Trenta oficiālu piekrišanu noteikumiem, kas aizvakar bija piedāvāti. Nu ir ceturtdiena, un nav tālu pusdienas laiks. Viņi vienojušies, ka atbilde tiks dota pusdienlaikā, un līdz tam atlikusi pusotra stunda. Acīmredzot aiz sev vien zināmiem iemesliem Sv. Gregora īpašnieks nodomājis gaidīt līdz pēdējam iespējamam brīdim un tikai tad piekāpties.

O'Kīfs nemierīgi riņķoja pa apartamentiem. Dodo pirms pusstundas bija aizgājusi ķemmēt veikalus — viņš šim nolūkam bija jaunajai dāmai iedevis vairākus simtus dolāru lielās banknotēs. O'Kīfs bija ieteicis nopirkt dažas viegla auduma kleitas, jo Neapolē droši vien būšot pat karstāks nekā Ņūorleānā un Ņujorkā laika trūkums nejaušot iepirkties. Dodo kā vienmēr bija sirsnīgi pateikusies, tomēr darījusi to bez tik lielas sajūsmas, kādu tika izrādījusi vakar, kad O'Kīfs viņu izvadāja kuģītī pa ostu un šis izbraukums izmaksāja tikai sešus dolārus. Sievietes patiešām ir mīklainas būtnes, O'Kīfs nodomāja.

Viņš apstājās pie loga, lai palūkotos ārā, kad dzīvojamā istabā iezvanījās tālrunis. O'Kīfs piesteidzās pie aparāta.

-Jā?

Viņš gaidīja, ka izdzirdēs Vorenu Trentu. Tomēr telefoniste paziņoja, ka tā ir tālsaruna. Pēc mirkļa vadā ieskanējās Henka Lemnicera balss ar kaliforniešiem raksturīgo deguna pieskaņu.

—   Vai tas esat jūs, mister O'Kīf?

—   Jā. — Dīvainā kārtā Kērtisu O'Kīfu pārņēma vēlēšanās, kaut viņa Rietumu krasta pārstāvis nebūtu iedomājies, ka ir nepieciešams zvanīt divas reizes diennaktī.

—   Man jums jāpastāsta lieliskas ziņas.

—   Kādas?

—   Es noslēdzu līgumu par Dodo.

—   Manuprāt, es vakar skaidri un gaiši paskaidroju, ka pieprasu mis Lešai ko īpašu.

—   Cik īpašu tad jūs varat dabūt, mister O'Kīf? Labāku nemaz nevar vēlēties. īsta laime! Dodo ir laimesbērns.

—   Paskaidrojiet tuvāk!

—    Volts Kērzons uzņem jaunu versiju «Līdzi nedrīkst ņemt». Vai atceraties? Mēs šitanī katlā esam ieguldījuši naudu.

—   Atceros.

—   Vakar uzzināju, ka Voltam vajadzīgs skuķis, kas tēlo Ennas Milleres vietā. Tā ir laba otrā plāna loma. Būs Dodo kā uzlieta, kā piegulošs pupturis.

Kērtiss O'Kīfs sapīcis nodomāja, ka Lemnicers varētu gan pieklājīgāk izvēlēties vārdus.

—   Laikam taču būs proves.

—   Droši vien.

—   Kā tad lai mēs zinām, ka Kērzons dos lomu Dodo?

—   Vai jūs dzenat jokus? Nevajag vērtēt par zemu savu ietekmi, mister O'Kīf. Dodo var būt pavisam droša. Turklāt esmu piedabūjis Sandru Strogenu ar Dodo pastrādāt. Vai pazīstat Sandru?

—   Jā, — Sandru Strogenu O'Kīfs labi pazina. Viņa bija izslavēta par vienu no lieliskākajām režisoru palīdzēm darbā ar aktieriem. Līdz ar citiem sasniegumiem viņa varēja lepoties, ka pārvērtusi par kases gabalu princesēm veselu baru ietekmīgu sponsoru sūtītu nepazīstamu meiteņu.

—     Patiešām priecājos par Dodo, — teica Lemnicers. — Man tādi skuķīši vienmēr patikuši. Nelaime tikai tāda, ka jārīkojas ātri.

—   Cik ātri?

—   Viņai bija jāatlido jau vakar, mister O'Kīf. Par pārējo esmu parūpējies, viss kārtībā.

—   Kas tas pārējais ir?

—   Dženija Lemārša. — Izklausījās, ka Henks Lemnicers jūtas apjucis. — Vai ta' jūs bijāt piemirsis?

—    Nē. — Protams, O'Kīfs nebija piemirsis asprātīgo, skaisto, Vesera koledžu beigušo tumšmati, kas pirms pāris mēnešiem bija atstājusi uz viņu tādu iespaidu. Bet pēc vakardienas sarunas ar Lemniceru viņš domas par Dženiju Lemāršu pagaidām bija atbīdījis tālāk.

—   Viss jau nokārtots, mister O'Kīf. Dženija šovakar lido uz Ņujorku. Viņa piebiedrosies jums rīt. Dodo biļeti uz Neapoli mēs pārrakstīsim uz Dženijas vārda, tāpēc Dodo var lidot šurp tieši no Ņūorleānas. Pavisam vienkārši, vai ne?

Patiešām pavisam vienkārši. Būtibā tik vienkārši, ka O'Kīfs šajā plānā nejaudāja sameklēt ne mazāko kļūdiņu. Viņš lāgā neapjauta, kāpēc gribētu, lai tāda atrastos.

—    Vai jus varat noteikti apgalvot, ka mis Leša šo lomu dabūs?

—   Mister O'Kīf, es zvēru pie savas mātes kapa.

—   Jūsu māte tak nav mirusi.

—    Nu, tad pie savas vecāsmātes kapa. — Iestājās klusums. Tad Lemnicers it kā negaidītā atjausmā piedāvāja. — Ja jums negribas to pateikt Dodo, kāpēc lai to neizdarītu es? Aizejiet uz dažām stundām kaut kur projām, es viņai piezvanīšu un visu nokārtošu. Tad nebūs ne asaru, ne skumju atvadu.

—   Paldies. Es ļoti labi tikšu galā ar to pats.

—   Kā vēlaties, mister O'Kīf. Es tikai gribēju jums izpalīdzēt.

—     Mis Leša telegrafēs jums, cikos viņa ieradīsies Losandželosā. Vai jūs sagaidīsiet viņu lidostā?

—   Nu, protams. Atkal sastapties ar Dodo būs necerēta laime. Novēlu jums pavadīt skaistas dienas Neapolē, mister O'Kīf. Apskaužu, ka jums būs Dženija.

Neteicis ne vārda, O'Kīfs nolika klausuli.

Dodo atgriezās aizelsusies, apkrāvusies ar saiņiem. Tikpat apkrāvies, atiezis zobus platā smaidā, viņai sekoja liftnieks.

—   Man jāiet vēl atpakaļ. Tas nav viss.

—   Tev taču varēja piegādāt veikals, — norūca O'Kīfs.

—   Ai, tā ir interesantāk. Gluži kā Ziemsvētkos. — Vina pagriezās pret liftnieku. — Mēs lidojam uz Neapoli. Tas ir Itālijā.

O'Kīfs iedeva dolāru liftniekam un pagaidīja, līdz tas aiziet projām

Atbrīvojusies no saiņiem, Dodo impulsīvi apvija rokas OKīfam ap kaklu un noskūpstīja uz abiem vaigiem. — Vai tu garlaikojies bez manis? Vai dieniņ, Kērtij, es esmu tik laimīga!

O'Kīfs maigi atraisīja viņas rokas. — Apsēdīsimies. Gribu tev pastāstīt par dažām plāna izmaiņām. Man ir arī šādas tādas labas ziņas.

—   Droši vien mēs brauksim ātrāk!

O'Klfs papurināja galvu. — Tas attiecas vairāk uz tevi nekā uz mani. Redzi, dārgā, tev piešķirta loma kādā filmā. Esmu šajā virzienā mazliet pastrādājis. Šorīt uzzināju, ka viss sagatavots.

Viņš juta, ka Dodo naivās, zilās acis viņu vēro.

—   Man galvoja, ka loma esot ļoti laba, patiesībā es uzstāju, lai tā būtu. Ja viss risināsies normāli — un es to sagaidu —, tad tas tev varētu būt sākums kaut kam svarīgam. — Saprazdams, cik vārdi neīsti, Kērtiss O'Kīfs apklusa.

—   Laikam tas nozīmē… ka man jābrauc projām.

—   Diemžēl jā, mana dārgā.

—   Vai drīz?

—   Ko lai dara — rit no rīta. Tu lidosi tieši uz Losandželosu. Tevi sagaidīs Henks Lemnicers.

Dodo lēni pamāja, ka piekrīt. Slaidie pirksti izklaidīgi pacēlās un atmeta no sejas gaiši dzelteno matu šķipsnu. Pat šī parastā kustība, tāpat kā daudzas citas, izskatījās ārkārtīgi sievišķīga. Neizprotamā kārtā O'Kīfam pēkšņi iedzēla greizsirdība, iedomājoties Henku Lemniceru kopā ar Dodo. Lemnicers, kas pagātnē bija bruģējis ceļu lielākajai tiesai darba devēja mīlas sakaru, pirms to sākuma nekad neuzdrošinātos atļauties vaļības pret šefam izraudzītu favorīti. Taču pēc tā… Pēc tā bija citādi. O'Kīfs pūlējās par to nedomāt.

—   Es gribu, lai tu zinātu, dārgā, ka zaudēt tevi man nozīmē lielu triecienu. Tomēr mums jādomā par tavu nākotni.

—      Kērtij, viss kārtībā. — Dodo joprojām nenovērsa skatienu. Par spīti visai tās naivitātei O'Kīfu pēkšņi pārņēma gluži vai absurda nojauta, ka Dodo uzminējusi patiesību. — Viss kārtībā, — viņa turpināja. — Nevajag raizēties.

—   Es cerēju — ka tā loma filmā — ka tā tevi iepriecinās.

—    Es jau ari esmu priecīga, Kērtij! Nudien, patiešām esmu! Pēc manām domām, jābrīnās, kā tu proti darīt cilvēkiem prieku.

Šī reakcija stiprināja O'Kīfa pašpaļāvību. —Tev nepārprotami paveras milzīgas iespējas. Es nešaubos, ka tu labi tiksi galā, un es katrā ziņā uzmanīgi vērošu tavu karjeru. — Viņš nosprieda, ka turpmāk domās tikai par Dženiju Lemāršu.

—   Droši vien… — Dodo balss aizlūza. — Droši vien tu lidosi šovakar. Pirms manis.

—   Nē, — viņš sacīja, visu mirklī izlemdams, — es atlikšu savu lidojumu un došos projām rit no rīta. Šis vakars mums abiem būs īpašs.

Kad Dodo pateicīgi palūkojās viņā, ietrinkšķējās tālrunis. Atvieglots, ka nāksies darīt ko citu, O'Kīfs pacēla klausuli.

—   Vai misters O'Kīfs? — vaicāja patīkama sievietes balss.

-Jā.

—  Te Kristīne Frānsisa — mistera Vorena Trenta palīdze. Misters Trents gribētu zināt, vai jums nerastos neērtības, ja viņš jūs apmeklētu.

O'Kīfs palūkojās pulkstenī. Tas rādīja dažas minūtes līdz pusdienlaikam.

—   Jā, — viņš piekrita. — Es pieņemšu misteru Trentu. Sakiet, lai nāk.

Nolikdams klausuli, viņš uzsmaidīja Dodo. — Liekas, dārgā, ka mums abiem katram kas jānosvēta — tev spīdoša nākotne, bet man — jauna viesnīca.

8

Apmēram stundu vai mazliet agrāk pirms šī zvana Vorens Trents, domās nogrimis, sēdēja savā administrācijas telpu kabinetā aiz aizvērtām durvīm. Jau vairākas reizes šorīt viņš bija sniedzies pēc tālruņa klausules, nolēmis zvanīt Kērtisam O'Kīfam un piekrist tā noteikumiem viesnīcas pārņemšanai. Likās, ka nav vairs nekāda iemesla kavēties. Bija zudusi pēdējā cerība saņemt naudu no Dienasstrādnieku arodbiedrības. Tās negaidītais noraidījums bija satriecis drupās Vorena Trenta pēdējo pretošanās spēju O'Kīfa behemota rijībai.

Bet ikreiz, pastiepjoties pēc klausules, Vorenu Trentu kaut kas atturēja. Viņš šķita sev kā cietumnieks, kuru noteiktā stundā gaida nāvessods, bet kuram atļauts pirms tam izdarīt pašnāvību. Vajadzēja samierināties ar neizbēgamo. Viņš saprata, ka atteiksies no tiesībām palikt savā vietā, ja citas izvēles nav. Taču izdzīvošanas instinkts skubināja turēties pie katra atlikušā mirkļa, līdz tie visi būs aizritējuši un vajadzēs izlemt pilnīgi un galīgi.

Vistuvāk kapitulācijai viņš bija brīdi, kad to novērsa Pītera Makdermota ierašanās. Makdermots pavēstīja Amerikas zobārstu kongresa lēmumu turpināt darbu. Šis fakts gan neradīja Vorena Trentā izbrīnu. Viņš jau to bija pareģojis dienu iepriekš. Taču nu tas viss likās tāls un nesvarīgs. Makdermotam drīz aizejot, viņš atvieglots uzelpoja.

Pēc tam viņš kādu brīdi iegrima atmiņās par agrākajām uzvarām un apmierinājumu, ko tās nesušas, jā, bija laiki — turklāt nebūt ne tik sen —, kad viņa viesnīcā centās apmesties pasaules varenie un tādi, kas no tiem nebija tālu — prezidenti, kronētas personas, aristokrāti, žilbinošas sievietes un izcili vīrieši, politikas varasvīri un naudasmaisi, slaveni un pelēcīgi — tos visus vienoja tas, ka viņi pieprasīja uzmanības pierādījumus un tos arī saņēma. Un, kur veda šīs izcilības, tur citi sekoja, līdz Sv. Gregors kļuva par sava veida Meku un reizē par zelta atradni viņam pašam.

Ja atmiņas ir viss, kas cilvēkam palicis — vai šķiet, ka palicis, — bija saprātīgi tas baudīt. Vecais vīrs cerēja, ka vismaz šīs īpašnieka statusa pēdējās stundas laikā vai arī cik nu vēl no tās atlicis, viņu neviens netraucēs.

Tomēr cerība izrādījās veltīga.

Klusu ienāca Kristīne Frānsisa, kā parasti nojauzdama bosa garastāvokli. — Ar jums vēlas runāt misters Emīls

Dimērs. Es jūs nebūtu traucējusi, taču viņš uzstāj, ka tas esot steidzami.

Trents kaut ko norūca. Viņš nodomāja, ka pulcējas kopā maitasputni. Bet tad nosprieda, ka varbūt salīdzinājums neatbilst patiesībai. Sv. Gregorā krietni daudz naudas ieguldījusi Rūpniecības un tirdzniecības banka, kuras prezidents bija Emīls Dimērs. Tomēr tieši šī banka pirms vairākiem mēnešiem bija atteikusies pagarināt kredīta atmaksas laiku un ari izsniegt lielāku aizdevumu finansu stāvokļa uzlabošanai. Nu vairs Dimēram un viņa līdzdirektoriem nav par ko raizēties. Gaidāmais darījums ļaus viņiem atkal savu naudu atgūt. Laikam jau viņam baņķieris šai ziņā jānomierina.

Viņš pasniedzās pēc klausules.

—      Nē, — Kristīne bosu atturēja. — Misters Dimērs ir šeit, gaida tepat priekšistabā.

Vorens Trents izbrīnā gluži vai sastinga. Bija visai neparasti, ka Emīls Dimērs atstājis savu drošo patvērumu, lai personiski kādu apciemotu.

Pēc brītiņa Kristīne ieveda apmeklētāju, promejot aizvērdama aiz sevis durvis.

Emīlam Dimēram, pazema auguma pilnīgam vīram ar īsiem, cirtainiem, sirmiem matiem visi senči bija kreoli. Taču dīvainā kārtā viņš izskatījās kā izkāpis no Pikvikas kluba piezīmju lappusēm. Tam atbilda arī cienīgi rosīgā izturēšanās.

—   Piedodiet, Voren, ka tā pēkšņi ielauzos, iepriekš nepieteicies. Taču darījums, par kuru būs runa, neļauj ievērot formalitātes.

Viņi lietišķi paspieda rokas. Viesnīcas īpašnieks norādīja uz krēslu.

—   Kas tas par darījumu?

—  Ja neiebildīsiet, es gribētu runāt par visu pēc kārtas. Vispirms atļaujiet man izteikt nožēlu, ka uzskatīju par neiespējamu pozitīvi atbildēt uz jūsu lūgumu pēc aizdevuma.

Diemžēl gan summa, gan termiņi tālu pārsniedza mūsu resursus un stingro kreditēšanas politiku.

Vorens Trents izvairīgi pamāja ar galvu. Nekādu simpātiju pret baņķieri viņam nebija, lai gan viņš nekad nebija atļāvies šo vīru novērtēt par zemu. Aiz bites dūkoņai līdzīgās mākslotās vārdu plūsmas slēpās rosīgs, ass prāts.

—  Tomēr šodien es šeit atrodos ar nolūku, kas, cerams, mazliet kliedēs nepatīkamās mieles, kuras palika pēc iepriekšējā gadījuma.

—   Tas šķiet maz ticams, — Vorens Trents iebilda.

—    Tad jau redzēsim. — Baņķieris izņēma no plānas mapes vairākas līnijota, ar zīmuli aprakstīta papīra lapas. — Cik noprotu, jūs esat saņēmis no O'Kīfa piedāvājumu pārdot šo viesnīcu.

—   Lai to uzzinātu, nav jāsauc palīgā FIB.

Baņķieris pasmaidīja. — Varbūt jūs būtu ar mieru

iepazīstināt mani ar noteikumiem.

—   Kāpēc lai es to darītu?

—  Tāpēc, — Emīls Dimērs uzsvēra ik vārdu, — ka es šeit esmu ieradies ar pretpriekšlikumu.

—  Ja jūsu apciemojums izskaidrojams ar to, man ir vēl mazāk iemesla kaut ko stāstīt. Varu jums tikai pateikt, ka esmu piekritis šodien pusdienlaikā dot O'Kīfa cilvēkiem atbildi.

—    Nu, re. Man bija tāda informācija, un tāpēc es tik pēkšņi te ierados. Starp citu, piedodiet, ka tas nenotika agrāk, taču informācijas iegūšana un tai sekojošās instrukcijas prasīja zināmu laiku.

Vēsts par piedāvājumu pēdējā mirklī — turklāt vēl no pašreizējā avota — Vorenam Trentam nekādu prieku nesagādāja. Acīmredzot kāda vietējo investētāju grupa ar Dimēru sarunu vedēja lomā nolēmusi apvienoties, lai viesnīcu lēti nopirktu un vēlāk pārdotu, tā iegūstot sev kapitālu. Vienalga kādus noteikumus tā piedāvātu, diez vai tie būtu pievilcīgāki par O'Kīfa priekšlikumu. Maz ticams, ka tie uzlabotu ari paša Vorena Trenta stāvokli.

Baņķieris ieskatījās savās piezīmēs. — Cik saprotu, O'Kīfa korporācija piedāvā pirkt viesnīcu par četriem miljoniem. No tās divus miljonus izlietos, lai atjaunotu pašreizējo hipotēku, vienu miljonu izmaksās skaidrā naudā un otru miljona dolāru vērtībā par jauna izlaiduma O'Kīfa akcijām. Turklāt klīst ari baumas, ka jums līdz mūža beigām tikšot nodrošināts pašreizējais dzīvoklis viesnīcā.

Vorens Trents aiz dusmām piesarka un, sažņaudzis roku dūrē, spēcīgi trieca to pret galdu. — Velna milti, Emīl! Nespēlējieties ar mani kā kaķis ar peli!

—   Ja jūs uztverat to tā, tad, lūdzu, piedodiet.

—   Dieva dēļ, jums jau visi sīkumi ir zināmi, kāpēc jūs man prasāt?

—    Vaļsirdīgi runājot, — Dimērs atteica, — es tikai gribēju iegūt jūsu apstiprinājumu, un to arī ieguvu. Secinu, ka piedāvājums, ko esmu pilnvarots darīt zināmu, ir mazliet labāks.

Vorens Trents saprata, ka iekritis uz sen pazīstamu, ļoti vienkāršu viltību. Taču viņā viesa sašutumu Dimēra nekaunība izspēlēt ar viņu tādu triku.

Bija arī skaidrs, ka Kērtisa O'Kīfa organizācijā pastāv ziņu noplūde, acīmredzot vainīgais ir kāds no O'Kīfa štāba, kam pieejama vadības politika. Tā bija zināmā mērā ironiski taisnīga atmaksa Kērtisam O'Kifam, ka viņš, izmantodams par ieroci spiegošanu, pats ari kritis tai par upuri.

—   Kādā ziņā šie noteikumi ir labāki? Kas ir piedāvātājs?

—  Atbildēšu papriekš uz otro jautājumu, proti: patlaban man nav tiesību to atklāt.

Vorens Trents nošņācās. — Es slēdzu darījumus ar cilvēkiem, ko redzu, nevis ar spokiem.

—    Es neesmu nekāds spoks, — Dimērs viņam atgādināja, — turklāt banka garantē, ka piedāvājums, ko esmu pilnvarots izteikt, ir bona fide[14] un ka pusei, kuras intereses konkrētajā gadījumā banka pārstāv, ir nevainojamas pilnvaras.

Joprojām saērcināts par iepriekšējo kara viltību, viesnīcas īpašnieks sacīja: — Sāksim runāt lietišķi.

—   Es jau gatavojos to darīt. — Baņķieris izvilka citu lapu. — Pamatā mani pilnvarotāji noteikuši tādu viesnīcas vērtību, kas ir vienāda ar O'Kīfa korporācijas piedāvāto.

—   Tur nav ko brīnīties, jo jums taču bija O'Kīfa ierosinātie noteikumi.

—   Tomēr citādā ziņā ir vairākas nozīmīgas atšķirības.

Pirmo reizi kopš sarunas sākuma Vorens Trents sajuta

pieaugošu interesi par baņķiera teikto.

—   Pirmkārt, mani pilnvarotāji nevēlas, lai jūs sarautu saites ar Sv. Gregora viesnīcu vai izstātos no tās finansiālās struktūras. Otrkārt, viņu nodoms ir — cik tas komerciāli būs iespējams — saglabāt viesnīcas neatkarību un pašreizējās īpatnības.

Vorens Trents cieši sažņaudza delnās krēsla paroces. Viņš palūkojās pa labi uz sienas pulksteni. Bija bez ceturkšņa divpadsmit.

—    Tomēr mani pilnvarotāji pieprasa, lai viņu rīcībā pārietu akciju kontrolpakete — pašreizējos apstākļos tas ir loti saprātīgi: tā varētu nodrošināt iedarbīgu kontroli par darījumiem. Jūs pats kļūtu par parastu akcionāru ar vislielāko akciju skaitu. Ir vēl viena prasība; proti, lai jūs nekavējoties atteiktos no prezidenta un ģenerāldirektora krēsla. Vai drīkstu palūgt glāzi ūdens?

Vorens Trents piepildīja glāzi no termosa, kas bija nolikts uz galda. — Kā tas domāts — vai lai es kļūstu par netīro trauku novācēju restorānā? Vai varbūt par šveicara palīgu?

—   Diezin vai. — Emīls Dimērs nodzēra malku no glāzes un pavērās uz atlikušo. — Es vienmēr apbrīnoju, kā mūsu duļķainajam Misisipi ūdenim var būt tik laba garša.

—   Turpiniet jel!

Baņķieris pasmaidīja. — Mani pilnvarotāji ierosina, lai tūlit pēc atteikšanās jūs ieceltu par valdes priekšsēdētāju, sākumā uz diviem gadiem.

—   Tas laikam būs tāds goda amats?

—   Varbūt. Bet man nu gan liekas, ka tas nekādi nebūtu pats ļaunākais. Vai tad jums labāk tiktos būt tādā goda amatā mistera O'Kīfa pakļautībā?

Viesnīcas īpašnieks klusēja.

—   Tālāk. Mani pilnvarotāji uzdevuši jums pateikt, ka viņi savu piedāvājumu jūsu izteiktajām vēlmēm attiecībā uz dzīvokli pieskaņos tiem solījumiem, ko jūs eventuāli esat saņēmis no O'Kīfa korporācijas. Tagad pievērsīsimies jautājumam par akciju nodošanu un jauna kredīta iepludināšanu. To es gribētu pārrunāt sīkāk.

Baņķierim turpinot runu un reizi pa reizei ielūkojoties piezīmēs, Vorenu Trentu pārņēma nogurums. Viss likās nereāls. Atmiņā pazibēja kāds atgadījums tālā pagātnē. Reiz, būdams vēl mazs zēns, viņš bija aizgājis uz lauku tirgu, cieši sažņaudzis plaukstiņā dažus atrakcijām sakrātus grašus. Gadījās ceļā kāda no šīm izpriecām, kas viņu iekārdināja. Tā saucās keikvoks [15] . diezin vai šī izprieca kopš tā laika nav sen nogrimusi aizmirstībā. Viņš atcerējās, ka tur bijusi platforma, kas, vairākās vietās iekārta virās, visu laiku kustējusies augšup un lejup, te nosvērusies uz priekšu, te atpakaļ, te atkal uz priekšu un tā nekad nenostājusies vienā līmenī. Par vienu pensu nepārprotami bija iespējams nožauties zemē, nesasniedzot tālāko malu. Mazais Vorens pārsteidzīgi bija cerējis, ka tas būs aizraujoši, tomēr nu viņš atcerējās, ka keikvoka beigās negribējis neko citu kā vien ar veselu ādu nokļūt lejā.

Pagājušās nedēļas bija atgādinājušas keikvoku. Sākumā viņš bija juties drošs uz kājām, tad grīda pēkšņi sagāzusies slīpi. Atdzimstot cerībai, atkal pacēlusies, tad no jauna aizslīdējusi projām. Netālu no beigām Dienasstrādnieku arodbiedrība tika pasolījusi, ka kustība izlīdzināsies, bet tad trakās viras ļāvušas visam pēkšņi sagāzties.

Nu negaidīti keikvoks atkal turpinājās vienmērīgi, bet Trenta vienīgā vēlēšanās bija nokļūt no platformas uz cietas zemes.

Vorens Trents apzinājās, ka vēlāk garastāvoklis mainīsies, kā vienmēr radīsies jauna interese par viesnīcu. Turpretī šobrīd viņš juta vienīgi atvieglojumu, ka atbildības nasta šā vai tā noveļas no pleciem. Reizē ar atvieglojumu uzradās ziņkāre.

Kurš no pilsētas lielajiem biznesmeņiem stāv aiz Emīla Dimēra? Kuram varētu būt tik liela interese riskēt, lai Sv. Gregorā saglabātos neatkarīgas viesnīcas tradīcijas? Varbūt Marks Preiskots? Vai universālveikalu kapteinis censtos paplašināt savu jau tā milzīgi plašo interešu loku? Vorenam Trentam ienāca prātā, ka viņš pēdējo dienu laikā dzirdējis kādu sakām: Marks Preiskots esot Romā. Ar to varētu izskaidrot šādu aizkulišu spēli. Nu, lai kas tas būtu, droši vien vārds atklāsies pietiekami ātri.

Baņķiera pieminētā akciju pārdale ir godīga. Salīdzinājumā ar O'Kīfa piedāvājumu Vorena Trenta paša naudas daļa būs mazāka, taču to godīgi atlīdzinās saglabātās tiesības palikt viesnīcas vadībā. Saskaņā ar O'Kīfa noteikumiem viņš no Sv. Gregora dzīves būtu pilnīgi izslēgts.

ja ir runa par iecelšanu valdes priekšsēdētāja postenī, tas varētu būt tikai goda amats, bez kādām noteicēja tiesībām, tomēr vismaz viņš būs informēts par notikumu virzību, viņš būs privileģēts skatītājs. Ari prestižu nevar atstāt bez ievērības.

— Tā nu būtība ir skaidra, — pabeidza Emīls Dimērs. — Kā jau teicu, piedāvājuma godīgo raksturu garantē banka. Esmu pat gatavs šajā pēcpusdienā izdot jums notariāli apstiprinātu vēstuli, kurā būs sīki izklāstītas visas piedāvājuma detaļas.

—    Un, ja es piekritīšu, kad tiks parakstīts beigu dokuments?

Baņķieris, savilcis lūpas čokurā, pārdomāja. — Nav iemesla, kāpēc dokumentus nevarētu sagatavot ātri; hipotēkas termiņa izbeigšanās taču mudina pasteigties. Es sacītu, ka parakstīšana varētu notikt rīt šai pašā laikā.

—    Un tai pašā laikā es, bez šaubām, uzzināšu pircēja vārdu?

—  Citādi jau nemaz darījumu nebūtu iespējams nokārtot, — atzina Emīls Dimērs.

—  Ja jau rīt, kāpēc ne tūlīt?

Baņķieris pakratīja galvu. — Man jāievēro instrukcijas.

Uz brīdi Vorenā ierunājās senā ietiepība. Viņš juta kārdinājumu uzstāt, lai atklāj, kas ir pircējs, citādi viņš darījumam nepiekritīs. Tomēr prāts iebilda: vai tam kāda nozīme, ja solītais nolīgums katrā ziņā tiks izpildīts? Turklāt ķīvēšanās prasīs spēkus, kuru viņam trūkst. Atkal, tāpat kā pirms brīža, Vorenu Trentu pārņēma nogurums.

Viņš nopūtās un īsi noteica: — Esmu ar mieru.

9

Nikni un neticīgi Kērtiss O'Kīfs urbās ar skatienu

Vorenā Trentā. — Tev pietiek nekaunības te stāvēt un paziņot, ka esi pārdevis citam!

Viņi atradās O'Kīfa apartamenta dzīvojamā istabā. Tūlīt pēc Emīla Dimēra aiziešanas Kristīne Frānsisa bija piezvanījusi, lai norunātu tikšanos, uz kuru Trents tagad bija atnācis. Dodo ar bažīgu seju grozījās turpat aiz O'Kīfa.

—    Tu vari saukt to par nekaunību, — atteica Vorens Trents. — Es uzskatu to par informāciju. Varbūt tevi arī interesēs uzzināt, ka es neesmu viesnīcu pavisam pārdevis, esmu paturējis krietni daudz akciju.

—   Tu tās zaudēsi! — O'Kīfa seja bija piesarkusi aiz niknuma. Jau ilgus gadus viņam ne reizes nebija liegts iegūt kaut ko tādu, ko viņš gribēja. Pat šinī bridī, sarūgtināts un vīlies, viņš nespēja noticēt, ka šis noraidījums ir taisnība. — Pie velna! Es tevi pataisīšu par slapju vietu!

Dodo pastiepa roku un satvēra O'Kīfa piedurkni. —Kērtij!

Viņš roku izrāva. — Turi muti! — Deniņos skaidri saredzami pulsēja vēnas. Plaukstas bija sažņaugtas dūrēs.

—   Tu esi satraucies, Kērtij! Nevajadzētu…

—   Ej ellē! Nejaucies, kur tev neprasa!

Dodo acis lūdzot pavērsās pret Vorenu Trentu. Skatiens pamudināja veco vīru iegrožot paša dusmas, kas teju teju būtu izlauzušās uz āru.

—   Dari, ko gribi, — viņš sacīja O'Kīfam. — Tomēr es tev atgādinu, ka tev nav nekādas dievišķas pirkuma tiesības. Turklāt tu atbrauci šurp pēc paša vēlēšanās, neviens tevi neaicināja.

—  Tu vēl nožēlosi šo dienu! Tu un tie citi arī, lai kas viņi būtu. Es būvēšos! Es šito viesnīcu novedīšu līdz kliņķim un tevi pie ubagu tarbas. Visi mani plāni bUs vērsti uz to, lai satriektu šo iestādījumu pīšļos un tevi tam līdzi!

—  Ja vispār kāds no mums šo dienu piedzīvos. — Vorens Trents jau bija atguvis līdzsvaru un apzinājās, ka savaldības spēja pieaug, turpretī O'Kīfa — samazinās. — Iespējams, ka mēs, protams, neredzēsim, kā tas notiek, jo tavi nodomi prasīs laiku. Turklāt Sv. Gregora jaunie īpašnieki var tevi krietni padancināt, ja tu gribēsi ar viņiem sacensties. — Tas bija uz labu laimi izteikts pareģojums, taču Trents cerēja, ka tā būs taisnība.

—   Taisies, ka tiec! — O'Kifs dusmās norēca.

—  Šī viesnīca joprojām pieder man, — atgādināja Vorens Trents. — Kamēr tu esi mans viesis, tu savās telpās baudi zināmas privilēģijas. Tomēr es tev ieteiktu tās lieki neizmantot. — Viegli, bet godbijīgi paklanījies pret Dodo, viņš izgāja ārā.

—   Kērtij, — ierunājās Dodo.

Likās, ka O'Kīfs viņu nedzird. Viņš tikai smagi elpoja.

—   Kērtij, vai tu jūties normāli?

—    Liecies mierā ar saviem muļķīgajiem jautājumiem! Protams, ka es jūtos normāli! — viņš nokliedza, skraidīdams pa istabu šurpu turpu.

—   Tā taču ir tikai viesnīca, Kērtij. Tev ir tik daudz citu.

—   Es gribu tieši šo!

—   Tam vecajam vīram… viņam ir tikai šī viena…

—   Kā tad! Protams, tu skaties uz to no šī viedokļa. Tā ir nodevība! Muļķība! — Balss bija kļuvusi spalga, histēriska. Dodo bailēs nodomāja, ka tik nesavaldīgu viņa O'Kīfu nekad nav redzējusi.

—   Kērtij, lūdzu!

—   Man visapkārt ir stulbeņi! Stulbeņi, stulbeņi! Tu esi stulbene! Tieši tāpēc es gribu tikt no tevis vaļā! Tavā vietā nāks cita.

Tikko izgrūdis šos vārdus, viņš jau tos nožēloja. Tie negaidīti satrieca viņu pašu, apdzēšot dusmas kā pēkšņi nopūstu sveces liesmu. Pēc īsa klusuma mirkļa viņš nomurmināja: — Piedod. To man nevajadzēja teikt.

Dodo acīs bija sakāpušas asaras. Viņa ar tādu pašu kustību kā iepriekš izklaidīgi atbīdīja matu šķipsnu.

—    Man šķiet, ka es to jau zināju, Kērtij. Tev tas nebija man jāsaka.

Viņa iegāja blakusistabā, aizvērdama aiz sevis durvis. 10

Mūķīzeru Milna omu bija uzlabojusi negaidīta likteņa velte.

Rīta pusē viņš bija atdevis savus vakarējos, ar stratēģisku nolūku iegādātos pirkumus atpakaļ Mcīison Blanchc universālveikalam.

Viss noritēja gludi, un viņam nekavējoties pieklājīgi izsniedza pienācīgo summu. Tā viņš atbrīvojās no liekas nastas un lietderīgi izmantoja ari brīvo laiku. Tomēr vajadzēja vēl gaidīt vairākas stundas, līdz varēs iet pēc īpaši izgatavotās atslēgas, kas iepriekšējā dienā bija pasūtīta pie Iru kanāla atslēdznieka.

Viņš jau grasījās pamest Maisoti Blanche, kad pēkšņi pagadījās laimīgs ķēriens.

Pie kādas pirmā stāva letes labi ģērbta dāma, rakņādamās somiņā pēc kredītkartes, nejauši nometa atslēgu saišķi. Likās, ka nedz viņa, nedz kāds cits zaudējumu nepamanīja, to pamanīja vienīgi Milns. Viņš kādu brīdi uzkavējās pie blakus letes, aplūkodams kaklasaites, līdz sieviete devās tālāk.

Tad Mūķīzeru Milns nogāja gar otro leti un, it kā tikko būtu atslēgas ieraudzījis, apstājās, lai tās paceltu. Viņš tūlīt ievēroja, ka līdz ar automašīnas atslēgām saišķī ir savērtas vairākas citas, kas izskatās pēc durvju atslēgām. Vēl vairāk dūrās acīs kas cits, ko viņa ievingrinātais skatiens tūdaļ pamanīja — proti, neliela autolicences numura kartīte. Tādas veci invalīdi mēdza sūtīt braucamā līdzekļa īpašniekiem, jo par pazaudēto atslēgu atdošanu varēja saņemt atlīdzību. Licencē bija ierakstīts Luiziānas numurs.

Turēdams atslēgas tā, lai visi redzētu, Mūķīzeru Milns metās pakaļ sievietei, kas pašlaik gāja ārā no veikala. Ja pirms brītiņa kāds ari būtu ievērojis, ka viņš saišķi pacēlis, tad tagad varētu skaidri noprast, ka viņš steidzas to atdot īpašniecei.

Taču, Kenelstrītā piebiedrodamies kājāmgājēju pūlim, viņš paslēpa atslēgas plaukstā un iebāza kabatā.

Sieviete joprojām bija redzama. Mūķīzeru Milns sekoja viņai piesardzīgā atstatumā. Pēc diviem kvartāliem viņa šķērsoja Kenelstrītu un iegāja skaistumkopšanas salonā. Mūķīzeru Milns pa logu redzēja viņu pieejam pie reģistratores, kas ieskatījās iepriekšējo pieteikumu grāmatā, un dāma pēc tam apsēdās, lai gaidītu. Milns pacilāts metās pie tālruņa.

Vietējā izziņu birojā paskaidroja, ka viņam vajadzīgās ziņas meklējamas štata galvaspilsētā Betonrūžā. Mūķīzeru Milns pieteica tālsarunu, lūgdams savienot ar automašīnu reģistrācijas nodaju. Dežurējošā telefoniste tūdaļ nosauca vajadzīgo kodu.

Turēdams atslēgas rokā, Mūķīzeru Milns no mazās kartītes nolasīja licences numuru. Garlaikots darbinieks pateica, ka automašīna reģistrēta F.R. Dremendas vārdā ar adresi Leikvjū rajonā, Ņūorleānā.

Luiziānā, tāpat kā citos Ziemeļamerikas štatos un provincēs, automašīnas piederība nebija nekas slēpjams, parasti īpašnieka uzvārdu varēja uzzināt viegli — vajadzēja tikai piezvanīt. Šo vērtīgo faktu Mūķīzeru Milns jau sekmīgi bija izmantojis daudzas reizes.

Nu jārīkojas veicīgi. Mūķīzeru Milns aprēķināja, ka viņa rīcībā ir stunda, varbūt mazliet vairāk. Viņš pasauca taksometru, kas ātri aizveda uz Milna paša mašīnas stāvvietu. No turienes viņš ar ielu kartes palīdzību aizbrauca uz Leikvjū, bez kādām grūtībām sameklēdams māju, kuras adresi bija piezīmējis, stāvēdams tālruņa kabīnē.

Nostājies puskvartāla attālumā, viņš nopētīja māju. Tā bija labā kārtībā turēta divstāvu ēka ar garāžu divām mašīnām un plašu dārzu. Piebraucamo ceļu aizsedza kupla ciprese, kas laimīgā kārtā sargāja ieeju no kaimiņu skatieniem.

Mūķīzeru Milns bez bailēm apturēja automašīnu zem koka un devās uz parādes durvīm. Tās viegli atvērās, jau izmēģinot pirmo atslēgu.

Iekšā valdīja klusums. Viņš skaļi iesaucās: — Vai kāds ir mājās? — Ja atskanētu atbilde, viņam jau bija padomā aizbildināšanās, ka mājas durvis bijušas vaļā un viņš kļūdījies adresē. Atbilde nesekoja.

Viņš ātri pārlūkoja pirmā stāva telpas un tad devās uz augšējo. Tur atradās četras guļamistabas, cilvēku nevienā nebija. Lielākās telpas skapī karājās divi kažoki. Viņš izņēma tos un uzsvieda uz gultas. Otrā skapī viņš ieraudzīja ceļasomas. Milns izvēlējās pašu lielāko un sabāza tajā kažokus. Tualetes galdiņa atvilktne aplaimoja ar dārglietu kārbiņu, kuras saturs tika iztukšots ceļasomā. Tur nokļuva arī kinokamera, binoklis un tranzistors. Viņš aizvēra ceļasomu, nostiepa to lejā, atkal atvēra un pievienoja mantām sudraba kausu un paplāti. Pēdējā mirklī pamanīto magnetofonu viņš iznesa ārā līdz mašīnai, paņēmis vienā rokā, otrā stiepdams lielo ceļasomu.

Kopā ņemot, Mūķīzeru Milns pabija mājā tikai desmit minūtes. Novietojis ceļasomu un magnetofonu automašīnas bagāžniekā, viņš devās projām. Apmēram pēc stundas Milns bija paslēpis lomu savā istabā Šefmentēras autoceļa motelī, atgriezies pilsētā, novietojis mašīnu atkal centra rajona stāvvietā un līksmi soļoja atpakaļ uz Sv. Gregora viesnīcu.

Pa ceļam viņš humora uzplūdā iemeta atslēgas pastkastītē, kā tika lūgts mazajā licences numura kartītē. Varēja nešaubīties, ka šī organizācija turēs solījumu un aizgādās saišķi atpakaļ īpašniecei.

Milns izskaitļoja, ka neparedzētais laupījums ienesīs apmēram tūkstoti dolāru.

Sv. Gregora kafejnīcā viņš izdzēra kafijas tasi un apēda sviestmaizi, bet pēc tam devās pie īru kanāla atslēdznieka. Prezidenta apartamentu atslēgas dubultniece bija gatava, un, lai gan pieprasīta cena sasniedza astronomiskus apmērus, viņš to ar prieku samaksāja.

Atgriežoties viņš aptvēra, ka lejup no dzidrajām debesīm viņā labvēlīgi noraugās saule.

Gan šis apstāklis, gan agrā rīta negaidītā balva neapšaubāmi bija zīmes, kas vēstīja, ka veiksme sagaidāma arī drīzajā vissvarīgākajā pasākumā. Milns manīja, ka klusītiņām atgriežas senā paļāvība saviem spēkiem, kā ari ticība, ka viņš ir neuzvarams.

11

Pār pilsētu cita caur citu gausi vēlās Ņūorleānas zvanu skaņas, vēstot pusdienas laiku. To melodijas apslāpētā harmonijā iespraucās pa Prezidenta apartamentu logiem, kas bija aizvērti un aizbultēti, lai ar pilnu jaudu darbotos gaisa kondicionētāji. Kroidonas hercogs, nedrošu roku liedams glāzē viskiju ar sodas ūdeni (tā bija šorīt ceturtā pēc kārtas), zvanu dunu dzirdēja un palūkojās pulkstenī, lai salīdzinātu laiku. Kā neticēdams viņš pagrozīja galvu un nomurmināja: — Tik vien?… Tā nu ir garākā diena… ko es jebkad esmu piedzīvojis.

—    Agri vai vēlu tā beigsies, — sēdēdama uz dīvāna, ierunājās viņa sieva, kas neveiksmīgi bija mēģinājusi iedziļināties V.H. Odena [16] dzejoļos. Hercogienes vārdi šoreiz neskanēja tik skarbi kā vairums viņas dažu pēdējo dienu atbilžu. Gaidīšana kopš iepriekšējās nakts bija nomocījusi arī augsto dāmu. Skaidrs, ka Ogilvijs un noziegumā iesaistītā automašīna ir kaut kur Ziemeļos — bet kur? Patlaban kopš Kroidonu pēdējās tikšanās ar apsardzes priekšnieku bija pagājušas deviņpadsmit stundas, bet līdz šim no viņa nebija

ne zinas, ne minas.

/ * ,

—   Vai dieniņ! Vai tad tas ķēms nevarēja piezvanīt? — Hercogs uzbudināts soļoja šurpu turpu pa istabu, kā bija darījis kopš paša rīta.

—    Mēs taču norunājām, ka nekādu sakaru nebūs, — joprojām lēnīgi atgādināja hercogiene. — Tā ir daudz drošāk. Turklāt dienā — tā mums jācer — automašīna atrodas slēptuvē, un viņš droši vien nekur nerādās.

Jau kuro reizi Kroidonas hercogs noliecās pār Esso ceļu karti, kas bija izplāta uz galda, un ņēmās to pētīt. Pirksts zīmēja loku ap Misisipi štata Meikonas pilsētu. — Tas ir tik tuvu, joprojām tik velnišķīgi tuvu, — viņš pusbalsī murmināja. — Un visu šo dienu… jāgaida… jāgaida! — Aiziedams no kartes, viņš norūca: — Varētu būt, ka tas tips uzošņāts.

—   Acīmredzot nav, citādi mēs šā vai tā būtu par viņu kaut ko dzirdējuši. — Hercogienei līdzās atradās pēcpusdienas States—Item numurs, viņa bija nosūtījusi sekretāru lejā vestibilā pēc agrā metiena eksemplāra. Turklāt visu rītu viņi ik stundu bija klausījušies ziņu reportāžas. Pašreiz radio skanēja klusi, diktors attēloja Masačūsetsā nodarītos vasaras viesuļvētras postījumus. Pirms tam bija nolasīts Baltā nama oficiālais biļetens par Vjetnamu. Kā laikrakstā, tā agrākajās radio ziņās bija runāts par ceļu incidentu un ar to saistīto meklēšanas procesu, taču tikai piezīmēts, ka tas turpinās un nekas jauns gaismā nav nācis.

—   Pagājušajā naktī varēja braukt tikai dažas stundas, — it kā sevi mierinādama, turpināja hercogiene. — Šonakt būs citādi. Viņš var izbraukt tūlīt pēc tumsas iestāšanās un rīta agrumā jau būt drošībā.

—   Drošībā! — hercogs atkal nīgri pacēla glāzi. — Tas ir vienīgais saprātīgais, par ko tagad raizēties. Nevis par to, kas noticis. Ar to sievieti… ar bērnu. Avīzēs bija attēli… tu laikam redzēji.

—    Par to jau mēs esam runājuši. Nav ko to cilāt vēl vairāk.

Šķita, ka hercogs to nav dzirdējis. — Šodien… šajā pēcpusdienā ir bēres… Kaut vismaz varētu tur aiziet.

Plašajā, greznajā istabā iestājās smags klusums.

Pēkšņi to pārtrauca tālruņa zvans. Abi saskatījās, ne viens, ne otrs negrasījās atsaukties. Hercoga sejas muskuļi krampjaini noraustījās.

Zvans noskanēja vēlreiz, tad apklusa. Caur aizvērtajām durvīm, kas nošķīra abas telpas, viņš neskaidri saklausīja sekretāra balsi, kas atbildēja pa paralēlo aparātu.

Pēc brītiņa sekretārs pieklauvēja un bikli ienāca iekšā. Viņš lūkojās uz hercogu. — Jūsu gaišība! Tas ir kāds no vietējiem laikrakstiem. Viņi ziņo, ka saņēmuši… — sekretārs pavilcinājās pie nepazīstamā vārda, — … zibensbiļetenu, kurš, šķiet, attiecas uz jums.

Hercogiene ar pūlēm atguva savaldību. — Es atbildēšu. Nolieciet sava aparāta klausuli. — Viņa pacēla šīs istabas klausuli, kas atradās līdzās. Vienīgi uzmanīgs vērotājs būtu pamanījis, ka hercogienei dreb rokas.

Viņa gaidīja, līdz noliekot noklikstēja otrā klausule, un tad pavēstīja: — Te runā Kroidonas hercogiene.

—   Kundze, pie tālruņa States—Item Ņūorleānas redakcija, — atsaucās kāda vīrieša dziedrā balss. — Mums ir zibenstelegramma no Associated Press, ka tikko saņemts kāds ziņojums… — Balss apklusa. — Piedodiet! — Viņa dzirdēja, kā runātājs skaišas: — Kur tas, pie velna, palicis… Ei, Endij, pasniedz man to papīru!

Nočaukstēja papīrs, un balss atsāka: — Piedodiet, kundze. Es jums to nolasīšu.

LONDONA (A.P.) — Parlamenta aprindās šodien kļuvis zināms, ka Kroidonas hercogs, pazīstamais britu valdības pilnvarotais īpaši svarīgu konfliktu risināšanai, tiks iecelts par nākamo Lielbritānijas vēstnieku Vašingtonā. Sākotnējā reakcija — pozitīva. Drīz gaidāms oficiāls ziņojums.

—   Tas nav viss, kundze. Es jūs daudz nekavēšu. Mēs piezvanījām tādēļ, lai uzzinātu, vai jūsu vīrs nevēlētos sniegt kādu paziņojumu, tad mēs ar jūsu atļauju gribētu aizsūtīt uz viesnīcu fotogrāfu.

Hercogiene uz mirkli aizvēra acis, ļaudama kā sāpes remdinošam līdzeklim pa dzīslām izplūst atvieglojumam.

—   Kundze, vai jūs vēl klausāties? — Balss tālrunī pārtrauca klusumu.

—  Jā. — Viņa ar pūlēm piespiedās atkal iedarbināt domas.

—   Par to paziņojumu… mēs vēlētos…

—   Šobrīd, — hercogiene viņu pārtrauca, — mans vīrs nekādu paziņojumu nesniegs; viņš to sniegs vienīgi tad,/« un kad iecelšanu apstiprinās oficiāli.

—   Tādā gadījumā…

—   Tas pats attiecas uz fotogrāfiju.

Balss pauda vilšanos. — Mēs gan nākamajā numurā publicēsim to, kas ir mūsu rīcībā.

—   Tā ir jūsu privilēģija.

—   Tomēr, ja būs oficiāls ziņojums, mēs gribētu būt ar jums sakaros.

—  Ja tā notiks, mans vīrs droši vien ar prieku pieņems preses pārstāvjus.

—   Tātad vai drīkstam zvanīt vēlreiz?

—   Lūdzu.

Nolikusi klausuli, Kroidonas hercogiene, izslējusies taisni, palika nekustīgi sēžam. Beidzot viegls smaids iegulās lūpās, un viņa teica: — Tas ir noticis, Džefrijs panācis savu.

Hercogs skatījās sievā, neticēdams savām ausīm. Viņš aplaizīja lūpas.

—   Vašingtonā?

Viņa īsumā atkārtoja A.P. ziņu. — Tās noplūde acīmredzot bija tīša, lai pārbaudītu reakciju. Tā ir labvēlīga.

—   Es nebūtu ticējis, ka, lai arī talkā nāks tavs brālis…

—   Viņa ietekme palīdzējusi. Neapšaubāmi bija arī citi iemesli. īstais laiks. Bija vajadzīgs kāds no tavas vides ar atbilstošiem politiskajiem uzskatiem. Neaizmirsti ari — mēs taču zinājām, ka tāda iespēja pastāv. Laimīgā kārtā gadījās, ka viss sanāca kopā.

/

—    Nu, kad tas piepildījies… — Viņš apklusa, nevēlēdamies domu pabeigt.

—   Nu, kad tas piepildījies — kas tad?

—   Es domāju… vai pratīšu tikt galā?

—   Tu vari un tu to pratīsi. Mēs pratīsim. Viņš bažīgi pašūpoja galvu. — Bija laiks…

—   Tas vēl nav beidzies. — Hercogienes balss ieskanējās asi un valdonīgi. — Vakarpusē tev vajadzēs tikties ar presi. Būs arī citi pienākumi. Nepieciešams, lai tu esi sakarīgs un tāds arī paliec.

Viņš lēni palocīja galvu. — Prieks censties. — Viņš pacēla pie lūpām glāzi.

—    Nē! — hercogiene piecēlās, izņēma glāzi viņam no rokām un devās uz vannasistabu. Viņš dzirdēja, kā sieva izšļāc viskija atliekas izlietnē. Atgriezusies viņa noskaldīja.

—   Ar to nu ir beigas. Vai saprati? Nekad vairs ne lāses.

Hercogs it kā gribēja iebilst, bet tad samierinājās.

—   Laikam… citādi nevar.

—  Ja tu gribi, es aizvākšu pudeles, bet vispirms izlej šo… Viņš pakratīja galvu. — Es iztikšu bez viskija. — Viņš

neapšaubāmi sauca talkā gribasspēku, lai sakopotu domas. Tāpat kā iepriekšējā dienā, viņš līdzīgi hameleonam pārmainījās: vaibsti kļuva krietni noteiktāki nekā pirms mirkļa. Stingrā balsī viņš piezīmēja: — Tās ir ļoti labas ziņas.

—   Jā, — piekrita hercogiene. — Iespējams, ka tas būs jauns sākums.

Hercogs paspēra soli uz sievas pusi, bet tad pārdomāja. Lai kāds būtu jaunais sākums, viņš labi noprata, ka tuvas attiecības tas neietver.

—   Būs jāpārskata mūsu plāni par Čikāgu, — hercogiene jau izteica savas domas skaļi. — Kopš šī brīža vērīgi sekos katram tavam solim. Ja mēs brauktu uz turieni kopā, Čikāgas prese to tūlīt kārtu pie lielā zvana. Tiklīdz mēs nodosim automašīnu remontā, tas izraisīs ziņkāri.

—   Jābrauc vienam no mums.

—    Braukšu es, — hercogiene izlēma. — Varu mazliet pārveidot savu izskatu, uzlikt brilles. Ja rīkošos pārdomāti, uzmanību neizraisīšu. — Viņa palūkojās uz somiņu, kas bija nolikta uz sekretēra. — Ņemšu līdzi atlikušo naudu un nokārtošu visu vajadzīgo.

—   Tu esi pārliecināta… ka šis cilvēks veiksmīgi nokļūs Čikāgā. Tas vēl nav noticis.

Hercogienes acis iepletās, it kā viņa atcerētos piemirstu ļaunu murgu. — Ak Dievs! — viņa čukstēja. — Tagad… tagad it īpaši… viņam tas jāizdara! Jāizdara!

12

Drīz pēc lenča Pīteram Makdermotam izdevās aizlavīties uz savu dzīvokli, kur viņš pārģērbās: viesnīcā parasti valkātās oficiālās biznesa stila drēbes viņš apmainīja pret linaudekla biksēm un vieglu žaketi. Pēc tam viņš uz īsu brīdi atgriezās savā kabinetā viesnīcā, lai parakstītu vēstules, ko, iedams ārā, uzlika uz Floras galda.

—    Atgriezīšos vēlā pēcpusdienā, — viņš paskaidroja sekretārei. — Vai izdevās uzzināt kaut ko par Ogilviju?

Sekretāre papurināja galvu. — Gandrīz neko. Jūs mani lūdzāt uzzināt, vai misters Ogilvijs kādam sacījis, kurp dodas. Izrādās, ka nav.

—   Es jau arī īstenībā neko negaidīju, — Piters norūca.

—     Tiesa, ir kāds apstāklis… — Flora saminstinājās. — Varbūt tas nav īpaši svarīgs, tomēr liekas mazliet dīvains.

—   Kas tad tas ir?

—  Automobilis, ar kuru Ogilvijs aizbrauca… jūs teicāt, ka tas ir jaguārs?

-Jā.

—   Tas pieder Kroidonas hercogiem.

—   Vai esat pārliecināta, ka nav notikusi kļūdīšanās?

—   Man arī pašai tas iešāvās prātā, — teica Flora, — tāpēc palūdzu, lai garāža pārbauda vēlreiz. Man sacīja, lai parunājot ar vīru vārdā Kulgmeru. Viņš strādā par nakts dežurantu.

—   jā, es viņu pazīstu.

—   Vakarnakt viņš arī dežurēja, un es piezvanīju viņam uz mājām. Pēc viņa apgalvojuma, misteram Ogilvijam bijusi rakstveida atļauja no Kroidonas hercogienes, viņš drīkstējis mašīnu paņemt.

Pīters paraustīja plecus. — Tad, manuprāt, tur viss ir kārtībā. — Bija savādi, ka Ogilvijs patrāpījies ceļā, vadot Kroidonu limuzīnu, un vēl savādāks likās fakts, ka starp hercogiem un nekaunīgo apsardzes priekšnieku varētu pastāvēt kāds sakars. Flora acīmredzot lauzīja galvu par to pašu.

—   Vai limuzīns atgriezies? — viņš pajautāja.

Flora noliedzot pakratīja galvu. — Es gudroju, vai man vajadzētu piezvanīt Kroidonas hercogienei. Bet tad nolēmu, ka vispirms pavaicāšu jums.

—   To jūs darījāt pareizi. — Viņš nodomāja, ka būtu jau ļoti viegli pajautāt Kroidoniem, vai virii zina, kur Ogilvijs aizkūlies. Tā kā Ogilvijs brauc ar viņu mašīnu, droši vien viņi zinātu ari ceļamērķi. Tomēr Pīters nesteidzās. Pēc pirmdienas vakara sadursmes ar hercogieni Pīteram negribējās riskēt ar vēl vienu nesaprašanos, īpaši tāpēc, ka jebkuru taujāšanu varētu ņemt ļaunā un uzskatīt par iejaukšanos personiskā dzīvē. Turklāt vajadzētu atzīties nepatīkamajā faktā, ka viesnīca nezina, kur atrodas tās apsardzes priekšnieks.

—   Pagaidām atstāsim tā, kā ir, — viņš sacīja Florai.

Pīters atcerējās, ka nav pabeigts vēl kaut kas — saruna ar

Hērbiju Čendleru. Šorīt viņš bija gatavojies ziņot Vorenam Trentam par vakar saņemtajiem Diksona, Dimēra un divu citu puišu paskaidrojumiem, no kuriem izrietēja, ka gaiteņu pārziņu priekšnieks iejaukts notikumos, kas noveduši pie pirmdienas vakara izvarošanas mēģinājuma. Taču viesnīcas īpašnieku acīmredzot nodarbināja citas problēmas, tāpēc Pīters izšķīrās neko neteikt. Tagad viņš nosprieda, ka labāk būs tikties ar pašu Čendleru.

—   Uzziniet, vai Hērbijs Čendlers šovakar dežurē, — viņš norādīja Florai. — Ja dežurē, tad pasakiet, ka es pulksten sešos vēlētos ar viņu tikties. Ja nedežurē, tad tikšos ar viņu rīt no rīta.

Izgājis no administrācijas telpām, Pīters devās lejā uz vestibilu. Pēc dažām minūtēm viņš no pustumšās viesnīcas iznāca agrās pēcpusdienas saules spoži apmirdzētajā Sv. Kārļa ielā.

—   Pīter! Esmu šeit.

Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Māršu mājam no šofera vietas baltā automobilī ar nolaižamu jumtu. Mašīna bija iebraukta pasažierus gaidošu taksometru rindā. Acīgs šveicars ņipri paskrēja Pīteram pa priekšu un atvēra viņam mašīnas durvis. Atslīgdams sēdeklī Māršai līdzās, viņš redzēja, ka trīs taksometru šoferi noņirdzas, un dzirdēja, ka viens skaļi un gari nosvilpjas.

—   Hei! — uzsauca Mārša. — Ja jūs nebūtu nācis, man vajadzētu uzņemt kādu pasažieri. — Vieglajā vasaras kleitā viņa izskatījās tikpat burvīga kā vienmēr, tomēr par spīti bezrūpīgajam sveicienam Pīters saklausīja balsī biklumu, kam iemesls varbūt bija iepriekšējā vakara notikumi. Viņš impulsīvi saņēma meitenes roku un to paspieda.

—   Tas man patīk, — Mārša viņam atzinās, — lai gan tēvam es apsolīju braucot turēt stūri abās rokās. — Ar taksometru šoferu palīdzību — tie padeva savas automašīnas gan uz priekšu, gan atpakaļ, lai atbrīvotu telpu, Mārša ievadīja savējo satiksmes straumē.

Kamēr viņi pie Kenelstrītas gaidīja iedegamies zaļo gaismu, Pīteram ienāca prātā, ka Ņūorleānā viņu pastāvīgi redz vizināmies ar skaistām sievietēm pie stūres. Pagājušas tikai trīs dienas, kad Kristīne folksvāgenā veda viņu uz savu dzīvokli. Tas bija tanī pašā naktī, kad viņš pirmoreiz sastapās ar Māršu. Likās, ka aizritējušas nevis trīs dienas, bet ilgāks laiks — varbūt tāpēc, ka šajā posmā Mārša izteikusi precību priekšlikumu. Viņš prātoja, diez vai gaišā dienas laikā viņas jūtu skurbums nav mazliet atvēsis. Lai nu kā būtu, viņš nolēma neteikt neko: lai to sāk cilāt viņa pati.

Bet tik un tā Māršas tuvums viņu satrauca, it īpaši atsaucot atmiņā vakarnakts šķiršanās mirkjus — skūpstu, sākumā maigu, tad, atturībai izgaistot, kaislē pieaugošu. Pēc tam, jau elpai aizraujoties, viņš bija cieši skāvis jauno būtni un jutis viņas auguma kairo solījumu, saskatīdams Māršā ne vairs meiteni, bet sievieti. Nu viņš slepus vēroja to — jaunu, dedzīgu, ar vijīgām kustībām un slaidiem locekļiem zem plānā ģērba. Ja nu pastieptu roku…

Viņš gan negribīgi apmāca dziņu. Pats sevi šaustīdams, viņš mēmi atgādināja, ka līdz šim visu mūžu kopš pieauguša vīrieša gadiem tieši sievietes tuvums mēdzis apmiglot prātus, pamudinādams uz neapdomīgu rīcību.

Mārša pa acu kaktiņu palūkojās viņā, atraudama uzmanību no satiksmes plūsmas. — Par ko jūs tikko domājāt?

—   Par vēsturi, — viņš meloja. — Ar ko mēs sāksim?

—   Ar veco Sv. Ludviķa kapsētu. Vai esat tur bijis?

Pīters papurināja galvu. — Kapsētas es nekad neierin-

doju darāmo darbu saraksta augšgalā.

—   Ņūorleānā gan to vajadzētu darīt.

Līdz Beisinstrītai nebija tālu. Mārša veikli apturēja automašīnu dienvidu pusē, un viņi pāri bulvārim piegāja pie Sv. Ludviķa pirmo kapu mūra, kur ieeju veidoja senlaiku kolonnas.

—   Te sākas gara vēsture, — teica Mārša, ieķerdamās Pītera elkonī. — Tūkstoš septiņsimto gadu sākumā, kad franči dibināja Ņūorleānu, apkārtne bija stipri purvaina, un te pat tagad plestos purvs, ja netiktu uzbūvēti dambji, lai iegrožotu upes ūdeņus.

—    Es zinu, ka pilsētas pamati ir mitruma pilni, — viņš piekrita. — Viesnīcas pagrabos mēs divdesmit četras stundas dienā sūknējam ārā — nevis iekšā — lieko ūdeni, lai tas pa kanalizācijas vadiem plūstu projām.

—   Agrāk augsnē bija daudz vairāk mitruma. Pat sausās vietās zeme to aizturēja tikai līdz trīs pēdu dziļumam, tāpēc, rokot kapu, tas pieplūda ar ūdeni, pirms paspēja nolaist lejā zārku. Stāsta pat, ka kapračiem vajadzējis stāvēt uz zārkiem, lai neļautu tiem celties uz augšu. Dažreiz viņi zārka dibenā kokā izvirpojuši caurumus, lai piespiestu mūžamāju nogrimt. Ļaudis mēdza teikt: ja kādu aprok vēl pusdzīvu,

viņš noslīkst. /

—   Izklausās pēc šausmu filmas.

—   Dažās grāmatās teikts, ka līķu smaka iesūkusies pat dzeramajā ūdenī. — Viņa riebumā saviebās. — Lai nu kā, vēlāk izdots likums, ka visi jābērē virs zemes.

Viņi iegriezās celiņā, kas stiepās starp ļoti īpatnēji būvētiem mauzolejiem. Tādu kapsētu Pīters vispār nebija redzējis. Mārša ar plašu vēzienu norādīja uz apkārtni. — Tā ir liecība par notikumiem pēc likuma izdošanas. Mēs, ņūorleānieši, šīs vietas dēvējam par mirušo pilsētām.

—   Varu saprast, kāpēc.

Viņš nodomāja, ka mauzoleju rindas ir līdzīgas pilsētām ar nesimetriskām ielām, ar atdusas vietām, kas izskatās pēc maziem ķieģeļu vai mūra namiņiem. Daži lepojas ar dzelzs režģu izrotātiem balkoniņiem. Ap namiņiem izvijas šauras takas. Tiem ir vairāki stāvi vai līmeņi. Vienīgā visiem šiem namiņiem piemītošā īpatnība ir logu trūkums, tomēr to vietu aizpilda neskaitāmas mazas durtiņas. — Kā ieejas dzīvokļos, — viņš secināja.

—   Patiesībā tie arī ir dzīvokļi. Un lielākā daļa izīrēta uz īsu laiku.

Pīters ziņkāri palūkojās Māršā.

—     Mauzoleji sadalīti sekcijās, — Mārša skaidroja.

— Parastu ģimeņu mauzolejiem ir no divām līdz sešām sekcijām, bet lielāko — vairāk. Katrai sekcijai ir pašai savas mazas durtiņas. Pirms bērēm vienas no tām atver vaļā. Zārku, kas ir jau iekšā, iztukšo, mirstīgās atliekas, kuras tajā atrodas, aizgrūž līdz aizmugures sienai, un tās pa spraugu nokrīt zemē. Veco zārku sadedzina un tā vietā noliek jaunu. To tur uz gadu atstāj, tad atkal atkārtojas tas pats.

—   Tikai uz gadu?

—   Vairāk jau nav notēs, — aizmugurē ierunājās kāda balss. — Reižu reizēm gan tas velkas ilgāk — ja nākamais netaisās ceļā. Tad nāk palīgos tarakāni.

Abi pagriezās atpakaļ. Viņus jautri vēroja kāds pavecs, netīrā kokvilnas virsvalkā ģērbies vīrs ar apaļu vēderiņu. Noņēmis vecu salmu platmali, viņš noslaucīja pliko pakausi ar sarkana zīda mutautu. — Sutina, vai ne? Tur, iekšā, būs vēsāk. — Viņš neceremonēdamies papliķēja ar roku pa mauzoleju.

—  Ja jums nav iebildumu, — sacīja Pīters, — tad es labāk izvēlēšos āra karstumu.

Vīrs iesmējās. — Tik un tā turpatās vie' būsiet. Sveicināta, mis Preiskota!

—  Hallo, mister Kolodi, — atteica Mārša. — Tas ir misters Makdermots.

Kapracis laipni pamāja ar galvu. — Va' atnācāt paskatīties ģimenes ligzdiņu?

—   Patlaban dodamies turp, — atteica Mārša.

—   Nu, ta' pa šito celiņu. — Un nosauca pār plecu: — Mēs jūsējo tur pirms pāra nedēļām satīrījām. Nu izskatās pa pirmo.

Ejot pa šaurajām takām, kas atgādināja ieliņas, Pīters ievēroja, cik seni ir datumi un vārdi. Pavadonis norādīja uz kādu laukumiņu ar gruzdošu atkritumu kaudzi. — Vaj'dzēja bišķiņ pakvēpināt. — Pīters caur dūmu vāliem saskatīja zārka paliekas.

Viņi apstājās pie sešdaļīga, tradicionālajā kreolu māju stilā celta mauzoleja. Laika zoba pabojātās marmora plāksnēs bija iekalti daudzi — vairākumā Preiskotu — uzvārdi. — Mēs esam sena dzimta, — teica Mārša. — Droši vien manu senču pīšļiem tur ir pašauri.

Mauzoleju apspīdēja slīpi saules stari.

—   Smuki, va' ne? — Kapracis pakāpās atpakaļ, tīksminādamies par savu darbu, un tad norādīja uz kādām durtiņām augšējā rindā. — Šitā būs nākamā, ko taisīsim vaļā, mis Preiskota. Tas būs jūsu papiņam. — Viņš pataustīja durvis otrajā līmenī. — Tas te i' priekš jumsim. Es nu gan diezi' vai būšu tas, kas jūs tur iebāzīs. — Brīdi klusējis, viņš domīgi piebilda: — Tas gals pienāk ātrāk, nekā mums visiem gribētos. Tāpēc nau ko velti laiku tērēt, nē, mīļie, nau vis. — Vēlreiz noslaucījis pakausi, viņš aizklumburoja tālāk.

Par spīti tveicīgajai dienai Pīteram pārskrēja drebuļi. Kapa vietas piešķiršana tik jaunai meitenei kā Mārša uzvēsmoja nepatīkamas sajūtas.

—   Nav nemaz tik šausmīgi, kā liekas. — Māršas acis cieši vērās viņā, un viņš atkal brīnījās, ka meitene prot uzminēt viņa domas. — Gluži vienkārši te mūs audzina tā, lai mēs skatītos uz to visu kā uz mūsu esības daļu.

Pīters pamāja, bet tik un tā viņam šī nāves valstība bija līdz kaklam.

Viņi jau bija pienākuši pie vārtiem uz Beisinstrītu, kad Mārša pavilka Pīteru aiz piedurknes atpakaļ.

Turpat ārā pie ieejas bija apstājusies rinda automašīnu. Atvērās durvis, cilvēki izkāpa un sadrūzmējās uz ietves. Pēc viņu izskata varēja spriest, ka viņi ieradušies uz bērēm.

—   Pīter, mums būs jāpagaida, — čukstēja Mārša. Viņi pagāja sānis, no kurienes gan bija redzami vārti, taču tos varēja novērot nemanāmi.

Tagad bariņš uz ietves sadalījās, dodams ceļu nelielam gājienam. Pirmais nāca dzeltenbāls vīrietis ar glaimigām apbedīšanas biroja vadītāja manierēm. Viņam sekoja priesteris.

Aiz priestera lēni soļoja seši zārka nesēji, kas balstīja uz pleciem smago zārku. Aiz viņiem četri citi nesa mazu, baltu zārciņu. Uz tā bija uzlikts viens vienīgs oleandra zars.

—   Ak Dievs! — izdvesa Mārša.

Pīters cieši saņēma viņas roku.

Priesteris vienmuļā rečitatīvā ierunājās: — Lai eņģeļi jūs ieved paradīzē; lai mocekļi sveic jūs šajā ceļā un aizvada uz svēto pilsētu Jeruzālemi.

Bērinieku pulciņš sekoja otram zārkam. Pa priekšu viens pats soļoja pajauns cilvēks. Mugurā viņam bija slikti piegulošs melns uzvalks, rokā viņš neveikli nesa cepuri. Acis kā piekaltas kavējās pie mazā zārciņa. Pār vaigiem ritēja asaras. Aizmugures bariņā, blakusgājējas balstīta, elsoja kāda vecāka sieviete.

—   Lai sveic jūs eņģeļu koris un lai jūs iepazīstat mūža mieru līdz ar Lācaru, kas arī reiz bija nabags…

—   Tie ir cilvēki, kurus sabrauca automašīna, kas pēc tam aizbēga. Notrieca māti ar mazu meitenīti. Tā bija rakstīts avīzēs. — Pīters redzēja, ka Mārša raud.

—   Es zinu. — Pīteram bija sajūta, ka viņš ir šīs ceremonijas līdzdalībnieks un sēro līdz ar citiem bēriniekiem. Pirmdienas vakarā, nejauši saduroties ar šo notikumu, tas bija licies baigs un nežēlīgs. Tagad traģisms it kā pienāca tuvāk un kļuva par labi pazīstamu īstenību. Viņš juta paša acīs sariešamies asaras.

Aiz tuviniekiem soļoja citi. Pīters sev par izbrīnu ieraudzīja pazīstamu seju. Sākumā viņam neizdevās to sazīmēt, taču tad viņš atjēdzās, ka tas ir Sols Načezs, pavecais viesmīlis, kas servēja maltītes istabās un pēc pirmdienas nakts incidenta ar Kroidonas hercogiem uz laiku bija atvaļināts. Pīters otrdienas rītā bija aizsūtījis pēc Načeza un paziņojis Vorena Trenta pavēli visu nedēlu nerādīties viesnīcā. Algu viņam par to neatvilkšot. Načezs palūkojās uz Pīteru un Māršu, taču nelikās viņus pazīstam.

Bēru gājiens virzījās tālāk iekšā kapsētā un pazuda skatienam. Abi nogaidīja, līdz visi sērotāji un skatītāji vairs nebija redzami.

—   Nu mēs varam iet, — teica Mārša.

Negaidīti kāds pieskārās Pītera rokai. Pagriezies viņš ieraudzīja Solu Načezu. Tātad Sols tomēr Pīteru bija pazinis.

—   Es redzēju jūs vērojam bēriniekus, mister Makdermot. Vai jūs šo ģimeni pazināt?

—   Nē, — Pīters atteica. — Mēs te esam gadījuma pēc. — Viņš iepazīstināja Solu ar Māršu.

—   Vai jūs nepalikāt līdz beigām? — Mārša pavaicāja. Vecais vīrs pakratīja galvu. — Dažreiz liekas, ka visam ir

savas robežas.

—   Tātad jūs šo ģimeni pazināt?

—   Ļoti labi. Viss ir tik ļoti skumji.

Pīters pamāja ar galvu. Vairāk it kā nebija ko sacīt.

—   Otrdien es nepaspēju pateikt jums paldies, mister Makdermot, par to, ko jūs izdarījāt, — Načezs ierunājās.

—   Nu, ka jūs aizlikāt par mani labu vārdu.

—   Viss kārtībā, Sol. Neuzskatīju, ka jūs būtu vainīgs.

—   Ja tā padomā, tad tas liekas tā savādi. — Vecais vīrs palūkojās papriekš uz Māršu, tad uz Pīteru. Tā vien šķita, ka viņam negribas iet projām.

—   Kas tur savāds? — Pīters jautāja.

—  Viss. Nelaimes gadījums. — Načezs pamāja turp, uz kurieni bija devies bēru gājiens. — Droši vien tas notika īsi pirms tā pirmdienas vakara skandāla. Ja tā padomā, ka tikmēr, kamēr mēs ar jums runājām…

—   Jā, — Pīters noteica. Viņam nebūt negribējās stāstīt abiem pārējiem, ko viņš pārdzīvojis vēlāk, redzēdams notikuma vietu.

— Mister Makdermot, es gribēju pavaicāt, vai ir vēl bijusi runa par tām nepatikšanām ar hercogu un hercogieni?

—   Itin nekāda.

Pēc Pltera domām, arī Načezs, tāpat kā viņš, šķita atvieglots, sarunai aizvirzoties projām no bērēm.

—   Vēlāk es par to ilgi lauzīju galvu, — prātoja Načezs. — Man bija tāds iespaids, ka viņi lien vai no ādas laukā, lai saceltu traci. Nekādi nejaudāju to saprast. Un vēl tagad nesaprotu.

Piters atcerējās, ka Načezs gandrīz to pašu sacījis pirmdienas naktī. Viņam tas bija vārdu pa vārdam iegulies atmiņā. Načezs bija stāstījis par Kroidonas hercogieni. Hercogiene… pagrūda manu elkoni. Ja tā būtu rīkojies kāds cits, es teiktu, ka tas darīts tīšām. Un vēlāk Pītera acīs tas viss bija izskatījies tāpat: ka hercogiene vēlas, lai šis starpgadījums iespiestos atmiņā. Stāstījusi kaut ko par vakaru, kas mierīgi pavadīts apartamentā un ka viņi tikko kā atgriezušies no īsas pastaigas. Pīters atcerējās, ka toreiz brīnījies, kāpēc viņa uzskata to par tik svarīgu. Tad Kroidonas hercogs novervelējis, ka atstājis cigaretes automašīnā un hercogiene vīru asi pārtraukusi.

Hercogs bija atstājis cigaretes automašīnā.

Bet Kroidoni taču sēdējuši apartamentā un pēc tam tikai apgājuši apkārt kvartālam…

Protams, cigaretes varēja atstāt tur kādā agrākā stundā. Nez kāpēc Pīteram tā nelikās.

Aizmirsis abu pārējo klātbūtni, viņš nogrima domās.

Kāpēc Kroidoni gribējuši noslēpt, ka pirmdienas vakarā izmantojuši automašīnu? Kāpēc radījuši iespaidu — acīmredzot nepareizu —, ka pavadījuši vakaru viesnīcā? Vai sūdzība par izlieto garneļu mērci bijusi izdomāta viltība — tīšām iesaistot par lieciniekiem vispirms Načezu, tad Pīteru, — lai viņi vajadzības gadījumā apstiprinātu šo pasaciņu? Ja hercogs nejauši neizmestu šo piezīmi, kas hercogieni sadusmoja, Pīters bez ierunām visam noticētu.

Kāpēc bija jāslēpj, ka viņi toreiz braukājuši mašīnā?

Načezs pirms brītiņa bija teicis: Tas ir savadi… nelaimes gadījums… droši vien tas notika neilgi pirms… tām manām nepatikšanām.

Kroidonu automašīna ir jaguārs.

Ogilvijs.

Pīteram pēkšņi atausa atmiņā, kā jaguārs vakarnakt izniris no garāžas. Tas uz isu mirkli bija apstājies gaismas lokā, un tam piemita kaut kas savāds. Pīters atminējās, ka to ievērojis. Bet ko? Atmiņa baismā skaidrībā iečukstēja: tas bija spārns un starmetis; abi bija bojāti. Pirmo reizi viņš pilnībā aptvēra pēdējo dienu policijas ziņojumu jēgu.

—    Pīter, — Mārša viņu uzrunāja, — jūs pēkšņi kļuvāt bāls.

Viņš meitenes teikto pat lāgā nesadzirdēja.

Nekavējoties jātiek no šejienes projām. Jāpaliek vienatnē, lai varētu domāt. Rūpīgi, loģiski, nesteidzīgi jāsaliek viss kopā. Galvenais, nedrīkst steigties un secināt pārsteidzīgi.

Vina rokās ir bilžu rēbusa atsevišķās daļas. Pavirši ska-

/ /7

toties, tās liekas iederamies kopainā. Tomēr viss jāapsver vēl un vēlreiz, jāsakārto un jāpārkārto. Varbūt jāatmet.

Doma likās pilnīgi neiespējama. Gluži vienkārši — pārāk fantastiska, lai būtu patiesa. Un tomēr…

Viņš it kā no tālienes izdzirda Māršas balsi. — Pīter! Kaut kas nav kārtībā. Kas tas ir?

Ari Sols Načezs nolūkojās viņā ar savādu skatienu.

—    Mārša, — sacīja Pīters, — patlaban es jums nevaru neko paskaidrot, taču man jāiet.

—   Kur jāiet?

—  Atpakaļ uz viesnīcu. Piedodiet. Es mēģināšu izskaidrot vēlāk.

Māršas balsī skanēja vilšanās. — Es biju iedomājusies, ka mēs padzersim kopā tēju.

—    Lūdzu, ticiet man! Tas ir svarīgi.

—   Ja jums jāiet, es jūs aizvedīšu.

— Nē. — Braucot ar Māršu, būtu jārunā, jāizskaidro. — Lūdzu! Es jums vēlāk piezvanīšu.

Pīters atstāja abus samulsušus stāvam un nolūkojamies viņam nopakaļ.

Beisinstrītā viņš notvēra garāmbraucošu taksometru. Māršai viņš bija teicis, ka dosies uz viesnīcu, taču pārdomājis pateica šoferim sava dzīvokļa adresi.

Tur būs mierīgāk.

Domāt. Izlemt, kas jādara.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad Pīteram izdevās savas pārdomas apkopot.

Viņš pats sev sacīja: kad tu saskaiti kaut ko divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit reižu; kad ikreiz secinājums, pie kura tu nonāc, ir viens un tas pats; kad iznākums ir tāds, kādu tu to redzi savā priekšā, tad, ņemot visu to vērā, no paša atbildības neizbēgsi.

Pirms pusotras stundas atstājis Māršu, viņš visu laiku bija pavadījis savā dzīvoklī. Apvaldot satraukumu un vēlēšanos rīkoties ātri, viņš bija piespiedies domāt saprātīgi, rūpīgi, mierīgi. Viņš bija soli pa solim izanalizējis visus kopš pirmdienas vakara piedzīvotos starpgadījumus. Viņš bija meklējis dažādus risinājumus un skaidrojumus gan atsevišķiem notikumiem, gan visam to kopumam un nebija atradis nevienu citu kaut cik loģiski pamatotāku par baismo slēdzienu, pie kura tik pēkšņi nonācis šajā pēcpusdienā.

Tagad pārdomas beigušās. Jāpieņem lēmums.

Viņš apsvēra, ka varbūt jāatklāj viss sev zināmais un iztēlotais Vorenam Trentam. Taču tad atmeta šo rīcību kā gļēvulību, izvairīšanos no paša atbildības. Lai kas būtu darāms, tas jādara vienam pašam.

Pīteram bija sajūta, ka viņš zina, kā to izklāstīt citiem. Pīters ātri apmainīja vieglo apģērbu pret tumšāku. Izgājis ārā, viņš pamāja taksometram, kas aizveda viņu nedaudzos kvartālus līdz viesnīcai.

No vestibila viņš, atņemdams sveicienus, devās uz savu kabinetu starpstāvā. Flora bija jau projām. Uz Pītera rakstāmgalda atradās kaudze ziņojumu, kam viņš neveltīja ne mazāko uzmanību.

Brīdi viņš mierīgi pasēdēja klusajā kabinetā, pārdomādams, kā jārīkojas. Tad pacēla klausuli, pagaidīja ieslēdzamies signālu un uzgrieza pilsētas policijas numuru.

13

Ogilviju pēcpusdienā, neatlaidīgi sīkdams, pamodināja moskīts, kas nez kā bija ielīdis jaguārā. Resnis modās lēni, sākumā viņam bija grūti atcerēties, kur atrodas. Tad notikumi pamazām atausa atmiņā: kā viņš aizbraucis no viesnīcas, kā agrā rītā vēl tumsā drāzies uz priekšu, kā velti tik briesmīgi uztraucies, kā izlēmis visu dienu nogaidīt un tad tikai atsākt ceļu uz Ziemeļiem un kā beidzot iebraucis grambainajā, zāli apaugušajā ceļā ar koku puduri galā, kur nu paslēpta stāv automašīna.

Acīmredzot slēptuve izvēlēta labi. Skats uz pulksteni liecināja, ka viņš nogulējis bez pārtraukuma gandrīz astoņas stundas.

Līdz ar apziņu atgriezās visai nelāga sajūta. Mašīnā trūka gaisa, ķermenis — stīvs, un kauli sāpēja no gulēšanas šaurajā, neērtajā aizmugures sēdeklī. Mute bija sausa, un tāpēc mocīja slikta garša. Viņš bija izslāpis un izsalcis kā vilks.

Sāpēs kunkstēdams, tuklais Ogilvijs uzslējās sēdus un pavēra automašīnas durvis. Tūdaļ viņu apstāja desmitiem moskītu. Viņš aizslaucīja tos projām, tad nesteidzīgi palūkojās apkārt un, lai varētu orientēties, salīdzināja to, ko redzēja patlaban, ar iespaidiem, ko bija guvis no rīta. Toreiz tik tikko sāka aust gaisma un bija vēss, tagad saule bija pakāpusies augstu debesis un karsēja pat koku ēnā.

Pagājies līdz birzs malai, viņš tālumā saskatīja šoseju, pār kuru gaiss trizuļoja karstuma viļņos. Rīta agrumā nekāda satiksme gandrīz nebija manāma. Tagad abos virzienos ātri šāvās gan vieglās, gan smagās automašīnas, taču motoru rūkoņa bija tikko saklausāma.

Tuvākā apkārtnē dzirdēja tikai kukaiņu sīkšanu, nekāda kustiba nebija manāma. Starp Ogilviju un šoseju pletās tikai miegainas pļavas, klusais lauku ceļš un slējās vientuļā koku skupsna. Aiz tās joprojām slēpās jaguārs.

Ogilvijs atviegloja pūsli un attina saini, ko pirms aizbraukšanas no viesnīcas bija iebāzis bagāžniekā. Tajā atradās termoss ar kafiju, vairākas alus kārbas, sviestmaizes, salami desa, marinētu dārzeņu trauks un ābolu pīrāgs. Viņš kāri ķērās pie ēdamā, noskalojot to vēderā ar negausīgiem alus malkiem un vēlāk — ar kafiju. Pa nakti tā bija gan atdzisusi, tomēr stipra un uzmundrinoša.

Ēzdams Ogilvijs klausījās radio, gaidot jaunākās ziņas no Ņūorleānas. Beidzot tās sākās, taču par smagā satiksmes negadījuma izmeklēšanas gaitu diktors pateica vienīgi, ka neko jaunu joprojām nav izdevies uzzināt.

Pēc tam Ogilvijs nolēma papētīt apkaimi. Pāris simt jardu atstatumā pakalna virsotnē zaļoja otrs koku puduris, mazliet lielāks par pirmo. Resnis pārgāja pāri atklātam laukam, izslāja cauri sīkajai birzītei un koku viņā pusē ieraudzīja sūnām apaugušu krastu un kūtru, duļķainu strautiņu. Nometies pie tā ceļos, viņš šā tā nomazgājās, sasukājās un pēc tam jutās atspirdzis. Te zāle bija zaļāka nekā ap mašīnas slēptuvi un aicināt aicināja atgulties, ko viņš arī ar pateicību darīja, izmantodams par spilvenu savus svārkus.

Ierīkojies pēc iespējas ērtāk, Ogilvijs vēlreiz pārdomāja iepriekšējās nakts notikumus un nākotnes izredzes. Pārdomas apstiprināja iepriekšējo secinājumu, ka Pīters Makdermots pagadījies pie viesnīcas nejauši un nu par to vairs nav jābaidās. Bija gan paredzams, ka, uzzinājis par apsardzes priekšnieka prombūtni, Makdermots spers pērkonus un zibeņus, bet šis fakts pats par sevi nepalīdzēs atklāt ne Ogilvija ceļamērķi, ne arī pazušanas iemeslu.

Protams, bija iespējams, ka vakarnakt sacelta trauksme kaut kā cita dēļ un ka nu cītīgi meklē gan Ogilviju, gan jaguāru. Taču, spriežot pēc radio ziņām, tas, šķiet, nebija ticams.

Visā visumā izredzes šķita cerīgas, sevišķi, ja domāja par naudu, kas jau atradās seifā, un summas atlikušo daļu, ko viņš rīt saņems Čikāgā.

Nu tikai jāsagaida tumsa.

14

Mūķīzeru Milns pēcpusdienu aizvadīja pacilātā omā. Tā spēcināja viņa pašpaļāvību, kad drīz pēc pulksten pieciem pēcpusdienā viņš piesardzīgi tuvojās Prezidenta apartamentiem.

Dodamies no astotā uz devīto stāvu, viņš atkal izmantoja dienesta kāpnes. Kabatā atradās īru kanāla atslēdznieka izgatavotā atslēgas dubultniece.

Gaitenis Prezidenta apartamentu tuvumā bija tukšs. Mūķīzeru Milns apstājās pie ādu apsistajām dubultdurvīm. Viņš modri ieklausījās, taču iekšā nebija dzirdama neviena skaņa.

Paskatījies uz abām pusēm, viņš ātri izvilka no kabatas atslēgu un iedabūja slēdzenē. Pirms tam viņš bija apkaisijis to ar grafīta pulveri, lai vieglāk slēgtos. Tā iegāja caurumā, zobiņi labi sakrita, un viņš, to pagriezis, mazliet pavēra ārējās durvis. Iekšā joprojām nedzirdēja ne skaņu. Viņš durvis piesardzīgi aizvēra un atslēgu izvilka ārā.

Patlaban viņš dzīvoklī ieiet negatavojās. Tas notiks vēlāk. Šonakt.

Pagaidām viņa nodoms bija tikai veikt iepriekšēju izlūkošanu un pārliecināties, vai atslēga izgatavota «pa pirmo» un to var izmantot, kad vien ienāk prātā. Vēlāk, izvēloties vislabvēlīgāko brīdi, viņš sāks novērot apartamentus.

To izlēmis, viņš atgriezās savā istabā astotajā stāvā un, uzstādījis modinātāju, likās gulēt.

15

Aiz loga satumsa, un Pīters Makdermots atvainojies piecēlās no rakstāmgalda, lai ieslēgtu kabinetā gaismu. Atgriezies atpakaļ, viņš atkal apsēdās iepretī vīrietim, kas bija ģērbies pelēkā flaneļa uzvalkā un runāja paklusā balsī. Kapteinis Joless no Ņūorleānas slepenpolicijas, pēc Pītera domām, nepavisam neizskatījās pēc policista. Līdzīgi bankas direktoram, kas uzklausa lūgumu pēc aizdevuma, kapteinis Joless pieklājīgi uzklausīja Pītera faktu izklāstu un minējumus. Tikai vienu reizi viņš pārtrauca garo stāstījumu un pavaicāja, vai drīkstētu piezvanīt pa tālruni. Saņēmis atļauju, viņš izmantoja paralēlo aparātu kabineta viņā galā, bet runāja tik klusā balsī, ka Pīters no teiktā neko nedzirdēja.

Tā kā pagaidām slepenpolicists nekādi nereaģēja, Pīterā atkal pamodās šaubas. Beigās viņš piezīmēja: — Nebūt nejūtos drošs, ka tam visam vai pat daļai no tā ir kāda jēga. Būtībā es jau sāku justies mazliet muļķīgi.

— Mister Makdermot, ja pie mums biežāk nāktu cilvēki ar šādām šaubām, policijai būtu daudz vieglāk strādāt. — Pirmo reizi pa sarunas laiku kapteinis Joless padabūja zīmuli un piezīmju grāmatiņu. — Ja sāksim izmeklēt šo versiju, dabiski, būs nepieciešams sīkāks ziņojums. Patlaban es gribētu precizēt divas detaļas. Viena ir automašīnas numurs.

Numurs bija kādā no Floras atstātajām zīmītēm, kas apliecināja to pašu, ko viņa bija sacījusi iepriekš. Pīters izlasīja to skaļi, un slepenpolicists numuru pierakstīja.

—  Pateicos. Otra detaļa ir jūsu Ogilvija ārējais izskats. Es viņu pazīstu, taču gribu dzirdēt jūsu aprakstu.

Pīters pirmoreiz sarunas laikā pasmaidīja. — To ir viegli izdarīt.

Viņš patlaban beidza stāstīt, kad iezvanījās tālrunis. Pīters atbildēja, taču tad piebīdīja aparātu tuvāk ļolesam.

—   Jums.

Šoreiz viņš dzirdēja, ko slepenpolicists šajā galā saka, taču runa aprobežojās galvenokārt ar atkārtotiem: — Jā, ser, — un:

—   Saprotu.

Kādā mirklī kapteinis pacēla acis un vērtējot palūkojās Pīterā, bet pēc tam atteica runātājam: — Es teiktu, ka uz viņu var pilnīgi paļauties. — Sejā iegūla smaida grumbiņas.

—   Neraizējies gan.

Viņš atkārtoja ziņas par automašīnas numuru un Ogilvija izskatu, bet pēc tam nolika klausuli.

—   Par tām raizēm jums ir taisnība, — teica Pīters. — Vai grasāties tikties ar Kroidonas hercogu un hercogieni?

—   Vēl ne. Mēs vēlētos iepriekš vēl noskaidrot šo to vairāk. — Slepenpolicists domīgi paskatījās Pīterā. — Vai esat lasījis šīvakara laikrakstus?

—   Nē.

—   Klīst baumas — States Item tās publicējis —, ka Kroidonas hercogs būšot britu vēstnieks Vašingtonā.

Pīters klusi iesvilpās.

—   Kā teica mans priekšnieks, tikko ziņots pa radio, ka iecelšana oficiāli apstiprināta.

—  Vai tas nenozīmē, ka viņam būs zināma diplomātiska neaizskaramība?

Kapteinis pakratīja galvu. — Ne par kaut ko tādu, kas jau noticis. Ja viņš šajā notikumā ir iejaukts.

—   Taču nepatiess apvainojums…

—   Jebkurā gadījumā — īpaši tādā kā šis — draudētu ar nopietnām sekām. Tāpēc arī mēs virzāmies uz priekšu tik piesardzīgi, mister Makdermot.

Hters nodomāja: ja par izmeklēšanu uzzinās un Kroidoni izrādīsies nevainīgi, tad slikti klāsies gan viesnīcai, gan viņam pašam.

—   Es mazliet nomierināšu jums prātu, — turpināja kapteinis Joless. — Atklāšu pāris noslēpumu. Pēc tam kad es piezvanīju maniem ļaudīm, savākti šādi tādi fakti. Viņi uzskata, ka jūsu Ogilvijs varbūt mēģina aizgādāt automašīnu pāri štata robežām, iespējams, uz kādu vietu Ziemeļos. Kā viņš saistāms ar Kroidoniem, to mēs, protams, nezinām.

—   Es arī to nespēju saprast, — sacīja Pīters.

—   Visvairāk ticams, ka viņš braucis vakarnakt — pēc tam

kad jūs viņu redzējāt — un dienu pavada kādā slēptuvē. Ja

nem vērā, kādā stāvoklī ir automašīna, viņš nekādā zinā net ' ' / /

mēģinās pārvietoties dienas laikā. Ja viņš parādīsies šonakt, mēs būsim gatavi. Patlaban tiek brīdināta policija visos štatos.

—   Tātad jūs skatāties uz to visu nopietni?

—    Es jums teicu, ka ir pāris noslēpumu. — Slepenpolicists norādīja uz tālruni. — Pēdējo reizi man piezvanīja, lai pateiktu, ka esam saņēmuši štata laboratorijas slēdzienu par saplēstā starmeša stikla drumslām un dekoratīvo gredzenu, ko mūsu cilvēki pagājušajā pirmdienā atrada nozieguma vietā. Bija nelielas grūtības ar ražotāja specifikācijas izmaiņām, kas prasīja laiku. Taču nu mēs zinām, ka stikls un aploce ir no jaguāra.

—   Vai jūs tiešām varat būt tik pārliecināti?

—   Mēs varam iegūt vēl lielāku pārliecību, mister Makdermot. Ja dabūsim rokā automašīnu, kam par upuri krita sieviete ar bērnu, vairs nepaliks ne mazāko šaubu.

Kapteinis Joless piecēlās, lai dotos projām, un Pīters viņu izvadīja priekšistabā. Viņš izbrīnījās, redzēdams, ka tur gaida Hērbijs Čendlers, bet tad atcerējās, ka pats licis gaiteņu pārziņu priekšniekam šovakar vai rit no rīta ierasties kabinetā. Pēc tā, kas bija noticis pēcpusdienā, viņam gribējās šo droši vien nepatīkamo sarunu atlikt, taču tad Piters nolēma, ka ar to nekas nebūs līdzēts.

Viņš redzēja kapteini un Čendleru apmaināmies ar skatieniem.

—    Ar labu nakti, kaptein, — sacīja Pīters un dzēlīgā apmierinātībā ievēroja, kā Čendlera zebiekstes sejā pavīd bailes. Kad Joless izgāja pa durvīm, Pīters pamāja, lai Čendlers ienāk vina kabinetā.

/

Viņš atslēdza rakstāmgalda atvilktni un izņēma ātršuvēju, kur atradās vakar rakstītie Diksona, Dimēra un divu pārējo paskaidrojumi. Pīters pasniedza tos Čendleram.

—   Droši vien tie jūs interesēs. Ja jums ienāk prātā kāda pārdroša doma, tad paskaidroju, ka tās ir kopijas un man paliek oriģināli.

Čendlers aizvainots saviebās, bet tad sāka lasīt, šķirot lapu pēc lapas. Lūpas sakniebās. Pīters dzirdēja, kā Hērbijs ievelk caur zobiem elpu. Pēc brīža viņš noburkšķēja:

— Izdzimteni!

/

—   Vai tāpēc, ka viņi nosaukuši jūs par savedēju? — asi noprasīja Pīters.

Gaiteņu pārziņu priekšnieks piesarcis atlika papīrus atpakaļ uz galda. — Un ko ta' jūs darīs?

—   Es personiski vēlētos jūs uz vietas atlaist no darba. Bet, tā ka jūs esat te nostrādājis ilgus gadus, tad gatavojos nodot to visu misteram Trentam.

—   Mister Mak, bet varbūt var bišķīt aprunāties? — žēlīgi noņerkstēja Čendlers.

Kad atbilde nesekoja, viņš iesāka: — Mister Mak, šitentādās vietās gadās visādi.

—   Ja jūs ar to domājat tādas parastas parādības kā meičas pēc izsaukuma un visādas citādas šaubīgas rīcības — tad diez vai tas viss nav jau man zināms. Taču šoreiz man prātā vēl kaut kas cits, kas nav svešs ari jums: ir pārkāpumi, uz kuriem direkcija neskatās caur pirkstiem. Proti, sieviešu piegāde nepilngadīgajiem.

—   Mister Mak, nu, varbūt šito reizīti jūs vēl neietu pie mistera Trenta? Vai tas nevarētu palikt starp mums abiem?

—   Nē.

Čendlera skatiens šaudīgi pārslīdēja istabai un atgriezās pie Pītera. Varēja redzēt, ka viņam ir kaut kas padomā. — Mister Mak, ir tak cilvēki, kas dzīvo paši un ļauj citiem dzīvot… — Viņš aprāvās.

—   Jā, un tad?

—   Nu, par to reizēm der padomāt.

Ziņkāre piespieda Pīteru klusēt.

Čendlers pavilcinājās un tad nesteidzīgi atpogāja mundiera iekškabatu. Izvilcis no tās salocītu aploksni, viņš uzlika to uz galda.

—   Atļaujiet paskatīties! — teica Pīters.

Čendlers piebīdīja aploksni tuvāk. Tā nebija aizlīmēta un saturēja piecas simtnieku banknotes. Pīters tās ziņkārīgi apskatīja.

—   Vai tās ir īstas?

Čendlers pasmīkņāja. — Kā ta' nu citādi.

—   Man gribējās zināt, par cik, pēc jūsu domām, mani var nopirkt. — Pīters atsvieda naudu atpakaļ. — Ņemiet un vācieties ārā!

—   Mister Mak, bet ja runa ir par bišķīt lielāku cenu…

—   Vācieties ārā! — viņš klusā balsī atkārtoja un pa pusei piecēlās no krēsla. — Taisieties, ka tiekat, pirms es neapgriežu jūsu nešķīsto kaklu!

Čendlers pievāca naudu un naidā sašķobītu seju izgāja ārā.

Atstāts vienatnē, Pīters Makdermots sadudzis mēmi palika sēžam. Nomācošās sarunas ar slepenpolicistu un Čendleru bija viņu nogurdinājušas. Otrais no šiem abiem, viņš nodomāja, jo sevišķi sabojājis omu, jo Pīters, pieskāries piesolītajam kukulim, arī pats jutās netīrs.

Bet vai tiešām tā ir? Esi pats pret sevi godīgs, viņš nodomāja. Bija mirklis, kad tu, stāvēdams ar naudu rokās, jūti kārdinājumu to paņemt. Piecsimt dolāru apkārt nemētājas. Pīters neloloja ilūzijas, ka, salīdzinot paša algu ar gaiteņu pārziņu priekšnieka ienākumiem, Čendlera maks neapšaubāmi būtu biezāks. Ja Čendlera vietā piesolītājs būtu kāds cits, kas zina, varbūt viņš padotos. Bet vai tiešām? Kaut jel viņš tā īsti zinātu! Un, lai nu kā, viņš nebūtu pirmais viesnīcas direktors, kas no saviem darbiniekiem saņēmis kukuli.

Dzīves ironija, protams, bija tā, ka par spīti Pītera lēmumam parādīt liecības pret Hērbiju Čendleru Vorenam Trentam, nebūt nevarēja būt drošs, ka tiešām tā notiks. Ja pēkšņi mainās viesnīcas īpašnieks, kā likās ticams, tad tā vairs nebūs Vorena Trenta darīšana. Un var arī notikt, ka tāpat tā nebūs paša Pītera lieta. Mainoties administrācijai, pārskatīs viesnīcas vadības locekļu raksturojumus un, ja runa ir par viņu pašu, — uzraks seno, nepievilcīgo skandālu Voldorfā. Diez vai tas būs piedots, gudroja Pīters. Nu, varēja domāt, ka drīz viņš to uzzinās.

Jāpievērš uzmanība šobrīd darāmajam.

Flora uz galda bija atstājusi pārskatu ar vēlā pēcpusdienā ierakstīto viesu skaitu. Pirmo reizi pēc atgriešanās viesnīcā viņš pārlūkoja skaitļus. Tie rādīja, ka viesnīcas viesu skaits aug un šovakar, liekas, noteikti māja būs pilna. Ja Sv. Gregors patiesi iet dibenā, tad vismaz dara to tauru skaņu pavadībā.

Līdzās pārskatam un pa tālruni nodotām ziņām te bija arī vēstules un zīmītes ar atgādinājumiem. Pīters tos pavirši pārskatīja, nospriezdams, ka te nav nekā tāda, ko nevarētu atstāt līdz rītam. Zem zīmītēm bija paslēpies ātršuvējs. Pīters to atvēra. Tas bija otrā pavāra piedāvātais viesnīcas ēdināšanas pārkārtojuma projekts, ko Andrē Lemjē bija vakar iedevis. Šorīt Pīters bija sācis to pārlapot.

Palūkojies rokas pulkstenī, viņš nolēma turpināt lasīšanu un tad doties viesnīcas vakara apgaitā. Izklājis uz galda kaligrāfiski aprakstītās lapas un rūpīgi zīmētās diagrammas, viņš iekārtojās ērtāk.

Lasot tālāk, viņu pārņēma arvien lielāks apbrīns pret jauno Lemjē. Izklāsts šķita meistarīgs, tas liecināja, ka sastādītājs lieliski izprot gan viesnīcas problēmas, gan viesnīcas restorānu iespējas. Pīters dusmojās, ka šefpavārs Ebrāns, kā teicis Lemjē, šos priekšlikumus pilnīgi noraidījis.

Tiesa, dažus ierosinājumus varēja apstrīdēt, un Pīters ari pats neatbalstīja vairākas Lemjē idejas. Pirmajā acu uzmetienā arī vairākas paredzēto izdevumu tāmes izskatījās pārāk optimistiskas. Tomēr šie fakti nebija tik svarīgi. Galvenais šķita tas, ka parādījies cilvēks ar jaunām domām un nenoliedzami kompetentu prātu. Šis cilvēks domājis par pašreizējiem trūkumiem ēdināšanas jomā un piedāvājis iespējas, kā tos novērst. Tikpat droši varēja secināt: ja Sv. Gregors neizmantos Andrē Lemjē lielo talantu, viņš drīz atradīs sev citu vietu.

Pīters atlika plānu un diagrammas atpakaļ ātršuvējā, priecīgs, ka viesnīcā ir kāds cilvēks, kam piemīt tāda darba mīlestība, kādu apliecinājis Lemjē. Viņš nosprieda, ka labprāt pastāstīs Andrē Lemjē savus iespaidus, kaut arī, ņemot vērā viesnīcas pašreizējo nenoteikto stāvokli, liekas, ka reālu palīdzību plāna īstenošanai nebūs iespējams nodrošināt.

Uz savu tālruņa zvanu viņš saņēma atbildi, ka šovakar šefpavāra neesot — viņš joprojām slimojot, tāpēc darbu vadot Ebrāna palīgs, monsieur Lemjē. Ievērodams viesnīcā ieviesušos kārtību, Pīters lika pateikt, ka tūlīt iionākšot lejā, virtuvē.

Andrē Lemjē gaidīja, stāvēdams galvenās ēdamzāles durvīs.

—   Nākt iekšā, monsierul Laipni lūgt. — Vezdams Pīteru uz trokšņaino, tvaika garaiņos tīto virtuvi, jaunais šefpavāra palīgs kliedza, pieliecies Pīteram pie auss: — Kā izsakās mūziķi, jūs atnākt gandrīz tanī brīdi, kad sācies kreščendo.

Atšķiribā no vakar pēcpusdienā valdošās diezgan mierīgās gaisotnes tagad, agrā vakara stundā, te bija tīrā elle. Strādāja visa maiņa, tāpēc iestīvinātās drēbēs ģērbušies pavāri, to palīgi un virtuves zēni atgādināja ziedošu pīpeņu pļavu. Netālu no viņiem tvaika mutuļu un karstuma viļņu apņemti, nosvīduši izpalīgi trokšņaini cilāja paplātes, pannas un katlus, kamēr citi nebēdīgi stumdīja ratiņus, tomēr veikli izlocīdamies, lai neuzgrūstos virsū gan cits citam, gan arī steidzīgajiem viesmīļiem un viesmīlēm ar augstu paceltām paplātēm rokās. Uz apsildāmiem galdiem gatavoja šķīvjus ar šāsdienas pusdienu ēdieniem, lai varētu tūdaļ nogādāt ēdamzālē. Pavāri (kustēdamies tik ātri, ka rokas, likās, paspēja būt nez cik vietās reizē) krāva šķīvjos īpašus pasūtījumus — ala carte pusdienas un viesnīcas istabās piegādājamos cienastus. Viesmīļi grozījās apkārt, katrs dīca, lai viņa pasūtījumu apmierina pirmo, pavāri kliedza pretī. Citi viesmīļi ar piekrautām paplātēm ātri steidzās garām abām bargajām kontrolierēm, kas sēdēja pie kases aparātiem. Zupu nodalījumā burbuļoja milzu katli, no kuriem augšup cēlās tvaiks. Netālu divi īpaši speciālisti ar veikliem pirkstiem uzbūra kanapē — grauzdiņus ar ikriem — un karstus priekšēdienus. Aiz viņiem noraizējies konditors pārraudzīja, kā top deserta šķīvji. Reizēm, kad atsprāga vaļā kādas krāsns durvis, liesmas no dziļumiem līdzīgi pekles zibeņiem atblāzmojās sasprindzinātajās sejās. Pāri visam skanēja šķīvju šķindoņa un lidinājās kārdinošās ēdienu smaržas un spirgtais, uzmundrinošais kafijas aromāts.

—   Kad mēs strādāt, monsieur, izskatīties gauži lepni. Tā vajadzēt būt, ja neredzēt čiepšanu.

—   Izlasīju jūsu ziņojumu, — Pīters atdeva ātršuvēju šefpavāra vietniekam un tad stiboja viņam nopakaļ uz stikloto biroju, kur troksnis bija mazāk dzirdams. — Man jūsu idejas patīk. Šo to es gan apstrīdu, bet ne daudz.

—     Būt jau labi pastrīdēties, ja vien vārdiem beigās sekot darbi.

—   Vēl jau nesekos. Vismaz ne tādi, kādus jūs esat iecerējis. — Pīters paskaidroja, ka reorganizāciju varēs īstenot tikai tad, kad būs izlemts, kam viesnīca piederēs.

—   Varbūt man ar visu plānu likt vākties vienu māju tālāk. Nav svarīgi! —Andrē Lemjē pēc franču paraduma paraustīja plecus un tad piebilda: — Monsieur, es gribēt uzbraukt sanāksmju stāvā. Vai jūs nevēlēties nākt man līdz?

Pīters bija gatavojies iekļaut sanāksmju dalībnieku pusdienas savā vakara apgaitā. Droši vien būtu vairāk labuma, ja saktu ar stāva virtuves apmeklējumu. — Paldies par uzaicinājumu. Es iešu.

Viņi uzbrauca ar liftu divus stāvus augstāk un iegāja telpā, kas gandrīz kā divi ūdenspilieni līdzinājās galvenajai virtuvei lejā. No šejienes ap divtūkstoš porciju varēja vienā paņēmienā nogādāt uz Sv. Gregora trim sanāksmju zālēm un duci atsevišķajām ēdamistabām. Darbs šinī brīdī šķita tikpat drudžains kā lejā.

—   Jūs jau zināt, monsieur, mums šovakar būt divi lieli banketi. Iekš lielās balleszāles un Bjenvilas hallē.

Pīters pamāja ar galvu. —Jā, zobārstu kongress un Zelta Kroņa kola. — Palūkodamies uz ēdienu rindām, kas virzījās uz garās virtuves vienu un otru galu, viņš secināja, ka zobārstu otrais ēdiens bija cepts tītars, bet kolas pārdevēju — sutinātas plekstes. Abus lika uz šķīvjiem pavāru un viņu palīgu komandas, ritmiski kā mašīnas papildinādamas porcijas ar dārzeņiem un vienā ātrā kustībā apklādamas pilnos šķīvjus ar metāla vākiem un to visu uzlikdamas uz viesmīļu paplātēm.

Deviņi šķīvji uz vienas paplātes — tik daudz sanāksmes dalībnieku sēdēja pie viena galda. Katram viesmīlim jāapkalpo divi galdi. Maltītē ietilpa četri ēdieni, kā arī papildus vēl maizītes, sviests, kafija un petits fours[17]. Pīters sarēķināja: katram viesmīlim būs vismaz divpadsmit gājienu ar smagi piekrautām paplātēm; iespējams, ka pat vairāk, ja ēdāji pieprasīs vēl kaut ko, vai, kā dažkārt gadās, ja to būs lielāks skaits un vajadzēs saklāt papildu galdus. Nav nekāds brīnums, ja tādu vakaru beigās viesmīļi tik tikko velk kājas.

Varbūt gluži tik pārguris nebūs metrdotels, kas nosvērts, nevainojamā izskatā, ģērbies frakā ar baltu tauriņu, patlaban līdzīgi satiksmes regulētājam policistam stāvēja virtuves vidū un komandēja abos virzienos plūstošās viesmīļu straumes. Ieraudzījis Andrē Lemjē un Pīteru, viņš pienāca tiem klāt.

—   Labvakar, šef; labvakar, mister Makdermot. — Lai gan viesnīcā Pīters ieņēma augstāku stāvokli, virtuvē metrdotels, kā pienākas, pakļāvās dežurējošam šefpavāram.

—  Cik tad šovakar vajadzēt porciju, mister Dominik? — pavaicāja Andrē Lemjē.

Metrdotels ielūkojās papīra lapā. — Zelta Kroņa ļaudis pasūtījuši divsimt četrdesmit, un tik daudz arī ir vietu. Izskatās, ka gandrīz visi jau sanākuši.

—     Kā jau pārdevēji — disciplinēti, — noteica Pīters. — Viņiem taču par to maksā algu. Zobārsti rīkojas, kā ienāk prātā. Iespējams, ka izklīdīs un krietna tiesa nemaz neparādīsies.

Metrdotels piekrītot pamāja. — Dzirdēju, ka istabās ejot vaļā dzeršana. Ledu pieprasa lielos vairumos un numuros jāpiegādā daudz sodas ūdens. Iespējams, ka ēdienu porciju skaits pie viņu galdiem būs mazāks.

Ikreiz bija jāmin, cik porciju gatavot sanāksmju banketiem. Visiem trim vīriem tas mūžīgi sagādāja galvassāpes. Sanāksmju organizatori garantēja viesnīcai minimumu, taču īstenībā skaitlis varēja palielināties vai pamazināties par simtu vai pat par diviem simtiem. Neviens nespēja pateikt, cik dalībnieku nošķirsies mazākās grupās un uz oficiālo banketu neieradīsies vai, otrādi, kādi bari atskries pēdējā brīdī.

Beidzamās minūtes pirms lielas sanāksmes banketa ikvienas viesnīcas virtuvē radīja neizbēgamu spriedzi. Tie bija patiesības atklāsmes mirkļi, un visi, kas šajā darbā bija iesaistīti, saprata, ka reakcija pret šādu krīzi parādīs, cik laba vai slikta ir viesnīcas virtuves darba organizācija.

—    Kāds skaitlis bija minēts sākotnējā pieteikumā? — Pīters pajautāja metrdotelam.

—   Zobārstiem — pieci simti. Gandrīz tik daudz ir sanākuši, un mēs sākām servēt. Tomēr izskatās, ka skaits joprojām palielinās.

—   Vai jus skaitāt jaunpienākušos?

—   Es vienu no mūsējiem aizsūtīju pārskaitīt. Re, kur nāk! — Vairīdamies uzgrūsties citiem, pa dienesta durvīm no Lielās balleszāles iesteidzās sarkanā frakā ģērbts grupas vecākais.

—  Ja būs vajadzīgs, vai varēs sagatavot papildporcijas? — Pīters pavaicāja Andrē Lemjē.

—  Jums vajadzēt tik man pateikt, cik vajadzīgs, motisieur, un mēs darīt, ko varēt.

Metrdotels pārrunāja kaut ko ar vecāko viesmīli un tad pagriezās pret abiem gaidītājiem. — Tā šķiet, ka būs jācienā vēl simt septiņdesmit cilvēku. Plūst iekšā veselām straumēm! Mēs jau klājam papildu galdus.

Kā vienmēr krīze uzbruka bez iepriekšēja brīdinājuma. Šoreiz tā bija sevišķi draudīga. Simt septiņdesmit papildporcijas, kas nepieciešamas uz līdzenas vietas, rada grūtības jebkuras virtuves ēdienu rezervēm. Pīters pagriezās pret Andrē Lemjē, taču jauno francūzi jau vairs neredzēja.

Šefpavāra vietnieks bija meties prom, itin kā zeme degtu zem kājām. Viņš jau atradās pie saviem darbiniekiem un raidīja pavēles kā šāviņus no ložmetēja. — Vienam jaunākajam pavāram veicīgi skriet uz pirmā stāva virtuvi un pagrābt septiņus tītarus, kas cepties rītdienas aukstajiem uzkožamajiem! — Pēc tam atskanēja uzsauciens sagatavošanas telpas strādniekiem: — Izmantot rezerves! Nu, mudīgi! Griež, kas tik pagadās pie rokas!… Vairāk dārzeņu! Nospert kādu drusku no otrā banketa, liekas, tur vajadzēt mazāk, nekā viņiem iedalīts!… Otrs jaunākais drāž uz lejas virtuvi un savāc visus dārzeņus, ko tik kur redzēt… Un pateikt, lai gādāt šurp vairāk palīgu! Divus griezējus, vēl divus pavārus… Brīdināt galveno konditoru! Pēc brīža vajadzēt vēl simt septiņdesmit desertu… Grābt no viena, lai tiktu otram! Žonglēt kā cirkā! Zobārstiem būt pabarotiem!

Tika jau pārgrupēti viesmīļi: daži veikli atsaukti no Zelta Kroņa Kolas mazāka banketa, kur palikušajiem nu jāveic papildu darbs. Viesi to tā ari nemanīs, varbūt tikai nodomās, ka nākamo ēdienu viņiem atnes viesmīlis, kas izskatās mazliet citādāks nekā iepriekšējais. Citi, kas jau atsūtīti uz Lielo balles zāli pie zobārstiem, apkalpos nevis divus, bet trīs galdus — divdesmit septiņas vietas. Daži īpaši pieredzējuši ar ātrām kājām un rokām varbūt tiks galā ar četriem. Paklusi gan kurnēs, bet skaļi ne. Lielākā tiesa sanāksmes aprūpētāju viesmīļu bija nolīgti dienasstrādnieki; ja radās vajadzība, viesnīca tādus sadabūja. Tāpēc — jo vairāk darba, jo vairāk naudas. Par trīs stundu darbu, apkalpojot divus galdus, maksāja četrus dolārus; ikviens papildu galds ienesa vēl pusi no iepriekšējās summas. Dzeramnaudas, kas pēc iepriekšējās vienošanās bija iekļautas sanāksmes apmaksā, ienākumu vēl dubultos. Žiglkāji viesmīļi dosies mājup ar sešpadsmit dolāriem kabatā; ja paveiksies, viņi varbūt tikpat daudz būs nopelnījuši par apkalpošanu lenčā vai brokastīs.

Pīters redzēja, ka no kravas lifta jau izripina ratiņus ar trim nupat izceptiem tītariem. Sagatavošanas telpas pavāri metās tiem klāt kā plēsti. Pavāra palīgs, kas bija atvedis šos trīs, atgriezās lejas virtuvē pēc jauniem.

Katru tītaru piecpadsmit porcijās. Ķirurgu veiklībā putnu ātri

pāršķel. Katram ēdējam vienāds cienasts: baltā gala, tumšā gaļa,

garnējums. Divdesmit porcijas uz servējamās paplātes. Paplāti ātri

uz servējamās letes. Tai kā kuģi pieslīd citi ratiņi ar kūpošiem

dārzeņiem, f

Šefpavāra vietnieks, sūtīdams pēc rezervēm, bija samazinājis komandu, kas apkalpoja galdus. Nu, aizstādams divus aizgājušos, Andrē Lemjē iekļāvās viņu vietā. Ātrums pieauga, visi kustējās žiglāk nekā iepriekš.

Šķīvis… gaļa… pirmie dārzeņi… otrie… mērce… pabīd… šķīvi… uzliec vāku! Katrai kustībai savs darītājs; rokas, pirksti, pavārnīcas, visi zib vienā ritmā. Porcija ik sekundē… vēl ātrāk! Servēšanas letes priekšā viesmīļu rinda stiepjas garumā.

Virtuves otrā pusē konditoru šefs atver ledusskapjus; apskata, izvēlas, aizsit durvis. Galvenās virtuves konditori steidzas palīgā. Atgādāti šurp rezerves saldēdieni. No pagrabiem ved šurp vēl.

Pēkšņi visā trakajā steigā jauns sarežģījums.

Viesmīlis ziņo vecākajam, vecākais — zāles pārzinim, zāles pārzinis — Andrē Lemjē.

—  Šef, kāds džentlmenis saka: viņam tītars negaršojot. Vai varot dabūt asiņainu bifšteku?

Nosvīdušo pavāru bariņam pāršalc smiekli.

Taču Pīters apzinās: lūgums pienācis pareizi pa ķēdīti. Tikai šefpavārs drīkst dot atļauju izņēmumiem ēdienkartē.

—   Viņš varēt to dabūt, tikai apkalpot viņu pie galda pēdējo, — plati smaidīdams, atbild Andrē Lemjē.

Tā arī ir sena virtuves paraža. Lai nebojātu attiecības ar klientiem, vairākums viesnīcu atkāpjas no standartprasībām, ja kāds to īpaši lūdz, — pat ja pieprasītais ēdiens ir dārgāks. Taču ikreiz — tāpat kā tagad — individuālistam jāgaida, līdz pie saviem šķīvjiem ķeras visi citi, jo, kas var zināt, vai pretējā gadījumā kāds no tiem nesekos kaprīzajam piemēram.

Nu viesmīļu rinda pie servēšanas galda sāka rukt. Gandrīz visiem — arī tiem, kas atnākuši vēlāk, — otrais ēdiens Lielajā balleszālē pasniegts. Virtuvē jau bija parādījušies trauku novācēji ar netīriem šķīvjiem. Likās, ka krīze pāri. Pametis servēšanas galdu, Andrē Lemjē jautājot pavērās uz galveno konditoru.

Tas acīmredzot savus ražojumus lietoja reti, jo bija tievs kā apiņu maikste. — Viss gatavs, šef, — viņš attrauca, salikdams kopā īkšķa un rādāmā pirksta galus «o» burtā.

Andrē Lemjē smaidīdams piegāja pie Pītera. — Monsieur, tā vien rādīties, ka mēs iesist vārtos.

— Es teiktu, ka tāds apzīmējums ir vēl par vārgu. Man aiz pārsteiguma palika vaļā mute.

Jaunais francūzis paraustīja plecus. — Tas, ko jūs pašreiz redzēt, būt labi. Bet tā būt tikai viena daļa darba. Šur tur citur tik labi neizskatīties. Lūdzu piedot, monsieur. — Viņš atkal attālinājās.

Saldēdiens bija bombe aux marrons, cherries flambйs[18]. to paredzēja servēt svinīgi — balleszāles gaismu daļēji aptumšojot, liesmojošās paplātes paceļot virs galvām.

Viesmīļi nostājās rindā pie virtuves durvīm. Galvenais konditors ar palīgiem pārbaudīja, vai paplātes ir kārtībā. Vajag tikai pielikt uguni, un centrālais kauss uz katras paplātes uzliesmos. Divi pavāri ar aizdegtām vaska svecēm stāvēja līdzās.

Andrē Lemjē uzmanīgi noskatīja rindu.

Pie Lielās balleszāles ieejas metrdotels, pacēlis roku, neatrāva skatienu no šefpavāra vietnieka sejas.

Kad Andrē Lemjē pamāja, zāles pārziņa roka nolaidās.

Pavāri ar svecēm ātriem soļiem devās gar paplāšu rindu, aizdegdami konjaku. Dubultās durvis atsprāga vaļā un tādā stāvoklī tika nostiprinātas. Pēc šīs zīmes kāds elektriķis izslēdza daļu spuldžu. Orķestra mūzika pieklusa, tad pēkšņi apstājās pavisam. Viesu sarunu dūkoņa lielajā zālē aprāvās.

Piepeši aiz sēdētājiem iespīdējās starmetis un pavērsās pret virtuves durvīm. Mirkli valdīja klusums, tad ieaurojās trompetes. Kad tās beidza, orķestris kopā ar ērģelēm fortissimo izgavilēja «Kad svētie iet» sākuma melodiju. Mūzikas taktī izsojoja viesmīļu rinda ar liesmojošām paplātēm.

Lai labāk saskatītu, Pīters Makdermots iegāja Lielajā balleszālē un ieraudzīja negaidīti daudzskaitlīgo viesu pulku, kas piepildīja milzīgo telpu tā, ka adatai nebija kur nokrist.

Kad svētie iet, kad svētie iet, kad svētie paradīzē iet… No virtuves, ģērbti glīti pašūtos zilos formas tērpos vienādā solī nāca viesmīlis pēc viesmīļa. Šis mirklis aizrāva arī viņus pašus līdz pēdējam vīram. Daži pēc īsa brīža atgriezīsies, lai pabeigtu darbu otrā banketa zālē. Bet patlaban pustumsā viņu paplātes liesmoja virs galvām kā signālugunis… Kad svētie iet, kad svētie iet, kad svētie paradīzē iet… Zālē sākās spontāni aplausi, kas pārgāja ritmiskā plaukstu sišanā mūzikas taktī, kādā viesmīļi apmeta loku ap zāli. Arī šo uzdevumu viesnīcas darbinieki bija izpildījuši kā plānots. Nevienam ārpus virtuves sienām nebija ne mazākās nojautas, ka pirms laiciņa draudējusi krīze, kas tomēr sekmīgi novērsta… Dievs, gribu būt es viņu rindās, kad svētie paradīzē iet… Kad viesmīļi piegāja pie galdiem, atkal iedegās mirdzošās spuldzes un skaļāk ieskanējās aplausi un sajūsmas saucieni.

Andrē Lemjē bija pienācis un nostājies līdzās Pīteram. — Tas nu ta' šimvakaram būtu viss, monsieur. Bet varbūt jūs iegribēt konjaks. Virtuvē man būt tāds mazītiņš krājumiņš.

— Nē, paldies. — Pīters pasmaidīja. — Tas bija labs uzvedums. Apsveicu!

Viņš jau pagriezās uz iešanu, kad šefpavāra vietnieks uzsauca viņam nopakaļ. — A' labunakt, monsieur. Un ncvaj'dzēt aizmirst.

Pīters apjucis apstājās. — Ko nevajag aizmirst?

—   Ko es jau teikt par superīgo viesnīcu, monsieur, ko mēs abi varētum uztaisīt.

Pa pusei uzjautrināts, pa pusei domīgs Pīters spraucās pa banketa galdu ejām uz balleszāles ārdurvīm.

Viņš bija nogājis gandrīz līdz tām, kad aptvēra, ka kaut kā trūkst. Viņš apstājās un pārlaida skatienu apkārt, vēl neapjauzdams, ko meklē. Tad pēkšņi saprata. Šajā svarīgajā kongresa notikumā goda vietā vajadzētu būt doktoram Ingremam, mazajam, dedzīgajam zobārstu kongresa prezidentam. Taču ārsta nebija nedz paredzētajā vietā, nedz arī kur citur pie garā vadības galda.

Vairāki delegāti piecēlušies gāja pie citiem galdiem, lai apsveicinātos ar draugiem. Pīteram blakus apstājās kāds vīrietis ar dzirdes aparātu. — Traki labs nobeigums, vai ne?

—   Jā, patiešām. Ceru, ka pusdienas garšoja.

—   Nebija sliktas.

—  Starp citu, — Pīters ierunājās. — Es meklēju doktoru Ingremu, bet nekur viņu neredzu.

—   Un neredzēsiet ar! — Tas skanēja dzedri. Vīrietis aizdomīgi blenza Piterā. — Vai esat no avīzes?

—      Nē, no viesnīcas. Pāris reižu tikos ar doktoru Ingremu…

—  Viņš iesniedza atlūgumu. Šopēcpusdien. Ja gribat zināt manas domas, vecais rīkojās sasodīti muļķīgi.

Pīters apvaldīja izbrīnu. — Vai jūs gadījumā nezināt, vai doktors vēl ir šeit?

—  Nav ne jausmas. — Vīrietis ar dzirdes aparātu devās tālāk.

Sanāksmes stāvā bija iekšējais telefons.

Telefoniste pie komutatora atbildēja, ka doktors Ingrems gan vēl skaitoties reģistrēts, tomēr viņa istabas tālrunis neatbildot. Pīters izsauca galveno kasieri. — Vai doktors Ingrems no Filadelfijas ir izrakstījies?

—  Jā, mister Makdermot, burtiski pirms minūtes. Es viņu vēl redzu vestibilā.

—   Aizsūtiet kādu, kas palūdz, lai viņš ir tik laipns un pagaida. Es tūlīt eju lejā.

Kad ieradās Pīters, doktors Ingrems stāvēja, ceļasomas nolicis līdzās, lietusmēteli pārmetis pār elkoni.

—   Kāda muša nu jums iekodusi, Makdermot? Ja gribat dabūt no manis glaimojošu atsauksmi par viesnīcu, tad uz to neceriet. Turklāt man jāsteidzas uz lidmašīnu.

—   Es dzirdēju, ka esat iesniedzis atlūgumu. Un nācu, lai pateiktu, ka no sirds to nožēloju.

—   Pēc manām domām, gan jau viņi iztiks bez manis. — No Lielās balleszāles divus stāvus augstāk līdz viņiem atlidoja aplausu troksnis un apsveikuma saucieni. — Izklausās, ka jau iztiek.

—   Vai esat ļoti apvainojies?

—    Nē. — Mazais ārsts, raudzīdamies uz kurpju purngaliem, pašvīkāja kājas un norūca: — Es meloju. Jūtos bezgala aizvainots. Nevajadzētu tā justies, bet tā ir.

—   Manuprāt, tā justos ikviens.

Doktors Ingrems asi atmeta galvu. — Jums jāsaprot, Makdermot, ka es neesmu sakauts. Man nav vajadzības tā justies. Visu mūžu esmu bijis skolotājs, un man ir, ar ko lepoties. Esmu izaudzinājis labus cilvēkus. Džims Nikless ir viens no tiem, — līdz ar daudziem citiem; ir ārstniecības paņēmieni, kas nes manu vārdu, un manas sarakstītās grāmatas lieto par mācību līdzekļiem augstskolās, šādām lietām ir svars. Tas tur… — viņš pamāja balleszāles virzienā. — … ir tikai glazūra.

—   Es neaptvēru…

—    Bet tik un tā, mazliet glazūras nenāk par ļaunu. Ar laiku tā pat iepatīkas. Es tak gribēju būt prezidents.

Priecājos, kad mani ievēlēja. Šķita, ka mani būtu iecēluši bruņinieku kārtā cilvēki, kuru uzskatus es ļoti cienīju. Atzīstoties godīgi, Makdermot, — un Dievs vien zina, kāpēc es jums to saku, — man ļoti sāp sirds, ka šovakar neesmu tur, zālē. — Viņš apklusa un palūkojās augšup — tur, kur lielajā telpā atkal uzbrāzmoja jautrība: — Tomēr šad tad jāliek svaru kausos tas, ko tev gribētos, pret to, kam tu tici. — Un norūca: — Daži mani draugi uzskata, ka esmu uzvedies kā pēdējais muļķis.

—   Aizstāvēt savus principus nebūt nav muļķīgi.

Doktors Ingrems cieši ieskatījās Pīteram acīs. — Kad

jums pagadījās tāda iespēja, Makdermot, jūs tā nedarījāt. Jūs pārāk raizējāties par šo viesnīcu un savu darbu.

—   Diemžēl tā ir patiesība.

—   Nu, jums vismaz pietiek drosmes, lai to atzītu, tāpēc es jums, dēls, kaut ko pateikšu: tā var notikt ar kuru katru. Bija laiks, kad arī es izrādījos savu ideālu necienīgs. Visi mēs esam vienādi. Reizēm tomēr pagadās vēl kāda iespēja sevi apliecināt. Ja ar jums tā notiek — nelaidiet šo izdevību garām.

Pīters pamāja izsūtāmajam un noteica: — Es jūs pavadīšu līdz durvīm.

Doktors Ingrems pakratīja galvu. — Nav nepieciešams. Negvelzīsim tukšus vārdus, Makdermot. Man netīk ne šī viesnīca, ne jūs pats.

Izsūtāmais jautājot skatījās viņā. — Ejam! — teica doktors Ingrems.

16

Vēlā pēcpusdienā Ogilvijs atkal nosnaudās pie koku pudura, aiz kura paslēpts gaidīja jaguārs. Viņš pamodās, kad sāka krēslot un saule rietumos līdzīgi

oranžai bumbai pieskārās kalnu grēdas virsotnei. Dienas svelmi bija aizgainījis tīkams vakara vēsums. Ogilvijs steidzīgi piecēlās kājās, saprazdams, ka drīz bUs laiks braukt.

Vispirms viņš paklausījās mašīnas radio. Likās, ka jaunu ziņu nav, diktors atkārtoja jau iepriekš dzirdēto. Apmierināts ar šo faktu, viņš aparātu izslēdza.

Tad detektīvs atgriezās pie strauta, kas tecēja aiz mazas koku skupsnas, un atsvaidzinājās, nomazgādams ūdenī seju un rokas, lai aizdzītu miegainību. Viņš ātri ieēda šo to no atlikušajiem pārtikas krājumiem, tad piepildīja atkal termosus ar ūdeni, nolikdams tos kopā ar sieru un maizi uz aizmugures sēdekļa. Pagaidām ar šo ēdmaņu jāiztiek līdz ritam. Pirms ausmas viņš negrasījās nekur apstāties.

Pirms aizbraukšanas no Ņūorleānas izplānotais un atmiņā iekaltais maršruts veda uz ziemeļrietumiem cauri atlikušajai Misisipi štata daļai. Tad viņš šķērsos Alabamas rietumu galu un cauri Tenesijai un Kentuki rullēs tieši uz ziemeļiem. No Luisvilas viņš cauri Indiānai pa diagonāli pagriezīsies uz rietumiem, iebraucot arī Indiānapolisā, pēc tam Hemondas tuvumā šķērsos Ilinoisas robežu, un no turienes Čikāga jau būs ar roku sasniedzama.

Jānobrauc vēl septiņsimt jūdžu. Kopējais attālums ir pārāk liels, lai apstātos tikai vienu reizi, tomēr Ogilvijs izrēķināja, ka, gaismai svīstot, būs jau netālu no Indiānapolisas, kur droši vien vairs nevajadzēs baidīties. Tur viņu no Čikāgas šķirs vairs tikai divsimt jūdžu.

I3ija jau pavisam satumsis, kad viņš atpakaļgaitā izbrauca jaguāru no koku aizsega un mērenā ātrumā stūrēja pa šoseju. Iegriezis automašīnu uz ziemeļiem ASV — 45. autostrādē, viņš apmierināts nokrekstējās.

Kolumbusā, Misisipi štatā, kur kādreiz brāļu kapā bija apglabāti Šilou kaujā kritušie, Ogilvijs apstājās, lai uzpildītu benzīnu. Viņš piesardzīgi izvēlējās nelielu dažādpreču punktu pilsētas nomalē, kur viena vienīga spuldze apspīdēja divus vecmodīgus benzīna sūkņus. Automašīnu viņš pabrauca cik vien iespējams tālu ārā no gaismas, tā ka priekšgals atradās ēnā.

Īpašnieka mēģinājumu uzsākt sarunu ar: «Jauka nakts» un: «Vai ta' tālu braukdams?» Ogilvijs atstāja bez ievērības, samaksāja skaidrā naudā par benzīnu un pusduci šokolādes tāfelīšu un turpināja ceļu.

Deviņas jūdzes uz ziemeļiem viņš šķērsoja Alabamas štata robežu.

Garām paslīdēja virkne mazpilsētu: Vernona, Salidženta, Hamiltona, Raselvila, Florensa — kā vēstīja reklāmas, tā bija slavena ar tualetes podu ražošanu. Nedaudz jūdžu tālāk viņš jau nokļuva Tenesijas štatā.

Satiksme bija samērā maza, un jaguārs strādāja lieliski. Braukšanas apstākļi — ideāli, jo palīdzēja pilnmēness, kas uzlēca drīz pēc tumsas iestāšanās. No policijas nebija ne

minas.

/

Sasprindzinājums atslāba, Ogilvijs nomierinājās.

Piecdesmit jūdzes dienvidos no Nešvilas, Tenesijas štatā, netālu no Kolumbijas viņš iegriezās ASV—31. autostrādē.

Te satiksme bija rosīgāka. Starmešiem nebeidzamā žilbinošā virknē šķeļot tumsu, milzīgas kravas mašīnas ar piekabēm dārdot traucās gan uz Birmingemu dienvidos, gan rūpnieciskajiem vidējiem Rietumiem ziemeļos. Daži pasažieru autobusi atšķirībā no kravas mašīnu vadītājiem šad tad riskēja un apbrauca galveno straumi. Vairākas reizes arī Ogilvijs pats iegrieza auto kreisajā pusē un apdzina lēni ripojošu satiksmes līdzekli, taču viņš vērīgi raudzījās, lai ātrums nepārsniegtu to, kas lasāms ceļmalas plakātos. Viņam nebija nekādas vēlēšanās piesaistīt sev uzmanību ne ar ātrumu, ne ar ko citu. Pēc brīža viņš pamanīja automašīnu, kas brauca aizmugurē apmēram tādā pašā ātrumā kā viņējā. Ogilvijs iegrozīja aizmugures spoguli tā, lai sekotājas gaismas nežilbinātu acis, un palēnināja gaitu, gatavodamies palaist otru garām. Kad tā acīmredzot negrasījās to darīt, viņš ieslēdza iepriekšējo ātrumu.

Dažas jūdzes nobraucis, viņš manīja, ka automobiļi, kas dodas uz ziemeļiem, samazina ātrumu. Priekšējās mašīnas ieslēdza aizmugures brīdinājuma signālus. Paliecies pa kreisi, Ogilvijs saskatīja, ka starmešu gaisma saplūst vienuviet un abas joslas, pa kurām satiksmes līdzekļi brauc uz ziemeļiem, saplūst vienā. Aina likās pazīstama: tā atgādināja ceļa negadījumu.

Tad pēkšņi aiz līkuma viņš ieraudzīja aizturēšanas īsto iemeslu. Abās autostrādes pusēs stāvēja Tenesijas štata ceļu policijas mašīnas, kam uz jumtiem zibsnīja sarkanās ugunis. Braucamo joslu sašķēla mirgojošu gaismu rinda. Tajā pašā mirklī mašīna, kas sekoja Ogilvijam, ieslēdza policijas zibsni.

jaguāram palēninot gaitu un apstājoties, tam pieskrēja klāt policisti ar ieročiem šaušanas gatavībā. Bailēs drebēdams, Ogilvijs pacēla rokas virs galvas.

Spēcīga auguma seržants atrāva vaļā automašīnas durvis. — Rokas augšā, — viņš pavēlēja, — kāpiet lēni ārā! Jūs esat apcietināts.

17

— Re! Jūs atkal darāt tāpat. — Kristīne neviļus izteica izbrīnu. — Abas reizes, kad ielēja kafiju, jūs saņēmāt tasi plaukstās. It kā jums gribētos tās sasildīt.

Sēdēdams pāri pretī pie pusdiengalda, kā vienmēr atgādinot draisku zvirbuli, Alberts Velss pavīpsnāja. — Jūs ievērojat daudz ko vairāk nekā lielākā daļa citu ļaužu.

Kristīne nodomāja, ka šovakar viņš atkal izskatās savārdzis. Seja bija bāla, tāpat kā pirms trim dienām, un vakara gaitā reizēm atgriezās nejaukais bronhiālais klepus, lai gan viņa dzīvesprieku tas nemazināja. Kristīne prātoja, ka Velsam noteikti vajadzīgs cilvēks, kas viņu pieskata.

Abi sēdēja Sv. Gregora galvenajā ēdamzālē. Kopš viņu atnākšanas bija pagājusi stunda; vairākums citu pusdienotāju pa šo laiku bija aizgājuši, lai gan nedaudzi vēl kavējās pie kafijas tases un dzērieniem. Par spīti tam, ka viesnīcā brīvu vietu nebija, ēdamzālē apmeklētāju skaits visu vakaru nelikās sevišķi liels.

Pie galdiņa rāmi pienāca zāles pārzinis Maksis.

—   Vai pasūtīsiet vēl ko, ser?

Alberts Velss palūkojās uz Kristīni, kas papurināja galvu.

—   Laikam jau ne. Ja gribat, varat atnest rēķinu.

—  Tūlīt, ser. — Maksis pamāja Kristīnei, ar skatienu likdams saprast, ka šīrīta noruna nav aizmirsta.

Kad zāles pārzinis aizgāja, mazais vīriņš teica: — Jā, par kafiju. Ja ziemeļos rokas zemes dzīlēs, tad jāizmanto siltums pat no kafijas krūzes, ko turi rokās, — citādi diez vai paliksi dzīvs. Tā tas kļūst par paražu. Laikam jau, ja gribētu, varētu no tās atradināties, bet ir šis tas, ko prātīgāk sev laiku pa laikam atgādināt.

—  Vai tāpēc, ka tas bija veiksmīgs laiks, vai arī tāpēc, ka tagad dzīve labāka?

Vecais vīrs padomāja. — Droši vien gan vienādi, gan otrādi.

—    Jūs man stāstījāt, ka esat bijis kalnracis, — teica Kristīne. — Nezināju, ka esat meklējis arī ko citu.

—   Bieži vien šie darba veidi sakrīt. īpaši Kanādas Vairoga apvidū — tas ir ziemeļrietumu teritorijā, Kristīn, gandrīz pašos Kanādas galējos ziemeļos. Kad esi tur vienatnē — tikai tu un tundra: tā viņi sauc arktisko tuksnesi, — tev jādara viss, sākot ar mietu dzīšanu, kad nodali zemes gabalus, līdz mūžīgā sasaluma atkausēšanai. Ja tu viens to nespēj, tad ir cauri — jo cita neviena palīga nav.

—   Un ko jūs meklējāt?

—   Urānu, kobaltu. Galvenokārt zeltu.

—   Un vai atradāt? Tas ir, zeltu.

Viņš apstiprinot pamāja. — Krietni daudz. Pie Jelounaifas, Lielā Vergu ezera. Tur zeltu raka, sākot no tūkstoš astoņsimt deviņdesmitajiem līdz zelta drudzim tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektajā. Tanī apvidū gan ir pārāk grūti rakt un dabūt kaut ko laukā.

—   Droši vien tā bija grūta dzīve, — Kristīne noteica.

Velss iekāsējās, iedzēra malku ūdens un kā atvainodamies pasmaidīja. — Toreiz es biju stiprāks. Lai gan — padod Vairogam tikai mazāko izdevību, un viņš tevi piebeigs. — Viņš pārlaida skatienu mājīgi iekārtotajai ēdamzālei, ko apgaismoja kristāla lustras. — Salīdzinājumā ar šejieni tas liekas tīrais pasaules gals.

—    Jūs teicāt, ka rakt zeltu parasti bijis grūti. Vai tas nozīmē, ka vienmēr tā nebija?

—   Nē, vienmēr ne. Dažiem veicās labāk, kaut arī viņiem dažkārt viss sagāja dēlī. Varbūt tas daļēji notika tāpēc, ka Vairogs un Liesās Zemes prot izspēlēt ar ļaudīm dīvainus jokus. Daži, ko uzskata par stipriem — un ne tikai fiziskā nozīmē —, īstenībā izrādās vāji. Un citi, par kuriem tu it kā varētu galvu likt ķīlā, pierāda, ka nevar vis. Bet notiek arī otrādi. Vienreiz, atceros… — Viņš apklusa, jo zāles pārzinis uzlika uz galda paplāti ar rēķinu.

Kristīne mudināja: —Stāstiet tālāk!

—    Tas ir garš stāsts, Kristīn. — Viņš pagrieza rēķinu otrādi un pārskrēja tam ar acīm.

—   Man gribētos dzirdēt, — uzstāja Kristīne, un tā patiešām ari bija taisnība. Laikam ejot, mazais, kautrīgais cilvēks viņai arvien vairāk iepatikās.

Velss pacēla acis: likās, tajās pazib jautrība. Viņš paskatījās pāri ēdamzālei uz pārzini un pēc tam atkal uz Kristīni. Tad pēkšņi izvilka zīmuli un parakstīja rēķinu.

—  Tas notika trīsdesmit sestajā, — vecais turpināja. — Tad sākās viens no pēdējiem Jelounaifas zelta drudžiem. Es rakos toreiz Lielā Vergu ezera krastā. Man bija kompanjons. Vārdā Haimijs Ekstains. Haimijs nāca no Ohaio. Kur gan visur viņš nebija izmēģinājis roku — cik atceros, pārdevis gan gatavus apģērbus, gan lietotas automašīnas un vēl nez ko. Traki gribēja izsisties uz augšu un mācēja citus apvārdot. Taču prata arī iepatikties. To laikam sauc par šarmu. Ierodoties Jelounaifā, viņam bija līdzi drusku naudas. Man — ne graša. Haimijs toreiz mūs abus finansēja.

Alberts Velss domīgi iemalkoja ūdeni.

—     Haimijs savu mūžu nebija redzējis slēpes, nebija dzirdējis par mūžīgo sasalumu, nevarēja atšķirt slānekli no kvarca. Taču mums no sākta gala veicās. Mums laimējās. Bijām nostrādājuši mēnesi, varbūt divus. Vairogā sajūk laika skaitīšana. Kādu dienu mēs netālu no Jelounaifas upes grīvas apsēdāmies uztīt smēķus. Tā sēžot, es, kā zeltrači paraduši, atskaldīju gabalu dzelzs oksīda iekrāsota ieža, Krisfīn, un pāris gabalu iebāzu kabatā. Vēlāk ezera krastā es to iezi izskaloju. Man iebelza kā ar cirvja pietu pa galvu: iezī parādījās rupji zelta graudi.

—   Kad tas tiešām notiek, — Kristīne sacīja, — tad droši vien satrauc līdz sirds dziļumiem.

—    Varbūt cilvēkus kas cits satrauc vēl vairāk. Manā mūžā gan nekas brīnumaināks nav gadījies. Nu, mēs aizdrāzāmies atpakaļ uz. to vietu, kur es biju atskaldījis ieža gabalu, un mēs noklājām to ar sūnām. Pēc divām dienām uzzinājām, ka zeme jau agrāk nožogota. Tas nu laikam mums bija pats lielākais trieciens. Izrādījās, ka to nožogojis kāds zelta meklētājs no Toronto. Viņš tur bija ieklīdis iepriekšējā gadā, bet pēc tam aizbraucis atpakaļ uz austrumiem, neapjauzdams, kas viņam pieder. Pēc teritoriju likumiem, ja cilvēks gadu nožogotajā zemē nestrādā, tad zaudē uz to tiesības.

—   Un cik ilgi pietrūka līdz termiņam?

—   Mēs atradām zeltu jūnijā. Ja nekas nemainītos, tad iepriekšējais zelta meklētājs savas tiesības zaudētu septembra pēdējā dienā.

—   Vai tad jūs nevarējāt nolīst kaktā un gaidīt?

—   Tā mēs arī dzīrāmies darīt. Tikai tas nebija tik viegli. Pirmkārt, mūsu atradumam visai tuvu jau strādāja raktuves, un apkārt klīda citi zelta meklētāji, rakņādamies tāpat kā mēs. Otrkārt, mums ar Haimiju nebija vairs ne naudas, ne ēdamā.

Alberts Velss pamāja garāmejošam viesmīlim. — Galu galā es laikam iedzeršu vēl kādu tasi kafijas. Un kā ar jums? — viņš pavaicāja Kristīnei.

Viņa papurināja galvu. — Nē, paldies. Lūdzu, stāstiet tālāk. Gribas dzirdēt pārējo. — Viņa nodomāja: cik dīvaini, ka tik šķietami parastam cilvēkam kā Alberts Velss no Monreālas dzīves ceļā pagadījies tāds brīnumains piedzīvojums, par kādu var tikai sapņot.

—    Jā, Kristīn, laikam nākamie trīs mēneši bija paši garākie, kādi var būt divu cilvēku dzīvē. Iespējams, arī grūtākie. Knapi vilkām dzīvību. Ķērām zivis, ēdām kaut kādus augus. Beigās es biju tievs kā diegs un kājas nomelnējušas no cingas. Sākās ari bronhīts un tromboflebīts. Haimijam neklājās daudz labāk, bet viņš nekad nežēlojās un iepatikās man arvien vairāk.

Velsarn atnesa kafiju. Kristīne gaidīja, ko dzirdēs tālāk.

—   Beidzot pienāca septembra pēdējā diena. Jelounaifas apkārtnē paklīda baumas, ka tad, kad izbeigsies šīs pirmās tiesības, zemes gabalu mēģinās sagrābt citi, tāpēc negribējām riskēt. Sagatavojām savus mietus. Tūlīt pēc pusnakts iedzinām tos zemē. Atceros — tonakt bija tumšs kā akā, stipri sniga, un vējš gāza no kājām.

Viņš tāpat kā iepriekš saņēma kafijas tasi plaukstās.

—   Tas ir apmēram viss, ko es atceros, jo pēc tam slimības mani, galu galā, pieveica, un nākamais, ko es skaidri atceros, ir Edmontonas slimnīca gandrīz tūkstoš jūdžu attālumā no mūsu iežogotā zemes gabala. Vēlāk es uzzināju, ka Haimijs aizgādājis mani projām no Vairoga, lai gan tā ari nekad viņš nepastāstīja, kā to izdarījis. Kāds pilots, kas lido uz maz apdzīvotām vietām, aizvedis mani uz dienvidiem. Daudz reižu — ari slimnīcā — mani uzskatīja par nāvei nolemtu. Bet es nenomiru. Lai gan, kad vēlāk noskaidroju, kas noticis, sākumā uzskatīju par labāku, kaut būtu beigts. — Viņš apklusa un iedzēra kafiju.

—   Vai tad nožogotās zemes gabala pieprasījumam nebija tiesiska pamata? — taujāja Kristīne.

—    Ar to viss bija kārtībā. Nelaime bija ar Haimiju. — Alberts Velss domīgi pakasīja zvirbuļa knābim līdzīgo degunu. — Laikam man stāstā jāatgriežas drusku atpakaļ. Kamēr mēs Vairogā gaidījām, kad pienāks septembra pēdējā diena, abi parakstījām pārvedu vekseļus. Šajos papīros ierakstījām, ka katrs no mums nodod savu nožogotās zemes daļu otram.

—   Kāpēc tad jūs tā darījāt?

—   Tā bija Haimija ideja — ja nu kāds no mums noliek karoti. Ja tā notiktu, dzīvajos palikušajam būtu dokuments, ka viss zemes gabals pieder viņam. Otru papīru viņš saplēstu. Haimijs sacīja, ka tā mēs izvairīšoties no visas tās juridiskās jezgas. Toreiz tas šķita saprātīgi. Ja mēs abi būtu izķepurojušies, tad bija norunāts, ka papīrus saplēsīsim, un cauri.

—     Tātad, kamēr jūs bijāt slimnīcā… — nojauzdama notikušo, iejaucās Kristīne.

—   Haimijs bija paņēmis abus dokumentus un piereģistrējis visu uz sava vārda. Tad, kad es izveseļojos tiktāl, ka varēju sākt interesēties par īpašumu, Haimijs jau bija pilntiesīgs saimnieks un ar attiecīgajām mašīnām un strādniekiem pilnā sparā raka zeltu. Es uzzināju, ka viena no lielajām krāsaino metālu kausēšanas rūpnīcām piedāvājusi Haimijam ceturtdaļmiljonu dolāru, lai viņš mūsu zemes gabalu pārdod, un ka citi solītāji arī jau stāvot rindā.

—   Un jūs neko nevarējāt darīt?

Velss pakratīja galvu. — Es nospriedu, ka esmu zaudējis un nav vērts neko uzsākt. Tomēr, kolīdz tiku ārā no slimnīcas, aizņēmos pietiekami daudz naudas, lai brauktu uz

ziemeļiem.

/

Alberts Velss apklusa un pamāja sveicienu kādam, kas bija parādījies ēdamzāles otrā pusē. Kristīne palūkojusies ieraudzīja viņu galdam tuvojamies Pīteru Makdermotu. Viņa bija prātojusi, vai Pīters atcerēsies priekšlikumu pēc pusdienām viņiem piebiedroties. Pītera atnākšana tīkami satrauca prātus. Taču tūlīt viņa ari ievēroja, ka Pīters ir ļoti nomākts.

Vecais vīrs Pīteru silti apsveica, un viesmīlis piesteidzās klāt ar krēslu.

Pīters pateicās un atslīga pret atzveltni. — Diemžēl atnācu mazliet pavēlu. Bija šādi tādi notikumi. — Un pats nodomāja, ka šāds izteiciens ir visai maigs.

Cerēdama, ka ar Pīteru varēs parunāt vēlāk divatā, Kristīne sacīja: — Misters Velss man stāsta kaut ko bezgala brīnumainu, katrā ziņā jānoklausās, kā tas beidzies.

Pīters malkoja viesmīļa atnesto kafiju. — Turpiniet jel, mister Vels. Es būšu tāds kā skatītājs, kas iegājis kinoteātrī, kad filma jau tuvojas galam. Vēlāk mēģināšu izdomāt sākumu.

Vecais vīrs smaidīdams nolūkojās uz savām sīkstajām, mezglainajām rokām. — Daudz nekā vairs nav ko stāstīt, lai gan tieši beigās viss negaidīti apgriezās otrādi. Es devos uz ziemeļiem un atradu Haimiju Jelounaifā — viņš tur bija apmeties tā saucamajā viesnīcā. Es viņu apsaukāju visnešķīstākajos vārdos, kādus vien mēle spēja izrunāt. Viņš tik visu laiku smaidīja — mute līdz ausīm, un tas mani vēl vairāk satracināja, līdz es biju gatavs viņu uz vietas nožmiegt. Tikai nebūtu gan to spējis izdarīt. Un viņš mani pietiekami labi pazina.

—   Droši vien bija pēdējais nelietis, — teica Kristīne.

—  Es ar' tā domāju. Tikai, kad maķenīt noklusu, Haimijs sacīja, lai nākot līdzi. Mēs aizgājām pie kāda advokāta, un tur mūs gaidīja jau gatavi papīri, kur bija rakstīts, ka es taisnīgi un godīgi saņemu atpakaļ savu daļu — patiesībā pat taisnīgāk, nekā pienāktos, jo Haimijs neprasīja neko par darbu, kuru veicis visus šos mēnešus, kamēr es biju slimnīcā.

Kristīne neizpratnē pagrozīja galvu. — Nesaprotu. Kāpēc tad viņš…

—   Haimijs paskaidroja. Viņš jau no sākta gala bija sapratis, ka būs vesels lērums juridisku padarīšanu, vajadzēs parakstus uz dokumentiem — sevišķi, ja runa būs par tādiem kā mēs, kuri zemes gabalu pārdot negrib. Ka es vēlos sākt rakšanu, par to viņš bija pārliecināts. Tātad vajadzēs banku aizdevumus — mašīnām, strādnieku algām, visam pārējam. Tā kā es gulēju slimnīcā un bieži vien biju pilnīgi nesamanīgs, tad ar mani kā līdzīpašnieku viņš nebūtu varējis neko iesākt. Tā nu Haimijs bija uzrādījis pārvedu vekseli un sācis rīkoties. Viņš jau pašā sākumā bija paredzējis atdot manu daļu atpakaļ. Tikai nebijis nekāds liels rakstītājs un man neko no tā visa neziņojis. Taču, sākot izstrādi, tūlīt nokārtojis juridisko pusi. Viņa nāves gadījumā es būtu mantojis gan viņa daļu, gan saņēmis atpakaļ savējo.

Pīters Makdermots un Kristīne platām acīm pāri galdam vērās runātājā.

—   Vēlāk, — turpināja Alberts Velss, — es to pašu izdarīju ar savu daļu — testamentā novēlēju to Haimijam. Tas pats attiecās arī uz raktuvju izstrādes darbiem — līdz dienai, kad Haimijs nomira: tas notika pirms pieciem gadiem. Laikam viņš man kaut ko iemācīja. Ja tu, cilvēks, kādam tici, tad nesteidzies viņā vilties.

—   Un raktuves? — vaicāja Pīters Makdermots.

—   Mēs atraidījām visus raktuvju pārdošanas priekšlikumus, un galu galā izrādījās, ka bijām darījuši pareizi. Haimijs vadīja darbus ilgus gadus. Raktuves strādā joprojām — ziemeļos tās ir vienas no labākajām ražotnēm. Šad tad es aizbraucu paskatīties, kā tur veicas, — lai atcerētos bijušo.

Kristīne, zaudējusi valodu, vaļēju muti lūkojās mazajā vīriņā. — Tātad jums… jums… pieder zelta raktuves?

Alberts Velss ņipri pamāja ar galvu. — Tā ir. Un tagad man ir arī šis tas cits.

—   Piedodiet, ka būšu ziņkārīgs, — bilda Pīters Makdermots. — Kas ir «šis tas cits»?

—   Diez vai visu varēšu precīzi uzskaitīt. — Velss kautri patriņājās krēslā. — Pāris laikrakstu, daži kuģi, apdrošināšanas sabiedrība, nami un vēl kas nekas. Pērngad nopirku kādu pārtikas veikalu apvienību. Man patīk viss jaunais. Tā nezūd interese par dzīvi.

—  Jā, — Pīters sacīja, — varu iedomāties, ka tā tiešām ir.

Alberts Velss šķelmīgi pasmaidīja. — Īstenībā es dzīros

jums pateikt to rīt, taču varu to darīt arī tūlīt. Es nupat nopirku šo viesnīcu.

18

— Tur tie kungi jūs gaida, mister Makdermot.

Maksis, ēdamzāles pārzinis, pamāja uz diviem vīriešiem — viens no tiem bija slepenpolicijas kapteinis Joless. Abi mierīgi stāvēja vestibila viņā galā pie viesnīcas laikrakstu kioska.

Pirms īsa brīža Maksis bija aizsaucis Pīteru no ēdamgalda, kur viņi ar Kristīni, Alberta Velsa paziņojuma apstulbināti, sēdēja mēmi kā zivis. Pīters saprata, ka gan Kristīne, gan viņš pats ir pārāk pārsteigti, lai aptvertu šo vēsti visā tās kopumā un izvērtētu iespējamās sekas. Uzzinājis, ka viņa klātbūtne noteikti nepieciešama citur, Pīters jutās atvieglots. Steidzīgi atvainojies, viņš apsolīja — ja vien būs iespējams — viņš vēlāk atgriezīsies.

Kapteinis Joless pienāca viņam klāt un iepazīstināja ar savu biedru slepenpolicijas seržantu Benetu. — Mister

Makdermot, vai te ir kāda klusa vieta, kur mēs varētu parunāt?

—   Nāciet te! — Pīters ieveda abus vīrus gar šveicara ložu kredītdirektora kabinetā, ko vakaros neviens nelietoja. Ejot iekšā, kapteinis Joless pasniedza Pīteram salocītu laikrakstu. Tas bija rītdienas Times—Picayune agrais metiens.

Trīs sleju plats virsraksts vēstīja:

KROIDONS APSTIPRINĀTS PAR APVIENOTĀS KARALISTES VĒSTNIEKU VAŠINGTONĀ.

ZIŅU VIŅŠ SAŅEM PUSMĒNESS PILSĒTĀ.

Kapteinis Joless cieši aizvēra kabineta durvis. — Mister Makdermot, Ogilvijs ir apcietināts. Viņu, braucot automašīnā, pirms stundas aizturēja netālu no Nešvilas. Viņš atrodas Tenesijas štata policijā, un mēs esam aizsūtījuši vīrus, kas atvedīs viņu atpakaļ. Jaguāru segtu attransportēs kravas mašīnā. Taču jau vietējā izmeklēšana liecina, ka nav ko šaubīties: tas ir meklētais limuzīns.

Pīters apstiprinot pamāja. Viņš manīja, ka abi policisti viņu vēro nelielā neizpratnē.

—   Laikam jums liekas, ka es visu notiekošo lāgā neaptveru, — Pīters atzinās. — Man jums jāpaskaidro, ka nupat saņēmu kā ar āmuru pa galvu.

—   Vai tas attiecas uz šo atgadījumu?

—   Nē. Uz viesnīcu.

Iestājās klusums, un tad ierunājās Joless: — Varbūt jūs interesēs ziņa, ka Ogilvijs devis liecību. Pēc šī cilvēka apgalvojuma, viņam nav bijis zināms, ka automašīna iejaukta negadījumā. Viņš teicis, ka Kroidonas hercogs un hercogiene tikai palūguši viņu par divsimt dolāriem aizdzīt jaguāru uz Ziemeļiem. Tāda naudas summa viņam arī bijusi klāt.

—   Vai jūs tam ticat?

—   Tā varētu būt taisnība. Bet varētu arī nebūt. To mēs uzzināsim rit pratināšanā.

Ne tas vien rit noskaidrosies, nodomāja Plters. Šodien gaisotne liekas nereāla. — Ko jūs tagad gatavojaties pasākt? — viņš pavaicāja.

—    Dzīrāmies apmeklēt Kroidonas hercogu un hercogieni. Ja jūs neiebilstat, mēs vēlētos, lai jūs nāktu līdzi.

—   Manuprāt… nu, ja jūs uzskatāt to par nepieciešamu…

—   Pateicos.

—   Ir vēl kas, mister Makdermot, — ierunājās seržants. — Cik noprotams, Kroidonas hercogiene izsniegusi rakstveida atļauju paņemt automašīnu no viesnīcas garāžas.

—   Jā, tā man teica.

—   Tas varētu būt svarīgi, ser. Kā jums liekas, vai tā pie kāda varētu būt saglabājusies?

Pīters padomāja. — Tas ir iespējams. Ja gribat, piezvanīšu garāžai.

—   Aiziesim paši, — ierosināja kapteinis Joless.

Garāžas nakts dežurants Kulgmers apbēdināts atvainojās. — Zināt, ser, es pats sev sacīju, ka varbūt man to papīra lapu vajadzēs, lai es varētu attaisnoties, ja man ko prasa. Un, ticat vai neticat, ser, es šovakar to izmeklējos visās malās, bet tad atceros, ka droši vien esmu to vakar kopā ar sviestmaižu papīru izmetis ārā. Tikai, ja tā padomā godīgi, tad tā īstenībā nav mana vaina. — Viņš pamāja uz stikla būri, no kura bija tikko kā iznācis. — Tur tak ir tik maz vietas. Nav brīnums, ka papīri sajūk. Es vēl pagājšnedēļ sacīju — kaut tak tas būris būtu bišķit lielāks. Padomājiet, kā lai es rakstu nakts pārskatu…

Pīters Makdermots viņu pārtrauca. — Kas bija rakstīts Kroidonas hercogienes zīmītē?

—    Tikai, ka misteram O. atļauts paņemt automašīnu. Tobrīd es lauzīju galvu, kāpēc…

—   Vai tas bija rakstīts uz papīra ar viesnīcas nosaukuma galviņu?

—   Jā, ser.

—    Vai tā bija lapa ar viesnīcas zīmi, kurai zem tās iespiests «Prezidenta apartamenti»?

—   Jā, mister Makdermot, to es atceros. Bija tieši tā, kā jūs sakāt, un lapa tāda maza.

—    Šiem apartamentiem mums ir īpašs papīrs ar ģerboni, — Pīters paskaidroja slepenpolicistiem.

—   Jūs sakāt, ka izmetat zīmīti kopā ar sviestmaižu papīru? — seržants pārjautāja Kulgmeram.

—   Es nezinu, kā citādi tas būtu varējis notikt. Redzat, es vienmēr esmu dikti piesardzīgs. Izgājšgad, zināt, notika tā…

—   Cikos tas varēja but?

—   Vai izgājšgad, vai?

—   Vakarnakt, — policists pacietīgi paskaidroja. — Kad jūs izmetat sviestmaižu papīru. Cikos?

—   Es teiktu, ap pulksten diviem naktī. Lenču es parasti ieturu ap vieniem. Tad vairs nav trokšņa un…

—   Kur jūs to iemetāt?

—   Turpat, kur vienmēr. Tur! — Kulgmers pieveda atnācējus pie apkopēju pieliekamā, kur atradās atkritumu tvertne. Viņš pacēla vāku.

—   Vai ir iespējams, ka tajā vēl ir vakarnakts atkritumi?

—   Nē, ser. Redzat, to ik dienas iztukšo. Šitanī ziņā viesnīca ir stingra. Tā ir taisnība, mister Makdermot, vai ne?

Pīters pamāja ar galvu.

—   Turklāt, — Kulgmers piebilda, — atceros, ka vakarnakt tvertne bija gandrīz pilna. Jūs varat redzēt, ka patlaban tajā nav gandrīz nekā.

—   Drošības pēc pārbaudīsim. — Kapteinis Joless palūkojās uz Pīteru, vai tas piekrīt, tad apgrieza tvertni otrādi un izbēra tās saturu uz grīdas. Viņi rūpīgi visu pārskatija, taču neatrada nedz Kulgmera sviestmaižu papīru, nedz Kroidonas hercogienes pazudušo zīmīti.

Kulgmers aizgāja uz garāžu, lai ielaistu un izlaistu vairākas automašīnas.

Joless noslaucīja rokas tualetes dvielī. — Kas notiek ar atkritumiem, kad tos aizgādā no šejienes projām?

—  Tos nogādā uz mūsu centrālo krāsni, — paskaidroja Pīters. — Ved uz turieni lielos konteineros uz riteņiem, un tajos jau ir sajaukums no visas viesnīcas drazām, tā ka pateikt, no kurienes kas nācis, nav iespējams. Lai nu kā būtu, tas, kas savākts no šejienes, droši vien ir jau sadedzināts.

—   Var jau būt, ka šī zīmīte nav svarīga, — teica Joless, — tomēr man būtu gribējies to dabūt rokā.

Lifts apstājās devītajā stāvā. Pagriezies atpakaļ pret detektīviem, Pīters noteica: — Man šī vizīte nekādu prieku vis nesagādā.

—    Mēs tikai šo to pajautāsim, un viss, — Joless viņu mierināja. — Lūdzu, klausieties uzmanīgi. It īpaši atbildes. Iespējams, ka mēs vēlāk jūs palūgsim būt par liecinieku.

Pīteram par izbrīnu Prezidenta apartamentu durvis bija vaļā. Viņiem tuvojoties, bija dzirdamas balsu skaņas.

—   Izklausās pēc viesībām, — noteica seržants.

Viņi apstājās pie ieejas, un Pīters nospieda zvana pogu. Pa iekšējām, spraugā pavērtām durvīm viņš varēja ieskatīties plašajā dzīvojamā telpā. Tur stāvēja bariņš vīriešu un sieviešu, to vidū Kroidonas hercogs un hercogiene. Lielākā daļa viesu turēja vienā rokā dzēriena glāzes, otrā — bloknotus vai piezīmju papīru.

Priekšnamā parādījās Kroidonu sekretārs. — Labvakar, — teica Pīters. — Šie divi kungi vēlētos sastapt hercogu un hercogieni.

—   Vai viņi ir preses pārstāvji?

Kapteinis Joless papurināja galvu.

—  Tādā gadījumā diemžēl tas nav iespējams. Hercogam ir preses konference. Šovakar tika saņemts apstiprinājums hercoga iecelšanai par Lielbritānijas vēstnieku Vašingtonā.

—  To es zinu, — teica Joless. — Tomēr mēs nākam svarīgā jautājumā.

Runājot viņi no gaiteņa bija iegājuši dzīvokļa priekštelpā. To pamanījusi, Kroidonas hercogiene atšķīrās no dzīvojamā telpā stāvošajiem un tuvojās ienācējiem. — Vai nenāksiet iekšā? — viņa laipni aicināja.

—   Šie kungi nav žurnālisti, — sekretārs steidzīgi paskaidroja.

—   A! — Pīteram uzmestais skatiens liecināja, ka viņa to atpazinusi. Tad hercogiene palūkojās uz pārējiem.

—   Kundze, mēs esam policijas virsnieki, — teica Joless. — Es varētu parādīt nozīmi, tomēr domāju, ka varbūt jūs negribēsiet, lai to daru. — Viņš pavērās uz dzīvojamo istabu, no kurienes daži ziņkāri noraudzījās uz priekštelpu.

Hercogiene pamāja sekretāram, un tas aizvēra dzīvojamās istabas durvis.

Pīters sev klusībā pajautāja, vai viņam tikai licies, vai ari patiešām, izdzirdot vārdu «policija», hercogienes sejā pavīdējušas bailes. Vai nu tā bija, vai ne, viņa tūdaļ savaldījās.

—   Vai drīkstu vaicāt, kas jūs atvedis šurp?

—    Kundze, ir daži jautājumi, ar kuriem mēs gribētu vērsties pie jums un jūsu vīra.

—   Jūs esat izvēlējušies visai nepiemērotu laiku.

—   Mēs pacentīsimies nokārtot to iespējami īsākā laikā. — Joless runāja mierīgi, tomēr nepārprotamā pavēles izteiksmē.

—   Pajautāšu vīram, vai viņš var iznākt pie jums. Lūdzu, uzgaidiet tur.

Sekretārs ieveda viņus no priekšnama telpā, kas acīmredzot kalpoja par darbistabu. Pēc īsa brītiņa, kad sekretārs bija aizgājis, hercoga pavadībā atgriezās hercogiene. Kroidons neizpratnē vērās gan sievā, gan pārējos.

—   Es pateicu viesiem, — paskaidroja hercogiene, — ka mēs būsim projām tikai dažas minūtes.

Kapteinis Joless klusēdams izvilka piezīmju bloku. —Ja neiebilstat, es gribētu uzzināt, kad jūs pēdējo reizi lietojāt savu automašīnu. Cik zinu, jaguāru. — Viņš nosauca reģistrācijas numuru.

—   Mūsu automašīnu? — Izklausījās, ka hercogiene ir pārsteigta. — Lāgā neatceros, kad bija pēdējā reize. Nē, vienu acumirkli, atceros. Pirmdienas rītā. Kopš tā laika limuzīns atrodas viesnīcas garāžā. Ari patlaban tas ir tur.

—   Lūdzu, padomājiet labi. Vai jūs vai arī jūsu vīrs, kopā vai atsevišķi nelietojāt mašīnu pirmdienas vakarā?

Dīvaini, nodomāja Pīters, ka Joless neapzināti vēršas ar jautājumiem nevis pie hercoga, bet pie hercogienes.

Hercogienes vaigos iedegās sārti plankumi. — Neesmu pieradusi, ka apšauba manus vārdus. Es jau sacīju, ka pēdējoreiz mēs izbraucām automašīnā pirmdienas rītā. Es uzskatu ari, ka jūs esat parādā man paskaidrojumu, kāpēc notiek šī pratināšana.

Joless ierakstīja kaut ko piezīmju bloknotā.

—   Vai kāds no jums ir pazīstams ar Teodoru Ogilviju?

—   Šis vārds izklausās pazīstams…

—   Viņš ir šīs viesnīcas apsardzes priekšnieks.

—   Tagad atceros. Reiz viņš bija te atnācis. Kad īsti, noteikti nevaru pateikt. Jautāja par kaut kādu rotaslietu, kas bija atrasta šajā viesnīcā. Kāds ierunājies, ka tā varētu būt mana. Taču tā nebija.

—   Un jūs, ser? — Joless vērsās tieši pie hercoga. — Vai jūs pazīstat vai varbūt jums ir bijušas kādas darīšanas ar Teodoru Ogilviju?

Kroidonas hercogs nenoliedzami vilcinājās ar atbildi. Sieva cieši skatījās viņā. — Hm… — Viņš saminstinājās. — Tikai tik daudz, kā mana sieva jau sacīja.

Joless aizvēra piezīmju bloknotu. — Vai tādā gadījumā jūs justos pārsteigti, ja uzzināsiet, — viņš mierīgā, nosvērtā balsī vaicāja, — ka patlaban jūsu automašīna atrodas Tenesijas štatā, uz kurieni to aizdzinis tieši šis Teodors Ogilvijs, kas patlaban atrodas apcietinājumā. Ogilvijs turklāt liecinājis, ka jūs viņam esot maksājuši, lai viņš aizdzītu mašīnu no Ņūorleānas uz. Čikāgu. Un vēl: iepriekšējā izmeklēšanā konstatēts, ka jūsu automašīna pagājušās pirmdienas vakarā notriekusi divus cilvēkus un no nozieguma vietas aizbraukusi.

—    Kā jūs jau sacījāt, — atteica Kroidonas hercogiene, — mani tas viss ārkārtīgi pārsteidz. Īstenībā nekad neesmu dzirdējusi tik milzīgi daudz aplamu izdomājumu vienā reizē.

—   Kundze, jūsu automašīna atrodas Tenesijas štatā, un to tur aizbraucis Ogilvijs — tas nav nekāds izdomājums.

—   Ja tā ir, tad viņš to darījis bez mana vīra un manas atļaujas vai ziņas. Turklāt, ja, kā jūs sakāt, — automašīna pirmdienas vakarā iekļuvusi nelaimes gadījumā, tad šķiet pilnīgi skaidrs, ka tas pats cilvēks to paņēmis un izmantojis saviem personīgajiem mērķiem.

—   Tātad jūs apsūdzat Teodoru Ogilviju…

—  Apsūdzības ir jūsu ziņā, — hercogiene viņu asi aprāva, — šķiet, ka tā ir jūsu specialitāte. Turpretī es varu apsūdzēt šo viesnīcu, ka tā kaunpilnā kārtā nav pratusi aizsargāt savu viesu īpašumu. — Hercogiene apsviedās pret I'īteru Makdermotu. — Varat nešaubīties: jūs šai sakarā vēl dzirdēsiet daudz ko.

—   Bet jūs taču izrakstījat atļauju, — iebilda Pīters Makdermots. — Tajā bija teikts, ka Ogilvijs drīkst paņemt mašīnu.

Likās, ka hercogienei būtu iesista pļauka. Lūpas noraustījās, seja kļuva bāla. Pīters saprata, ka atgādinājis viņai vienīgo tiešo pierādījumu, ko viņa izlaidusi no redzesloka.

Šķita, ka klusums nebeigsies. Tad hercogiene atmeta atpakaļ galvu.

—   Parādiet man to!

—   Diemžēl tā… — Pīters iesāka.

Un ieraudzīja viņas acīs pazibam izsmējīgu uzvaras prieku.

Beidzot pēc daudziem jautājumiem un seklām runām Kroidona preses konference bija beigusies.

Kad Prezidenta apartamentu ārdurvis aiz pēdējā viesa bija aizvērušās, no Kroidonas hercoga mutes izlauzās aizturētie vārdi: — Mans Dievs, to taču tu nedrīksti darīt! Tu taču nevari nekādā ziņā izlocīties ar…

—   Ciet klusul — Kroidonas hercogiene pārlaida skatienu dzīvojamai istabai, kurā nedzirdēja ne skaņas. — Te nav īstā vieta runāšanai. Es vairs neuzticos ne šai viesnīcai, ne tiem, kas te strādā.

—   Kur tad? Dieva dēļ, kur?

—    Iziesim ārā. Kur neviens nevar noklausīties. Tomēr, kad to darīsim, lūdzu, uzvedies mierīgāk nekā patlaban.

Hercogiene atvēra durvis uz guļamistabu, kur bija iesprostoti Bedlingtonas terjeri. Suņi riedami strauji metās pie viņas, jo saprata, ko nozīmē, ja apsprādzē siksnas. Priekštelpā sekretārs pakalpīgi atvēra ārdurvis, un terjeri hercogienei pa priekšu drāzās laukā.

Liftā hercogs pavēra muti, grasīdamies runāt, taču sieva papurināja galvu. Tikai, kad abi bija izgājuši ārā, atradās jau kādu gabalu no viesnīcas un citi kājāmgājēji nevarēja viņus vairs dzirdēt, hercogiene nočukstēja: — Ko tu gribēji sacīt?

Hercogs uztraucies saspringti izgrūda: — Es tev saku: tas ir neprāts! Jau tā visa šī jezga ir pietiekami briesmīga. Pēc pirmā notikuma mēs esam padarījuši stāvokli arvien ļaunāku. Vai tu saproti, kā būs tagad, kad beidzot atklāsies patiesība?

—   Jā, zināma nojausma man ir. Ja tā atklāsies.

—     Nerunājot jau par visu citu… — hercogs nerimās. — Morāles problēmas, un tāpat pārējais — tas nekur nepaliks.

—   Kāpēc ne?

—    Tāpēc, ka tas nav iespējams. Nav iedomājams. Mēs tagad esam sliktākā stāvoklī nekā sākumā. Un nu vēl… — Viņam aizlūza balss.

—    Mēs neesam sliktākā stāvoklī. Pagaidām mēs esam labākā. Vai drīkstu tev atgādināt par iecelšanu Vašingtonā?

—   Tu taču nedomā nopietni, ka mums būtu kaut niecīgākās iespējas kādreiz tur nokļūt?

—   Visas, kādas vien var būt.

Terjeru steidzināti viņi bija nosoļojuši pa Sv. Kārļa avēniju līdz rosīgākajai un spoži apgaismotajai platajai Kenelstrītai. Nogriezušies dienvidaustrumu virzienā uz upes pusi, viņi iekļuva ļaužu straumēs, kas plūda gan uz vienu, gan otru pusi. Abi izlikās apbrīnojam veikalu logu spilgtās dekorācijas.

—   Lai cik pretīgi tas būtu, man jāzina daži fakti par pirmdienas vakaru. Par sievieti, ar kuru tu biji pie īru kanāla. Vai tu aizvedi viņu turp jaguārā?

Hercogs piesarka. — Nē. Viņa devās turp taksometrā. Mēs satikāmies iekšpusē. Es biju nodomājis vēlāk…

—   Aiztaupi man runas par saviem nodomiem. Tātad šī persona varēja uzskatīt, ka ari tu esi atbraucis ar taksometru, jā?

—   Netiku par to domājis. Iespējams.

—   Pēc tam kad atbraucu es — arī taksometrā, kā nepieciešamības gadījumā varēs apliecināt — tad, mums abiem ejot uz jaguāra pusi, es ievēroju, ka tu to esi novietojis samērā tālu no šī riebīgā kluba. Uzrauga tur nebija.

—  To es darīju tīšām. Laikam cerēju, ka tā tev būs mazākas iespējas to uzzināt.

—  Tātad nav neviena, kas varētu apliecināt faktu, ka tu pirmdienas vakarā esi vadījis mašīnu.

—   Neaizmirsti viesnīcas garāžu. Kad atgriezāmies, iespējams, ka mūs kāds redzējis!

—   Nē! Es atceros, ka tu apstājies garāžas iekšienē turpat pie durvīm un, kā mēs mēdzam darīt bieži, pameti automašīnu tur. Mēs nevienu neredzējām. Un neviens neredzēja mūs.

—   Bet kā tad ar izbraukšanu?

—   Tu taču to nemaz nevarēji izdarīt. Tu neizbrauci no viesnīcas garāžas. Pirmdienas rītā mēs to atstājām ārā stāvvietā.

—   Taisnība, — sacīja hercogs. — No turienes es tovakar to paņēmu.

—   Mēs, protams, teiksim, — hercogiene nebeidza skaļi risināt domas, — ka, pirmdienas rītā izmantojuši mašīnu, mēs atgriežoties novietojām to viesnīcas garāžā. Ieraksta par to nebūs, taču tas neko nepierāda. Ciktāl runa ir par mums, mēs neesam to redzējuši kopš pirmdienas pusdienlaika.

Tālāk viņi soļoja klusēdami. Hercogs pārņēma pavadu, atbrīvodams sievu no terjeriem. Sajutuši cita roku, suņi rāvās uz priekšu daudz enerģiskāk.

—   Patiešām jābrīnās, kā viss sader kopā, — viņš beidzot noteica.

—   Tur nav ko brīnīties. Tā bija izdomāts. Jau no paša sākuma viss ritēja, kā paredzēts. Bet nu…

—   Nu tu ierosini manā vietā iemest cietumā citu.

—   Nē!

Viņš pašūpoja galvu. — Es tā nespētu rīkoties, pat ar šo riebekli nespētu.

—  Ja runa ir par viņu, es apsolu, ka viņš izies cauri sveikā.

—   Kā tu vari būt tik droša?

—   Policijai nāksies pierādīt, ka viņš nelaimes gadījuma brīdī sēdējis pie stūres. To viņi droši vien nespēs, tāpat kā nespēs pierādīt, ka tas esi bijis tu. Vai tu nesaproti? Varbūt viņi zinās, ka tas bijis viens vai otrs no jums. Viņi var būt pārliecināti, ka zina, tieši kurš, — tomēr ar pārliecību vien nepietiek. Vajadzīgi pierādījumi.

—   Zini, — viņš, neslēpdams apbrīnu, noteica, — ir brīži, kad tu mani gluži vienkārši satriec!

—   Esmu praktiska. Un, ja runa ir par to, tad tev jāatceras vēl kaut kas. Mēs iedevām šim Ogilvijam desmit tūkstošus dolāru savas naudas. Mums taču kaut kas par to jādabū pretī.

—   Starp citu, — hercogs apvaicājās, — kur ir pārējie piecpadsmit tūkstoši?

—    Joprojām mazajā, aizslēgtajā koferītī manā guļamistabā. Kad dosimies projām, ņemsim to līdzi. Ja atkal ieguldītu tos tepat atpakaļ bankā, tas varētu piesaistīt uzmanību.

—   Tu patiešām proti padomāt par visu.

—    Zīmīti es palaidu garam. Kad man likās, ka viņi to atraduši… Kur man bija galva, kad es tā rakstīju?!

—   Visu tak tu nevarēji paredzēt.

Kenelstrītas spoži apgaismotais posms beidzās. Nu abi pagriezās atpakaļ uz pilsētas centra pusi.

—   Velnišķīgi gudri, — noteica Kroidonas hercogs. Kopš pusdienas laika viņš neko nebija dzēris, tāpēc runa bija krietni skaidrāka nekā iepriekšējās dienās. — Tas ir meistarīgi, ģeniāli, to var dabūt gatavu tikai pats nelabais. Bet iespējams, tiešām iespējams, ka no tā kas iznāks.

20

—     Ši sieviete melo, — sacīja kapteinis Joless,

—   taču to būs grūti pierādīt, ja vispār mēs pierādīsim. — Viņš joprojām lēni soļoja pa Pītera Makdermota kabinetu no viena gala uz otru. Viņi — abi detektīvi kopā ar Pīteru bija atnākuši šurp pēc kaunpilnās atkāpšanās no Prezidenta apartamentiem. Tā nu pagaidām Joless tikai soļoja, skaļi risinādams pārdomas, kamēr divi pārējie gaidīja.

—   Vīrs varētu padoties, — pieļāva otrais detektīvs. — Ja mums būtu izdevies parunāt ar viņu vienu pašu.

Joless pakratīja galvu. — Uz to nav ko cerēt. Pirmkārt, viņa ir pārāk slīpēta, lai to pieļautu. Otrkārt, ņemot vērā viņu augsto stāvokli, mēs ietu pa plānu ledu. — Viņš palūkojās uz

Pīteru. — Nekad neļaujieties sev iestāstīt, ka policijas izmeklēšana kā pret nabagajiem, tā pret bagātajiem un ietekmīgajiem rit vienādi.

Sēdēdams kabineta otrā galā, Pīters piekrītot, taču samērā izklaidīgi pamāja. Viņš bija izpildījis to, ko prasīja pienākums un sirdsapziņa, ar pārējo lai nu tiek galā policija. Tomēr ziņkāre pamudināja pavaicāt: — Un kā ar to zīmīti, ko hercogiene rakstījusi garāžai?

—   Ja zīmīte mums būtu rokā, — teica otrais detektīvs, — tā derētu par izšķirīgu pierādījumu.

—   Vai tad nepietiek, ja nakts dežurants… un droši vien arī Ogilvijs zvērētu, ka šāda zīmīte eksistējusi?

—   Viņa apgalvos, ka tā ir viltota, ka Ogilvijs to uzrakstījis pats, — Joless atteica un padomājis piebilda: —Jūs teicāt, ka tā rakstīta uz īpaša papīra. Parādiet man kādu lapu.

Pīters iegāja blakusistabā un kancelejas piederumu skapi atrada vairākas lapas. Tas bija biezs dokumentu papīrs, gaiši zils ar reljefi iespiestu viesnīcas vārdu un heraldisku zīmi. Zem tās, arī reljefi iespiesti, bija lasāmi vārdi: «Prezidenta apartamenti».

—   Ir nu gan grezni, — sacīja otrais detektīvs.

—    Cik ir tādu cilvēku, kam tas pieejams? — noprasīja Joless.

—   Vispār tikai nedaudziem. Tomēr, manuprāt, ja kāds īsti gribētu, tad pie tā varētu piekļūt ne viens vien.

—   Tātad šī versija atkrīt, — Joless noburkšķēja.

—   Tomēr viena iespēja pastāv, — Pīters pēkšņi attapās. Prātā bija iešāvusies kāda doma, un izklaidība izgaisa.

—   Kāda?

—   Atceros, ka jūs man jautājāt un es sacīju: ja atkritumi aizvesti — kā, piemēram, no garāžas —, tad nav iespējas kaut ko uziet. Es patiešām tā uzskatīju… tad šķita gluži neiespējami atrast kaut kādu papīra lapeli. Turklāt tajā brīdī zīmīte nelikās tik svarīga.

Viņš manīja, kada sasprindzinātā uzmanība detektīvi

vinu vēro. /

—      Mums ir kāds cilvēks, — Pīters turpināja, — kas apkalpo krāsni, kur dedzina atkritumus. Lielu daļu no tiem viņš Šķiro ar rokām. Tas nu ir diezgan nereāls plāns un, iespējams, ka būs par vēlu…

—    Dieva dēļ! — Joless nogrieza kā ar nazi. — Ejam pie

vina!

/

Viņi aši nokāpa pirmajā stāvā, tad devās pa dienesta durvīm uz kravas liftu, kam vajadzēja novest viņus vēl zemāk. Lifts atradās kaut kur dziļumā — Pīters dzirdēja, kā kaut ko krauj ārā. Viņš nokliedza lejup, lai pasteidzas.

Kamēr viņi gaidīja, otrais detektīvs Benets ierunājās: — Cik zinu, jums te šonedēļ bijušas vēl citas nepatikšanas.

—    Vakar agrā rīta stundā notika zādzība. Ar visu šo Kroidonu lietu biju to gandrīz piemirsis.

—     Es runāju ar vienu no mūsu ļaudīm. Viņš palīdzēja jūsu galvenajam apsardzniekam… kā nu viņu tur sauc.

—    Finegans. Viņš patlaban izpilda apsardzes priekšnieka pienākumus. — Par spīti stāvokļa nopietnībai Pīters pasmīnēja. — Mūsu īstais apsardzes priekšnieks tak pašlaik aizņemts citur.

—    Ja runa ir par zādzību, tad nav lāgā kur atsperties. Mūsējie pārbaudīja jūsu viesu sarakstu, bet tas neko nedeva. Lai gan šodien bija kāds dīvains gadījums. Notika ielaušanās kādā Leikvjū savrupmājā. Atvērts ar atslēgu. Savu atslēgu saišķi īpašniece šorīt pazaudējusi pilsētas centrā. Atradējs acīmredzot drāzies taisnā ceļā turp. Zādzība stipri atgādina to, kas notikusi pie jums, paņemtas līdzīgas mantas, un nav pirkstu nospiedumu.

—   Vai zaglis arestēts?

Detektīvs papurināja galvu. — Zādzību atklāja tikai pēc vairākām stundām. Taču viens pavediens ir gan. Kaimiņš redzējis zagļa automašīnu. Citu neko neatcerējās kā tikai numura plāksnīti — zaļu ar baltu. Šādas krāsas plāksnītes ir pieciem štatiem — Mičiganai, Aidaho, Nebraskai, Vermontai, Vašingtonai — un arī Saskačevanas provincei Kanādā.

—   Ko tad tas jums palīdzēs?

—     Dažās nākamajās dienās visi mūsu puiši uzmanīs automašīnas no šīm vietām, apturēs tās un pārbaudīs. Varbūt kaut ko uzodīs. Mums dažkārt veicies ari tad, kad ziņas bijušas vēl trūcīgākas.

Pīters pamāja ar galvu, kaut arī viņa interese bija pavisam remdena. Zādzība bija notikusi pirms divām dienām, nekas lidzīgs nenotiek. Pašlaik svarīgāks likās daudz kas cits.

Pēc mirkļa pieslīdēja lifts.

Kad Būkers T. Grēms ieraudzīja Pīteru, viņa seja, kas spīdēja no sviedriem, iestarojās priekā. Makdermots taču bija vienīgais viesnīcas administrācijas darbinieks, kas palaikam atcerējās apciemot krāsns telpu dziļi viesnīcas pagrabā. Apciemojumi gan nebija bieži, taču Būkers T. Grēms tos uzskatīja par karaliskas žēlastības pierādījumiem.

Sajuzdams krāsns trakā karstuma pastiprināto nepanesamo smirdoņu, kapteinis joless sarauca degunu. Uz nokvēpušajām sienām dejoja liesmu atblāzmas. Pūlēdamies pārkliegt iežogojuma sānos iebūvētās krāsns rūkoņu, Pīters brīdināja: — Labāk atstājiet to manā ziņā. Es izskaidrošu, kas mums vajadzīgs.

Joless pamāja ar galvu. Tāpat kā citiem, kam bija gadījies pabūt te jau agrāk, kapteinim likās, ka pirmais iespaids no elles būtu visai līdzīgs šim. Viņš brīnījās, kā cilvēks kaut mirkli var uzturēties šādos apstākļos.

Joless vēroja, kā Pīters Makdermots runā ar milzīgo nēģeri, kas ņēmās šķirot atkritumus un tikai pēc tam iemeta tos kurtuvē. Makdermots bija atnesis līdzi Prezidenta apartamentu īpašo vēstuļpaplra lapu un parādīja to savam sarunu biedram. Melnādainais pamāja ar galvu, paņēma lapu un nolika sev līdzās, taču neslēpa šaubas. Viņš norādīja uz dučiem pilno konteineru, kas rindojās apkārt. Un tie vēl nebija visi. Nākdams iekšā, Joless bija redzējis citus, uzceltus uz ratiņiem, gaidām ārpusē. Viņš saprata, kāpēc Makdermots sākumā nav pieļāvis iespēju, ka te būtu sameklējams kāds atsevišķs papīrs. Patlaban par atbildi uz kādu jautājumu melnādainais papurināja galvu. Makdermots atgriezās pie abiem slepenpolicistiem.

—    Lielākā daļa no tā, ko šodien savāc, ir vakardienas atkritumi, — viņš paskaidroja. — Apmēram trešā daļa no tā, kas atvests, jau sadedzināta, un nekādi nevar pateikt, vai lapa, ko mēs meklējam, bijusi tur vai ne. Pārējais Grēmām bUs jāšķiro, meklējot priekšmetus, ko mēs glābjam no zudī-. bas, kā, piemēram, sudraba galda piederumus un pudeles. To darīdams, viņš pievērsīs īpašu uzmanību tādam papīram, kādu es viņam parādīju, taču jūs redzat, ka tas ir ļoti grūti izpildāms darbs. Pirms atkritumus atgādā šurp, tos blietē, un liela daļa no tiem ir mitri, tāpēc slapjums iesūcas arī citos. Es pavaicāju Grēmām, vai viņš negrib, lai kāds nāk palīgā, taču viņš teic, ka, iejaucoties tādam, kas nezinot viņa darba ieražas, uz veiksmi būšot vēl mazākas cerības.

—  Vārdu sakot, — bilda otrais slepenpolicists, — es neko lielu negaidu.

—   Laikam tas ir viss, ko mēs varam darīt, — nosprieda Joless. — Kā jūs strādniekam likāt rīkoties, ja viņš kaut ko tomēr atrod?

—   Viņš nekavējoties ieradīsies augšstāvā. Es došu rīkojumu, lai ziņo man jebkurā laikā. Tad tūlīt zvanīšu jums.

Joless palocīja galvu. Visiem trim aizejot, Būkers T. Grēms jau rakņājās atkritumu kārtā, kas bija izklāta uz lielas, lēzenas plātnes.

iMūķīzeru Milnām kā neveicās, tā neveicās. Kopš agras vakara stundas viņš novēroja Prezidenta apartamentus. Tuvojās pusdienlaiks, viņš nešaubīgi cerēja, ka Kroidonas hercogs un hercogiene, tāpat kā gandrīz visi viesi, ēdīs kaut kādā citā lokālā, tāpēc iekārtojās novērošanas postenī devītajā stāvā līdzās dienesta kāpnēm. No tā viņš labi varēja saredzēt apartamentu ieeju un tajā pašā laikā viegli izvairīties no tā, ka tiktu pamanīts: bija taču iespējams ātri pazust, izšmaucot pa dienesta kāpņu durvīm. Viņš tā arī rīkojās, kad vairākas reizes šinī stāvā apstājās lifti un no tiem iznāca vai tajos iekāpa citu numuru iemītnieki; savukārt Mūķīzeru Milns, pirms pazuda pats, paspēja uzmest skatienu viņiem. Viņš arī bija pareizi aprēķinājis, ka šajās dienas stundās augšējos stāvos būs maz kalpotāju, ja tomēr notiks kaut kas neparedzēts, būs pavisam viegli atkāpties uz astoto stāvu un nepieciešamības gadījumā nozust savā istabā.

Ar šo plāna daļu viss bija kārtībā. Taču izdoma neko nelīdzēja tāpēc, ka visu pēcpusdienu un agrās vakara stundas Kroidonas hercogs un hercogiene savus apartamentus nepameta.

Tomēr, tā kā pusdienas maltīti arī neatnesa, Mūķīzeru Milns nezaudēja cerības un joprojām vēroja.

Reiz, pieļaudams, ka nez kā nav pamanījis Kroidonus aizejam, Milns piesardzīgi pagājās pa gaiteni un paklausījās pie apartamenta durvīm. Iekšā bija dzirdamas balsis, patlaban runāja kāda sieviete.

Vēlāk vilšanās vērtās jo lielāka, kad ieradās apmeklētāji. Tie nāca pa vienam un divatā, un pēc pirmo viesu parādīšanās Prezidenta apartamentu durvis vairs netika aizvērtas. Drīz atsteidzās viesmīļi, kas apkalpoja istabas: tie atnesa paplātes ar uzkodām. Runas kļuva skaļākas un jaucās ar ledus gabaliņu tinkšķiem pret glāzēm; to varēja dzirdēt ari gaitenī.

Pēc brīža viņu ar savu atnākšanu samulsināja jauns cilvēks ar platiem pleciem: Mūķīzeru Milns sprieda, ka tas droši vien ir kāds viesnīcas darbinieks. Tam, tāpat kā diviem viņa pavadoņiem, bija drūma seja. Milns pavilcinājās, lai visus trīs pietiekami labi noskatītu, un jau tūdaļ uzminēja, ka otrais un trešais ir policisti. Vēlāk gan viņš ņēmās sevi drošināt, iestāstīdams, ka tāda doma bijusi pārāk rosīgas iztēles auglis.

Trīs vēlāk atnākušie aizgāja pirmie, apmēram pēc pusstundas viņiem sekoja pārējie viesi. Par spīti tam, ka vakara gaitā te apgrozījās daudz vairāk ļaužu, Mūķīzeru Milns bija pārliecināts, ka viņu neviens nav ievērojis, varbūt kāds vienīgi nodomājis, ka tas ir parasts viesnīcas iemītnieks.

Kad aizgāja pēdējais viesis, devītā stāva gaitenī iestājās pilnīgs klusums. Patlaban pulkstenis rādīja gandrīz vienpadsmit vakarā, un bija skaidrs, ka naktī nekas vairs nenotiks. Mūķīzeru Milns nolēma pagaidīt vēl desmit minūtes un tad nozust.

Dienas optimistiskais garastāvoklis izgaisa, viņš jutās nomākts.

Nebija pārliecības, vai var riskēt un vēl divdesmit četras stundas palikt viesnīcā. Viņš jau bija apsvēris domu varbūt pamēģināt iekļūt hercogu apartamentos naktī vai agrajās rīta stundās, tomēr šo ideju atmetis. Briesmas likās pārāk lielas. Ja kāds uzmostos, Mūķīzeru Milna klātbūtnei Prezidenta apartamentos nebūtu nekāda ticama iegansta. Vakar viņš bija izpētījis, ka jāņem vērā arī tas, kur mīt Kroidonu sekretārs un hercogienes istabmeita. Viņš zināja, ka tā uzturas viesnīcā kādā citā numurā un šovakar nav rādījusies. Turpretī sekretārs dzīvoja apartamentos, un nakts apciemojums varētu viņu pamodināt. Turklāt troksni saceltu suņi. Mūķīzeru Milns bija redzējis, kā hercogiene dodas ar viņiem pastaigā.

Tāpēc nāksies izvēlēties: vai nu gaidīt vēl vienu dienu viesnīcā, vai ari atteikties no mēģinājuma piekļūt hercogienes dārglietām.

Kad viņš jau grasījās aiziet, durvīs pēkšņi parādījās Bedlingtonas terjeri un tūlīt aiz suņiem — hercogs ar hercogieni.

Mūķīzeru Milns zibenīgi nozuda dienesta kāpņu telpā. Sirds sāka sisties ātrāk. Beidzot, kad viņš atmetis cerības, pienākusi kārotā izdevība.

Taču to īstenot nemaz tik viegli nebūs. Acīmredzot hercogs ar hercogieni drīz atgriezīsies. Un kaut kur dzīvoklī atrodas sekretārs. Kur? Vai atsevišķā istabā, kuras durvis aizvērtas? Varbūt jau gultā? Pēc izskata spriežot, sekretārs varētu būt viens no tiem bezrakstura iztapoņām, kas agri liekas uz auss.

Risks tādam uzdurties būtu liels, bet cits nekas neatliek. Mūķīzeru Milns saprata: ja tagad nepiespiedīs sevi rīkoties, tad neizturēs nervi un viņš nejaudās gaidīt vēl vienu dienu.

Viņš dzirdēja, kā atveras un atkal aizveras lifta durvis, un piesardzīgi atgriezās gaitenī. Tas bija tukšs un kluss. Uzmanīgi sperdams soļus, viņš tuvojās Prezidenta apartamentiem.

īpaši šim nolūkam izgatavotā atslēga griezās viegli, tāpat kā iepriekš — dienā. Milns mazliet pavēra vienu no dubultdurvju pusēm, tad lēnām palaida vaļīgāk atsperi un izņēma atslēgu. Slēdzenē nekas nenoklikstēja. Arī gausi vērtās durvis atdarījās bez trokšņa.

Tieši priekšā pletās iekšējais gaitenis, aiz tā atradās lielāka telpa. Pa labi un pa kreisi bija vēl divas durvis, abas aizvērtas. Aiz tām, kas atradās labajā pusē, skanēja radio. Gaisma apartamentos bija atstāta ieslēgta, taču nevienu cilvēku neredzēja.

Mūķīzeru Milns iegāja iekšā. Viņš uzvilka cimdus, aizvēra ārdurvis un aizlaida bultu.

Viņš virzījās apdomīgi, tomēr laiku netērēja. Priekštelpā un dzīvojamā istabā soļus apslāpēja biezais, platais paklājs. Šķērsojis dzīvojamo istabu, Milns piegāja pie tālākajām durvīm, kas bija atstātas spraugā. Kā jau gaidīts, aiz tām atradās divas plašas guļamistabas, katra ar vannasistabu, bet vidū tās šķīra ģērbistaba. Gan guļamistabās, gan citur dega gaisma. Skaidri bija redzams, kurā istabā mīt hercogiene.

Tajā bija augsta kumode, divi tualetes galdi un liels trijdurvju skapis ar spoguļiem. Mūķīzeru Milns sāka visus četrus pēc kārtas pārlūkot. Tāda dārglietu kārba, kādu viņš meklēja, neatradās nedz kumodē, nedz pirmajā tualetes galdā. Bija gan atsevišķi priekšmeti — zelta vakara somiņas, cigarešu etvijas un izskatā dārgi kosmētikas maki, ko citos apstākļos un ar citām laika rezervēm viņš labprāt būtu pievācis. Taču tagad viņš drudžaini steidzās, meklēdams kaut ko lielu un atsviezdams visu citu sānis.

Viņš atvēra otrā tualetes galda pirmo atvilktni. Tajā nekā uzmanības vērta nebija. Nekas labāks neatradās ari otrā. Trešajā virsū bija salocīti plāni rīta tērpi. Zem tiem nolikta garena, dziļa, rokām darināta ādas kastīte. Tā bija aizslēgta.

Atstādams kastīti atvilktnē, Mūķīzeru Milns pūlējās ar naža un skrūvgrieža palīdzību atlauzt tai slēdzeni. Taču tā bija izturīga un nepadevās. Pagāja vairākas minūtes. Apzinādamies, cik ātri rit laiks, Milns nosvīda.

Beidzot slēdzene padevās, un vāks atsprāga vaļā. Iekšā, mirdzēdamas tik spoži, ka aizrāvās elpa, divās rindās gulēja dārglietas — gredzeni, piespraudes, kaklarotas, auskari, diadēmas — visas no dārgmetāliem un lielākā daļa rotāta ar dārgakmeņiem. To ieraudzījis, Mūķīzeru Milns dziļi ievilka elpu. Tātad tomēr daļa hercogienes slavenās kolekcijas nebija ievietota viesnīcas seifā. Vēlreiz nojauta par zīmēm izrādījusies pareiza. Viņš pastiepa abas rokas pēc laupījuma. Šai mirklī kāds slēdza ārdurvis.

Milna reakcija bija acumirklīga. Viņš aizcirta dārglietu kastes vāku un iegrūda atpakaļ atvilktni. Ienākot guļamistabā, viņš bija atstājis durvis mazliet pavērtas; tagad viņš metās pie tām. Pa šauro spraugu varēja ielūkoties dzīvojamā telpā. Tajā ienāca kāda viesnīcas kalpotāja. Pār roku viņai bija pārmesti dvieļi. Sieviete tuvojās hercogienes guļamistabai. Viņa bija paveca, soļi — gāzelīgi. Lēnā gaita solīja vienīgo niecīgo cerību uz glābiņu.

Apcirties apkārt, Mūķīzeru Milns pastiepa roku pēc naktsgaldiņa lampas. Saķēris vadu, viņš to parāva. Gaisma nodzisa. Tagad vajadzētu padabūt rokās kaut ko tādu, pēc kā viņš varētu būt te ienācis. Kaut ko! Vienalga ko!

Pie sienas stāvēja neliels koferītis. Viņš satvēra to un soļoja uz durvju pusi.

Kad viņš tās plaši atrāva vaļā, kalpotāja atsprāga atpakaļ, iekliedzās: — Ai! — un tvēra ar roku pie sirds.

Mūķīzeru Milns sarauca pieri. — Kur jus tik ilgi aizkavējāties? Jums jau sen vajadzēja būt klāt.

Izbailes un nu vēl apvainojums kalpotāju galīgi samulsināja. Milnām tas tikai bija vajadzīgs.

—   Piedodiet, ser. Es redzēju te iekšā viesus un…

Viņš kalpotāju pārtrauca. — Tas vairs nav svarīgi. Dariet, kas jādara. Te jāsalabo ari lampa. — Viņš pamāja uz guļamistabas pusi. — Hercogienei tā vakarā vajadzīga. — Paturēdams prātā sekretāra klātbūtni, Milns runāja klusu.

—   Jā, jā, es par to parūpēšos, ser.

—   Lieliski. — Mūķīzeru Milns augstprātīgi pamāja ar galvu un devās ārā.

Gaitenī viņš pūlējās nedomāt. Līdz tam, kad viņš sasniedza pats savu astoņsimt trīsdesmito istabu, viņam tas izdevās. Tad viņš, pilnīgi izsists no sliedēm, izmisumā iekrita gultā un paslēpa seju spilvenā.

Pagāja vairāk par stundu, pirms viņš atguvās tiktāl, ka ķērās pie līdzpaņemtā koferīša slēdzenes.

Iekšā, ciešās kaudzītēs sakrautas, atradās banknotes, visas lietotas un vērtībā nelielas.

Drebošām rokām Mūķīzeru Milns saskaitīja piecpadsmit tūkstošus dolāru.

22

Pīters Makdermots pavadīja abus slepenpolicistus no krāsns telpas viesnīcas pagrabā līdz izejai uz Sv. Kārļa ielu.

—   Pagaidām, — brīdināja kapteinis Joless, — es gribētu, lai neviens par šīvakara notikumiem neuzzina. Pietiks jautājumu, kad celsim kaut kādu vēl nenosakāmu apsūdzību pret jūsu Ogilviju. Nav jēgas pirms laika dabūt uz kakla žurnālistus.

—  Ja viesnīcai būtu kāda teikšana, tad mēs dotu priekšroku pilnīgai klusuciešanai.

—   Uz to nu neceriet, — Joless noburkšķēja.

Atgriezies pirmā stāva ēdamzālē, Pīters nebrīnījās, ka

Kristīnes un Alberta Velsa tur vairs nav.

Vestibilā viņu apturēja galvenais nakts dežurants. — Mister Makdermot, mis Frānsisa jums atstāja zīmīti.

Tā bija aizlīmētā aploksnē un saturēja tikai nedaudz vārdu:

Dodos mājās. Ja vari, atbrauc.

— Kristīne.

Pīters nolēma braukt. Viņš nojauta, ka Kristīnei ļoti gribas pārrunāt šīsdienas notikumus, ari Alberta Velsa brīnumaino atzīšanos.

Viesnīcā vairs šovakar nav ko darīt. Vai tomēr ir? Pīteram iešāvās prātā solījums, ko viņš šodien devis Māršai Preiskotai, viņu tik dīvainā pēkšņumā pamezdams kapsētā.

Viņš bija sacījis, ka vēlāk piezvanīs, tomēr atcerējies to tikai patlaban. Kopš pēcpusdienas krīzes pagājušas nedaudzas stundas, tomēr tās liekas garas kā dienas un Mārša aizvirzījusies tālu projām. Taču jāpiezvana ir — par spīti vēlajam laikam.

Viņš vēlreiz izmantoja kredītdirektora kabinetu pirmajā stāvā un uzgrieza Preiskotu numuru. Mārša atbildēja jau pēc pirmā signāla.

—  Ai, Pīter, — viņa sacīja. — Sēžu kā piekalta pie tālruņa. Gaidīju, gaidīju, tad divreiz zvanīju uz viesnīcu un lūdzu atzīmēt, ka gribu ar jums runāt.

Pīters jutās vainīgs, atcerēdamies nepārskatīto zīmīšu kaudzi uz sava rakstāmgalda.

—  No sirds lūdzu — piedodiet, tomēr iemeslu es nevaru minēt — vismaz vēl ne. Varu tikai pateikt, ka šodien te daudz kas noticis.

—   Pateiksiet to rīt.

—   Mārša, diemžēl rit man būs ļoti aizņemta diena…

—   Brokastis, — Mārša pasteidzās viņu pārtraukt. — ja tā būs tāda diena, tad jums vajadzīgas īstas ņūorleāniešu brokastis. Tās ir slavenas. Vai esat kādreiz tādas ēdis?

—   Brokastis es parasti neēdu.

—    Rīt ēdīsiet. Un F.nnas gatavotās ir īpašas. Noteikti daudz labākas nekā jūsu muļķīgajā viesnīcā.

Bija neiespējami pretoties Māršas jaukajai sajūsmai. Un galu galā viņš taču šajā pēcpusdienā bija meiteni pametis.

—   Tām gan vajadzēs būt agrām.

—   Cik agri vien vēlaties.

Viņi vienojās par pusastoņiem no rīta.

Pēc dažām minūtēm Piters jau sēdēja taksometrā un brauca uz Kristīnes dzīvokli Džentili rajonā.

Viņš piezvanīja lejā pie ārdurvīm. Kristīne sagaidīja augšstāvā pie vaļējām dzīvokļa durvīm.

—    Nesaki ne vārda, — viņa teica, — pirms nebūsim izdzēruši otro glāzi. Man gluži vienkārši jau griežas galva.

Viņa bija sajaukusi daikeri — ruma, liepziedu nektāra un cukura kokteili, kas dzesējās ledusskapī. Galdā uz šķīvja bija sakrauta vesela kaudze cāļa gaļas un šķiņķa sviestmaižu. Viss dzīvoklis smaržoja pēc tikko vārītas kafijas.

Pīters negaidīti atcerējās, ka par spīti saviem ceļojumiem pa viesnīcas virtuvēm un runām par rītdienas brokastīm viņš kopš lenča neko nav ēdis.

—   Tā jau domāju, — Kristīne iesaucās, kad viņš to pateica. — Ķeries klāt!

Paklausīdams pavēlei, viņš ēdot vēroja, cik veikli Kristīne rosās pa virtuvi. Pīteram bija tāda sajūta, ka, sēžot te, viņš jūtas brīvs un pasargāts no visa, kas notiek ārpusē. Viņš nodomāja, ka nevar būt Kristīnei vienaldzīgs, ja tā tik ļoti par viņu rūpējas. Un galvenais — viņi saprot viens otru. Viņus apvieno pat klusuma brīži — kā patlaban.

Viņš atbīdīja daikeri glāzi un pasniedzās pēc Kristīnes piepildītās kafijas tases. — Nu, tātad, ar ko mēs sākam? — viņš noprasīja.

Runas neapklusa gandrīz divas stundas, un tuvības sajūta arvien vairāk pastiprinājās. Beigās tika pieņemts vienots lēmums, ka rīt būs interesanta diena.

—    Es negulēšu, — teica Kristīne. — Nav ne mazāko šaubu, ka neparko nejaudāšu iemigt.

—    Es ari neiemigšu, — sacīja Pīters, — tikai ne aiz tā iemesla, kas tev bija prātā.

Šaubas Pīteru vairs nemocīja. Bija pārliecība, ka viņš vēlētos, lai šis bridis turpinātos mūžīgi. Apvijis Kristīnei rokas, viņš to noskūpstīja. Un vēlāk, kad viņi kļuva pavisam tuvi, šķita, ka citādi nemaz nevar būt.

Piektdiena

Ir viegli saprast, nodomāja Pīters Makdermots, kāpēc Kroidonas hercogs un hercogiene ripina apsardzes priekšnieku Ogilviju, kam cieši sasietas rokas un kājas, uz Sv. Gregora jumta malas pusi, kamēr tālu lejā vesela jūra augšup pavērstu acu cieši noraugās šai ainā. Turpretī tas, ka turpat netālu Kērtiss O'Kīfs un Vorens Trents nikni cērtas ar asiņainiem zobeniem, šķita savādi un atbaidoši. Pīters brīnījās, kāpēc gan neiejaucas kapteinis Joless — viņš taču stāv turpat pie kāpņu durvīm?! Tad Pīters aptvēra, ka policists vēro milzīgu putna ligzdu, kurā patlaban šķiļas pušu milzīga ola. Pēc mirkļa no olas čaumalas iznira pāraudzis zvirbulis ar jautru ģīmīti — proti, Alberts Velss. Taču tad Pitera uzmanību piesaistīja jumta slīpne, kur, aizķērusies aiz Ogilvija, izmisīgi spārdījās Kristīne, bet Mārša Preiskota palīdzēja Kroidoniem bīdīt visu šo kamolu tuvāk un tuvāk baismajam bezdibenim. Pūlis joprojām blenza augšup, bet kapteinis Joless žāvādamies stāvēja pie durvju stenderes.

Pīters pēkšņi saprata: ja grib Kristīni glābt, tad jārīkojas pašam. Taču, kad viņš dzīrās pakustēties, kājas likās tik smagas kā līmē iestigušas. Ķermenis rāvās uz priekšu, turpretī kājas atsacījās klausīt. Viņš pūlējās kliegt, bet kaut kas sažņaudza kaklu. Mēmā izmisumā viņš sastapās skatieniem ar Kristīni.

Piepeši Kroidoni, Mārša, O'Kīfs un Vorens Trents sastinga un sāka klausīties. Ausi saspicēja arī zvirbulis, kas bija

Alberts Velss. Nu jau klausījās Ogilvijs, Joless un Kristīne. Ko viņi klausījās?

Tad Piters sadzirdēja tādu juceklīgu skaņu sablīvējumu, it kā reizē zvanītu visas pasaules tālruņi. Skaņa nāca tuvāk, pieņēmās spēkā, līdz šķita, ka tajā noslīks visa apkārtne. Pīters aizspieda ar rokām ausis. Disonanse kļuva vēl skaļāka. Pīters aizmiedza acis un tad tās atvēra.

Viņš gulēja savā dzīvoklī. Modinātājpulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja pusseptiņus rītā.

Viņš vēl dažas minūtes pagulēja, pūlēdamies izmest no galvas trako, nesakarīgo sapni. Tad viņš basām kājām aizstilboja uz vannasistabu, piespiezdamies nostāvēt vajadzīgo laiku zem aukstās dušas. No tās viņš iznāca, pilnīgi pamodies. ietinies frotē rītasvārkā, viņš mazajā virtuvītē uzlika vārīties kafiju un pēc tam piegāja pie tālruņa un uzgrieza viesnīcas numuru.

Viņu savienoja ar naktī dežurējošo administratoru, kas sacīja Pīteram, ka pagaidām no krāsns telpas neviens ziņojums par kaut kādu atradumu neesot ienācis. Nē, nakts dežurants piebilda, neslēpdams nogurumu, pats personīgi viņš to neesot pārbaudījis, jā, ja misters Makdermots tā vēloties, viņš tūlīt došoties lejā un ziņošot pa tālruni rezultātus. Pīters saklausīja balsī vieglu nepatiku — nakts administratoram nebūt negribējās pēc garas, nogurdinošas maiņas beigām izpildīt tik neiedomājamu uzdevumu. Krāsns taču atrodoties kādā no visdziļākajiem pagrabiem, vai ne?

Piters pašlaik skuvās, kad atskanēja atbildes zvans. Naktī dežurējošais administrators ziņoja, ka runājis ar atkritumu dedzinātāju Grēmu, kas diemžēl pateicis, ka misteram Makdermotam nepieciešamais dokuments neesot atradies. Neliekoties arī, ka tas varētu notikt. Turklāt viņš piezīmēja, ka Grēma maiņa — tāpat kā viņējā — drīz beigšoties.

Piters nolēma pastāstīt par jaunajām ziņām vai, pareizāk sakot, par to trūkumu kapteinim Jolesam. Prātā atkal ienāca vakarējā doma, kuru viņš joprojām uzskatīja par pareizu — ka viesnīca godam izpildījusi savu sabiedrisko pienākumu. Tālākais lai paliek policijas ziņā.

Ģērbdamies un reizē iemalkodams kafiju, Pīters apcerēja abas svarīgākās problēmas, kas nodarbināja prātus. Viena bija Kristīne, otra — pašam savas nākotnes izredzes Sv. Gregora viesnīcā: ja viņš vispār tajā varēs palikt.

Pēc aizvadītās nakts viņš saprata: kas arī gaidītu tālajā mūžā, viņš par visu vairāk vēlas, lai Kristīnei tajā būtu sava vieta. Šī pārliecība kļuva arvien skaidrāka un noteiktāka. Laikam varētu sacīt, ka viņš ir iemīlējies, taču kaut kas brīdināja, ka nedrīkst to vēl noteikti formulēt, pat ne pašam sev. Reiz, kad viņš tādas jūtas bija uzskatījis par mīlestību, tās pārvērtās pelnos. Varbūt labāk sākt ar cerībām un piesardzīgi virzīties tālāk pretī nezināmajam piepildījumam.

Pīters prātoja: varbūt tas skan prozaiski, taču kopā ar Kristīni viņš jūtas mājīgi. Tā ir taisnība, un tas iedrošina. Viņš jūt, ka ar laiku saites starp viņiem nevis pavājināsies, bet kļūs stiprākas. Un Kristīnes jūtas droši vien ir tādas pašas kā viņējās.

Nojauta iečukstēja, ka tas, kas gaida nākotnē, jāizbauda, nevis kāri jāaprij.

Domājot par viesnīcu, pat tagad vel likās grūti aptvert, ka Alberts Velss, kuru viņi bija uzskatījuši par jauku, bet ne pārāk ievērojamu vīriņu, izrādījies finansu milzis, kas vai nu jau ieguvis, vai šodien iegūs Sv. Gregoru.

Pavirši uzmetot acis, likās iespējams, ka negaidītais pavērsiens padarījis paša Pītera stāvokli drošāku. Viņa jūtas pret Velsu ir draudzīgas, un liekas, ka pavecajam vīram viņš savukārt patīk. Tomēr simpātijas un darījumi ir divas dažādas lietas. Visjaukākie cilvēki, ja grib, var būt slīpēti un nežēlīgi. Diez vai Alberts Velss viesnīcu pats vadīs, un tam, kas to darīs viņa vietā, iespējams, būs īpaši uzskati par savu darbinieku biogrāfijas faktiem.

Taču tad Pīters, tapat ka pirms brīža, nolēma, ka raizesies tad, kad patiešām būs pamats to darīt.

Kad Piters piebrauca ar taksometru pie Preiskotu nama Pritānijas ielā, pāri visai Ņūorleānai lējās zvanu skaņas, kas vēstīja, ka ir pusastoņi.

Aiz kolonnām, kas vijīgi stīdza augšup, agrajos rīta saules staros dižena baltoja milzīgā celtne. Gaiss bija spirgts un vēss, tajā jautās vēl pirmsausmas migla. Dvesmoja magnoliju smarža, un zālē trīsuļoja rasas lāses.

Ielā un mājā valdīja klusums, taču no Sv. Kārļa avēnijas apkaimes atlidoja tāls troksnis — tur modās pilsēta.

Pa ķieģeļu smelknes nobārstīto līkumoto taciņu Pīters šķērsoja mauru, uzgāja augšup pa terases kāpnēm un pieklauvēja ar āmuriņu pie kokā grebtajām divviru durvīm.

Tās atvēra Bens, kalpotājs, kas trešdienas vakarā bija pasniedzis ēdienus. — Labrīt, ser, — viņš sirsnīgi apsveica Pīteru. — Lūdzu, ienāciet. Mis Mārša lika man uzvest jūs galerijā, — viņš paskaidroja. — Viņa tūdaļ jums piebiedrosies.

Benam ejot pa priekšu, viņi devās augšup pa plato kāpņu loku un tālāk pa sienas fresku greznoto gaiteni, kur trešdienas vakarā Pīters pustumsā bija pavadījis Māršu. Vai tiešām tas noticis tik nesen, viņš mēmi sev pajautāja.

Dienas gaismā galerija likās tikpat mājīgi ielūdzam nācējus kā viņvakar. Dziļos atzveltnes krēslos raiboja spilveni un podos ziedēja puķes. Pie margām, pār kurām varēja nolūkoties lejup dārzā, bija uzklāts brokastgalds diviem.

—   Vai manis dēļ nama iemītnieki tik agri jau kājās? — vaicāja Pīters.

—   Nē, ser, — kalps viņu nomierināja. — Mēs mostamies agri. Ja misters Preiskots ir mājās, viņam nepatīk ja ceļas vēlu. Viņš vienādi vien teic, ka diena jau tā esot pārāk īsa, lai tās sākumu vēl apcirptu.

—   Nu, re! Es tak sacīju, ka tēvs ir tāds pats kā jūs.

Izdzirdis Māršas balsi, Pīters pagriezās. Meitene bija ienākusi nedzirdamiem soļiem. Nosmaržoja it kā rasotas rozes. Likās, ka viņa spirgta modusies saulei pretī.

—    Labrīt! — Mārša smaidot sacīja. — Ben, lūdzu, pasniedz misteram Makdermotam glāzi Šveices absinta. — Viņa paņēma Pīteru zem elkoņa.

—   Ben, lejiet ar mēru, — teica Pīters. — Es zinu, ka Ņūorleānā brokastis sāk ar Šveices absintu, taču man ir jauns priekšnieks, un es vēlētos sastapties ar viņu skaidrā prātā.

Kalpotājs plati pasmaidīja. — Klausos, ser!

Sēžoties pie galda, Mārša painteresējās. — Vai tāpēc jūs…

—   Vai tāpēc es nozudu kā burvju mākslinieka trusis? Nē. Iemesls bija cits.

Mārša ieplēta acis, klausīdamās, ko Pīters atļāvās pastāstīt par to, kā policija dzen pēdas vainīgajiem, kuri notriekuši sievieti ar bērnu. Kroidonu vārdu viņš neminēja. Uz Māršas jautājumiem viņš neatbildēja, tikai pateica: — Lai kas arī notiktu, šodien šis tas atklāsies.

Domās viņš piebilda: nez vai patlaban Ogilviju jau nav atveduši atpakaļ uz Ņūorleānu. Droši vien pašreiz pratina. Ja viņu paturēs apcietinājumā, pret viņu izvirzīs apsūdzību un tiesās, un prese to tūdaļ uzzinās. Tad neizbēgami tiks minēts jaguārs, un tas savukārt novedīs līdz Kroidoniem.

Pīters iedzēra malku tumīgā Šveices absinta, ko Bens viņam bija ielējis. No savām bārmeņa dienām viņš atcerējās sastāvdaļas — vērmeles, olbaltums, salds krējums, sīrups ar mandeļu garšu un pussaldens anīsa liķieris. Reti kad viņš bija dzēris garšīgāku sajaukumu. Sēdēdama viņam iepretī, Mārša sūca apelsīnu sulu.

Neko nerunādams, Pīters joprojām prātoja: ja pret Ogilviju cels apsūdzību, vai Kroidoniem izdosies iziet cauri sveikā, mēģinot pierādīt nevainību? Iespējams, ka šodien arī uz to tiks saņemta atbilde.

Taču hercogienes zīmīte — ja tāda vispār bijusi — acīmredzot pazudusi. No viesnīcas jaunu ziņu nebija — vismaz par to nebija, un Būkers T. Grēms droši vien jau sen aizgājis mājās.

Bens nolika Pītera un Māršas priekšā kreolu Ivandželainas Čederas sieru, ko iejoza augļu virtene.

Pīters labprāt ķērās klāt.

—   Pirms brīža, — ierunājās Mārša, — jūs kaut ko gribējāt sacīt. Par viesnīcu.

—   Ak jā. — Mielodamies ar sieru un augļiem, viņš paskaidroja par Albertu Velsu. — Šodien oficiāli paziņos par jauno īpašnieku. īsi pirms nākšanas šurp man piezvanīja pa tālruni.

Zvanījis bija Vorens Trents un pavēstījis, ka ceļā uz Ņūorleānu no Monreālas ir misters Dempsters, Sv. Gregora jaunā īpašnieka finansiālo interešu pārstāvis. Misters Dempsters jau esot Ņujorkā, kur pārsēdīšoties Austrumu Aviolīniju lidmašīnā, kas Ņūorleānā nosēdīšoties ap desmitiem rītā. Viņam jārezervē apartaments. Vecās un jaunās administrācijas grupas tikšanās esot paredzēta apmēram ap pusdivpadsmitiem. Pīteram jābūt tuvumā, lai vajadzības gadījumā viņu varētu paaicināt.

Pīteram par izbrīnu, nebija izklausījies, ka Vorens Trents justos kaut drusku nomākts, patiesībā balss bija krietni možāka nekā pēdējās dienās. Pīters gudroja, vai V.T. zina, ka jaunais Sv. Gregora īpašnieks jau atrodas viesnīcā? Paturēdams prātā, ka līdz oficiālajām pārmaiņām viņam jābūt lojālam pret veco administrāciju, Pīters bija atstāstījis Trentam iepriekšējā vakara sarunu starp viņu pašu, Kristīni un Albertu Velsu. «Jā,» bija atteicis Vorens Trents. «Es zinu. Vakar vēlu naktī man piezvanīja Emīls Dimērs no Tirdzniecības un rūpniecības bankas: viņš saskaņā ar Velsa pilnvaru vadīja pārrunas. Nez kāpēc viņi visu turēja noslēpumā. Tomēr nu rīcība notiek atklāti.»

Pпters zināja arī, ka Kērtiss O'Kīfs un viņa ceļabiedre mis Leša pametīs viesnīcu kaut kad rīta pusē. Acīmredzot viņu ceļi šķirsies, jo viesnīca, kas kārtoja ļoti svarīgu personu aizbraukšanu, bija mis Lešai piegādājusi biļeti lidojumam uz Losandželosu, turpretī Kērtiss O'Kīfs caur Ņujorku un Romu devās uz Neapoli.

—    jūs esat ļoti aizņemts ar savām domām, — sacīja Mārša. — Es vēlētos, kaut jūs man mazliet tās atklātu. Tēvam arvien gribējās maltītes laikā parunāt, taču māte ne par ko neinteresējās. Es gan interesējos.

Pīters pasmaidīja un pastāstīja, kāda diena viņu gaida.

Sarunas laikā Bens novāca Ivandželainas siera paliekas un vietā uzlika karstas, aromātiskas olas Sardū gaumē. Divas vārītas olu pusītes gulēja uz artišoka gaļīgajām ziedkopām un tās klāja tvaicēti spināti un holandiešu mērce. Līdzās Pītera šķīvim parādījās sārta vīna glāze.

—   Saprotu, ko jūs domājat, teikdams, ka jums priekšā smaga diena. — Mārša nopūtās.

—   Un es saprotu, ko jūs domājāt, runādama par tradicionālām brokastīm. —Galerijas viņā galā Pīters ieraudzīja saimniecības vadītāju. Viņš uzsauca: — Lieliski! — Un redzēja Ennu smaidām.

Pēc brītiņa viņš noelsās, jo galdā parādījās gaļas filejs ar sēnēm, karstu franču rupjmaizi un marmelāde.

—   Neesmu pārliecināts, vai… — Pīters sāka šaubīties.

—    Būs vēl crкpes Suzettes*, — Mārša viņam pavēstīja, — un cafй nu lait. Kad te pastāvēja lielās plantācijas, ļaudis mēdza smieties par petit dejeuner[19], kādas ēd eiropā. Mūsējo brokastis atgādina dzīres.

—   Jūs tādas esat ari sarīkojusi, — sacīja Pīters. — Un ne tikai šīs dzīres; man bijis lemts piedzīvot arī daudz ko citu. Satikšanos ar jums, vēstures stundas, te pavadīto laiku. To es neaizmirsīšu — nekad.

—   Izklausās, it kā jūs ardievotos.

—  To es daru, Mārša. — l'iters cieši palūkojās viņai acīs un tad pasmaidīja. — Tūlīt pēc crepes Suzettes.

Bridi valdīja klusums, tad viņa iesāka: — Man gribējās…

Pīters pārliecās pār galdu un uzlika plaukstu viņas rokai.

—  Varbūt mēs abi cēlām gaisa pilis. Laikam jau gan. Taču man tā bija visbrīnišķīgākā gaisa pils, kādu es jebkad esmu cēlis.

—   Kāpēc tad tai jāgaist?

—    Ir šis tas, ko nevar izskaidrot, — viņš maigi atteica. — Lai cik kāds patiktu, jāizlemj, kā vislabāk rīkoties, jāizvērtē…

—   Tātad manus lēmumus jūs neņemat vērā?

—    Mārša, man jāpaļaujas uz savējiem. Tā būs mums abiem labāk. — Taču tai pašā mirklī viņš nodomāja: vai tā būs? Paša nojautas bieži vien bija vīlušas. Varbūt šinī brīdī viņš pieļauj kļūdu, ko ar nožēlu atsauks atmiņā vēl pēc daudziem gadiem. Kā var būt par kaut ko pārliecināts, ja patiesību ne reizi vien saskata pārāk vēlu?

Viņš manīja, ka Mārša tūlīt sāks raudāt.

—   Piedodiet, — viņa klusu nočukstēja, piecēlās un žigli izgāja no galerijas.

Palikdams sēžot, Pīters sev pārmeta, ka runājis pārāk tieši, varēja taču to pateikt ar lielāku sirsnību, jo tādu šī vientuļā meitene pret sevi izraisīja. Diezin vai viņa atgriezīsies. Pagāja īss brīdis, un Māršas vietā ienāca Enna.

—   Ta vien šķiet, ka jums būs jāpabeidz brokastis vienatnē, ser. Manuprāt, mis Mārša vairs nenāks atpakaļ.

—   Kā viņa jūtas? — Pīters pavaicāja.

—   Sēž savā istabā un raud. — Enna paraustīja plecus.

—   Nav jau pirmā reize. Un nedomāju, ka būs pēdējā. Tā viņa dara, kad nedabū visu, ko grib. — Enna noņēma šķīvjus ar fileja paliekām. — Bens pasniegs nākamo cienastu.

Pīters papurināja galvu. — Nē, paldies. Man jāiet.

—   Nu, tad es atnesīšu vismaz tasi kafijas. — Kafiju bija ielējis Bens, taču to atnesa Enna un nolika Pītera priekšā uz galda.

—    Nepārdzīvojiet to tik loti, ser. Kad mis Mārša būs mazliet atguvusies, es pēc labākās gribas pacentīšos viņu nomierināt. Jaunkundzei varbūt ir pārāk daudz laika, kad nodarboties pašai ar sevi. Iespējams, ka būtu citādāk, ja viņas tētis biežāk uzturētos Ņūorleānā. Bet kur nu! Nerādās gandrīz nemaz.

—   Jūs gan meiteni labi izprotat.

Pīters atcerējās, ko Mārša viņam bija stāstījusi par Ennu: kā ģimene piespiedusi jauno meiteni apprecēt cilvēku, ko viņa pat lāgā nepazinusi, bet kā tad vairāk par četrdesmit gadiem nodzīvojusi laimīgā laulībā, līdz vīrs pirms gada nomiris.

—   Dzirdēju par jūsu vīru, — sacīja Pīters. — Viņš katrā ziņā bijis lielisks cilvēks.

—     Mans vīrs! — Saimniecības vadītāja īsi iesmējās.

—   Man tak nav nekāda vīra. Savu mūžu neesmu bijusi precējusies. Tā sakot, esmu jaunkundze.

Turpretī Mārša bija sacījusi: Enna ar vīru dzīvoja pie mums. Viņš bija vislabākais, vismīļākais cilvēks, kādu es jebkad esmu pazinusi. Ja nu vispār pastāv ideālas laulības, tad šīs tādas bija. Tātad Mārša izmantojusi šo izdomu, lai piedabūtu Pīteru pieņemt viņas bildinājumu.

—   Vai dieniņ! — Enna joprojām irgoja klusos smieklos.

—   Nu gan mis Mārša ar savām pasaciņām jūs apmuļķojusi. Uz pasakām viņa mums ir meistare. Viņa bieži vien spēlē teātri, tāpēc patlaban jums nav nekādas vajadzības raizēties.

— Saprotu. — Piters nebija pārliecināts, ka saprot, bet atvieglojumu gan izjuta.

Bens izvadīja viņu ārā. Bija iesākusies desmitā stunda un gaiss jau sasilis. Pīters ātri devās uz Sv. Kārļa avēniju, kur nogriezās uz viesnīcas pusi. Viņš patiesi nožēloja, ka vairs netiksies ar Māršu, un arī skuma par viņu, kaut gan šo skumju iemeslu īsti neaptvēra. Diez vai viņš vispār jebkad tiks gudrs par sievietēm. Jaunais vīrietis par to stipri šaubījās.

2

Ceturtais lifts bija sācis atkal strādāt. Apmēram pirms nedēļas tam bija uznākuši untumi un tas bija uzvedies arvien sliktāk, tā galīgi sadusmojot savai paveco dienas liftnieku Saju Lūenu.

Pagājušajā svētdienā lifts vairākas reizes bija atsacījies klausīt, kaut arī iekšējās un ārējās durvis tika kārtīgi aizvērtas. Montieris stāstīja Sajam, ka tāpat noticis pirmdienas vakarā, kad ar šo liftu braucis misters Makdermots, ģenerāldirektora vietnieks.

Trešdien lifts bija nostāvējis vairākas stundas. Tehniķi sacīja, ka nestrādājot tā saucamā sakabes uzmava, tomēr remonts neko nelīdzēja, un nākamajā dienā lifts trīsreiz atteicās izkustēties no piecpadsmitā stāva.

Šodien gan tas rāvienā apstājās un tikpat raustīgi turpināja ceļu no katra stāva.

Saja Lūena pienākums nebija zināt, kas īsti liftam kaiš. Viņam tas ari likās diezgan vienaldzīgi, kaut gan viņš bija dzirdējis galveno inženieri Doku Vikeriju rūcam par «mūžīgo lāpīšanu» un sūkstāmies, ka vajadzīgi taču «simt tūkstoš dolāri, lai izķidātu vecās iekšas un ieliktu jaunas». Kas ta' nu tādu naudu nekārotu? Sajs Lūens nu noteikti kārotu, tāpēc tak viņš ik gadu sagrabina naudu zirgu skriešanās sacīkšu derībām, lai gan tās viņam nekad treknus kumosus nav ienesušas.

Tomēr Sv. Gregora ilggadīga darbinieka prasības pelna, lai tās ņemtu vērā, tāpēc Sajs rīt lūgs sevi pārcelt uz kādu no citiem liftiem. Kāpēc gan ne? Viņš viesnīcā nostrādājis divdesmit septiņus gadus un vadījis liftus, kad daži no jaunajiem pienapuikām, kas te apgrozās, vēl nebija nākuši pasaulē. No rītdienas lai ar šo niķīgo ceturto liftu tiek galā kāds cits.

Pulkstenis rādīja gandrīz desmit no rīta, un viesnīcā sākās rosība. Sajs Lūens veda augšup no vestibila kārtējo ļaužu pulciņu (lielāko tiesu kādas sanāksmes dalībniekus ar vārdu kartītēm pie svārku atlokiem), un apstājās ik stāvā, līdz nokļuva pašā augšējā, piecpadsmitajā.

Slīdot lejup, lifts jau pienāca pilns līdz devītajam stāvam, un tālāk līdz vestibilam Sajs to vairs negrasījās apturēt. Šajā pēdējā posmā viņš manīja, ka lifts vairs neraustās. Nu, re, lai kas bijusi šī ķeza, viņš nosprieda, tā pārgājusi pati no sevis.

Vēl nekad viņš nebija atradies tik tālu no patiesības.

Augstu pār Saja Lūena galvu, kā bezdelīgas ligzda piekļāvusies pie viesnīcas jumta, pacēlās liftu kontroltelpa. Tur ceturtā lifta mehāniskajā sirdī neliels elektrības relejs bija sasniedzis sava darba mūža galējo robežu. Nezināmais un neparedzētais iemesls bija sīks, pabīdāms serdenis parastās naglas lielumā.

Serdenis bija ieskrūvēts mazā virzuļa galviņā, virzulis savukārt darbināja trīs slēdžus. Viens iedarbināja un atlaida vaļā lifta bremzes, otrs pievadīja strāvu motoram, trešais kontrolēja ģeneratora darbību, ja strādāja visi trīs, kabīne vienmērīgi slīdēja augšup un lejup, pakļaudamās vadībai. Taču, strādājot tikai diviem slēdžiem — turklāt, ja nestrādāja tas, kas rūpējās par strāvas piegādi motoram, — kabīne ar savu svaru bija pakļauta brīvam kritienam. Šādas katastrofas cēlonis varētu būt tikai viens — kā serdeņa, tā virzuļa bojājums.

Jau vairākas nedēļas serdenis bija pamazām kļuvis vaļīgāks. Virzuļa galiņa kustības bija tik bezgalīgi mazas, ka simt pagriezienu apkārtmērs varētu līdzināties cilvēka mata resnumam, taču tas lēni, bet nepielūdzami atskrūvējās no serdeņa vītnes. Tam bija divējādas sekas. Palielinājās kā serdeņa, tā virzuļa kopgarums. Un motora slēdzis tik tikko vairs darbojās.

Tāpat kā viens smilšu graudiņš novelk uz savu pusi svaru kausu, tāpat šinī brīdī visniecīgākais virzuļa pagrieziens varēja pilnīgi atslēgt motoru.

Šis bojājums bija cēlonis ceturtā lifta saraustītajai darbībai, ko ievēroja gan Sajs Lūens, gan ari citi. Remontbrigāde bija mēģinājusi uztaustīt bojājuma iemeslu, tomēr viņu pūles izrādījušās neveiksmīgas. Grūti bija strādniekus vainot. Vienam liftam bija vairāk par sešdesmit relejiem, bet visā viesnīcā — divdesmit lifti.

Turklāt neviens nebija pamanījis, ka īsti normāli nestrādā abi lifta drošinātāji.

Piektdien desmitos un desmit minūtēs ceturtais lifts gan tiešā, gan pārnestā nozīmē karājās mata galā.

3

Misters Dempsters no Monreālas ieradās pusvienpadsmitos. Pīters Makdermots, kam to paziņoja, nokāpa vestibilā, lai atbraucēju oficiāli apsveiktu. Līdz šai rīta stundai viesnīcas apakšējos stāvos nebija rādījies nedz Vorens Trents, nedz Alberts Velss, un no jaunā īpašnieka vispār nebija ne ziņu, ne miņu.

Alberta Velsa finansu pilnvarotais, enerģisks, iespaidīga paskata cilvēks, likās tipisks pieredzējis lielas bankas pārvaldnieks. Kad Pīters ieminējās, ka viss notiekot zibenīgā ātrumā, Dempsters īsi piezīmēja: — Misters Velss tā rīkojas bieži. — Izsūtāmais aizveda atbraucēju uz apartamentu vienpadsmitajā stāvā.

Pēc divdesmit minūtēm šis džentlmenis atkal parādījās Pītera kabinetā.

Viņš pavēstīja, ka apciemojis misteru Velsu un parunājis pa telefonu ar misteru Trentu. Sēde, kas paredzēta aptuveni pusdivpadsmitos, katrā ziņā tad arī notikšot. Starplaikā misters Dempsters vēlētos apspriesties ar dažiem cilvēkiem: pirmām kārtām, ar viesnīcas ienākumu un izdevumu kontrolieri. Misters Trents ierosinājis šim nolūkam izmantot administrācijas telpas.

Rādījās, ka misters Dempsters ir cilvēks, kas radis pavēlēt.

Pīters, vezdams monreālieti uz Vorena Trenta kabinetu, iepazīstināja viņu ar Kristīni. Pīteram un Kristīnei tā šorīt bija otrā tikšanās. Ieradies viesnīcā, Pīters bija viņu uzmeklējis un, kaut gan administrācijas telpās ik brīdi kāds nāca iekšā un viņi tikai paspēja sadoties rokās, šis nozagtais mirklis satrauca, liekot izjust kvēlu tuvību.

Tagad vīrs no Monreālas pirmo reizi pasmaidīja. — Ā, mis Frānsisa, misters Velss jūs pieminēja. Patiesībā viņš atsaucās par jums ļoti sirsnīgi.

—     Es viņu uzskatu par brīnišķīgu cilvēku, — teica Kristīne. — Es tā domāju jau līdz… — Viņa aprāvās.

—   Jā, lūdzu?

—   Jūtos mazliet apjukusi, — teica Kristīne, — par kaut ko, kas notika iepriekšējā vakarā.

Misters Dempsters izvilka acenes masīvā ietvarā un sāka tās spodrināt. — Ja jūs domājat par restorāna rēķinu, mis Frānsisa, tad nav ko uztraukties. Misters Velss man teica — un es citēju viņa paša vārdus — tas bija viens no sirsnīgākajiem un jaukākajiem iejūtības apliecinājumiem, kādus viņš jebkad piedzīvojis. Protams, viņš bija sapratis, kas notiek. Viņam maz kas paslīd garām nepamanīts.

—   Jā, — Kristīne piekrita, — to es sāku aptvert.

Pie administrācijas telpu ārdurvīm kāds klauvēja, tad tās atvērās un ienāca kreditdirektors Sems Džekebics. — Piedodiet, — viņš atvainojās, redzēdams trīs cilvēku pulciņu, un pagriezās, lai ietu. Pīters atsauca viņu atpakaļ.

—     Es atnācu iegūt skaidrību par tām baumām, — sacīja Džekebics, — tās izplatās pa viesnīcu prērijas ugunsgrēka ātrumā. Tas vecais džentlmenis misters Velss…

—  Tās nav baumas, — Pīters pasteidzās iebilst. — Tas ir fakts. — Viņš iepazīstināja kredītdirektoru ar misteru Dempsteru.

Džekebics iesita sev ar plaukstu pa pieri. — Vai die! Es taču pārbaudīja viņa kredītu! Apšaubīju viņa čeku. Es pat zvanīju uz Monreālu!

—   Dzirdēju par jūsu zvanu. — Mistera Dempstera sejai pārslīdēja smaids. — Bankas darbinieki sirsnīgi uzjautrinājās. Bet viņiem stingri pieteikts, ka par misteru Velsu nedrīkst sniegt nekādas izziņas. Viņš to aizliedzis.

Džekebics izgrūda skaņu, kas gaužām atgādināja vaidu.

—   Manuprāt, jums būtu vairāk jāraizējas, ja jūs mistera Velsa kredītu nebūtu pārbaudījis, — Monreālas viesis viņu nomierināja. — Ar savu rīcību jūs tikai iegūsiet viņa cieņu. Viņam piemīt paraža izrakstīt čekus uz visādiem papīra gabaliem, un tas liek cilvēkiem šaubīties. Bet, protams, tie visi ir derīgi. Tagad jau jūs laikam zināt, ka misters Velss ir viens no bagātākajiem vīriem visā Ziemeļamerikā.

Pārsteigtais Džekebics jaudāja tikai pašūpot galvu.

—   Nez vai nebūs vienkāršāk, ja es jums šo to paskaidrošu, kāds īsti ir jūsu darba devējs, — misters Dempsters piezīmēja, palūkodamies pulkstenī. — Drīz te ieradīsies baņķieris misters Dimērs ar dažiem advokātiem, taču, pēc manām domām, vēl mums ir mazliet laika.

Viņu pārtrauca Rojela Edverda ierašanās. Ienākumu un izdevumu kontrolieris bija bruņojies ar dokumentiem pilnu, biezu ādas mapi. Atkal atkārtojās iepazīstināšanas ceremonija.

Paspiedis kontrolierim roku, misters Dempsters turpināja: — Patlaban mēs brītiņu parunāsim, un tad es vēlētos, lai jūs paliktu uz mūsu sanāksmi. Tā sāksies pusdivpadsmitos. Starp citu, jūs arī, mis Frānsisa. Misters Trents lūdza, lai jūs tajā piedalītos, un es zinu, ka misters Velss priecāsies, jūs redzēdams.

Pīteru Makdermotu pārņēma mulsinoša sajūta, ka viņš no galveno notikumu norises ir izslēgts.

—  Tātad es gribēju šo to paskaidrot par misteru Velsu. — Misters Dempsters noņēma acenes, uzpūta elpu uz stikliem un no jauna tos nospodrināja.

—  Par spīti mistera Velsa lielajai bagātībai viņš palicis ļoti pieticīgs cilvēks. Tas nekādā ziņā nenozīmē, ka viņš būtu skops. Īstenībā viņš ir ārkārtīgi devīgs. Viņš gluži vienkārši nav izlepis nedz apģērbā, nedz pārvietošanās līdzekļu ziņā, nedz dzīvesveidā.

—  Ja runājam par dzīvokli, — Pīters iestarpināja. — Biju nodomājis pārcelt misteru Velsu uz kādu apartamentu. Pēcpusdienā pēc mistera Kērtisa O'Kifa aizbraukšanas paliek brīvs viens no mūsu labākajiem apartamentiem.

—   Es ieteiktu to nedarīt. Cik zinu, misters Velss ar savu istabu ir apmierināts, ko gan nevarētu sacīt par iepriekšējo.

Pīteram salēcās sirds, dzirdot pieminam nožēlojamo istabeli, kur Alberts Velss bija dzīvojis līdz pirmdienas vakaram, kad viņu pārcēla uz tūkstoš četrsimt desmito numuru.

—    Viņš nebūt neiebilst pret to, ka citi, piemēram, es, dzīvo apartamentos, — misters Dempsters paskaidroja. — Viņš tikai nejūt vajadzību pats tādos dzīvot. Vai manas runas jums nekļūst garlaicīgas?

Klausītāji vienā balsī apliecināja, ka tā neesot.

—    Tas nu izklausās pēc brāļu Grimmu pasakām! — manāmi uzjautrināts piezīmēja Rojels Edverds.

—   Iespējams. Tomēr es nekādā ziņā neuzskatu, ka misters Velss dzīvo pasaku pasaulē. Es tādā nedzīvoju, un viņš — vēl jo mazāk.

Vai nu citi to saprot, vai ne, aiz mistera Dempstera labajām manierēm slēpjas dzelžains raksturs, nodomāja Pīters.

—     Pazīstu misteru Velsu jau ilgus gadus, — misters Dempsters runāja tālāk. — Šai laika esmu iemācījies cienīt viņa prasmi izprast gan darījumu problēmas, gan cilvēkus. Viņam piemīt dabas dota apķērība, kādu nav iespējams apgūt Hārvarda universitātes biznesa fakultātē.

Rojels Edverds, šīs fakultātes absolvents, nosarka. Interesanti zināt, vai šī dzēlība bijusi nejauša vai arī Alberta Velsa pārstāvis jau paspējis iepazīties ar ziņām par viesnīcas vadības locekļiem, gudroja Pīters. Pilnīgi iespējams bija šis otrais variants, un tādā gadījumā jau ir zināms Pītera Makdermota darba raksturojums, ari viņa atlaišana no Voldorfa viesnīcas un iekļaušana melnajā sarakstā. Vai tieši šī iemesla pēc viņš acīmredzot izslēgts no viesnīcas vadības locekļiem paredzētās sanāksmes?

—    Laikam mūs gaida lielas pārmaiņas, — teica Rojels Edverds.

—    Pilnīgi iespējams. — Misters Dempsters atkal ņēmās spodrināt acenes — izskatījās, ka tā ir iegājusies paraža. — Pirmā pārmaiņa būs tā, ka es kļūšu par viesnīcas akciju sabiedrības prezidentu. Šāds amats man ir mistera Velsa korporāciju vairākumā. Viņš pats ar tādiem tituliem nekad negreznojas.

—   Tātad ar jums mēs tiksimies visai bieži, — piezīmēja Kristīne.

—    Būtībā visai reti, mis Frāņsisa. Es būšu nominālais vadītājs, vairāk nekas. Visa izpildvara atradīsies viceprezidenta rokās. Pie tādas politikas pieturas misters Velss, un to atzīstu arī es.

Tātad galu galā, nodomāja Pīters, stāvoklis atrisinājies tā, kā viņš gaidījis. Alberts Velss viesnīcas vadībā daudz neiesaistīsies, tāpēc tuvāka pazīšanās ar viņu nekādas priekšrocības nenodrošinās. Būtībā pavecais vīrs stāvēs ļoti tālu no viesnīcas vadības tiešajām problēmām, un Pītera nākotne būs pilnīgi atkarīga no viceprezidenta, lai kas arī tas būtu. Diez vai tas būs kāds, ko viņš pazīst? Ja ieceltu tādu, tad daudz kas būtu atkarīgs no šī cilvēka.

Līdz šim brīdim Pīters bija sev iestāstījis, ka samierināsies ar visu, kas notiks; ja būs nepieciešams — ari ar savu atlaišanu. Taču nu nāca atskārsme, ka viņam ļoti gribas palikt Sv. Gregorā. Viens iemesls tam, protams, bija Kristīne. Otrs — ka, paliekot neatkarīga, Sv. Gregora viesnīca jaunā vadībā var kļūt par priekšzīmīgu uzņēmumu.

— Ja tas nav noslēpums, mister Dempster, — Pīters ievaicājās, — kas būs jaunais viceprezidents?

Monreālietis, šķiet, jutās samulsis. Viņš dīvaini paskatījās Pīterā, bet tad viņa seja noskaidrojās. — Piedodiet, — viņš sacīja. — Es uzskatīju, ka jūs zināt. Tas būsiet jūs.

4

Visu iepriekšējo nakti, stundām lēni velkoties uz priekšu, tai laikā, kad viesi mierīgi gulēja, Būkers T. Grēms viens pats rosījās krāsns žilbinošajā gaismā. Vispār tas nebija nekas neparasts. Būkers T. bija vientiesīga dvēsele, viņa dienas un naktis atgādināja cita citas kopijas, un šī vienveidība viņu nemaz nemulsināja. Viņa prasības arī bija pieticīgas, tās aprobežojās ar ēdamo, jumtu virs galvas un mazumiņu cilvēciskās cieņas, kaut gan šīs alkas pēc cieņas bija tīri instinktīvas un, kāpēc tā nepieciešama, viņš nejaudātu izskaidrot. Pagājušā nakti vienīgais neparastais bija lēnais ritms, kādā viņš strādāja. Citreiz Būkers T. jau krietnu brīdi pirms krāsns izslēgšanas un mājās pošanās bija ticis galā ar iepriekšējā dienā uzkrāto atkritumu kalnu, izšķirojis atradumus un atļāvies pusstundu mierīgi pasēdēt un uzpīpēt paštītu smēķi, līdz pienāca laiks izslēgt krāsni. Taču šorīt — lai arī maiņa beidzās, darba bija vēl gana. Tajā laikā, kad Būkeram T. būtu vajadzējis atstāt viesnīcu, neizšķiroti un nesadedzināti vēl bija palikuši divpadsmit cieši sablietētu atkritumu konteineri.

Iemesls tam bija misteram Makdermotam nepieciešamā papīra meklēšana. Būkers T. bija strādājis rūpīgi un uzmanīgi. Viņš nebija steidzies. Bet līdz šim veiksme izpalika.

Būkers T. ar nožēlu bija ziņojis to nakts administratoram, kas, ienācis iekšā, bija pārlaidis svešādu skatienu baigajai apkārtnei un saraucis degunu, juzdams baigo smirdoņu. Cik ātri vien varējis, nakts dežurants bija ņēmis kājas pār pleciem, tomēr fakts, ka viņš bija atnācis un atnesis līdzi ari zīmīti, pierādīja, ka misteram iMakdermotam pazudušais papīrs joprojām ir svarīgs.

Gribi vai negribi, Būkeram T. bija laiks beigt un doties mājup. Par virsstundām viesnīca nemaksāja. Turklāt Būkers T. bija nolīgts rūpēties par atkritumiem, nevis palīdzēt direkcijai. Tā nebija viņa darīšana.

Viņš zināja, ka dienā, ja pamanīs palikušos atkritumus, atsūtīs kādu, un tas uz dažām stundām ieslēgs krāsni un visu sadedzinās. Ja tas nenotiks, Būkeram T. pašam nākamnakt savas dežūras laikā vajadzēs tikt galā ar palikušo. Nelaime tā, ka pirmajā gadījumā vispār vairs nebūs nekādu cerību papīru atdabūt, turpretī otrā, pat ja viņš tam uzdurtos, varbūt jau izrādīsies par vēlu.

Vairāk par visu Būkeram T. gribējās izdarīt pakalpojumu misteram Makdermotam. Ja kāds viņu tincinātu — kāpēc, viņš nespētu pateikt iemeslu, jo nebija nedz no domātājiem, nedz no runātājiem. Tikai nez kāpēc, kad krāsns telpā ienāca jaunais ģenerāldirektora vietnieks, Būkers T. asāk izjuta, ka nav sliktāks par pārējiem cilvēkiem.

Viņš nolēma, ka turpinās meklēšanu.

Lai izvairītos no nepatikšanām, viņš iznāca ārā no krāsns telpas un pie kontrolpulksteņa atzīmējās, ka ir aizgājis, bet tad devās atpakaļ. Diez vai kāds viņu ievēros. Atkritumu dedzināšanas telpa nav vieta, kuru kāds gribētu apciemot.

Būkers T. nostrādāja vēl trīsarpus stundas, strādāja lēni, cītīgi, apzinādamies, ka tikpat labi meklētais var vispār te nebūt — daļu atkritumu taču viņš bija sadedzinājis, pirms misters Makdermots izteicis lūgumu, lai mēģina to sameklēt.

Ap desmitiem vienpadsmitiem viņš jutās pārguris. Bija palikuši vēl tikai divi konteineri.

Iztukšodams priekšpēdējo, viņš gandrīz tūlīt ieraudzīja meklēto — pergamenta papīra būkšķi, kas izskatījās, it kā tur bijušas ietītas sviestmaizes. To atlocījis, viņš vidū atrada savīstītu vēstuļpapīra lapu, kas bija tieši tāda pati, kādu tika atstājis misters Makdermots. Būkers T. piegāja tuvāk gaismai, lai salīdzinātu. Šaubām vairs nebija vietas.

Atrasto papīru izraiboja tauku traipi, un daļēji tas bija arī samircis. Vienā vietā burti bija izplūduši. Bet tikai mazliet. Visumā rakstu varēja skaidri salasīt.

Būkers T. apģērba savu netīro, taukaino jaku. Atstādams atlikušos atkritumus turpat guļam, viņš devās uz viesnīcas otro stāvu.

5

Vorena Trenta ērtajā kabinetā misters Dempsters bija pabeidzis atsevišķu sarunu ar ienākumu un izdevumu kontrolieri. Rojels Edverds šobrīd vēl vāca kopā apkārt izmētātās bilanču lapas un finansu pārskatus, kad uz sēdi pusdivpadsmitos sāka ierasties citi, lai

piebiedrotos jau atnākušajiem. Pirmais ienāca pikvikiešiem līdzīgais baņķieris Emīls Dimērs, sasārtis apziņā, ka viņš ir svarīga persona. Viņam sekoja izstīdzējis jurists ar dzeltenīgu sejaskrāsu — viņš kārtoja lielāko daļu Sv. Gregora tiesisko darījumu, un kāds jaunāks jurists, kurš pārstāvēja Albertu Velsu.

Nākamais parādījās Pīters Makdermots, kas pavadīja Vorenu Trentu: vecais īpašnieks kopš īsa brīža bija nobraucis lejā no piecpadsmitā stāva. Lai gan Sv. Gregora īpašnieks bija zaudējis ilgajā cīņā par viesnīcas vadības saglabāšanu, viņš izturējās daudz draudzīgāk un brīvāk nekā visas pēdējās nedēļas. Pogcaurumā smaržoja neļķe, un viņš sirsnīgi apsveicinājās ar viesiem, to vidū ar Pītera priekšāstādīto misteru Dempsteru.

Pīteram notiekošais likās noritam kā sapnī. Viņš kustējās kā uzvilkts mehānisms, runa atgādināja nosacījuma refleksu, atbildes Pīters noskaitīja kā litānijā. Likās, viņu tik ilgi darbinās kaut kur iekšā noslēpies robots, līdz viņš atgūsies no satricinošās ziņas, ko pavēstījis monreālietis.

Viceprezidents ar izpildvaru rokās. Tituls ietekmēja mazāk nekā tas, kas ar to saistījās.

Pilnīgi patstāvīgi vadīt Sv. Gregoru līdzinājās sapņa piepildījumam. Pīterā kvēloja dedzīga pārliecība, ka Sv. Gregors var kļūt par lielisku viesnīcu, būt iecienīts, pirmšķirīgs uzņēmums, kas nes peļņu. Acīmredzot tā domājis ari Kērtiss O'Kīfs, kura uzskati jāņem vērā.

Šo mērķi bija iespējams sasniegt. Jāiepludina kapitāls, jāreorganizē struktūra, skaidri nosakot atbildības jomas, jāmaina personāls: dažiem jāiet pensijā, citi jāpaaugstina, jāpieņem darbinieki no ārpuses.

Uzzinājis, ka viesnīcu nopircis Alberts Velss un tā joprojām paliks neatkarīga, Pīters bija cerējis, ka cilvēkam, kas atradīsies priekšgalā, piemitīs pietiekami ass skatiens un enerģija, lai īstenotu nobriedušās pārmaiņas. Nu šo iespēju piešķir viņam pašam, šīs izredzes pacilāja. Un mazliet biedēja.

Tas nozīmēja arī daudz ko viņam personīgi. Iecelšana un viss, kas tai sekos, var atjaunot Pītera Makdermota iepriekšējo stāvokli viesnīcu biznesā. Ja viņš veiksmīgi vadīs Sv. Gregoru, aizmirsīsies iepriekšējais un grēkus no raksturojuma svītros. Viesnīcu biznesa vadība savā kopumā nav nedz ļauna, nedz tuvredzīga. Viņiem galvenais šķiet tas, ko cilvēks spēj praktiski izdarīt.

Visas šīs domas joprojām drudžaini šaudījās prātā, tomēr, beidzot pamazām atjēgdamies, Pīters piebiedrojās citiem, kas ieņēma vietas pie garā apspriežu galda telpas vidū.

Alberts Velss ieradās pēdējais, Kristīnes pavadīts viņš bikli ienāca kabinetā. Visi klātesošie tūdaļ piecēlās kājās.

Nepārprotami satraucies, pavecais vīrs māja viņiem sēsties. — Nē, lūdzu, nē!

Smaidot panācās uz priekšu Vorens Trents. — Mister Vels, apsveicu jūs savā namā! — Viņi paspieda rokas. — No sirds vēlu, lai tad, kad tas kļūs par jūsējo, šie vecie mūri sagādātu jums tikpat patiesu laimi un apmierinājumu, kādu dažkārt sniedza man.

Tas tika teikts laipni un ar cieņu. Pīters Makdermots nodomāja, ka cita mutē šādi vārdi varbūt izklausītos tukši un pārspīlēti, turpretī Vorena sacītais pārliecināja un šķita visus savādi aizkustinām.

Alberts Velss samirkšķināja acis. Ar tādu pašu cieņu Trents saņēma viņu aiz elkoņa un personiski iepazīstināja ar pārējiem.

Kristīne aizvēra ārdurvis un piesēdās līdzās citiem pie galda.

— Manuprāt, ar manu palīdzi mis Frānsisu, kā arī ar misteru Makdermotu jūs esat pazīstams.

Kā putniņš paver knābīti, Alberts Velss šķelmīgi pasmaidīja. — Mēs tā kā būtu gan mazliet saskārušies. — Viņš pamirkšķināja Pīteram. — Un droši vien saskarsimies arī turpmāk.

Emīls Dimērs nokāsējās un atklāja sanāksmi.

Baņķieris norādīja, ka par pirkuma un pārdošanas noteikumiem pamatā jau panākta vienošanās. Gan misters Trents, gan misters Dempsters lūguši viņu vadīt šo sēdi, kuras mērķis esot izlemt procedūras jautājumus. Tajos iekjauts arī viesnīcas pārņemšanas datums. Nekādas grūtības neesot paredzamas. Viesnīcas hipotēka, kuras termiņš šodien beidzoties, pro tem[20] pagarinājusi Tirdzniecības un rūpniecības banka saskaņā ar mistera Velsa pārstāvja mistera Dempstera garantijām.

Pīteram nepaslīdēja garām Vorena Trenta ironiskais skatiens: viņš taču mēnešiem ilgi bija nesekmīgi pūlējies panākt hipotēkas pagarinājumu.

Baņķieris visiem izdalīja paredzētās darba kārtības lapas. Klātesošie, to vidū misters Dempsters un juristi, to īsi apsprieda. Tad darījumu iztirzāja punktu pa punktam. Gan Vorens Trents, gan Alberts Velss gandrīz visu laiku palika skatītājos, pirmais baņķieris iegrimis domās, otrs — dziļi krēslā, itin kā vēlēdamies palikt ēnā. Misters Dempsters ne reizi nevērsās pie Alberta Velsa un pat nepaskatījās uz viņa pusi. Acīmredzot monreālietis saprata, ka viņa boss grib vairīties no uzmanības, tāpēc baņķieris bija pieradis izlemt pats.

Pīters Makdermots un Rojels Edverds atbildēja uz jautājumiem, kas skāra administrācijas un finansu sfēru. Divas reizes Kristīne sanāksmi pameta un atgriezās ar nepieciešamajiem dokumentiem.

Par spīti pārspīlēti svinīgajai stājai baņķieris apspriedi vadīja labi. Nepagāja ne pusstunda, kad galveno jautājumu iztirzāšana bija galā. Par oficiālo pārņemšanas laiku noteica nākamo otrdienu. Citu sīkāko problēmu kārtošanu uzticēja juristiem.

Emīls Dimērs pārlaida skatienu sēdētājiem. —Ja vairs nekas cits nav apspriežams…

—     Ja nu būtu iespējams ko pievienot… — Vorens Trents iztaisnojās, tūlīt piesaistīdams sev pārējo uzmanību.

—   Džentlmeniskā dokumentu parakstīšana ir tikai mazliet novēlota formalitāte, kas apliecina jau pieņemtas godīgas saistības. — Viņš palūkojās uz Albertu Velsu. — Ceru, ka jūs tam piekritīsiet.

—   Protams, — sacīja misters Dempsters.

—Tādā gadījumā uzskatiet, ka jūs esat tiesīgi sākt jebkuras viesnīcas vadībā paredzētās pārmaiņas.

—    Pateicos. — Misters Dempsters atzinīgi pamāja ar galvu. — Ir daži jautājumi, kurus mums negribētos atlikt. Tūlīt pēc viesnīcas pārņemšanas, kas notiks otrdien, misters Velss vēlas sasaukt direktoru padomi, kuras pirmais ierosinājums būs ievēlēt jūs pašu, mister Trent, par valdes priekšsēdētāju.

Vorens Trents ar cieņu nolieca galvu. —Jutīšos pagodināts šo posteni pieņemt. Visiem spēkiem centīšos, lai izskatītos tajā pietiekami dekoratīvs.

Misters Dempsters atļāvās viegli pasmaidīt. — Mistera Velsa nākamā vēlme ir uzticēt man prezidenta amatu.

—   Pilnīgi saprotama vēlēšanās.

—    Viceprezidents ar visām izpildvaras tiesībām būs Pīters Makdermots.

Visi klātesošie cits pār citu apsveica Pīteru. Kristīne smaidīja. Vorens Trents, tāpat kā pārējie, paspieda viņam roku.

Misters Dempsters pagaidīja, līdz troksnis norimst.

—  Atliek vēl kāds jautājums. Šonedēļ, kad biju Ņujorkā, laikrakstos parādījās viesnīcai nelabvēlīgs raksts. Es vēlētos saņemt apliecinājumu, ka tādi gadījumi neatkārtosies vismaz līdz vadības maiņai.

Pēkšņi iestājās klusums.

Vecākais advokāts izskatījās apjucis. Jaunākais skaļā čukstā paskaidroja: — Tas notika tāpēc, ka viesnīca aizraidīja kādu krāsaino.

—   Ā! — vecākais jurists saprotot novilka.

—   Ļaujiet man šajā problēmā ieviest skaidrību. — Misters Dempsters noņēma acenes un sāka tās rūpīgi spodrināt. — Es neierosinu, lai pamatos tiktu mainīta viesnīcas nostāja. Pēc manām — darījumu cilvēka — domām, jāņem vērā vietējo ļaužu uzskati un ieražas. Vienīgais, par ko es raizējos, ir: ja nu atkārtojas tāda situācija, lai tā nebeigtos ar līdzīgu iznākumu.

Visi atkal klusēja.

Pīters Makdermots negaidīti aptvēra, ka uzmanība pilnībā koncentrējusies ap viņu. Viņš, sirdij pamirstot, mirklī apjauta, ka bez mazākā brīdinājuma izcēlusies krīze — pirmā un varbūt izšķirīgākā viņa jaunajā vadītāja ceļā. No tā, kā viņš ar šīm grūtībām tiks galā, būs atkarīga viesnīcas un viņa paša nākotne. Viņš nogaidīja, līdz jutās pilnīgi pārliecināts, ko vēlas sacīt.

—   Tas, par ko bija runa, — Pīters mierīgi iesāka, pamādams uz jaunākā advokāta pusi, — diemžēl ir taisnība. Aizraidīja projām kādu viesnīcā paredzētā kongresa dalībnieku, kas ieradās ar rakstveidā apstiprinātu reģistrācijas zīmi. Viesis bija zobārsts — cik zinu, ļoti ievērojams — un, par nelaimi, melnādainais. Ar nožēlu esmu spiests atzīties, ka noraidītājs biju es. Kopš tā laika esmu stingri izlēmis, ka nekas tāds nekad vairs neatkārtosies.

—   Būdams ar izpildvaru apveltīts viceprezidents, — sacīja Emīls Dimērs, — jūs diezin vai nokļūsiet tādā stāvoklī…

—    … bet es arī nepieļaušu, lai tā rīkotos kāds cits, kas strādā manis vadītā viesnīcā.

Baņķieris savilka lūpas urskulī. — Gaužām radikāls formulējums.

Vorens Trents pagriezās pret Pīteru. — Mēs taču to visu apspriedām.

—   Kungi! — Misters Dempsters uzlika acenes. — Manuprāt, es pateicu pilnīgi skaidri, ka neierosinu krasas pārmaiņas.

/

—   Bet es ierosinu, mister Dempster! — Pīters nodomāja: ja jau spēku pārbaudei jābūt, tad labāk, lai tā notiek tūlīt un ar to viss beidzas. Vai nu viņš patiešām viesnīcu vadīs, vai ne. Tas jānoskaidro un, jo ātrāk, jo labāk.

—  Es gribētu pārliecināties, vai pareizi saprotu jūsu nostāju, — paliecies uz priekšu, sacīja monreālietis.

Iekšējā balss Pīteru brīdināja, ka viņš rīkojas pārsteidzīgi. Viņš to neuzklausīja. — Mana nostāja ir pavisam vienkārša. Es strādāšu šai viesnīcā tikai tad, ja tajā ievēros pilnīgu desegregāciju.

—   Vai jūs pārāk nesteidzaties diktēt noteikumus?

—     Cik noprotu, — mierīgi atbildēja Pīters, — jūsu jautājums nozīmē, ka jūs ar to domājat zināmus personiskus faktus…

Misters Dempsters palocīja galvu. —Jā, to mēs domājam.

Pīters manīja, ka Kristīne cieši veras viņā. Diez ko viņa domā?

—  Vienalga, vai es steidzos vai nesteidzos, — viņš atteica, — uzskatu, ka ir godīgi iepazīstināt jūs ar savu nostāju.

Misters Dempsters atkal spodrināja brilles. Viņš griezās pie visiem klātesošajiem. — Man liekas, ikviens no mums ciena stingru pārliecību. Tomēr, pēc manām domām, ar šā jautājuma izlemšanu varētu nogaidīt. Ja misters Makdermots piekristu, mēs patlaban pieļautu galīgā lēmuma atlikšanu uz vēlāku laiku. Pēc pāris mēnešiem mēs pie šī temata atkal atgrieztos.

Ja misters Makdermots piekristu. Pīters nodomāja, ka monreālietis ar šo veiklo diplomātisko manevru nodrošinājis viņam izeju no radušās situācijas.

Ļoti pazīstams modelis. Vispirms asa prasība, sirdsapziņa līdz ar to nomierināta, pārliecība pavēstīta. Pēc tam neliela piekāpšanās. Saprātīgi cilvēki panāk saprātīgu kompromisu. Pie temata varētu atgriezties. Kas gan būtu vēl civilizētāks, vēl normālāks? Vai tad lielākajai tiesai cilvēku nepatīk tieši šāda mērena, nevardarbīga pieeja? Labs piemērs ir zobārsti. Šodien pienākusi viņu oficiālā vēstule ar rezolūciju, kas nosoda viesnīcas izturēšanos pret doktoru Niklesu.

Patiešām ir taisnība, ka viesnīcai gaidāmas grūtības. Laiks tādai rīcībai nebija labvēlīgs. Vadības maiņa nesīs līdzi veselu lēveni problēmu, kāpēc izdomāt vēl jaunas? Varbūt visprātīgāk būtu pagaidīt.

Tomēr tad droši vien neviens brīdis izšķirīgām pārmaiņām neliksies piemērots. Vienmēr atradīsies iemesli, kāpēc kaut ko nedarīt. Pīters atcerējās kādu tā nesen sakām. Kurš tas bija?

Doktors Ingrems. Dedzīgais zobārstu prezidents, kas atkāpies no amata, jo uzskatījis principu augstāku par karjeru, un taisnīgās dusmās iepriekšējā vakarā pametis Sv. Gregora viesnīcu.

Dažkārt jāpārbauda, kas sver vairāk, vai tas, ko tu vēlies, vai tas, kam tu tici, bija teicis doktors Ingrems… Kad jums radās tāda iespēja, jūs to nedarījāt, Makdermot. Jums pārāk svarīga likās šī viesnīca un šis darbs… Tomēr kādreiz jums pagadīsies ceļā vēl kāda cita izdevība. Ja tā notiek, tad izmantojiet to.

—     Mister Dempster, — teica Pīters, — pilsoņtiesību likums ir pilnīgi skaidrs. Lai cik ilgi mēs atliktu šo lēmumu, lai kā mēs apietu likumu, gala iznākums tomēr būs tāds pats.

—  Cik esmu dzirdējis, — piezīmēja monreālietis, — vēl notiek strīdi par štatu tiesībām.

Pīters nepacietīgi papurināja galvu. Viņš pārlaida acis visiem, kas sēdēja pie galda. — Uzskatu, ka labai viesnīcai jāsoļo līdzi laikam. Mūsdienās ļaudis sākuši izprast cilvēktiesības. Būs daudz labāk, ja mēs pasteigsimies šīs pārmaiņas arī saprast un pieņemt, nevis gaidīsim, līdz mums tās uzspiedis, un, ja nedarīsim to brīvprātīgi, tā arī notiks. Pirms brīža es paziņoju, ka nekad vairs nepiedalīšos kāda mistera Niklesa aizraidīšanā, un negrasos no sava lēmuma atkāpties.

—   Visi tak nebūs doktori Niklesi, — nicīgi norūca Vorens Trents.

—   Mister Trent, mums ari tagad ir zināmi standarti. Mēs tos paturēsim, tikai tie kļūs mazliet maigāki.

—   Es jūs brīdinu! Jūs iegrūdīsiet šo viesnīcu bezdibenī!

—   Šķiet, ka to var izdarīt arī ar citiem paņēmieniem.

Dzirdot šādu atbildi, Vorens Trents pietvīka.

Misters Dempsters aplūkoja savas rokas. — Diemžēl mēs laikam esam nonākuši strupceļā. Ņemot vērā jūsu uzskatus, mister Makdermot, iespējams, ka būs nepieciešams pārlūkot… — Pirmo reizi atbraucējs no Monreālas likās šaubāmies. Viņš paraudzījās Albertā Velsā.

Sīkais vīriņš sakumpis sēdēja dziļajā krēslā. Juzdams sev pievērsto uzmanību, viņš it kā sarāvās vēl mazāks. Taču acis stingri lūkojās misterā Dempsterā.

—   Čārlij, — viņš sacīja, — manuprāt, mums vajadzētu ļaut, lai jaunais cilvēks rīkojas pēc sava prāta. — Viņš pamāja pret Pīteru.

Misters Dempsters, ne acu nepamirkšķinājis, pavēstīja: — Mister Makdermot, jūsu noteikumi ir pieņemti.

Apspriede bija beigusies. Agrākās vienprātības vietā visos jautās sasprindzinājums un neveiklības sajūta. Vorens Trents ar skābu sejas izteiksmi tīšām ignorēja Pīteru. Vecākais jurists neslēpa, ka nosoda notikušo, jaunākais izturējās izvairīgi. Emīls Dimērs bija nogrimis nopietnā sarunā ar misteru Dempsteru. Vienīgi Alberts Velss šķita nedaudz uzjautrināts par ķīviņu.

Kristīne aizgāja pirmā. Pēc īsa brīža viņa atgriezās un pamāja Pīteram. Viņš pa durvju spraugu ieraudzīja, ka priekšistabā gaida sekretāre. Pazīdams Floru, viņš secināja, ka to atvedis šurp kāds ārkārtējs apstāklis. Viņš atvainojās un devās ārā.

Kristīne uz sliekšņa ļāva ieslīdēt Pītera rokā kādai zīmītei. — Vēlāk izlasi, — viņa pačukstēja. Plters pamāja ar galvu un noglabāja zīmīti kabatā.

—   Mister Makdermot, — teica Flora, — es nebūtu jūs traucējusi…

—   Zinu. Kas noticis?

—  Jūsu kabinetā ir kāds cilvēks. Viņš saka — strādājot pie atkritumu dedzināšanas un atradis ko tādu, kas jums ļoti nepieciešams. Man viņš to neuzticēja un prom arī neiet.

Pīters izskatījās pārsteigts. — Tiklīdz varēšu, tā iešu.

—     Lūdzu, pasteidzieties! — Flora šķita samulsusi. — Man negribas jums tā sacīt, mister Makdermot, bet, redzat… nu, viņš smird.

6

Neilgi pirms pusdienām seklajā bedrē zem ceturtā lifta nolaidās šļaugans, izstīdzējis remontstrādnieks, vārdā Bilibojs Noubls. Viņa uzdevums bija, kā parasti, pārbaudīt un iztīrīt lejas mehānismu. Pirmajā, otrā un trešajā liftā viņš šorīt to jau bija paveicis. Apturēt liftu šī darba laikā tika uzskatīts par nevajadzīgu, un Bilibojs, rosoties šahtā, redzēja, kā ceturtā lifta kabīne augstu gaisā gan paceļas, gan slīd lejup.

7

Pīters nodomāja: paši svarīgākie notikumi reizēm ir atkarīgi no visniecīgākajiem likteņa untumiem.

Patlaban viņš atradās kabinetā viens. Būkers T. Grēms, saņēmis pienācīgu atalgojumu un starodams nelielās, bet svarīgās uzvaras priekā, pirms īsa brīža bija aizgājis.

Visniecīgākais likteņa untums.

Ja Būkers T. Grēms būtu citāds cilvēks, ja viņš — kā citi viņa vietā — noteiktā laikā būtu devies mājup, ja nebūtu tik cītīgi meklējis nelielo papīra lapu, kas šobrīd atradās uz Pītera ienākošo rakstu vākiem, tā būtu pazudusi bez pēdām.

Šiem «ja» nebija gala. Tajos bija iejaukts pats Pīters.

Spriežot pēc tikko kā noritējušās sarunas, milzīgu iespaidu uz Būkeru T. Grēmu bija atstājuši Pītera apmeklējumi atkritumu dedzinātava. Izrādījās, ka rīta agrumā strādnieks pat atzīmējies, ka dodas mājās, jo zinājis, ka par virsstundām maksu nedrīkst gaidīt, bet tad atgriezies un rakšanos turpinājis. Kad Pīters iesauca iekšā Floru un deva norādījumu izmaksāt naudu par virsstundu darbu, Būkera T. seja pauda tādu neviltotu prieku, ka Pīteram kļuva pat neērti.

Lai būtu kā būdams, darbs bija veikts.

Lapa, pagriezta ar aizvakar datēto tekstu uz augšu, atradās uz ienākošo rakstu vākiem. Kroidonas hercogiene uz Prezidenta apartamentu vēstuļpapīra bija uzrakstījusi pilnvaru Ogilvijam «jebkurā brīdī, ko minētais darbinieks uzskatīs par piemērotu» izbraukt Kroidonu limuzīnu no viesnīcas garāžas.

Pīters jau bija pārbaudījis, vai tas ir hercogienes rokraksts.

Viņš bija palūdzis Floru padabūt ātršuvēju ar Kroidonu saraksti. Tā, atšķirta vaļā, gulēja uz galda. Tā bija sarakste par apartamentu rezervēšanu, vairākas vēstules — rakstītas ar hercogienes pašas roku. Rokrakstu eksperts, bez šaubām, norādītu uz precīzām iezīmēm. Tomēr arī cilvēks bez šādām zināšanām nevarēja šaubīties par vienādību.

Hercogiene detektīviem bija apzvērējusi, ka Ogilvijs aizbraucis mašīnu bez atļaujas. Viņa bija apstrīdējusi Ogilvija apsūdzību, ka Kroidoni maksājuši viņam par jaguāra aizdzīšanu no Ņūorleānas, un izteikusi pieļāvumu, ka pirmdienas vakarā, kad automašīna notriekusi māti ar meitenīti, pēc tam

aizbēgot projām, pie stūres sēdējis nevis Kroidons, bet Ogilvijs. Jautāta par zīmīti, viņa atcirta: «Parādiet!»

Nu to varēja darīt.

Pītera zināšanas tiesiskā jomā aprobežojās ar likumiem un noteikumiem, kas attiecās uz viesnīcām. Tomēr arī ar to pietika, lai būtu skaidrs, ka hercogienes zīmīte ir neapšaubāms pierādījums. Tikpat skaidrs bija paša Pītera pienākums — nekavējoties informēt kapteini Jolesu, ka trūkstošais pierādījums atrasts.

Uzlicis roku uz tālruņa klausules, Pīters kavējās.

Nekādu simpātiju pret Kroidoniem viņam nebija. Savāktie pierādījumi, liekas, skaidri liecināja, ka viņi izdarījuši nelietīgu noziegumu un vēlāk ar gļēvulību un meliem vainu vēl pastiprinājuši. Acu priekšā Pīters redzēja Sv. Ludviķa kapsētu, bēru viesu procesiju, lielāko zārku un aiz tā mazo, balto zārciņu…

Kroidoni bija pat apkrāpuši savu līdzzinātāju Ogilviju. Lai cik nicināms šķita aptukušais apsardzes priekšnieks, viņa pārkāpums bija mazāks par Kroidonu noziegumu. 7ām par spīti Kroidonas hercogs ar hercogieni bija gatavi uzkraut Ogilvijam lielāko vainu un līdz ar to lemt viņu attiecīgam sodam.

Tomēr kavēties Pīteru mudināja kas cits. Iemesls gluži vienkārši bija tradīcija — gadsimtiem ilgi pastāvējusi tradīcija, viesnīcnieku credo — pieklājīga izturēšanās pret viesi.

Vienalga, ko Kroidoni nodarījuši, viņi ir Sv. Gregora viesi.

Viņš zvanīs policijai. Taču vispirms piezvanīs Kroidoniem.

Pacēlis klausuli, Pīters lūdza telefonisti savienot ar Prezidenta apartamentiem.

8

Kērtiss O'Kīfs pats bija pasūtījis vēlas brokastis sev un Dodo, un tās bija atvestas uz apartamentu pirms stundas. Tomēr lielākā daļa ēdienu joprojām

nebija aiztikta. Viņi abi ar Dodo bija izklaidīgi apsēdušies pie galda un mēģinājuši kaut ko nobaudīt, tomēr, liekas, ne vienam, ne otram nebija ēstgribas. Dodo vajadzēja doties uz lidostu pēc divdesmit minūtēm, Kērtisam O'Kifam stundu vēlāk.

Kopš vakarējās pēcpusdienas attiecības bija sasprindzinātas.

Savu nikno izlēcienu O'Kifs bija tūlīt no sirds nožēlojis. Viņš joprojām bargi lādēja Vorenu Trentu par tā šķietamo nodevību. Taču to, ka viņš uzklupis Dodo, nevarēja piedot, un viņš to apzinājās.

Lielākā nelaime bija tā, ka nu vairs neko nevarēja labot. Par spīti visiem lūgumiem pēc piedošanas patiesība nebija apslēpjama. Viņš patiešām atbrīvojās no Dodo, un viņas Delta Aviolīniju reiss šajā pēcpusdienā aizvedīs mazo draudzeni uz Losandželosu. Viņš patiešām apmaina Dodo pret citu — pret Dženiju Lemāršu, kas patlaban gaida viņu Ņujorkā.

Vakar O'Kīfs, nožēlas pilns, bija sarīkojis Dodo brīnišķīgu vakaru — vispirms aizvedis uz bagātīgām pusdienām Komandieru pilī, un vēlāk viņi bija dejojuši un izklaidējušies Rūzvelta viesnīcas Zilajā zālē, tomēr vakars nebija izdevies — ne jau Dodo vainas dēļ: viņam pašam bija nomākts garastāvoklis.

Dodo visiem spēkiem bija centusies būt jautra un nesabojāt vakaru.

Pārvarējusi pēcpusdienas bēdas par pāridarījumiem, viņa laikam bija pārvarējusi aizvainojumus, nolēmusi skumjas atbīdīt malā un bUt valdzinoša kā parasti. — Vai dieniņ, Kērtij, — viņa bija izsaukusies pie pusdienu galda, — cik meiteņu nebūtu ar mieru atraisīt savas gurnu jostas, lai dabūtu tādu kinolomu kā es! — Un vēlāk, uzlikusi roku viņējai, teikusi: — Tu tik un tā esi pats jaukākais cilvēks, Kērtij. Un vienmēr tāds man paliksi.

Tas viņa nospiestību bija padziļinājis vēl vairāk, un beigās tā pielipa arī Dodo.

Kērtiss O'Kīfs vainoja savā nomāktībā viesnīcas zaudējumu, kaut gan parasti tādus notikumus tik slimīgi nepārdzīvoja. Savā ilgajā karjerā viņu darījumos nereti bija piemeklējušas neveiksmes un iemācījušas atkāpties un ķerties pie kā jauna, nevis tērēt laiku, apraudot vilšanos. Tomēr šoreiz par spīti tam, ka gulējis viņš bija labi, drūmā oma neizgaisa.

Viņš pat šķendējās uz Dievu. Rīta lūgšanā balss skanēja skarbi un pārmetoši:… Tu lēmi nodot Sv. Gregora viesnīcu svešās rokās… Nav šaubu, ka Tev ir Tava paša neizdibināmie nodomi, pat ja tādi ineredzējuši mirstīgie kā Tavs kalps nesaskata tādā rīcībā nekādu jēgu…

Viņš lūdzās vienatnē īsāku laiku nekā parasti un pēc tam uzskrēja virsū Dodo, kad viņa saiņoja ne vien savas somas, bet ari viņējās. Kad viņš pret to iebilda, Dodo, cenzdamās viņu pārliecināt, skaidroja: — Kērtij, man tas patīk. Un, ja es šoreiz to nedarītu, kas tad ar to nodarbotos?

Viņam negribējās atklāt, ka neviena no Dodo priekšgājējām nav nedz ko saiņojusi, nedz izsaiņojusi, bet ka viņš parasti paaicinājis veikt šo darbu kādu no viesnīcas saimniecības nodaļas, kā droši vien būs jādara arī nākamībā.

Tieši tad viņš piezvanīja viesmīļiem, kas servēja istabās, un pasūtīja brokastis. Tomēr cerības neīstenojās pat par spīti tam, ka, apsēžoties pie galda, Dodo atkal centās viņu mierināt: — Paklau, Kērtij, mums tak nav tā jāskumst. Gan jau mēs abi atkal satiksimies. Losandželosā noteikti saskriesimies ne reizi vien.

Tomēr O'Kīfam šai ziņā bija liela pieredze, un viņš zināja, ka tā nenotiks. Turklāt viņš sev atgādināja, ka patiesībā bēdājas nevis par šķiršanos no Dodo, bet par viesnīcas zaudējumu.

Mirkļi skrēja ātri. Dodo bija laiks iet. Divi gaiteņu pārziņi pirms īsa brīža bija nogādājuši lielāko daļu ceļasomu vestibilā. Nu ieradās viņu priekšnieks pēc rokas bagāžas, kā arī lai pavadītu Dodo līdz īpaši viņai pasūtītam lidostas limuzīnam.

Hērbijs Čendlers cieņā pret tik svarīgu personu kā O'Kīfs un, kā allaž saozdams, ka te smaržo pēc krietnas dzeramnaudas, pēc izsaukuma bija ieradies pats. Gaidīdams viņš stāvēja ārpusē pie apartamenta durvīm.

O'Kīfs palūkojās pulkstenī un piegāja pie blakus apartamenta durvīm. — Dārgā, tev ir ļoti maz laika.

—   Man jāpabeidz lakot nagus, Kērtij, — atbildēja Dodo melodiskā balss.

Nez kāpēc visas sievietes atstāj nagu lakošanu līdz pēdējam brīdim, nesapratnē nodomāja O'Kīfs un pasniedza Hērbijam Čendleram piecus dolārus. — Dalieties ar abiem pārējiem.

Smailajā, zebiekstei līdzīgajā sejā iegūlās smaids. — Liels paldies jums, ser. — Protams, Herbijs katrā ziņā dalīsies ar citiem, tikai tie saņems katrs pa piecdesmit centiem, turpretī viņš pats paturēs četrus dolārus.

Dodo iznāca no blakusistabas.

Kērtiss OKīfs nodomāja, ka vajadzētu nograndēt mūzikai. Uzvaras prieku vēstošo tauru un līgani kairo vijoļu skaņām.

Dodo bija ģērbusies vienkāršā dzeltenā kleitā un galvā uzlikusi to pašu cepuri ar platām, ieliektām malām, ar kuru bija lepojusies arī otrdien — atbraucot. Gaiši zeltainie mati brīvi krita pār pleciem. Platās, zilās acis vērās O'Kīfā.

—  Ardievu, mīļo Kērtij. — Viņa apvija rokas O'Kīfam ap kaklu un viņu noskūpstīja. O'Kīfs neviļus piekļāva meiteni sev cieši klāt.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā neprātīga doma — likt, lai gaiteņu pārziņu priekšnieks atgādā atpakaļ no vestibila Dodo ceļasomas, un teikt savai draudzenei, lai paliek pie viņa uz visiem laikiem. Nē, tās tak nu ir sentimentālas muļķības! Rīt ap šo laiku pie viņa būs Dženija Lemārša…

—  Ardievu, dārgā! Es bieži par tevi domāšu un uzmanīgi sekošu tavai karjerai.

Uz sliekšņa viņa pagriezās atpakaļ un pamāja ar roku.

O'Kīfs nebija īsti pārliecināts, taču viņam likās, ka Dodo raud. Hērbijs Čendlers aizvēra ārdurvis.

Divpadsmitā stāva laukumā viņš izsauca liftu. Kamēr viņi gaidīja, Dodo ar kabatas lakatiņu palaboja grimu.

Hērbijs Čendlers nodomāja, ka šorīt lifti kustas lēni. Viņš nepacietīgi nospieda pogu vēlreiz, brīdi neatlaizdams no tās pirkstu. Čendlers saprata, ka joprojām nav pārvarējis satraukumu. Kopš vakardienas sarunas ar Makdermotu viņš jutās kā uz adatām un ik mirkli gaidīja, kad un kā pa tālruni tiks izsaukts — varbūt tieši pie Vorena Trenta? — un šis zvans nozīmēs, ka viņa karjera Sv. Gregora viesnīcā beigusies. Pagaidām vēl neviens nebija zvanījis un šorīt viesnīcā paklīdušas baumas, ka tas pārdots kādam vecam kraķim, par kuru Čendlers nekad neko nav dzirdējis.

Kā šīs pārmaiņas ietekmēs viņa paša stāvokli? Hērbijs ar nožēlu apsvēra, ka viņam tās neko labu nenesīs — vismaz, ja Makdermots paliks savā vietā — un tas ir pilnīgi iespējams. Atlaišana dažas dienas novilcināsies, un tas būs viss. Makdermots! Šis ienīstais vārds dūrās sirdī kā ērkšķis, ja man pietiktu dukas, Hērbijs gremzās, es tam neģēlim ietriektu dunci starp lāpstiņām!

Te viņam iešāvās galvā kāda doma. Bija citas, ne tik radikālas, tomēr Makdermotam visai bīstamas iespējas, ar kādām tādu draņķi pārmācīt. īpaši jau Ņūorleānā. Protams, tas maksās naudu, bet viņam, Čendleram, tak ir piecsimt dolāru, kurus Makdermots vakar tik augstprātīgi atmetis atpakaļ. Nu, nu — dabūs to nožēlot. Hērbijs nosprieda, ka maksāt vērts kaut vai par to, ka varēs tīksmi iztēloties, kā Makdermots piekauts, asinīm nopludis, sāpēs valstās renstelē. Hērbijam reiz bija izgadījies redzēt tā apstrādātu eksemplāru. Nebija neko jauks skats. Čendlers aplaizīja lūpas. Jo vairāk viņš šo iespēju apdomāja, jo vairāk tā iekvēlināja. Kolīdz atgriezīsies vestibilā, tā piezvanīs, kam vajag. To var ātri dabūt gatavu. Varbūt jau šonakt.

Beidzot pienāca lifts. Durvis atvērās.

Liftā jau atradās pulciņš braucēju, kas pieklājīgi atkāpās atpakaļ, kad ienāca Dodo. Hērbijs Čendlers viņai sekoja. Durvis aizvērās.

Tas bija ceturtais lifts. Pulkstenis rādīja divpadsmit un vienpadsmit minūtes.

9

Kroidonas hercogienei bija tāda sajūta, it kā viņa gaidītu, kad lēni nosvils līdz galam degaukla un sprāgs kāda neredzama bumba. Vai tā sprāgs un kur tas notiks, būs zināms tikai tad, kad pie tās piekļūs liesma.

Nu jau bija aizritējušas četrpadsmit stundas.

Kopš iepriekšējā vakara, kad detektīvi aizgāja, nebija pienākušas nekādas ziņas. Ko dara policija? Kur ir Ogilvijs? Un jaguārs? Vai kur palicis kāds sīks pierādījums, kas tomēr paslīdējis garām viņas asajam skatienam? Šobrīd gan negribējās ticēt, ka tas būtu iespējams.

Viens gan šķiet svarīgi. Lai kāds būtu iekšējais sasprindzinājums, ārīgi visam jāizskatās kā parasti. Tāpēc viņi ēduši brokastis parastajā laikā. Hercogienes paskubināts, Kroidonas hercogs runājis pa tālruni ar Londonu un Vašingtonu. Viņi jau plānojot rīt aizbraukt no Ņūorleānas.

Ap vienpadsmitiem, kā gandrīz ik dienas, hercogiene bija pametusi viesnīcu, lai izvestu pastaigā Bedlingtonas terjerus. Pirms pusstundas viņa bija atgriezusies Prezidenta apartamentos.

Jau gandrīz pienācis pusdienas laiks. Joprojām nav nekādu ziņu par to, kas ir pats svarīgākais.

Loģiski domājot, vēl iepriekšējā vakarā Kroidonu stāvoklis bija licies pilnīgi drošs. Tomēr šodien tas jau it kā kļuvis ļodzīgs, šaubīgs.

—   Varētu domāt, — beidzot pirmais ierunājās hercogs,

—    ka viņi ar savu klusēšanu gribētu mus salauzt. — Viņš stāvēja, raudzīdamies ārā pa dzīvojamās istabas logu, kā pēdējās dienās paradis. Taču runa pretēji citām reizēm bija skaidra. Kaut ari apartamentā dzērienu netrūka, viņš tiem netika pieskāries.

—   Ja tāda vien nelaime, — atteica hercogiene, — mēs parūpēsimies, lai…

Viņu pārtrauca tālruņa zvans. Tas sakāpināja sasprindzinājumu līdz pēdējam — tāpat kā ikviens zvans, kas šorīt atskanēja.

Hercogiene sēdēja tuvāk tālrunim. Viņa pastiepa roku, bet tad pēkšņi apstājās. Augsto dāmu negaidīti pārņēma priekšnojauta, ka šis zvans ir citāds nekā pārējie.

Hercogs līdzjūtīgi pavaicāja: — Vai gribi, lai atbildu es?

Viņa papurināja galvu un pārvarēja acumirklīgo vājumu. Pacēlusi tālruņa klausuli, viņa atsaucās: — Jā? Apklādama mikrofonu, viņa klusi sacīja vīram: — Zvanītājs ir tas cilvēks no viesnīcas — Makdermots —, kas te vakar bija.

—  Jā, atceros, — viņa pievērsās klausulei. — Jūs bijāt klāt, kad pret mums izvirzīja šīs smieklīgās apsūdzības…

Hercogiene apklusa. Klausīdamās teikto, viņa nobālēja, aizvēra acis, tad atkal tās atvēra.

—   Jā, — viņa lēni izdvesa. — Jā, es saprotu.

Viņa nolika klausuli. Rokas trīsēja.

—    Kaut kas sagājis grīstē, — sacīja Kroidonas hercogs.

—   Tas bija nevis jautājums, bet secinājums.

Hercogiene lēni palocīja galvu. — Atļauja. — Balsi tikko varēja dzirdēt. — Atrasta manis izrakstītā atļauja. Tā ir viesnīcas direktora rokās.

Kroidons panācās no loga uz istabas vidu. Nolaidis rokas gar sāniem, viņš nekustīgi stāvēja, pūlēdamies aptvert dzirdētā jēgu. Beidzot viņš ievaicājās: — Un kas tagad notiks?

—    Viņš zvanīšot policijai. Izlēmis vispirms piezvanīt mums. — Izmisumā viņa piespieda pirkstus pie pieres.

—   Visbriesmīgākā kļūda bija atļauja, Ja es nebūtu to izrakstījusi…

—   Nē, — hercogs nepiekrita. — Nebūtu tā, būtu kas cits. Tavu kļūdu te nav. Vienīgā, kam ir nozīme — ar ko viss sākās —, ir manējā.

Viņš piegāja pie bufetes, kas kalpoja par bāru, un ielēja stipru skotu viskiju ar sodas ūdeni. — Iedzeršu tikai šo, vairāk ne. Droši vien uz nākamo būs ilgi jāgaida.

—   Ko tu grasies darīt?

Viņš izmeta glāzi tukšu. — Patlaban ir par vēlu runāt par godaprātu. Taču, ja kādas skrandas vēl atlikušas, es papūlēšos tās saglābt. — Viņš iegāja savā guļamistabā un tūdaļ arī atgriezās, apģērbis vieglu lietusmēteli un paņēmis līdzi Homburgas platmali.

—  Ja izdosies, — sacīja Kroidonas hercogs, — pacentīšos nokļūt policijā, pirms tā ierodas pie manis. Manuprāt, to dēvē par labprātīgu padošanos. Laika acīmredzot nav daudz, tāpēc savu sakāmo pateikšu ātri.

Hercogiene neatrāva no vīra skatienu. Balss šajā mirklī atsacījās klausīt.

—    Vēlos, lai tu zinātu, ka esmu pateicīgs par visu, ko tu esi darījusi, — hercogs mierīgi un savaldīgi apliecināja.

—   Kļūdas pieļāvām mēs abi, tomēr es tik un tā esmu pateicīgs. Darīšu visu, kas būs manos spēkos, lai tevi šai procesā neiepītu. Ja tam par spīti tā tomēr notiks, es teikšu, ka iniciators visam, kas notika pēc nelaimes gadījuma, biju es: es tevi pierunāju.

Hercogiene truli pamāja.

—   Ir vēl kas. Droši vien man būs vajadzīgs kāds advokāts. Ja tu neiebilsti, lūdzu, sameklē man to.

Hercogs uzlika platmali un, uzsitis ar pirkstu, iegrozīja vietā. Ievērojot, ka šim vīram pirms mirkļa bija sabrukusi visa dzīve un nākotnes cerības, jāatzīst, ka viņš izturējās apbrīnojami savaldīgi.

— Advokāta atalgojumam vajadzēs naudu, — viņš atgādināja. — Droši vien krietnu žūksni. Sākumam varētu paņemt kaut ko no tiem piecpadsmit tūkstošiem dolāru, ko bija domāts vest uz Čikāgu. Pārējo vajadzētu atlikt atpakaļ bankā. Tagad nav svarīgi, ja tas piesaistīs uzmanību.

Nekas neliecināja, ka hercogiene to būtu dzirdējusi.

Hercoga sejā paudās kaut kas līdzīgs žēlumam. — Laikam aizritēs ilgs laiks… — viņš šaubīdamies ierunājās un, rokas izpletis, tuvojās sievai.

Viņa uzsvērtā vēsumā aizgrieza galvu.

Likās, ka hercogs grasās vēl ko sacīt. Taču tad viņš pārdomāja. Viegli paraustījis plecus, viņš klusi izgāja ārā, aizvērdams aiz sevis ārdurvis.

Kādu brītiņu hercogiene palika nekustīgi sēžam un apsveram tuvāko nākotni, kurā viņu gaida atmaskošana un negods. Tad, pieradusi saņemt sevi grožos, viņa piecēlās. Jānolīgst advokāts, tas laikam jādara nekavējoties. Pēc tam, viņa aukstasinīgi nodomāja, jāizvēlas pašnāvības līdzeklis.

Pagaidām iepriekš pieminētā nauda jānogādā drošākā vietā. Viņa iegāja savā guļamistabā.

Aizritēja pavisam īss bridis — un, sākumā neticēdama savām acīm, hercogiene pēc drudžainas meklēšanas atklāja, ka koferis ar naudu nozudis. To varēja izskaidrot tikai ar zādzību. Iedomādamās, ka varētu ziņot policijai, Kroidonas hercogiene kā prātu zaudējusi sāka krampjaini smieties.

Kad steidzīgi vajadzīgs lifts, Kroidonas hercogs secināja, tas katrā ziņā liek uz sevi gaidīt.

Šķita, ka, gaidot liftu devītā stāva kāpņu laukumā, pagājušas jau vairākas minūtes. Beidzot viņš izdzirda liftu slīdam no augšas lejup. Pēc mirkļa durvis atvērās.

Hercogs mazliet pavilcinājās. Bija sajūta, ka tikko viņš dzirdējis sievu iekliedzamies. Gribējās atgriezties, bet tad viņš izlēma, ka to nedarīs.

Viņš iekāpa ceturtajā liftā.

Priekšā jau bija vairāki cilvēki, to vidū pievilcīga, gaišmataina meitene un viesnīcas gaiteņu pārziņu priekšnieks, kas hercogu atpazina.

— Labdien, jūsu gaišība.

Kroidonas hercogs izklaidīgi pamāja, un durvis aizvērās.

10

Mūķīzeru Milnām bija nepieciešama visa nakts un agrs rīts, lai apjēgtu, ka notikušais ir nevis halucinācija, bet īstenība. Pirmā brīdi, ieraugot pavisam nejauši no Prezidenta apartamentiem paņemto naudu, bija licies, ka viņš ir aizmidzis un sapņo. Viņš apmeta loku ap istabu, pūlēdamies pamosties. Nekādas starpības. Šķietamajā sapnī viss izskatījās kā nomodā. Apjukums patiešām nebija ļāvis aizmigt, līdz sāka svīst gaisma. Tad viņš iegrima dziļā, mierīgā miegā un pamodās, kad saule jau bija lielā gabalā.

Tomēr Mūķīzeru Milnām raksturīgā veidā nakts nebija gājusi zudumā.

Pat vēl šaubīdamies, vai šī neticamā laime ir patiesība, viņš kala plānus un gudroja piesardzības soļus, ja viss nudien izrādīsies taisnība.

Ne reizi savā profesionāla zagļa mūžā viņam nebija ķērusies piecpadsmit tūkstoš dolāru liela summa skaidrā naudā, kuru turklāt varēja tūlīt laist apgrozībā. Un pats brīnišķīgākais bija iespēja pazust bez pēdām ar visu naudu, atrisinot tikai divas niecīgas problēmas. Viena bija — kad un kā pamest Sv. Gregora viesnīcu. Otra — kā iznest naudu.

Naktī viņš bija abiem atradis atrisinājumu.

Pametot viesnīcu, jāpievērš sev pec iespējas mazāka uzmanība. Tas nozīmēja, ka jāizrakstās pavisam parasti un jāsamaksā rēķins. Rīkoties citādi butu tīrā muļķība, klaji parādot negodīgumu un izraisot pakaļdzīšanos.

Radās kārdinājums iet un uz karstām pēdām izrakstīties. Milns tādam mudinājumam nepadevās. Ja izrakstīsies vēlu nakti, var izcelties domstarpības, vai vajadzētu vai arī nevajadzētu samaksāt vēl par nākamo dienu. Tas gan nozīmētu nostādīt sevi starmešu gaismā. Nakts kasieris to atcerētos un varētu vēlāk raksturot, kāds viņš izskatījies. Ja viesnīcā valdīs klusums, un tā patiešām varēja būt, — viņu attēlot būtu iespējams arī citiem.

Nē! — izdevīgākais laiks ir vēlās rīta stundas vai agra pēcpusdiena, kad dodas projām daudz citu viesu. Tā viņu patiesībā nemaz nepamanīs.

Protams, briesmas draud arī kavējoties. Naudas pazušanu var ievērot Kroidonas hercogs un hercogiene un sacelt kājās policiju. Tad vestibilā nostādīs policistu rindas, kas noskatīs katru aizbraucošo viesi. Tomēr, raugoties no otra viedokļa, nav ne mazākā iemesla saistīt Milnu ar zāzību vai turēt kaut vai aizdomās. Turklāt nelikās ari ticami, ka ikviena viesa ceļasomas atvērs un pārmeklēs.

Šīm domām piebiedrojās vēl kas netverams. Nojauta Mūķīzeru Milnām iečukstēja, ka tik lielas naudas summas atrašanās apartamentā (ņemot vērā apstākļus, kur un kā viņš to atradis) šķiet dīvaina, pat aizdomīga. Vai vispār tiks celta trauksme? Pastāvēja samērā liela iespēja, ka ne.

Labi pārdomājot, likās, ka nogaidīšana ir mazāks risks.

Otra problēma bija naudas aizgādāšana no viesnīcas.

Mūķīzeru Milns apsvēra, vai neizmantot viesnīcas pasta kanālu, sūtījumus adresējot sev pašam kādas citas pilsētas viesnīcā, kur tie nonāks pēc pāris dienām. Šo metodi viņš jau agrāk bija veiksmīgi izmantojis. Tomēr tad viņš ar nožēlu nosprieda, ka summa ir pārāk liela. Nauda būs jāsastūķē pārāk daudzās atsevišķās aploksnēs, kas savukārt var piesaistīt uzmanību.

Nāksies bagātību iznest no viesnīcas pašam. Bet kā?

Acīmredzot ne koferītī, ko viņš atnesis šurp no hercoga un hercogienes apartamentiem. Tas ir jāiznīcina, un tikai tad var domāt par tālāko. Milns ķērās pie atbildīgā darba.

Koferītis ar lielu rūpību bija izgatavots no dārgas ādas. Mūķīzeru Milns to akurāti izjauca, tad ar žiletēm sagrieza ādu sīkās strēmelēs. Darbs ritēja lēni un nogurdināja. Laiku pa laikam Milns to pārtrauca, sagriezto iemeta klozetpodā, ūdens kloķi nospiezdams ik pēc brītiņa, lai nepievērstu tam blakusistabas iemītnieku uzmanību.

Šī nodarbība ilga vairāk nekā divas stundas. Beigās no koferīša atlika vienīgi metāla slēdzenes un viras. Milns iebāza tās kabatā. Izgājis no istabas, viņš aizsoļoja pa astotā stāva gaiteni.

Pie liftiem atradās vairākas tvertnes ar smiltīm. Parakņājies vienā ar pirkstiem, viņš iebāza tajā labi dziji slēdzenes un viras. Tās gan ar laiku atradīs, tomēr tas nebūs tik ātri.

Viesnīcā valdīja klusums, līdz rītausmai palikušas vēl pāris stundas. Milns atgriezās istabā un sakravāja savu mantību, atstādams ārā nedaudzās lietas, kas būs vajadzīgas pirms aiziešanas. Pārējo viņš salika divos čemodānos, ar kuriem bija ieradies otrdienas rītā. Lielākajā sabāza vairākos savalkātos kreklos ietītos piecpadsmit tūkstošus dolāru.

Tad, joprojām tāds kā apdullis, šaubīdamies, vai nemurgo, viņš iemiga.

Milns bija uzlicis modinātāju uz desmitiem rītā, bet vai nu nedzirdēja zvanu, vai pulkstenis vispār nenotirkšķēja. Kad viņš uzmodās, bija gandrīz pusdivpadsmit un istaba gaiša no saules stariem.

Vienā ziņā miegs bija palīdzējis. Beidzot Mūķīzeru Milns jutās pārliecināts, ka iepriekšējā vakara notikumi ir īstenība, nevis murgi. Mirklis, kas bija izskatījies pēc nožēlojamas neveiksmes, līdzīgi Pelnrušķītes pārvērtībai kļuva par spožu uzvaru. Šī doma milzīgi uzlaboja garastāvokli.

Viņš ātri noskuvās un apģērbās, tad pabeidza saiņot somas un aizslēdza abas.

Viņš nolēma tās atstāt istabā, kamēr pats nobrauks lejā, samaksās rēķinu un izlūkos stāvokli vestibilā.

Vēl pirms tam viņš atbrīvojās no liekajām 449., 641., 803., 1062. un Prezidenta apartamentu atslēgām. Skūdamies viņš zemu vannasistabas sienā bija ieraudzījis ūdensvada labotāja plātnīti. Noskrūvējis to, viņš iemeta atslēgas caurulē un dzirdēja, kā tās cita pēc citas tālu lejā atsitas pret cietu pamatu.

Paša istabas atslēgu viņš paturēja, lai atdotu, kad pēdējo reizi pametīs savu mājokli. «Bairona Mīdera» aiziešanai no Sv. Gregora jābūt no visiem viedokļiem normālai.

Vestibilā valdīja parasta rosme; nekāda īpaša satraukuma nemanīja. Mūķīzeru Milns samaksāja rēķinu, un kasiere viņam draudzīgi uzsmaidīja. — Vai istaba, ser, tagad ir brīva?

Viņš atsmaidīja pretī. — Pēc dažām minūtēm būs. Man tikai jāpaņem savas ceļasomas.

Mūķīzeru Milns apmierināts devās atkal augšup.

Astoņsimt trīsdesmitajā istabā viņš pēdējoreiz rūpīgi apskatījās apkārt. Viņš nebija pametis itin neko: nevienu papīra gabaliņu, nevienu no acīm izlaistu sīkumu, kā, piemēram, sērkociņu apvāku, nevienu lietu, kas ļautu izdibināt iemītnieka īsto personību. Milns ar mitru dvieli noslaucīja visu priekšmetu virsmas, kur varētu būt palikuši pirkstu nospiedumi. Tad, paņēmis ceļasomas, devās projām.

Milna pulkstenis rādīja divpadsmit un desmit minūtes.

Viņš cieši turēja rokā lielāko somu. jau doma vien, ka būs jāiet cauri vestibilam, lai tiktu ārā uz ielas, lika sirdij drudžaini iepukstēties un rokām pārklāties ar lipīgiem sviedriem.

Astotā stāva kāpņu laukumā Milns izsauca liftu. Gaidot viņš dzirdēja, ka tas slīd lejup, tad apstājas devītajā stāvā, atkal sakustas un no jauna apstājas. Mūķīzeru Milna priekšā atvērās ceturtā lifta durvis.

Pirmais, ko Milns kabīnē ieraudzīja, bija Kroidonas hercogs.

Pirmajā mirklī zaglim šausmu pārņemtam gribējās apcirsties apkārt un bēgt. Taču tad viņš apmāca bailes. Tai pašā mirklī veselais saprāts iečukstēja, ka satikšanās ir nejauša. Žigli uzmestais skatiens to apliecināja. Hercogs bija viens. Milnu viņš nebija pat pamanījis. Viņa sejas izteiksme liecināja, ka domās viņš ir tālu projām.

— Mēs braucam lejup, — paziņoja liftnieks.

Viņam līdzās stāvēja viesnīcas gaiteņu pārziņu priekšnieks, ko Mūķīzeru Milns bija agrāk redzējis vestibilā. Pamādams uz abām ceļasomām, tas pavaicāja: — Vai gribat, lai es jums palīdzu, ser? — Mūķīzeru Milns noliedzot pakratīja galvu.

Viņam ienākot kabīnē, Kroidonas hercogs un kāda skaista gaišmate atvirzījās atpakaļ, lai atbrīvotu vairāk vietas.

Abas durvju puses saskārās. Liftnieks, Sajs Lūens, piespieda lejupgaitas pogu. Šai brīdī griezīgi nošņirkstēja metāls, un kabīne, pazaudējusi vadību, gāzās lejup.

11

Pīters Makdermots nolēma, ka pašam jāpastāsta Vorenam Trentam, kas noticis ar Kroidonas hercogu un hercogieni.

Viņš atrada viesnīcas īpašnieku otrā starpstāva kabinetā. Pārējie sanāksmes dalībnieki bija aizgājuši. Pie sava darba devēja atradās Aloizs Roiss, kas palīdzēja kravāt Trenta personisko mantību, likdams visu kartona kārbās.

— Nolēmu darīt to uz līdzenas vietas, — Vorens Trents sacīja Pīteram. — Man šis kabinets vairs nebūs vajadzīgs. Laikam jau tas kļūs par jūsējo. — Par spīti pirms pusstundas iešķiltajai vārdu pārmaiņai vecā vīra balsī nedzirdēja naidu.

Kamēr abi runāja, Aloizs klusi turpināja darbu.

Vorens Trents uzmanīgi klausījās Pīteru stāstām par notikumiem pēc viņa pēkšņās aiziešanas no Sv. Ludviķa kapsētas iepriekšējā pēcpusdienā līdz telefona sarunām, kas pirms īsa brīža notikušas ar Kroidonas hercogieni un Ņūorleānas policiju.

—   ja Kroidoni rīkojušies, kā jūs sakāt, — Vorens Trents secināja, — man pret viņiem nav ne mazākās līdzjūtības. Jūs esat darījis pareizi. — Mazliet padomājis, viņš norūca:

—   Vismaz būsim tikuši vaļā no tiem sasodītajiem suņiem.

—   Diemžēl notikumā diezgan stipri iesaistīts Ogilvijs.

Vecais vīrs palocīja galvu. — Šoreiz viņš aizgājis pārāk

tālu. Būs spiests samierināties ar sekām, lai kādas tās izrādītos, un uz viesnīcu viņam ceļš būs slēgts. — Vorens Trents apklusa. Likās, viņš prātā kaut ko apsver. Beidzot viņš noteica: — Droši vien jūs esat neizpratnē, kāpēc es allaž izturējos pret Ogilviju tik iecietīgi.

—   Jā, — atteica Pīters. — Tā ir.

—   Viņš bija manas sievas māsasdēls. Es ar tādu radinieku nebūt nelepojos, un varat man ticēt, ka sievai ar Ogilviju nebija nekā kopīga. Taču viņa pirms ilgiem gadiem man lūdza pieņemt māsasdēlu šeit darbā, un es viņai paklausīju. Vēlāk, kad reiz viņa bija par šā cilvēka uzvedību ļoti noraizējusies, es apsolīju viņu darbā tomēr paturēt. Un šo solījumu man nekad negribējās pārkāpt.

Nu, kā lai paskaidro, prātoja Vorens Trents, ka šis nestiprais, tievais diedziņš ir vienīgais, kas vēl saista viņu ar Esteri?

—   Piedodiet, — sacīja Pīters, — es taču nezināju…

—   Ka es kādreiz biju precējies? — Vecais vīrs pasmaidīja.

—   Daudzi to nezina. Mēs ar sievu viesnīcā sākām savu dzīvi.

Abi bijām jauni. Viņa drīz nomira. Šķiet, ka kopš tā laika pagājusi mūžība.

Vorens Trents nodomāja, ka tas lieku reizi atgādina vientulību, kas viņu visus šos gadus nomākusi, un vēl lielāko vientulību, kas gaidāma pavisam drīz.

— Ja varu kaut kā palīdzēt… — Pīters iesāka.

Bez brīdinājuma atsprāga vaļā priekšistabas durvis. Kabinetā ieklupa Kristīne. Viņa bija tā skrējusi, ka pazaudējusi kurpi, un tikko spēja vilkt elpu. Mati nekārtībā. Viņa ar grūtībām izgrūda: — Briesmīgs… nelaimes gadījums! Viens no liftiem. Es biju vestibilā… Tas ir šausmīgi! Cilvēki netiek ārā… Viņi kliedz!

Pielēcis kājās, Pīters Makdermots atbīdīja Kristīni no durvīm. Aloizs Roiss metās viņam pa pēdām.

12

Trīs ierīces būtu varējušas katastrofu novērst.

Viena bija lifta kabīnes ātruma pārsniegšanas regulētājs, kam vajadzēja ieslēgties, kad ātrums pārsniedza paredzēto drošības līmeni. Ceturtajā liftā tās bojājums nebija pamanīts, un regulētāja ierīce iedarbojās par vēlu.

Otra sastāvēja no četrām drošības skavām. Tūlīt pēc ātruma regulētāja ieslēgšanās skavām vajadzētu satvert lifta vadības slieces un kabīni apstādināt. Īstenībā bija nostrādājušas tikai vienas puses divas skavas. Otrā pusē, ātruma regulētājam ieslēdzoties par vēlu (turklāt viss lifta mehānisms bija vecs un nodilis), — skavas atteicās klausīt.

Tomēr pat šajā gadījumā, tūlīt ieslēdzot avārijas ierīci lifta kabīnes iekšienē, traģēdiju būtu varēts novērst. Vajadzēja nospiest tikai sarkanu pogu. Tā būtu pilnīgi atslēgusi strāvas padevi un kabīne apstātos. Modernos liftos avārijas poga ir paneļa augšdaļā un labi saredzama. Sv. Gregora kabīnē, tāpat kā daudzās citās, tā atradās paneļa lejasdaļā. Sajs Lūens noliecās, neveikli taustīdamies pēc tās. Viņš novēlojās tikai par mirkli.

Tā kā vienā pusē skavas liftu turēja un otrā — ne, kabīne sašķiebās un iesprūda. Inerces un pašai sava svara ietekmē kabīnē, metālam lokoties un raustoties, radās plaisa. Kniedes izlidoja no vietām, koka apšuve salūza gabalos, metāla segums sašķēlās. Tā kā viena puse atradās zemāk par otru un grīda bija sasvērusies stāvā leņķī, starp kabīnes sienu un grīdu pavērās vairākas pēdas plats caurums. Kliegdami, mežonīgi ķerdamies cits pie cita, pasažieri slīdēja tam tuvāk. Pirmais izkrita Sajs Lūens, pavecais liftnieks, jo atradās spraugai vistuvāk. Viņa sirdi plosošais kliedziens aprāvās, kad ķermenis, nolidojis deviņus stāvus, atsitās pret pagraba betonu. Nākamie apskāvušies nogāzās lejā vīrs ar sievu no Soltleiksitijas. Tāpat kā Sajam Lūenam, nāve iestājās, kad augumi ietriecās šahtas pamatā. Kroidonas hercogs krita neveikli, atsizdamies pret dzelzs stieni ass tuvumā, un tas viņu sakropļoja. Stienis atlūza, un kritiens turpinājās. Kroidons bija miris, pirms viņa miesas sasniedza zemi.

Brīnumainā kārtā citi turējās. Taču tad atgāja vaļā divas atlikušās skavas, un avarējusī kabīne dārdot nolidoja atlikušo atstatumu pa vertikālo eju lejup. Pusceļā, izstieptām rokām vēl pūlēdamies noturēties pie sienām, spraugā iekrita pajauns zobārstu kongresa dalībnieks. Viņš nonāca lejā dzīvs, taču no iekšējiem ievainojumiem pēc trim dienām nomira.

Hērbijam Čendleram paveicās labāk. Viņš izkrita, kad kabīne jau tuvojās šahtas dibenam. Iegāzies blakus šahtā, viņš guva ievainojumus galvā, no kuriem gan izveseļojās. Tomēr satriekts un lūzis bija ari mugurkauls, un tā sekas bija paralīze, kas atlikušo mūžu viņu piekala pie invalidu ratiņiem.

Kāda pusmūža ņūorleāniete gulēja ar salauztu lielo lielakaulu un sadragātu žokli.

Kad kabīne jau atsitās pret pamatu, nokrita Dodo. Viņa salauza roku un stipri atsita galvu pret sliedi. Viņa gulēja bezsamaņā, tuvu nāvei. No lielas brūces galvā plūda asinis.

Trīs citi — kāds Zelta Kroņa Kolas pārdevēju sanāksmes dalībnieks, viņa sieva un Mūķīzeru Milns neticamā kārtā izgāja cauri sveikā.

Zem kabīnes drupām ar sadragātām kājām un iegurni, pie pilnas samaņas noasiņodams, kliegdams gulēja Bilibojs Noubls, remontstrādnieks, kas pirms desmit minūtēm bija nokāpis lifta bedrē.

13

Tādā ātrumā, kādā viesnīcā nekad nebija skrējis, Pīters Makdermots šāvās lejup pa otrā stāva kāpnēm.

Iedrāzies vestibilā, viņš ieraudzīja tur gatavo elli. Kliedza pie liftiem, kliedza vairākas sievietes tepat tuvumā. Visi kaut ko auroja. Kustīgā pūļa priekšā kāds direktora palīgs, bāls kā palags, un kāds gaiteņa pārzinis pūlējās atlauzt ceturtā lifta ejas metāla durvis. Kasieri, reģistratori un biroju darbinieki plūda šurp no savām letēm un rakstāmgaldiem. Vestibils pildījās arī ar restorānu un bāru apmeklētājiem; saviem klientiem sekoja viesmīļi un bārmeņi. Galvenajā ēdamzālē bija apklususi lenča laikā spēlētā mūzika, un mūziķi piebiedrojās kopējai straumei. Pa dienesta ieeju bira ārā virtuves strādnieki. Pīteru apbēra ar veselu jautājumu krusu.

Cik skaļi vien varēdams, viņš pūlējās pārkliegt troksni: — Klusu!

Uz brīdi iestājās klusums, un, to izmantodams, viņš iesaucās: — Lūdzu, atkāpieties, lai mēs varētu palīdzēt! — Viņš ieraudzīja kādu reģistratoru. — Vai kāds ir piezvanījis ugunsdzēsējiem?

— Nezinu, ser. Manuprāt…

—    Tūlīt piezvaniet! — Pīters noskaldīja. Kādam citam viņš uzsauca: — Ziņojiet policijai! Sakiet, ka mums vajadzīga ātrā palīdzība, ārsti un kāds, kas savalda pūli.

Abi vīri skriešus metās projām.

Uz priekšu panācās kāds garš, kalsns vīrietis, ģērbies tvīda svārkos un armijas biksēs. — Esmu jūras kājnieku virsnieks. Pasakiet, kas jādara.

—   jāatbrīvo vestibila vidusdaļa, — Pīters pateicīgs paskaidroja. — Izmantojiet viesnīcas darbiniekus un nostādiet kordonu. Jāizveido brīva eja līdz parādes durvīm. Atveriet virpuļdurvis un nostipriniet tās, lai stāv vaļā.

—   Klausos!

Garais vīrietis pagriezās un sāka dot pavēles. It kā to vien gaidījuši, ļaudis tās izpildīja. Drīz pāri vestibilam uz Sv. Kārļa avēnijas ieeju stiepās divas rindas viesmīļu, pavāru, biroja darbinieku, gaiteņu pārziņu, mūziķu un dažu brīvprātīgi pievienojušos viesu.

Aloizs Roiss palīdzēja direktora palīgam un gaiteņa pārzinim lauzt vaļā lifta durvis. Pagriezies viņš uzsauca Pīteram: — Bez darbarīkiem mēs neko neizdarīsim! Jāmēģina uzlauzt kabīni citā vietā.

Vestibilā ieskrēja darba uzsvārcī ģērbies remontstrādnieks.

—   Mums vajag palīgus lejā lifta bedrē. Tur kabine saspiedusi kādu puisi. Mēs nejaudājam nedz izdabūt viņu ārā, nedz arī piekļūt pārējiem.

—   Ejam lejā! — pavēlēja Pīters. — Viņš metās uz dienesta kāpnēm, un viņam cieši sekoja Aloizs Roiss.

Blāvi apgaismots, pelēkiem ķieģeļiem apšūts tunelis, stiepās līdz lifta šahtām. Tur jau vestibilā dzirdētie sāpju vaidi skanēja tuvāk un daudz baismīgāk. Tieši priekšā rēgojās avarējusī lifta kabīne, taču ceļu aizšķērsoja saliektās, izkropļotās pašas kabīnes un triecienā sabojātās citu ierīču metāla daļas. Priekšā remontstrādnieki pūlējās ar svirām atbrīvot pieeju. Citi nevarīgi stāvēja pirmajiem aizmugurē. Klaigas, saucieni, līdzās strādājošo mehānismu troksnis saplūda ar nepārtrauktajiem vaidiem kabīnes iekšpusē.

—    Parūpējieties par apgaismojumu! — Pīters uzsauca ļaudīm, kas nebija aizņemti. — Vairāki tūlīt aizsteidzās pa tuneli projām.

Darba uzsvārcī ģērbtajam vīrietim, kas bija atskrējis uz vestibilu, viņš sacīja: — Ejiet atpakaļ uz pirmo stāvu! Parādiet ceļu ugunsdzēsējiem!

Aloizs Roiss, stāvēdams uz ceļgaliem pie lūžņu kaudzes, uzsauca: — Un sadabūjiet ārstu — nekavējoties!

—   Jā, — Pīters piebalsoja, — pasakiet kādam, lai atved šurp. Un lai izziņo to pa visu viesnīcu. Pie mums uzturas vairāki ārsti.

Vīrietis pamāja ar galvu un aizskrēja atpakaļ turp, no kurienes bija atnācis.

Gaitenī parādījās vairāki cilvēki, izveidojās aizsprostojums. Galvenais inženieris Doks Vikerijs ar pūlēm izspraucās tam cauri.

—  Ak Dievs! — Viņš platām acīm skatījās uz drausmīgo ainu. — Ak Dievs! Es taču teicu. Brīdināju, ka, skopojoties ar naudu, notiks kaut kas tāds… — Viņš saķēra Pīteru aiz elkoņa. — Tu tak, zēn, to dzirdēji. Dzirdēji mani sakām to nez cik reižu…

—   Vēlāk, šef. — Pīters atbrīvoja elkoni. — Kā jūs varētu līdzēt dabūt šos cilvēkus ārā?

Galvenais inženieris nevarīgi pagrozīja galvu. — Mums vajadzētu lielos mehānismus: domkratus, pamatīga izmēra grieznes…

Bija skaidrs, ka šefs nav spējīgs vadīt glābšanas darbus. — Pārbaudiet citus liftus! — Pīters uzsauca. — Ja nepieciešams, apturiet visus. Lai nenotiktu vēl kaut kas. — Vecais inženieris nomākts pamāja ar galvu. Garīgi salauzts viņš salīcis devās projām.

Pīters sagrāba aiz pleca kādu pazīstamu iesirmu inženieri. — Jūsu uzdevums ir atbrīvot telpu. Visi, kas te nespēj palīdzēt, lai iet prom.

Inženieris palocīja galvu. Un sāka virzīt cilvēkus atpakaļ. Tunelis palika tukšs.

Pīters atgriezās pie lifta bedres. Aloizs Roiss, rāpdamies uz ceļgaliem, bija izracies cauri lūžņu kaudzei un balstīja sāpēs kliedzošā remonstrādnieka plecus. Pat pustumsā bija redzams, ka viņa kājas un rumpja apakšdaļa aprakta lūžņos.

—    Biliboj, — Roiss mierināja, — būs viss labi. Es tev apsolu. Mēs izcelsim tevi ārā.

Atbilde bija ciešanu pilns vaids.

Pīters saņēma ievainotā roku. — Viņam taisnība. Mēs esam te. Tūlīt būs klāt palīdzība.

No tālienes, kaut kur augstu pār galvām, arvien tuvāk skanēja sirēnas gaudas.

14

Reģistratora tālruņa izsaukumam atbildēja municipalitātes ugunsdzēsības dienests. Viesnīcas darbinieks vēl nebija beidzis ziņojumu, kad visos pilsētas ugunsdzēsības dienestos atskanēja divi spalgi signāli, kas nozīmēja, ka izsludināta ārkārtas trauksme. Radiotīklā bija dzirdama dispečera mierīgā balss.

—  Trieciengrupa nulle nulle nulle astoņi nekavējoties uz Sv. Gregora viesnīcu Karondelēstrītas un Komenstrītas krustojumā.

Tūlīt atsaucās četras ugunsdzēsības nodaļas — Dikeiteras, centrālā, Tūlanas, Dienvidrempertas un Dimeinas. Trijās no četrām ugunsdzēsēji, kas patlaban nedežurēja, ēda lenču. Centrālajā arī lenčs bija gandrīz gatavs. Sildījās frikadeļu zupa ar nūdelēm. Ugunsdzēsējs, kas šodien izpildīja pavāra pienākumus, nopūzdamies izslēdza gāzi un drāzās pārējiem nopakaļ. Tieši tādā bridī pilsētas centrā trauksme!

Drēbes un garie zābaki atradās mašīnās. Viri, rāpdamies iekšā, nometa kurpes un uzrāva attītos mundierus. Nepagāja ne minūte pēc dubulto signālu sākuma, kad uz Sv. Gregoru aizjoņoja piecas ugunsdzēsēju mašīnas, viena vienība ar kāpšļiem un otra — ar kāpnēm, avārijas brigāde, cilvēku un iekārtas glābšanas vienības. Municipalitātes ugunsdzēsēju priekšnieka vietnieks un divi rajonu priekšnieki ari atradās ceļā uz Sv. Gregoru. Mašīnu vadītāji centās cik spēdami ātrāk tikt cauri mašīnu straumei.

Trauksme viesnīcā tika uzskatīta par pašu bīstamāko.

Citās ugunsdzēsēju nodaļās gatavībā stāvēja vēl sešpadsmit automašīnas un divas vienības ar kāpšļiem un kāpnēm.

Zaudējumu uzskaites nodaļas policists saņēma brīdinājumu no divām pusēm — no Ugunsgrēku apkarošanas biroja un tieši no viesnīcas.

Divas telefonistes, kurām virs galvām karājās plakāts «Pacietīgi uzklausiet abonentus!» pierakstīja informāciju uz ienākošo ziņu veidlapām un tūlīt nodeva tālāk noraidīšanai pa radio. Tā skanēja: visām ātrās palīdzības mašīnām no Policijas un Sociālās slimnīcas [21] doties uz Sv. Gregora viesnīcu.

15

Trīs stāvus zem Sv. Gregora vestibila tunelī, kas stiepās līdz liftu bedrēm, turpinājās troksnis un nerimās steidzīgas pavēles, vaidi un kliedzieni. Nu tajā visā ievijās stingru, ātru soļu klaudzoņa. Pa tuneli žigli soļoja cilvēks, ģērbies svītrota auduma uzvalkā. Gados jauns. Ar ārsta somu.

—    Dakter! — Plters steigšus aicināja. — Nāciet šurp!

Ceļos nometies, atnācējs pierāpās pie Pltera un Aloiza

Roisa. Aiz viņiem elektriķi knaši bija pievadījuši papildspuldzes. Bilibojs Noubls atkal sāka kliegt. Pagriezis sāpēs izmocīto seju pret ārstu, viņš lūdzošām acim izgrūda: — Ak Dievs! Ak Dievs! Lūdzu, palīdziet man kaut kā…

Ārsts, rakņādamies somā, pamāja ar galvu. Viņš izvilka šļirci. Pīters pavilka augstāk Biliboja uzsvārča piedurkni, atsegdams delmu. Ārsts veicīgi notīrīja ādu ar spirtu un iedūra adatu vēnā. jau pēc nedaudziem mirkļiem morfijs iedarbojās. Biliboja galva atslīga atpakaļ un acis aizvērās.

Ārsts piespieda Bilibojam pie krūtīm stetoskopu. — Man nekā daudz nav līdzi. Ienācu tiešā ceļā no ielas. Cik laika vajadzīgs, lai izvilktu viņu ārā?

—   Kolīdz ieradīsies palīgi. Klau, nāk jau!

Atskanēja skrejoši soli. Šoreiz tie bija daudzu kāju

smagie soļi. Gaitenis pildījās ar ugunsdzēsējiem, kam galvā bija ķiveres. Viņi nesa līdzi gaišas lampas un smagas ierīces — cirvjus, domkratus, sviras, grieznes. Runas bija īsas. Aprauti vārdi, skarbi uzkliedzieni, spīvas pavēles. — Šurp! Paliec sviru! Pavel to smagumu!

Augšā sāka dunēt cirvji. Varēja dzirdēt, ka metāls padodas. Atveroties lifta durvīm vestibila līmenī, iekšā ieplūda gaismas straume. Kāds sauca: — Kāpnes! Mums te vajag kāpnes! — Lejup nolaidās garas kāpnes.

—   Man jādabū šis puisis laukā! — pavēlēja jaunais ārsts.

Divi ugunsdzēsēji lūkoja pabāzt zem lūžņiem sviru: ar

tās palīdzību pēc tam varētu pacelt Biliboju apbērušos lūžņus. Ugunsdzēsēji lādēdamies mēģināja iedabūt sviru atvērumā. Svira bija krietni par lielu. — Vajag mazāku! Padabūjiet iesākumam mazāku sviru, tad varēs iebīdīt lielo! — Prasību pārraidīja ar pārnēsājamo rāciju. — Atnesiet no glābšanas mašīnas mazo sviru!

Atkal uzstājīgi atskanēja ārsta balss: — Man taču jāizvelk šis cilvēks!

—    Vai redzat to stieni? — uzsauca Pīters. — To tur, augstāk! Ja pavirzīsim to, pacelsies zemākais un izveidosies atvērums svirai.

—    Tur augšā ir divdesmit tonnas, — brīdināja kāds ugunsdzēsējs. Ja kaut ko sakustinās, viss gāzīsies lejā. Jāsāk lēnām.

—   Mēģināsim! — Tas bija Aloizs Roiss.

Roiss un Pīters plecu pie pleca, ar mugurām zem augstākā stieņa, rokas saāķējuši, pūlējās pabīdīt stieni augstāk. Nekā. Vēlreiz — nu stiprāk. Vēl stiprāk! Likās, ka plaušas pārplīsīs, dzīslas pārtrūks. Prāti juka. Stienis tik tikko sakustējās. Jāspiež vēl spēcīgāk! Jāizdara neiespējamais! Apziņa zuda. Acis aizmiglojās. Redzokļiem priekšā sarkana migla. Vēl viens grūdiens. Kāds iesaucās: — Svira ir iekšā! — Piepūle beidzās. Nu var nolaist rokas. Ceļš brīvs. Svira pagriezās, cēla nastu augšup. — Varam dabūt viņu laukā!

Klusu ierunājās ārsts: — Nu vairs nav ko steigties. Viņš tikko kā nomira.

Mirušos un ievainotos pa nolaistajām kāpnēm citu pēc cita uznesa augšā. Vestibils kļuva par uzņemšanas telpu, kur steidzīgi sniedza palīdzību tiem, kas vēl bija dzīvi, un konstatēja nāvi mirušajiem. Mēbeles aizvāca. Telpas vidu pildīja nestuves. Aiz kordona, cieši saspiedies kopā, tagad klusu stāvēja ļaužu pūlis. Sievietes raudāja. Daži vīrieši novērsās.

Uz ielas gaidīja rinda ātrās palīdzības mašīnu. Sv. Kārļa avēnija un Karondelēstrīta starp Kenelstrītu un Gravjēstrītu bija satiksmei slēgtas. Ātrās palīdzības mašīnas pa vienai drāzās prom. Pirmā — ar Hērbiju Čendleru; nākamā — ar ievainoto zobārstu, kam bija lemts mirt; pēc brīža ar Ņūorleānas sievieti, kam bija lauzts lielakauls un sadragāts žoklis. Citas automašīnas lēnāk aizripoja uz pilsētas morgu. Viesnīcā kāds policijas kapteinis iztaujāja lieciniekus, mēģinādams noskaidrot upuru vārdus.

Kā pēdējo ievainoto iznesa Dodo. Kāds ārsts, nokāpis lejā, bija apsaitējis lielo brūci galvā. Roka bija ielikta plastmasas šinā: Mūķīzeru Milns, noraidījis piedāvāto palīdzību, bija palicis balstām Dodo un norādījis glābējiem, kā pie viņas piekļūt. Milns izrāpās pēdējais: vēl pirms viņa tika laukā Zelta Putu Vainaga Kolas sanāksmes dalībnieks ar sievu. Kāds ugunsdzēsējs izvilka no lūžņiem Dodo un Mūķīzeru Milna somas un padeva augšup uz vestibilu. Kāds formas tērpā ģērbies municipalitātes policists tās saņēma un apsargāja.

Kad izcēla Dodo, Pīters Makdermots jau bija atgriezies vestibilā. Asinīm notraipītām drēbēm, viņa gulēja bāla un klusa; apsaitējums jau krāsojās sarkans. Viņu noguldīja uz nestuvēm, un divi ārsti nelaimīgo ātri apskatīja. Viens no viņiem bija jauns interns, otrs — vecāks vīrs. Jaunais nogrozīja galvu.

Pūlis aiz kordona pēkšņi sakustējās. Satraukts tuvojās kāds kreklos izmeties cilvēks, kas uzsauca: — Palaidiet mani klāt!

Pīters pagrieza galvu un tad pamāja jūras kājnieku virsniekam. Rinda pašķīrās. Vestibila vidū ieskrēja Kērtiss O'Kīfs.

Gluži satriekts viņš soļoja līdzās nestuvēm. Pīters vēl paspēja saskatīt, ka O'Kīfs lūdz ātrās palīdzības ārstu, lai ļauj viņam braukt līdzi. Interns palocīja galvu. Durvis aizcirtās. Sirēnai kaucot, automašīna aizjoņoja projām.

16

Vēl neatguvies, tik tikko apjēgdams, ka ticis cauri sveiks un vesels, Mūķīzeru Milns rāpās augšup pa šahtā nolaistajām kāpnēm. Ugunsdzēsējs viņam sekoja. Pretī stiepās palīdzīgas rokas, tās balstīja viņu ari, kad viņš izkļuva vestibilā.

Mūķīzeru Milns samanīja, ka spēj stāvēt un kustēties bez citu palīdzības. Atgriezās arī saprašana. Smadzenes no jauna sāka spriegi strādāt. Visapkārt formas tērpi. Tie viņu biedēja.

Abas somas! Ja nu lielākā atsprāgusi vaļā!… Bet nē. Tās stāvēja tepat līdzās citām. Viņš paspēra soli uz somu pusi.

—   Ser, jūs gaida ātrā palīdzība, — aizmugurē atskanēja kāda balss. Mūķīzeru Milns pagriezās. Pie viņa bija vērsies jauns policists.

—   Man nav vajadzīgs…

—   Visiem jābrauc, ser. Noteikti jāpārbaudās. Jūsu pašu labā.

—   Man jāpaņem somas, — pretojās Milns.

—   Tās jūs varat paņemt vēlāk. Nekur nepazudīs.

—   Nē, es vēlos tās tūlīt.

—   Ak tu kungs! — iesāucās kāda cita balss. —Ja viņam tās somas tā vajadzīgas, lai ņem. Katram, kas izgājis cauri tādai ellai, ir tiesības…

Jaunais policists pacēla ceļasomas un pavadīja Mūķīzeru Milnu līdz izejai uz Sv. Kārļa avēniju. — Pagaidiet, ser, lūdzu, šepat, es palūkošos pēc automašīnas. — Viņš nolika ceļasomas.

Kad policists vairs nebija redzams, Milns pacēla somas un iejuka pūlī. Neviens viņa pazušanu neievēroja.

Viņš nesteidzīgi turpināja ceļu līdz āra stāvvietai, kur vakar pēc Leikvjū mājas veiksmīgās izlaupīšanas bija atstājis savu auto. Prāts bija mierīgs un drošs. Nu viņam nekas vairs nevar notikt.

Stāvvieta bija pilna ar automašīnām, taču Milns drīz vien pamanīja fordu—sedanu pēc baltzaļās plāksnītes ar Mičiganas numuru. Viņš atcerējās, kā pirmdien raizējies, ka tā var pievērst uzmanību. Taču raizes acīmredzot bijušas nevajadzīgas.

Automašīna stāvēja, kā stāvējusi. Kā parasti, motors sāka darboties bez grūtībām.

Mūķīzeru Milns piesardzīgi vadīja automašīnu no pilsētas centra uz moteli Sefmentēras šosejas malā, kur atradās iepriekšējais laupījums. Salīdzinājumā ar lielisko piecpadsmit tūkstošu dolāru ķērienu tas bija tīrais nieks, tomēr arī ar savu vērtību.

Moteli Milns atmuguriski iemanevrēja fordu pie noīrētās istabas durvīm un ienesa iekšā abas ceļasomas, ko tikko bija atgādājis no Sv. Gregora. Aizvilcis ciet moteļa istabas aizkarus, viņš atvēra lielāko čemodānu, lai pārliecinātos, vai nauda vēl ir turpat. Bija gan.

Moteli viņam bija sakrājies krietni daudz personīgās mantības, tāpēc nu nācās visu pārkravāt citur, lai iespiestu somās. Beigās viņš secināja, ka paliek pāri divi dabiskās ādas kažoki un sudraba kauss un paplate, ko viņš bija paņēmis no Leikvjū mājas. Lai iespiestu somās arī tās, vajadzētu visu pārkravāt vēlreiz.

Mūķīzeru Milns apzinājas, ka to patiešām vajadzētu darīt. Taču nedaudzajās pēdējās minūtēs viņu bija pārņēmis drausmīgs nogurums — droši vien no šīsdienas notikumiem un pārdzīvojumiem. Tomēr laiks nestāvēja uz vietas, un vajadzēja laisties prom no Ņuorleānas, ko nagi nes. Milns nolēma, ka sudrabu un kažokus var droši pamest neiesaiņotus forda bagāžniekā.

Pārliecinājies, ka neviens viņu nenovēro, viņš ielādēja ceļasomas, tām līdzās novietodams sudrablietas un kažokus. Pēc tam viņš samaksāja rēķina atlikumu un no moteļa izrakstījās. Braucot nogurums mazliet pagaisa.

Viņa ceļamērķis bija Detroita. Viņš grasījās braukt palēnām ar pārtraukumiem un apstāties, kad vien ienāks prātā. Ceļā viņš nopietni padomās par nākotni. Jau vairākus gadus Mūķīzeru Milns bija sev solījis: ja kādreiz patrāpīsies pagrābt pietiekami lielu naudas summu, viņš izlietos to mazas garāžas pirkumam. Tur, atmetis noziedzīgo klaidoņa dzīvi, viņš mūža vakaru pavadīs godīgā darbā. Darba prasme viņam ir.

To apliecina fords, kura stūre viņam rokās. Un ar piecpadsmit tūkstošiem dolāru sākumam pilnīgi pietiks, jautājums ir tikai viens: vai patlaban ir istais laiks?

Mūķīzeru Milns jau bija sācis par plānu šaubīties tad, kad brauca pa Ņūorleānas ziemeļdaļu, dodamies uz Pontšartrēnas autostrādi, kur sāksies ceļš uz brīvību.

Ir loģiski apsvērumi par labu mierīgai dzīvei. Viņš vairs nav jauns. Risks un spriedze nogurdina. Šoreiz Ņūorleānā viņam pieskārušies iznīcību nesošie baiļu pirksti.

Un tomēr… pēdējo trīsdesmit sešu stundu notikumi ieplūdinājuši viņā jaunu paļāvību, jaunu ēlan[22]. Veiksmīgā mājas aplaupīšana, itin kā Aladina lampas uzburtais skaidrās naudas loms, laimīgā izglābšanās pirms nepilnas stundas notikušajā lifta avārijā — tas viss šķita pierādām, ka viņa zvaigzne vēl spīd spoži. Vai tad, kopā salikti, tie visi nav zīme, kas rāda, kāds ceļš viņam ejams?

Mūķīzeru Milns prātoja, ka varbūt galu galā tomēr kādu laiku vēl jāsoļo pa vecajām takām. Garāža var pagaidīt. Laika pārpārēm.

No Šefmentēras šosejas viņš bija iegriezies Džentili bulvārī, apmetis loku ap pilsētas parku garām ūdenskrātuvēm un vecajai kuplu ozolu audzei. Nu, braukdams pa Parka avēniju, viņš tuvojās Meteriroudai. Šī bija vieta, kur, cik vien tālu skatiens sniedza, pletās vesela jūra kapakmeņu — te atradās Grīnvudas, Meteri, Sv. Patrika, Ugunsdzēsēju, Sociālās slimnīcas un Ciprešu birzs kapsēta. Augstu tām pāri slējās Pontšartrēnas autostrādes estakāde. Šī debesu citadele, šī glābēja osta viņam jau māj. Viņš to sasniegs pēc dažām minūtēm.

Piebraukdams tuvāk Kenelstrītas un Parka avēnijas krustojumam, pēdējam slīpumam, kas veda uz autostrādes estakādi, Mūķīzeru Milns pamanīja, ka nestrādā ielu gaismas signāli. Kāds policists, stāvēdams Kenelstrītas vidū, rādīja satiksmes virzienu.

Pāris jardu no krustojuma Mūķīzeru Milns sajuta, ka saplok riepa.

Reiz Ņūorleānas policijas motorizēto patruļu seržants saniknojies bija nosaucis savu apakšnieku Niklesu Klensiju par «stulbāko kruķi visos Amerikas policijas spēkos».

Apvainojums bija pamatots. Par spīti ilgajam dienestam un veterāna titulam Klensijs ne reizes nebija paaugstināts vai pat izvirzīts paaugstinājumam. Viņa raksturojums bija gaužām necils. Viņš gandrīz nevienu nebija arestējis vai, ja arī bija, tad par sīkumiem. Ja Klensijs vajāja bēgošu automašīnu, tās vadītājs no viņa arvien aizmuka. Reiz, kad uz ielas bija izcēlies kautiņš, Klensijam lika ieslēgt roku dzelžos kādu aizdomīgu tipu, ko virsnieks bija aizturējis. Kamēr Klensijs pūlējās atāķēt rokudzelžus no vidusjostas, aizdomās turētais jau bija tālēs zilajās. Citreiz ilgi meklēts banku aplaupītājs, kas bija pievērsies ticībai, pienāca uz ielas Klensijam klāt un padevās. Laupītājs pastiepa Klensijam savu ieroci, bet viņš to netīšām nometa zemē. Ierocis izšāva, pārbiedēja laupītāju, tas nodomu atmeta un aizmuka. Pagāja gads, pirms viņu beidzot saķēra, un viņš bija paspējis ielauzties vēl sešas reizes.

Visus šos gadus Klensiju no atlaišanas glāba tikai viņa ārkārtīgā labsirdība, kam neviens nespēja pretoties, kā arī tas, ka šis skumjais klauns pazemīgi apzinājās pats savus trūkumus.

Reizēm, palicis vienatnē, Klensijs ilgojās, lai viņam kaut vienreiz uzsmaidītu veiksme, lai pienāktu kaut viens vienīgs tāds bridis, kurš — ja ari nejautu attaisnot visas neveiksmes, vismaz parādītu viņa darbību maķenīt labākā gaismā. Līdz šim vēlme nebija nesusi it nekādus augļus.

No visiem dienesta pienākumiem vienīgais, kas Klensijam nesagādāja grūtības, bija satiksmes regulēšana. To viņam patika darīt. Ja Klensijs varētu pavērst laika gaitu atpakaļ un aizkavēt satiksmes automātisko gaismas signālu izgudrošanu, viņš to labprāt būtu īstenojis.

Pirms desmit minūtēm, ievērojis, ka nestrādā Kenelstrītas un Parka avēnijas gaismas signāli, viņš pa rāciju bija noraidījis šo ziņu uz iecirkni, nolicis malā motociklu un pārņēmis mašīnu plūsmas regulēšanu. Viņš cerēja, ka ielas gaismas ierīču labotāji pārāk ātri neieradīsies.

Klensijs, stāvēdams avēnijas otrā pusē, redzēja, kā fords—sedans palēnina gaitu un apstājas. Nikless nesteigdamies pārklumburoja pāri. Mūķīzeru Milns joprojām nekustīgi sēdēja, kā sēdējis.

Klensijs aplūkoja labās puses aizmugurējo riteni, kas bija saplacis.

—   Vai riepa pušu?

Mūķīzeru Milns palocīja galvu. Ja Klensijs ieskatītos uzmanīgāk, viņš ievērotu, ka mašīnas vadītājs tik stipri sažņaudzis ap stūri pirkstus, ka kauliņi ir gluži balti. Milns, sevi nikni lādēdams, atcerējās vienīgo sīkumu, kas paslīdējis garām, rūpīgi izstrādājot bēgšanas plānu. Rezerves riepa un domkrats ir bagāžniekā. Lai tos sadabūtu, bagāžnieks jāatver, bet tur atrodas kažoki, sudraba kauss, paplāte un ceļasomas.

Nosvīdis viņš gaidīja, taču policists negrasījās aiziet.

—   Būs jāmaina ritenis, vai ne?

Milns atkal pamāja ar galvu. Viņš pūlējās novērtēt stāvokli. Izdarīt visu var ātri. Domkrats! Uzgriežņu atslēga! Jāatgriež uzmava! Jānoņem riepa! Jāuzliek rezerves riepa! Jāpieskrūvē! Jāiemet vecā riepa, domkrats un uzgriežņu atslēga aizmugures sēdeklī! Jāaizcērt bagāžnieks! Un jātaisās prom. Uz autostrādi. Ja tikai tas kruķis pazustu!

Citas automašīnas, kas brauca aiz forda, palēnināja gaitu, dažas pirms iegriešanās centra joslā bija spiestas apstāties. Viena izgrūdās no rindas pārāk strauji. Aizmugurē spalgi nošvīkstēja bremzes. Kāds nikni taurēja. Policists paliecās uz priekšu, atbalstīdams elkoni pret durvīm turpat līdzās Mūķīzeru Milnām.

—   Te sāk drūzmēties.

—   Jā. — Milns norija siekalas.

Policists izslējās un atvēra durvis. — Kaut kas jāsāk darīt.

Milns izvilka aizdedzes atslēgu un lēni izkāpa uz ielas, piespiesti pasmaidīdams. — Viss kārtībā, priekšniek. Es tikšu galā.

Milns gaidīja, elpu aizturējis, kamēr kruķis pētīja krustojumu.

—   Es jums palīdzēšu, — Klensijs labsirdīgi piedāvājās.

Mūķīzeru Milnām pēkšņi gribējās atstāt automašīnu uz

ielas un laisties lapās. Taču viņš atmeta šo nodomu kā bezcerīgu. Padodamies liktenim, viņš iebāza atslēgu bagāžnieka vākā un atvēra to vaļā.

Nepagāja ne minūte, kad domkrats bija jau vietā un ritenis atskrūvēts. Viņš pacēla aizmugures buferi. Ceļasomas, kažoki un sudrablietas bija sakrautas bagāžnieka vienā pusē. Strādādams Milns redzēja, kā kruķis nopēta šo kolekciju. Gluži neticami, ka viņš vēl neko nav sacījis.

Milns, protams, nevarēja zināt, ka Klensija domāšanai vajadzīgs laiks, lai tā iekustētos.

Klensijs pieliecās un pataustīja vienu kažoku.

—   Maķenīt par karstu, lai pašlaik tādus valkātu. — Pagājušās desmit dienās pilsētas termometru dzīvsudraba stabiņi ēnā bija sakāpuši līdz deviņdesmit pieciem grādiem.

—   Manai sievai… dažkārt uznāk drebuļi.

Riteņa skrūves bija atgrieztas, vecais ritenis brīvs. Mūķīzeru Milns vienā vēzienā atrāva mašīnas aizmugurējā sēdekļa durvis un iemeta riteni tur.

Kruķis pārliecās pār bagāžnieka vāku, ielūkodamies automašīnas iekšienē.

—   Vai ta' sieviņa nebrauc līdzi?

—   Es… man jāpaķer viņa pa ceļam.

Milns drudžaini pūlējās atskrūvēt rezerves riteni: nekustējās uzgrieznis. Ņemdamies ap to, viņš nolauza nagu un nobrāza pirkstiem ādu. Nepievērsdams ievainojumiem uzmanību, viņš beidzot izcēla riepu no bagāžnieka.

—   Tas viss izskatās tā jocīgi.

Milns sastinga un neuzdrošinājās kustēties. Nu viņš nonācis savā Golgātā. Nojauta lika saprast, kāpēc.

Liktenis bija dāvājis viņam iespēju, un viņš to aizmetis projām. Nav svarīgi, ka viņš tā rīkoties izlēmis vienīgi domās. Liktenis bijis labvēlīgs, taču Mūķīzeru Milns šo labvēlību nonicinājis.

Nu laime no viņa novērsusies un uzgriezusi muguru.

Viņu pārņēma šausmas, atceroties to, ko pirms īsa brīža viņš atļāvies aizmirst — drausmīgo sodu, ko viņam var piespriest, ja viņš uzķersies vēlreiz. Proti, tas būs ilgs cietumsods, varbūt uz visu mūžu. Brīvība nekad nebija šķitusi tik dārga. Tik tuvā autostrāde aizvirzījusies puspasauli tālāk.

Beidzot Mūķīzeru Milns aptvēra, ko īstenībā vēstījušas zīmes, kuras viņš pēdējās pusotrās dienās saskatījis. Tās solījušas iespēju pārtraukt sakarus ar pagātni, iespēju sākt jaunu, kārtīgu dzīvi, iespēju šodien aizbēgt. Kaut viņš to būtu apjēdzis!

Tupretī viņš visu pārpratis. Augstprātīgā lielībā viņš uzskatījis likteņa labvēlību par paša visvarenību. Izlēmis. Un tas ir iznākums. Nu ir par vēlu.

Vai tiešām? Vai jebkad ir par vēlu vismaz cerēt? Mūķīzeru Milns aizvēra acis.

Nesatricināmā apņēmība un apziņā, ka doto vārdu turēs, viņš zvērēja: ja vien būs iespēja un ja viņš laimīga gadījuma pēc šai mirklī izspruks sveikā, tad vairs nekad savā mūžā nedarīs neko negodīgu.

Milns atvēra acis. Policists pašlaik devās pie kādas automašīnas, kuras vadītājs bija apstājies, lai pavaicātu ceļu.

Neiedomājamā ātrumā Milns uzmauca otro riepu, aizgrieza skrūves, noņēma domkratu un pēc tam iemeta to bagāžniekā. Un instinktīvi, kā darītu labs mehāniķis, nu, kad riepa skāra zemi, piegrieza skrūves vēl ciešāk. Kad atgriezās kruķis, viņš jau bija salicis instrumentus atpakaļ bagāžniekā.

Klensijs, jau aizmirsis agrākās aizdomas, pajautāja:

—   Nu, vai viss kārtībā?

Mūķīzeru Milns aizcirta bagāžnieka vāku. Pirmo reizi motorizēto patruļu policists Klensijs pamanīja licences plāksnīti.

Mičigana. Zaļš uz balta. Smadzeņu rievās sarosījās kaut kas piemirsts.

Vai tas bija noticis šodien, vakar vai aizvakar?… Vada komandieris pēc pārbaudes ierindas priekšā bija skaļi nolasījis jaunāko biļetenu… Kaut kas tur bija minēts par zaļu un baltu…

Kaut jel spētu atcerēties! To biļetenu tik daudz: jāmeklē noziedznieki, pazuduši cilvēki un mašīnas, jāķer laupītāji. Apķērīgi, čakli, jauni policisti katru dienu ātri pierakstīja šo informāciju savās piezīmju grāmatiņās, lai atcerētos. Ari Klensijs mēģināja rīkoties tāpat. Allaž bija mēģinājis. Taču leitnants mūžīgi runāja tik ātri un Klensijs pats rakstīja tik lēni, ka vienmēr atpalika. Zaļš un balts. Kaut jel varētu atsaukt atmiņā!

Viņš norādīja uz plāksnīti. — Vai jūs no Mičiganas?

Mūķīzeru Milns pamāja ar galvu. Un nekustīgi gaidīja. Cilvēka sirds taču spēj tik daudz panest.

—   «Ezeru brīnumzeme», — Klensijs skaļi nolasīja teiksmaino uzrakstu. — Kā dzird, tur traki labi ķeroties zivis.

—   Jā… tā ir.

—       Labprāt kādreiz turp aizbrauktu. Pats esmu makšķernieks.

Aizmugurē atskanēja nepacietīgi signāli. Klensijs atvēra forda durvis. Viņš it kā atcerējās, ka ir satiksmes regulētājs.

— Atbrīvosim ceļu. — Zaļš un balts. Šī doma joprojām uzmācīgi rosījās smadzenēs.

Ierūcās motors. Mūķīzeru Milns sāka braukt, Klensijs vēroja mašīnu sakustamies. Piesardzīgi, ne pārāk ātri un ne pārāk lēni, stingri paturēdams prātā lēmumu, Mūķīzeru Milns uzbrauca uz autoceļa estakādes.

Zaļš un balts. Klensijs papurināja galvu un atgriezās savā satiksmes regulētāja vietā. Ne velti seržants viņu bija nosaucis par stulbāko kruķi visos Amerikas policijas spēkos.

17

Zilajai signālugunij mirgojot, zili baltā ātrās palīdzības mašīna iegriezās Tūleinas avēnijas Sociālās slimnīcas piebraucamā ceļā un apstājās pie reanimācijas nodaļas ieejas. Durvis ātri atvērās. Sanitāri izcēla ārā nestuves ar Dodo un tad ierastajā zibenīgajā tempā aizripināja ratiņus uz nodaļu ar uzrakstu «Balto pacientu uzņemšana».

Kērtiss O'Kīfs sekoja cieši pa pēdām, dabūdams gandrīz skriet, lai neatpaliktu.

Sanitārs, kas gāja pa priekšu, izsaucās: — Nelaimes gadījums! Dodiet ceļu! — Rosīgais cilvēku bariņš uzņemšanas un sadales vestibilā pašķīrās, lai palaistu garām nelielo procesiju. To vēroja ziņkāri skatieni. Visvairāk tie bija piekalti pie bālās, vaskam līdzīgās Dodo sejas.

Atveroties sašūpojās traumatoloģijas nodaļas durvis, ratiņi ar nestuvēm iebrauca iekšā. Tur atradās ārsti un žēlsirdīgās māsas, visi aizņemti spraigā darbā ar citu nestuvju atgādātajiem cilvēkiem. Kāds vīrietis durvju priekšā aizšķērsoja ceļu Kērtisam O'Kīfam. — Uzgaidiet, lūdzu.

— Es vēlētos zināt… — pretojās O'Kīfs.

Māsa, kas arī gāja iekšā, uz mirkli apstājās: — Mēs darīsim visu iespējamo. Kolīdz ārsts varēs, viņš ar jums parunās. — Viņa devās tālāk. Abpusveramās durvis O'Kīfa priekšā aizsitās.

Kērtiss O'Kīfs palika, skatāmies uz tām. Acis aizmiglojās, sirdi sažņaudza izmisums.

Bija pagājusi gandrīz pusstunda pēc Dodo aiziešanas, bet viņš joprojām soļoja turp un atpakaļ pa dzīvojamo istabu, nespēdams nomākt raizes un apjukumu. Viņš atskārta, ka no dzīves aizgājis kaut kas tāds, ko viņš vairs nekad citā cilvēkā neatradīs. Prāts tādu domu izsmēja. Citas pirms Dodo bija nākušas un gājušas, un viņu aiziešanu O'Kīfs pārdzīvojis viegli. Aplami bija gremzties, ka šoreiz varētu tā nebūt.

Un tomēr viņš juta kārdinājumu sekot Dodo, varbūt uz nedaudzām stundām aizvirzīt šķiršanos tālāk un pa to laiku vēlreiz apsvērt savas jūtas. Saprāts uzvarēja. Viņš palika, kur bijis.

Pēc dažām minūtēm viņš izdzirda sirēnu gaudas. Sākuma viņš tām nepievērsa īpašu uzmanību. Tad, manīdams, ka tās kļūst biežākas un skaļākas un ka pie viesnīcas acīmredzot sadrūzmējas daudz atrās palīdzības mašīnu, viņš piegāja pie apartamenta loga. Sajukums, kas valdīja apakšā, mudināja doties lejup. Viņš izgāja ārā tāds, kāds bija — izmeties kreklos, bez svārkiem.

Divpadsmitā stāva kāpņu laukumā, gaidot liftu, dzirdēja satraucošas skaņas. Pagāja gandrīz piecas minūtes, neviens lifts nenāca, un pie tā jau bija sadrūzmējies ļaužu bars. O'Kīfs nolēma doties lejā pa dienesta kāpnēm. Sasniedzis tās, viņš redzēja, ka citi darījuši to pašu. Pie zemāko stāvu durvīm skaņas varēja atšķirt arvien skaidrāk, un viņš lika lietā savas sportista iemaņas, lai virzītos ātrāk.

Vestibilā viņš no uztrauktajiem skatītājiem uzzināja, kas īsti noticis. Tad viņš ar visu sirdi un dvēseli sāka lūgt Dievu, lai Dodo būtu izgājusi no viesnīcas pirms katastrofas.

Pēc brīža viņš ieraudzīja, ka samaņu zaudējušo jauno sievieti izceļ no lifta šahtas.

Dzeltenais tērps, kas viņam tā paticis, mati, locekļi — viss vienās asinis. Dodo sejai uzspiests nāves zīmogs.

Tajā pašā mirklī Kērtiss O'Kīfs žilbā, smeldzīgā skaidrībā saprata patiesību, no kuras tik ilgi bija vairījies. Viņš mīl Dodo. Sirsnīgi, kvēli, ar tik spēcīgām jūtām, kādas vien cilvēkam iespējamas. Pārāk vēlu viņš aptvēris, ka, ļaujot Dodo aiziet, viņš izdarījis vislielāko, visizšķirīgāko kļūdu savā mūžā.

Skatīdamies uz traumatoloģijas nodaļas durvīm, viņš to pārdomāja, rūgti nožēlodams. Durvis ātri atvērās, un iznāca žēlsirdīgā māsa. Viņam tuvojoties, tā papurināja galvu un aizsteidzās tālāk.

O'Kīfs jutās nevarīgs. Tik maz viņš spēj darīt! Tomēr — ko spēs, to arī darīs.

Apsviedies apkārt, viņš devās cauri slimnīcai. Rosmes pilnajos vestibilos un gaiteņos viņš atstūma sāņus ceļā pagadījušos cilvēkus, devās garām uzrakstiem un norādījumu bultām, lai nokļūtu pie mērķa. Viņš atvēra durvis ar plāksnīti «Ieeja aizliegta», atstāja bez ievērības sekretāru protestus un apstājās, nokļuvis pie slimnīcas direktora rakstāmgalda.

Sēdētājs sašutis pielēca kājās. Kad Kērtiss O'Kīfs nosauca savu vārdu, dusmas aprima.

Pēc piecpadsmit minūtēm direktors iznāca no traumatoloģijas nodaļas. Viņam līdzās gāja kalsns cilvēks ar klusu balsi — dakteris Boklērs, kas sarokojās ar O'Kīfu.

—   Cik saprotu, jūs esat jaunās dāmas — laikam mis Lešas — draugs.

—   Kāds ir viņas stāvoklis, dakter?

—  Stāvoklis ir kritisks. Darām visu, kas ir mūsu spēkos. Taču man jus jābrīdina, ka iespējams letāls iznākums.

O'Kīfs apbēdināts cieta klusu.

—   Pirmā apskate liecina, ka ievainojums galvā ir nopietns, — ārsts turpināja. — Viņai ir galvaskausa lūzums. Iespējams, ka kaula šķembas iekļuvušas smadzenēs. Precīzāk uzzināsim pēc rentgenuzņēmuma.

—   Pirms tam paciente jādabū pie samaņas, — direktors paskaidroja.

Ārsts palocīja galvu. — Mēs pārlejam asinis. Viņa tās daudz zaudējusi. Turklāt viņu pūlas izvest no šoka stāvokļa.

—   Cik tad ilgi vēl…

—    Reanimācija turpināsies vismaz vēl vienu stundu. Tad — ja rentgens apstiprinās diagnozi, slimnieci nāksies nekavējoties operēt. Vai tuvākais ģimenes loceklis atrodas

Nūorleānā?

/

O'Kifs noliedzot papurināja galvu.

—     Būtībā tas nav svarīgi. Kritiskā stāvoklī likums pieļauj mums rīkoties bez atļaujas.

—   Vai drīkstu viņu redzēt?

—   Varbūt vēlāk. Pagaidāmie.

—   Dakter, ja ir kaut kas vajadzīgs — naudas līdzekļi, profesionāla palīdzība…

—   Šajā slimnīcā ārstē par brīvu, mister O'Kīf, — direktors viņu rāmi pārtrauca. — Tā domāta mazturīgajiem iedzīvotājiem un cilvēkiem, kas cietuši nelaimes gadījumos. Tomēr te mēs sniedzam pakalpojumus, ko nevar nopirkt par naudu. Divas universitātes medicīnas fakultātes atrodas blakus namā. Mums palīdz speciālisti, kas tur strādā. Jāteic, ka doktors Boklērs ir viens no mūsu valsts slavenākajiem neiroķirurgiem.

—   Piedodiet, — O'Kīfs pazemīgi atteica.

—   Varbūt kaut ko jūs tomēr varat darīt, — iejaucās ārsts.

O'Kīfs pacēla galvu.

—    Pašlaik paciente ir nesamaņā un sedatīvo līdzekļu ietekmē. Pirms tam gadījās īsi brīži, kad viņai atgriezās apziņa. Vienā no tiem viņa vaicāja pēc mātes. Ja būtu iespēja māti atvest šurp…

—   Tas ir iespējams. — O'Kīfs jutās atvieglots, ka var vismaz kaut ko darīt.

No gaiteņa tālruņa automāta O'Kīfs dabūja sarunu ar Ohaio štatu, Ekronu, O'Kīfa Kaiehogas viesnīcu. Direktors Herisons bija savā darbistabā.

—     Lai ko jūs patlaban darītu, atlieciet visu malā, — OKīfs deva rīkojumu. — Nedariet neko citu, pirms iespējami ātri neesat izpildījis, ko es tagad sacīšu.

—   Jā, ser, — vadā moži atsaucās Herisona balss.

—   Jums jādabū rokā misis Airlna Leša Jksčeindžstrītā, Ekronā. Man nav mājas numura. — Ielu O'Kīfs atcerējās no tās dienas, kad Dodo bija mātei aizsūtījusi augļu grozu. Vai tiešām tas noticis šajā otrdienā?

Viņš dzirdēja Herisonu uzsaucam kādam darbiniekam:

—   Atri šurp pilsētas tālruņu grāmatu!

—   Aizbrauciet pats pie misis Lešas, — O'Kīfs turpināja.

—   Saudzīgi pastāstiet, ka viņas meita Dorotija ir ievainota — cietusi katastrofā — un var mirt. Es vēlos, lai misis Lešu lidmašīnā pēc iespējas ātrāk nogādātu Ņūorleānā. Ja nepieciešams, lidmašīnu noīrējiet. Izdevumu apjoms nav svarīgs.

—     Vienu mirklīti, mister O'Kif. — Varēja sadzirdēt Herisona noteiktās pavēles. — Savienojiet mani pa otru vadu ar Austrumu aviolīnijām — ar biļešu kasi Klīvlendā. Pēc tam man būs vajadzīgs limuzīns ar šoferi, kas prot ātri braukt. Lai apstājas pie Mārkitstritas ieejas. — Balss atkal kļuva skaļāka.

—   Es jūs atkal klausos, mister O'Kīf.

O'Kīfs norīkoja, lai tad, kad viss nokārtots, Herisons piezvana viņam uz Sociālo slimnīcu.

Drošs, ka rīkojumi tiks izpildīti, viņš nolika klausuli. Krietns vīrs, šis Herisons. Varbūt der viņu pārcelt uz kādu svarīgāku viesnīcu [23] .

Pēc pusotras stundas rentgenu/ņēmums apstiprināja doktora Boklēra diagnozi. Tika gatavota divpadsmitā stāva operāciju zāle. ja paciente izturēs, tad smadzeņu operācija var ilgt vairākas stundas.

Pirms Dodo aizvešanas uz turieni, Kērtisam O'Kīfam atjāva uz īsu bridi pie viņas ieiet. Viņa bija bāla un bez samaņas. Viņam likās, ka zudis viss agrākais mīļums un dzīves spars.

Operāciju zāles durvis aizvērās.

Dodo māte atradās ceļā. To viņam Herisons bija paziņojis.

Sv. Gregora ģenerāldirektors Makdermots, kam O'Kīfs pirms dažām minūtēm bija piezvanījis, deva rīkojumu sagaidīt misis Lešu lidostā un aizvest tieši uz slimnīcu.

Patlaban nevarēja darīt neko citu kā vienīgi gaidīt.

Pirms tam O'Kīfs bija noraidījis piedāvājumu atpūsties slimnīcas direktora kabinetā. Viņš nolēma, ka gaidīs divpadsmitajā stāvā, lai cik stundu operācija ilgtu.

Pēkšņi viņš juta, ka grib vērsties ar lūgšanu pie Visaugstākā.

Pie tuvējām durvīm bija uzraksts: Dāmu istaba. Ieeja krāsainajām. Līdzās tām durvis ar uzrakstu: Pēcoperācijas atveseļošanās procesa aparāti. Caur durvju stiklu varēja redzēt, ka istabā ir tumšs.

O'Kīfs atvēra durvis un iegāja iekšā, taustīdamies garam skābekļa teltij un mākslīgās elpināšanas aparātiem. Istabas pustumsā viņš atrada brīvu laukumiņu, kur nometās ceļos. Grīda šķita daudz cietāka nekā ierastais biezais paklājs. Tomēr viņš to gandrīz nemanīja. Viņš salika rokas lūgšanā un nolieca galvu.

Dīvainā kārtā pirmoreiz daudzu gadu laikā viņš nespēja atrast vārdus, lai izteiktu to, kas nomāca sirdi.

Līdzīgi aizejošās dienas sāpes remdinošam līdzeklim pār pilsētu nolaidās krēsla. Pīters Makdermots nodomāja, ka drīz nāks nakts un atnesīs miegu, un ļaus uz brīdi aizmirsties. Rīt šīsdienas notikumu pēkšņums pamazām rims. Līdz ar krēslu jau sākas laiks, kas galu galā aizdziedēs visas brūces.

Taču paies daudzas vakara krēslas un naktis, un dienas, līdz tie, kas vistuvāk saskārušies ar šīsdienas notikumiem, atbrīvosies no pārdzīvotās traģikas un bailēm. Lētas ūdeņi vēl ir tālu.

Darbs, kas gan pilnīgi neatviegloja, tomēr darīja prātus mierīgākus.

Kopš agras pēcpusdienas bija tik daudz kas noticis.

Viens savā starpstāva kabinetā, Pīters pārdomāja, kas padarīts un kas vēl darāms.

Bija beidzies mokpilnais, skumjais mirušo atpazīšanas process, paziņots nelaiķu piederīgajiem. Bija sākušies priekšdarbi tām bērēm, kurās bija nepieciešama viesnīcas palīdzība.

Ievainotajiem bija sniegta palīdzība, kas salīdzinājumā ar slimnīcas rūpēm likās pavisam neliela.

Sen bija aizbraukušas projām ugunsdzēsēju un policijas avārijas brigādes. To vietu ieņēmuši liftu tehniskie inspektori, kas rūpīgi pārbaudīja visu viesnīcas liftu aprīkojumu. Tie strādās līdz vēlai nakts stundai un visu agro ritu. Pa šo laiku liftu darbība bija daļēji atjaunota.

Apdrošināšanas pārstāvji — drūmi vīri, kas jau paredzēja milzu prasības pēc atlīdzības, — cītīgi aptaujāja cilvēkus, kas bija redzējuši katastrofu, un lika parakstīt liecības.

Pirmdien atlidos padomdevēju pulciņš no Ņujorkas, lai sāktu plānot visu pasažieru liftu mehānismu nomaiņu ar jauniem. Tie būs pirmie lielie Alberta Velsa — Dempstera — Makdermota vadības izdevumi.

Uz Pītera rakstāmgalda atradās galvenā inženiera iesniegtais atlūgums. Viņš grasījās to pieņemt.

Galvenais inženieris, Doks Vikerijs, jāaizvada ar godu, piešķirot pensiju, kas atbilstu viņa ilgajiem darba gadiem viesnīcā. Pīteram jālūkojas, lai viņam nenodara pāri.

Monsieur Ebrāns, virtuves šefs, arī pelnījis tādu pašu atlīdzību. Taču jāaizvada pensijā viņš ātri, lai drīz šajā augstajā vietā stātos Andrē Lemjē.

Daudz kas Sv. Gregora nākotnē būs atkarīgs no jaunā Anrē Lemjē un viņa idejām par smalkiem restorāniem, bāriem ar intīmu gaisotni, visas viesnīcas ēdināšanas sistēmas pārveidojumiem. Viesnīca taču nedzīvo tikai no istabu izīrēšanas vien. Istabas var ik dienu būt aizņemtas, bet viesnīca tik un tā bankrotēt. Zelta atradnes meklējamas īpašajos pakalpojumos — sanāksmēs, restorānos, bāros.

Jāpadomā par citām personāla pārmaiņām, par nodaļu reorganizāciju, par atbildības pārdali. Pildot viceprezidenta — izpildvaras īstenotāja — pienākumus, Pīteram daudz laika aizņems sakari ar policiju. Būs vajadzīgs ģenerāldirektora vietnieks, kas pārraudzīs viesnīcas ikdienas darbību. Šajā amatā jāieceļ jauns, prasmīgs cilvēks, nepieciešamības gadījumā pedantiski stingrs, taču tāds, kas prot satikt ar gados vecākiem cilvēkiem. Droši vien labi derētu kāds viesnīcu administrācijas fakultātes absolvents. Pīters nolēma pirmdien piezvanīt dekānam Robertam Bekām Kornela universitātē. Dekānam ir sakari ar daudziem talantīgiem fakultātes beidzējiem. Iespējams, ka viņš varēs ieteikt kādu, kas patlaban dabūjams.

Par spīti šīsdienas traģēdijai jādomā par rītdienu.

Ari par nākotni kopā ar Kristīni. Šī doma satrauca un iedvesmoja. Viņu vidū vēl nekas nav nokārtots. Taču viņš nojauta, ka tas notiks. Kristīne pirms laiciņa bija aizbraukusi uz savu dzīvokli Džentili rajonā. Viņš arī drīz dosies turp.

Vēl nav atrisinātas citas mazāk patīkamas problēmas.

Pirms stundas Pitera darbistabā iegriezies kapteinis Joless no Ņūorleānas policijas spēkiem. Viņam notikusi saruna ar Kroidonas hercogieni.

«Viņas sabiedrībā tu sēdi un brīnies, kas atrodas zem tā biezā ledus,» viņš bija sacījis. «Vai tā vispār ir sieviete? Vai tad viņa nepavisam nepārdzīvo, kā vīrs miris? Es redzēju viņa līķi. Mans Dievs! — tādu nāvi neviens nav pelnījis. Starp citu, arī viņa to redzēja. Daudzas sievietes nespētu piedalīties atpazīšanā. Taču viņa nepamirkšķināja ne aci. Nekāda siltuma, nekādu asaru. Atsvieda tikai atpakaļ galvu — viņai ir tāda maniere — un pameta augstprātīgu skatienu. Ja man jāteic jums patiesība — mani kā vīrieti viņa valdzina. Liekas, gribētos uzzināt, kāda viņa ir īstenībā.» Kapteinis aizdomājās un apklusa.

Vēlāk, atbildēdams uz Pītera jautājumu, Joless bija teicis: «Jā, mēs celsim pret viņu apsūdzību līdzdalībā un pēc bērēm apcietināsim. Kas notiks tālāk — vai zvērinātie atzīs viņu par vainīgu, ja aizstāvība uzstās, ka slēpt nodarījumu viņu pierunājis vīrs, un tas ir miris… Nu, gan jau redzēsim.»

Joless bija pastāstījis, ka pret Ogilviju jau celta apsūdzība. «Viņš ir nozieguma līdzzinātājs. Iespējams, ka mēs vēlāk piesviedīsim vēl kaut ko. To izlems apgabala prokurors. Šā vai tā, ja jūs grasāties taupīt viņam vietu, neceriet šo viru sagaidīt agrāk par pieciem gadiem.»

«To mēs nedarīsim.» Viesnīcas apsardzes reorganizācija Pītera plānā ieņēma vienu no pirmajām vietām.

Pēc kapteiņa Jolesa aiziešanas darbistabā valdīja klusums. Ārā bija jau krēsla. Pēc brīža Pīters dzirdēja atveramies un aizveramies priekšistabas durvis. Kāds viegli pieklauvēja pie viņējām. — Ienāciet! — viņš uzsauca.

Tas bija Aloizs Roiss. Melnādainais jauneklis nesa rokā paplāti ar martīni karafi un vienu vienīgu glāzi. Viņš nolika paplāti uz galda.

— Man ienāca prātā, ka šis varbūt noderēs.

—   Pateicos, — sacīja Pīters. — Bet es nekad nedzeru viens.

—   Es jau domāju, ka jūs tā teiksiet. — Roiss izvilka no kabatas otru glāzi.

Viņi klusēdami iedzēra. Šodien pārdzīvotais vēl bija pārāk tuvu, lai uzsauktu tostus.

—   Vai aizvedāt misis Lešu? — Pīters pavaicāja.

Roiss pamāja ar galvu. — Aizgādāju viņu tiešā ceļā uz slimnīcu. Ieiet mums vajadzēja pa dažādām durvīm, taču iekšā mēs satikāmies un es aizvedu viņu pie mistera O'Kīfa.

—   Paldies! — Pēc Kērtisa O'Kīfa tālruņa zvana Pīters bija nolēmis aizsūtīt pretī uz lidostu kādu, uz kuru varētu paļauties. Tāpēc viņš bija palūdzis aizbraukt Roisu.

—    Kad nokļuvām slimnīcā, ārsti tikko kā bija beiguši operāciju. Ja nebūšot komplikāciju, jaunā dāma — mis Leša — izveseļošoties.

—   Priecājos.

—   Misters O'Kīfs man sacīja, ka viņi precēšoties, tiklīdz viņa jutīšoties pietiekami labi. Šī doma, likās, dara mātei prieku.

—   Tāds lēmums laikam darītu prieku ikvienai mātei, — Pīters tikko manāmi pasmaidīja.

Atkal iestājās kusums. Tad Roiss teica: —Esmu dzirdējis par šīrlta sanāksmi. Un par jūsu nostāju. Un kādā virzienā viss pagriezies.

Piters pamāja. — Segregācija viesnīcā vairs nepastāv. Kopš šā brīža tā atcelta uz visiem laikiem.

—    Droši vien jūs sagaidāt manu pateicību par to, ka dāvājāt, uz ko mums vienmēr bijušas tiesības.

—    Nē, — Pīters atteica. — Bet jūs atkal dzeļat. Es gan prātoju, ka varbūt jūs nolemsiet palikt pie V. T. Es zinu, ka viņš par to priecātos, un tas jums nekādus pienākumus neuzliktu. Viesnīcā ir jārisina juridiskas problēmas. Es varētu parūpēties, lai daļu no tām uztic jums.

—    Paldies par visu, — sacīja Roiss. — Tomēr atbilde būs negatīva. Es šajā pēcpusdienā pateicu misteram Trentam, ka tūlīt pēc universitātes beigšanas viesnīcu pametīšu. — Viņš vēlreiz piepildīja martini glāzes un brītiņu nolūkojās savējā.

—   Mēs ar jums abi karojam pretējās pusēs. Mūsu laikā cīņa vēl nebeigsies. To, ko esmu iemācījies par tiesībām, veltīšu saviem ļaudīm. Mūs gaida niknas cīņas — gan tiesību jomā, gan citur. Ne vienmēr tās būs godīgas — tiklab mūsējā, kā jūsu pusē. Taču, ja mēs būsim netaisni, neiecietīgi un nesaprātīgi — atcerieties, ka to mums esat iemācījuši jūs. Mums visiem būs grūti. Jums te, viesnīcā, ari tiks sava daļa. Jūs esat atcēlis segregāciju, bet ar to nebeigsies. Radīsies problēmas — ar mūsējiem, kuriem jūsu rīcība nepatiks, ar nēģeriem, kuri pieklājīgi neuzvedīsies, kuri izraisīs jūsu sirdī neizpratni, jo būs tādi, kādiem nu viņiem reiz lemts būt. Ko jūs darīsiet ar nēģeri — bļauri, ar nēģeri — nekauņu, ar nēģeri — puspietempušos Romeo? Mums tak tādi arī ir. Ja tā uzvedas baltie, jūs to norijat, pūlaties smaidīt un parasti ari piedodat. Ja tie būs nēģeri — kādu nostāju jūs tad ieņemsiet?

—     Iespējams, ka tas nebūs viegli, — Pīters piekrita.

—   Centīšos rīkoties objektīvi.

—  Jūs to darīsiet. Citi nedarīs. Vārdu sakot, tā nu tas karš risināsies. Ir gan tomēr viens labums.

—   Kāds?

—   Ka reizēm iestāsies pamiers. — Roiss paņēma paplāti ar karafi un tukšajām glāzēm. —Arī šis varbūt tāds bija.

Nu iestājusies nakts.

Viesnīcā noslēdzies vēl viens darba dienas loks. Tas atškīries no vairuma citu, tomēr ārkārtas notikumiem līdzās ritējis ari parastais darbs. Iepriekšējo pieteikumu pieraksti, viesu pieņemšana, administrēšana, saimniecības rūpestu risināšana, naudas darījumi, virtuve… viss sasaistīts vienā vienīgā vienkāršā pienākumā: silti uzņemt ceļinieku, viņu aprūpēt, ļaut viņam atpūsties un atkal izvadīt ceļā.

Drīz šis aplis sāksies no gala.

Pīters Makdermots noguris gatavojās doties projām. Viņš nodzēsa darbistabā gaismu un nosoļoja stāvu visā tā garumā no administrācijas telpām līdz kāpnēm, kas veda lejup uz vestibilu. Tām līdzās viņš ieraudzīja sevi spogulī, pirmoreiz pamanīdams, ka uzvalks ir saburzīts un netīrs. Pīters nodomāja, ka tāds tas kļuvis, kad viņš mēģināja sakustināt lūžņus, zem kuriem nomiris Bilibojs.

Cik varēdams, Pīters nogludināja svārkus ar plaukstu. Viegla čaukstoņa mudināja pataustīt kabatu, un tajā viņš atrada salocītu papīru. Ņemdams to ārā, viņš atcerējās, ka šo zīmīti iedevusi Kristīne, Pīteram šorīt atstājot sanāksmi, kurā viņš, neatkāpdamies no sava principa, bija licis uz spēles savu karjeru un uzvarējis.

Zīmīti Pīters bija pavisam piemirsis un nu to ziņkāri atlocīja. Tajā bija rakstīts: Šī būs lieliska viesnīca, jo līdzināsies cilvēkam, kas to vadīs.

Zem šiem vārdiem Kristīne mazākiem burtiem bija pierakstījusi: P.S. Es tevi mīlu.

Smaidīdams viņš ātrākiem soļiem nogāja lejā, savas viesnīcas vestibilā.

Saturs

Pirmdienas vakars

Otrdiena

Trešdiena

Ceturtdiena

Piektdiena

sagatavošanā

Maikls Ondatje AnGļU PACIENTS

APGĀDA JUMAVA REALIZĀCIJAS DAĻAS ADRESE:

Rīgā, Jēzusbaznīcas ielā 7/9, tālr. 7221970

Izdevējs apgāds «Jumava», Aspazijas bulvāri 24, Rīgā LV 1050. Rcģ. apliecība Nr. 2 1012. Iespiests a/s «Rīgas Paraugtipogrāfija», Vienības gatvē 11, Rīgā LV 1004. Pašūt. Nr. 101276. Vāks iespiests un iesiets a/s «Paraugtipogrāfija», PuSkina ielā 12, Rīgā LV 1050.

* Dievs žēlīgais (/r.).

[1] domāts sv. gregora viesnīcas īpašnieks Vorens Trents.

[2] laimīgu ceļu! (fr.)

[3] agonijā; ārkārtīgi kritiska stāvoklī (Int.).

[4] dienas notikumi (angl.).

[5] arnolds benets (1867—1931) — angļu prozas un lugu rakstnieks.

[6] slaids, vertikāls statnis starp logu stikliem.

[7] trekna zoss aknu pastēte.

[8] Ņuorleāna ta iesaukta tāpēc, ka Misisipi šai vieta met likumu pusmēness formā.

[9] divi metri un piecpadsmit centimetri.

[10] džeimss Bjūkenens Idss (1820—1887) — amerikāņu inženieris un izgudrotājs.

[10] Šādā uzņēmumā visi darbinieki ir arodbiedrības biedri.

[11] atklāts uzņēmums pieņem darbā neatkarīgi no tā, vai darba ņēmēji ir arodbiedrības biedri vai ne.

[11] Cāļa buljons ar kartupeļiem, puravu vai sīpolu biezeni, garšvielam un krējumu. Parasti to pasniedz aukstu.

[12] * maltīte, kas ietver visus parastos ēdienus (/r.).

[12] Trāpīts! (Fr.)

[12] Papīru kaudzes (fr.).

[13] baltā māja (fr.).

[14] godīgs (int.).

[15] deja, kurā soļojot jāizslejas taisni un jāatliec mugura atpakaļ.

[16] vistens hju odens (1907—1973) — ievērojams angļu izcelsmes amerikāņu dzejnieks.

[17] mazas glazētas un izgarnētas kūciņas (/r.).

[18] saldējuma kausa pasniegti edamie kastaņi ar ķiršiem degošā konjakā (fr.).

[18] Plānās pankūkas, vai nu salocītas četrkārtīgi, vai saritinātas, sildītas sviesta, cukura, apelsīnu vai citronu mērcē ar konjaku, ko parasti pasniedzot aizdedzina.

[19] mazās brokastis (fr.).

[20] pro tem (sals. no pro tempore — savlaicīgi (int.)).

[21] konkrētā slimnīca paredzēta katastrofās cietušajiem, kā arī mazturīgajiem.

[22] pacēlums (fr.).

[23] f.kronas pilsēta nav liela, taja ir pāri par divsimttūkstošiem iedzīvotāju.

Content

Heilijs Arturs Viesnīca

Pirmdienas vakars

Otrdiena

Trešdiena

Ceturtdiena

Piektdiena

Saturs