Feihtvangers Lions

Neglītā hercogiene Margareta Maultaša

Lions Feihtvangers

Neglītā hercogiene Margareta Maultaša

PIRMĀ GRĀMATA

Plašā klajā laukā starp Insbrukas pilsētu un Viltenes klosteri pacēlās teltis, karogu masti; tribīnes bija uzceltas, īpašs skrejceļš turnīriem un citām dižciltīgo sporta spēlēm nosprausts; gādāts, lai tūkstošiem cilvēku pietiktu vietas, lai būtu ērtības, izklaidēšanās. Jau otru gadu šīs teltis stāvēja Viltenes laukos, gaidot uz lielajām, krāšņajām kāzu svinībām, kādas Heinrihs — Karintijas hercogs, Ti-roles grāfs un Bohēmijas karalis gribēja sarīkot. Klosterbrāli rūpējās, lai vējš teltis nesapluinītu, lai sporta spēļu arēna neaizaugtu ar zāli, lai tribīnes nesatrunētu. Taču svinības kavējas; tāpat kā pirmās iecerētās kāzas, šķiet, bija izjukušas arī otras. Insbrukas iedzīvotāji un Viltenes mūki smīnēja, vienaldzīgi lejup noraudzījās kalni. Ins-brukiešu sievas pastaigājās starp smalkā, raibā auduma teltīm, bērni skraidīja pa tribīnēm un spēlēja «sunīšus», mīlas pāri izmantoja teltis patīkamai paslēptuvei.

Vecīgais karalis Heinrihs — visa Eiropa viņam vēlīgi un bez zobgalībām atstāja šo titulu, lai gan viņš sen kopš bija zaudējis Bohēmijas karalisti un viņam piederēja vairs tikai Tiroles grāfiste un Karintijas hercogiste, — sapīcis jāja garām teltīm. Viņš bija Viltenes abatijā ieturējis mazas brokastis — ceptas, ingverā sautētas foreles, vistu mandeļpienā, desertā — «gratias» un drusku saldumu. Taču tiem te, Viltenē, nebija izpratnes par izmeklētiem ēdieniem: nekādu nianšu. Abats bija gudrs, krietns cilvēks un veikls diplomāts, bet izpratnes par ēdienu tam trūka. Viņam, karalim, brokastis nebija gājušas pie sirds, un, ja parasti pēc maltītes viņa garastā-

voklis mēdza uzlaboties, tad pašlaik tas bija vēl drūmāks nekā pirms azaida baudīšanas. Mazo ceļa gabaliņu līdz Insbrukai viņš jāja bez bruņu tērpa. Šaurais, modernais apģērbs žņaudza; nebija noliedzams — karalis kļuva ar katru mēnesi resnāks. Bet viņš bija valdnieks ar smalkām manierēm, krāšņi tērpies, viņš cēli sēdēja savā izgreznotajā zirgā, un viņu netraucēja pārlieku garās un platās piedurknes.

Uzvilnīja vēja pūsma, gaisā uzvirmoja sniegs, telšu sienas piepūtās, plandījās, plakšķēja. Mazā svīta bija palikusi iepakaļ, karalis jāja viens, jāja gausi, saīdzis vēroja, cik plaši un svinīgi viss iecerēts. Viņa gludi skūtie, tuklie vaigi pagalam noļumuši, mute ar biezo apakšlūpu liela, neglīta, izvirzīta uz priekšu. Gaišās, ūdeņainās acis nikni slīdēja pār audekla sienu pilsētu, pār tribīnēm, arēnas iežogu. Viņš, protams, bija miermīlīgs valdnieks. Bet beigu beigās arī viņa pacietības mērs pilns. Johans, Luksemburgs, viņu jau otrreiz izmuļķojis, jau otrreiz viņam piesolījis līgavu, par visu nopietni norunājis — un otrreiz atstājis sēžam atraitņos.

Heinrihs nosēcās, izpūta dvašu caur mazo, plakano degunu, stāvēdams saltajā, miglainajā, sniegotajā gaisā, elpas garaiņu biezajā mākulī. Par spīti visam, viņš tomēr uz Johanu, uz Luksēm-burgu, nebija dusmīgs. Viņam vispār bija grūti uz kādu dusmoties. Johans apkaunojoši bija viņu izdzinis no Bohēmijas; tā nu no viņa karalistes palika tikai tukšs nosaukums; bet, kad laipnais, elegantais Johans piesolīja atlīdzību naudā un savas daiļās, jaunās māsas Marijas roku, karalis tūlīt bija ar mieru izlīgt. Arī tad, kad Luksem-

burgs solījumu neturēja un nevarēja pierunāt savu māsu piekrist precībām, Heinrihs neko daudz neiebilda un bija gatavs samierināties ar citu līgavu, ko Luksemburgs ieteica, — ar Johana māsīcu — Brabantes Beatrisi. Taču, kad atkal nekas nesanāca, tad mērs bija pilns. Svētā Bērtuļa diena, kad viņai vajadzēja atbraukt, sen jau pagājusi; Johana mīļā Brabantes radiniece nebija ieradusies, krāšņās teltis Viltenes laukos gaidīja veltīgi. Luksemburgs, protams, atkal jauki un veikli aizbildināsies. Bet šoreiz karalis Heinrihs tik viegli vis nesamierināsies. Daudz pārbaudījumu izcietuša kristīga karaļa pacietībai ir savs mērs un robežas.

Viņš īgni vicināja dārgo, grezni rotāto jātnieka pātagu. Skaidri jo skaidri atcerējās, kā pēdējo reizi bija ticies ar Johanu — tas bija maijā — un kā visu bija norunājis. Luksemburgs — tas nu jāatzīst — bija pasakaini eleganti uzposies. Viņš, tāpat kā pārējie viņa svītas kungi, bija ģērbies pēc visjaunākās modes, kāda tikai nupat bija sākusi ieviesties Katalonijā un Burgundijā un kāda Vācijā vēl līdz šim nebija redzēta: ārkārtīgi šaurā, apžņaugtā tērpā no drānas ar daudzkrāsainiem šaha galdiņa kvadrātiem; piedurknes bija tik platas, ka sniedzās gandrīz līdz_ ceļgaliem, un vajadzēja divu kalpotāju, lai apģērbu uzdabūtu mugurā. Viņam pašam, karalim Heinriham, likās ļoti svarīgi ģērbties pēc modes; taču Luksemburgs — nav ko apstrīdēt — bija pārāks par viņu. Visi bohēmiešu un meklenburdziešu augstmaņi — kā gan viņi to tik īsā laikā tika paguvuši! — jau nēsāja matus un bārdu pēc jaunās modes: pilnbārdu un garus matus, nevis staigāja

ar gludi skūtu seju un īsi apgrieztiem matiem, kādus mēdza nēsāt kavalieri, kopš vien viņš varēja atcerēties. Heinrihs tiešām bija pārsteigts un juta cieņu pret Luksemburgu, redzot, cik pārdroši un pašpārliecināti viņš vienā rāvienā piemērojies jaunajai modei. Heinrihs bija slēptā apbrīnā tērzējis ar Johanu vienīgi par modes jautājumiem, kā arī par sievietēm, zirgiem, sportu un politiku, bet kāzu svinību saimnieciskos darījumus atstājis savu padomnieku ziņā. Viņa augstmaņi — piesardzīgais, padevīgais Viltenes abats, grāmatu mīļotājs, daiļrunīgais Viktringas abats Johanness, viņa staltais burggrāfs Folkmars, viņa mīļie, gudrie fon Villandersa un fon Šennas kungi izprata šos apgrūtinošos, garlaicīgos finansiālos jautājumus daudz labāk nekā viņš pats, to uzticamajām un veiklajām rokām līgumu sagatavošana vedās daudz raitāk. Tāpēc Heinrihs interesējās tikai par izklaidēšanos, un, ja karalis Johans priekšroku deva Parīzes un Burgundijas dāmām, ar kurām mēdza ielaisties dēkās, tad viņš savukārt slavēja tiroliešu lielo pievilcību, kuras pazina labi, tik gaužām labi un redzēja aizvien citādā gaismā. Beidzot viņa iemīļotais sekretārs, Viktringas abats Johanness, bija nolicis viņam priekšā gatavu līguma projektu, citējis pantu latīņu valodā: «Un tā nu tas beidzot būtu laimīgi paveikts,» — un apgalvojis, ka tagad viss kārtībā, viņam noteikti uz Bērtuļa dienu būšot līgava un viņš saņemšot trīsdesmit tūkstošus Veronas sudraba mārku. Un te nu viņš tagad jāja apkārt savam svētku laukumam. Se bija teltis, karogu masti, turnīru laukums — bet nebija ne līgavas, ne naudas.

Karalim ceļā pagadījās kāds puika. Tas nebija

dzirdējis zirga soju dimu; puika strauji un saspringti pietupēs pie kādas telts stūra, pacēla augstu svārciņus un izdarīja savas vajadzības. Karalis noskaitās par tādu kāzu laukuma apgānīšanu, iesita puikam. Bet, tiklīdz tas iebrēcās, tā karalī pamodās līdzjūtība, viņš nožēloja savu rīcību, pameta puikam monētu.

Nē, tā patiesi turpināties vairs nedrīkstēja! Tur stāvēja un gaidīja teltis, tas viss bija majestātes necienīgi. Viņš metīs mieru sarunām ar Luksem-burgu, neuzklausīs tā gaisīgos projektus, Insbrukā sastapsies ar austrieti, hercogu, klibo Albrehtu. Ar to viņš noslēgs līgumu, lai austrietis sameklē viņam līgavu. Vai tad tikai Luksemburgs var palīdzēt? Pie velna! Ko negrib vai nevar sagādāt Luksemburgs, to viņam sagādās Habs-burgs.

Heinriha dabā nebija ilgi jauties īgnumam. Tiklīdz viņš bija kaut ko cieši nolēmis, tā dusmas pagaisa kā vējš saltajā, līksmajā dieva pasaulē. Tagad ar gluži citādām — priecīgām acīm viņš aplūkoja svētku celtnes. Smejieties vien! Tas viss te tagad jo drīzi noderēs. Viņš izslējās taisnāk, uzsvilpoja īsu, draisku dziesmiņu un iecirta zirgam piešus sānos, tā ka augstmaņiem vajadzēja pasteigties, lai tiktu viņam līdzi.

Pieci mazās svītas augstmaņi, jādami cauri plašajai telšu pilsētai, bija apmainījušies zīmīgām, zobgalīgām piezīmēm par novilcinātajām karaļa precībām. Visi pieci bija daudz saprātīgāki par savu valdnieku, plēsa no viņa, ko vien varēja, it īpaši brutālais burggrāfs Folkmars izspieda no karaļa aizvien jaunus lēņus un nomas nodokļus. Un tomēr viņi savā ziņā bija pieķērušies dzīvespriecīgajam, miermīlīgajam valdniekam. Heinrihs bija devīgs, dievbijīgs valdnieks, labs biedrs visās dēkās, aizrāvās ar svinībām, sporta spēlēm un sievietēm. Heinriliam patika moderni ģērbties, patika baudīt omulību, viņš bija apveltīts ar bagātu fantāziju, viegli pamudināms uz jebkuru pasākumu; tikai parasti viņš ātri mēdza pagurt. Tādā laikā, kad politiskā dzīve bija atkarīga vienīgi no valdnieka personības, šādam cilvēkam gan nebija nekādas īpaši labās izredzes, un kopš piedzīvojuma ar Bohēmiju Heinrihs uz visiem laikiem bija zaudējis iespēju piedalīties Eiropas lielajā politikā. Viņš pats gan to tikpat kā neapjauta, toties jo skaidri to saprata augstmaņi. Tie zināja: karalis nevis noteic politiķu, bet ir politikas upuris.

No šī viedokļa viņi raudzījās arī uz Heinriha precību plāniem, un gaidošajām teltīm viņu acīs bija pavisam cita — ironiska nozīme, nevis tāda kā labsirdīgā karaļa izpratnē.

Pie Romas valsts likteņa stūres sēdēja trīs valdnieki: Luksemburgas-Bohēmijas izdarīgais, izcilais, starojošais Johans, smagnējais, svārstīgais Vitelsbahu Ludvigs un sīkstais, tālredzīgais Habs-burgu Albrehts, ko kroplums bija padarījis nežēlīgu un kas spēlēja galveno lomu starp saviem līdzvaldoņiem brāļiem. Trīs varas lieluma ziņā gaužām līdzīgi valdnieki stiepa roku, lai pārvaldītu visu impēriju un kristīgo pasauli, tie sēdēja saspringti savās pilīs, slepeni cits citu vēroja, meta acis uz zemi kalnos, uz Karintiju un Tiroli, kur mita Heinrihs, vecīgais atraitnis, kam nebija

mantinieka dēla. Te bija iespēja, vienīgā iespēja krietni vien paplašināt savu varu un iegūt īpašumu. Zeme kalnos, bagātā, auglīgā, slavenā zeme sniedzās no Burgundijas robežām līdz Adri-jas jūrai, no Bavārijas plakankalnes līdz Lombar-dijai. Tā bija tilts no Habsburgu Austrijas īpašumiem uz viņu Svābijas īpašumiem, no Vācijas uz Itāliju, atslēga uz impēriju. Iegūt sava labsirdīgā valdnieka — vecīgā dzīves baudītāja labvēlību, kļūt par viņa mantinieku ikvienam no šiem trim valdniekiem šķita vieglāk par vieglu. Viņi izmantoja Heinriha vēlēšanos pēc daudzajiem ārlaulības dēliem un abām likumīgajām meitām iegūt īstu vīriešu dzimuma mantinieku, vilināja viņu ar smalkiem precību plāniem.

Pieci augstmaņi — trīs bruņinieki bruņu tērpos, divi abati pavisam pasaulīga piegriezuma ceļojuma apģērlDos — smaidīja, iedomājoties, kā karalis Heinrihs pats sev grib apslēpt visu šo sakarību. Viņš izturējās tā, it kā Luksemburgs, Vitelsbahs, Habsburgs vienīgi aiz mīlestības un uzticības, aiz draudzības gribētu sameklēt viņam īsto līgavu.

Pie tam vispārdrošāk bija rīkojies Johans, Luksemburgs. Viņš vispirms bija piedāvājis Heinri-ham savu jauno, skaisto māsu Mariju un divdes-mittūkstoš Veronas sudraba mārku, pretī pieprasīdams Heinriha meitas laulības ar vienu no mazajiem Luksemburgas prinčiem. Viņš bija vilinājis veco, kāro atraitni ar Marijas portretiem, ne ar vienu vienīgu vārdu nepajautādams, vai smalkā, cēlā princese ir ar mieru dot savu piekrišanu. Viegli saprotams, ka jaunā, jaukā luk-semburdziete, karaļa māsa, cik vien iespējams

turējās pretī šīm precībām ar veco, pagurušo dzīves baudītāju. Viņa bija devusi zvērestu mūžīgi palikt jaunava, taču šis zvērests — augstmaņi ņirgājās, aizplīvurotiem vārdiem par to ieminoties, — nekavēja princesi pēc dažiem mēnešiem salaulāties ar Francijas karali.

Jau pašā sākumā zinādams, ka nekad nevarēs piespiest māsu apprecēties ar karintieti, Johans vecā karaļa laulības, — tas naivi sapņoja par staltu princi, mantinieku, no šīs laulības, — centās novilcināt. Neapšaubāmi, ka otrreiz, piedāvādams Brabantes Beatrisi, viņš vieglprātīgi rotaļājās ar veco valdnieku. Apsolīdams sagādāt vēl bagātīgāku pūru, viņš bija ar viltu panācis, ka Heinrihs noslēdza līgumu, pēc kura Heinriha mazgadīgajai meitai Margarētei jāapprec viens no mazgadīgajiem Johana dēliem, kam, ja Heinrihs nomirtu, neatstājis vīriešu kārtas pēcteci, mantojumā paliktu visas viņa zemes. Līdz ar to Johans bija ieguvis tiesības pārņemt savā ziņā Karintiju, Gērcu, Tiroli, ja vecais valdnieks nomirtu, neatstādams dēlu mantinieku. Vērīgi sekodams Heinriha neskaitāmajām mīlas dēkām, Johans beidzot bija izpētījis, ka nevienai no ātri novītušā karaļa mīļākajām pēdējos četros piecos gados no viņa vairs nav bērna. Te nu gan nevarēja neko droši paredzēt ne ārsts, ne visai pieredzējis dzīves baudītājs; taču, jo ilgāk Luksemburgs karaļa precības vilka garumā, jo vairāk zuda izredzes uz vīriešu dzimuma pēcteci un jo lielākas tapa paša Johana cerības ar mazā dēla palīdzību iegūt zemi kalnos un līdz ar to sagrābt visu Romas impēriju savās rokās.

Augstmaņi it labi izprata visu šo sakarību, it

labi zināja, kur slēpjas īstais iemesls, kādēļ svētku teltis stāv tik tukšas un bēdīgas. Luksem-burga mīļā Brabantes radiniece, Luvenas un Gez-bekas sera meita, mirušā imperatora Heinriha Septītā brāļameita, vilcinājās, viņa apgalvoja, ka esot saviem vecākiem vienīgais atbalsts, ka negribot apmainīt skaisto Flandriju pret svešo, biedinošo zemi kalnos, — ai nē, tik gaužām neatlaidīgi jau nu Luksemburgs nebija centies viņu pierunāt!

Taisnību sakot, augstmaņi pret šo precību plānu, ko īstenībā varēja uzskatīt par Alpu zemju politikas kodolu, juta nepatiku, bija noskaņoti nelabvēlīgi. Burggrāfs Folkmars, kas savās stiprajās bruņās izskatījās spēkpilns un brutāls, gan čērkstošā balsī apgalvoja, ka gluži vienalga,^ vai nu Habsburgs, vai Luksemburgs, labi vien būšot, ja karaļa gultā beidzot atdusēšoties līgava; majestāte un līdz ar to viņi paši, karaļa augstmaņi un padomnieki, ar šīm nebeidzami novilcinātām precībām kļūstot smieklīgi visās zemēs, sākot no Sicīlijas un beidzot ar pašām tālākajām ziemeļu robežām. Tomēr tas skanēja mazliet satraukti un neīsti, un tiklab viltīgā, mazrunīgā Tēgena fon Villandersa, kā arī kalsnā, smalkā Jakoba fon Sennas sejā — tas bija jaunākais no padomniekiem, kura gurdajiem skeptiķa vaibstiem nepiestāvēja bruņu tērps, — pavīdēja šaubas. Karalis Heinrihs gaužām maz ko saprata no finansu jautājumiem, viņš atstāja visu zemes pārvaldi savu padomnieku ziņā, un, kad tie, noslēdzot rēķinus, žēlojās, kādas pūles tiem bijušas un cik daudz izdevumu, viņš bezgala pateicās laipniem vārdiem un, lai gan kase vienmēr bija tukša, tomēr

izdāļāja lēņu tiesības, privilēģijas, nodokļu naudu. Pie viņa varēja viegli un ērti krietni vien iedzīvoties un piepildīt lādes un tīnes. Augstmaņi nopūtās — ja nu šai jaukajā vietiņā iesēžas svešinieks, tad dzīvo, kā gribi, nekādā ziņā vairs nebūs tik viegli.

Visnotaļ apmierināti bija abi prelāti, viltīgais, kalsnais Viltenes abats un runīgais, rosīgais Vik-tringas Johanness. «Pamācoši un patīkami ir vērot dižu rīcību,» tas citēja kādu antīku klasiķi, un abiem bija kluss prieks par Luksemburga diplomātiju. Viņi bija pieticīgi; vai nu Heinrihs, vai Luksemburgs, vai Habsburgs — no katra viņi dabūs to, kas nepieciešams viņu mīļajām, ienesīgajām abatijām. Tā viņi gandrīz vai ar ziņkāri gaidīja, kā beigsies cīņa starp Austrijas Albrehtu un Bohēmijas Johanu, un ar labvēlību raudzījās uz resno, dievbijīgo, labsirdīgo, dzīvespriecīgo šaha figūru — karali Heinrihu — trīs visvarenāko vāciešu augstajā spēlē.

Augstmaņi panāca karali, kas stingri sēdēja savā zirgā, redzēja, kā viņa vaigs top gaišs, uzminēja viņa lēmumu — ka ar Habsburga palīdzību viņam katrā ziņā jāsameklē līgava. Nu jā, šā vai tā, reiz taču jānāk izšķirošajam brīdim. Labi, tātad jāpievēršas Habsburgam.

Taču, kad pēc dažiem mēnešiem Viltenes teltīs beidzot patiesi pulcējās viesi, te, protams, ieradās pavisam cita līgava Beatrise — tā, ko bija ieteicis Austrijas Albrehts, — Savojas Beatrise; Luk-semburgas Johans tomēr bija pagādājis līgavu, Luksemburgas Johans bija parūpējies par kāzām, parakstījis un garantējis iepriekšēju nolīgumu, Luksemburgas Johans izmaksāja vai vismaz apso-

lija izmaksāt pūra naudu, un viņa mazgadīgais dēls Johans kļuva Karintijas Margarētes līgavainis un kalnu zemes mantinieks.

Divpadsmit gadus vecā Margarēte, Karintijas un Tiroles princese, devās no savas dzimtās pils — pie Meranas uz Insbruku, lai svinētu kāzas ar desmit gadus veco Bohēmijas princi Johanu. Viņas tēvs, karalis Heinrihs, bija ieteicis viņai mērot tuvāko ceļu pāri Jaufenas kalnu pārejai. Taču princesei labāk patika doties ar jo lielu līkumu cauri Bocenai un Briksenai, jo viņa gribēja patīksmināties par suminājumiem biezi apdzīvotajās vietās, kurām pa ceļam būs jādodas garām.

Viņa ceļoja ar lielu svītu. Augstmaņi jaja lēnām, skaisti izrotātās dāmu karietes čīkstēja, neciešami svaidījās, ripojot augšup un lejup pa kalnainajiem ceļiem. Daudzām dāmām labāk patika ceļot mūļu pajūgā, lai gan patiesībā tas nebūtu pieklājies, vai arī tās atļāvās īsu ceļa gabaliņu sēdēt zirgos blakus kungiem.

Mazā princese ar savu galma dāmu Ladrones kundzi un istabeni Hildegardi no Rotenburgas, izkaltušu, neizskatīgu, ārkārtīgi pakalpīgu būtni, sēdēja zirgu nestuvēs. Abas dāmas nemitīgi izdvesa nopūtas un žēlojās par sliktā ceļa putekļiem, par zirgu smaku, nebeidzamo kratīšanos; bet princese pacieta grūtības bez jebkādām žēlabām.

Viņa sēdēja klusa, nopietna, uzposta un svinīga. Ņieburs bija tik šaurs, ka žņaugtin žņaudza; smagā, zaļā atlasa piedurknes pārlieku moderni

sniedzās līdz zemei; kurjers bija viņai atvedis no Flandrijas jauna parauga dārgu matu tīkliņu; tādi nupat tur bija nākuši modē. Smaga kaklarota greznoja tērpa izgriezumu; pirkstos bija dārgi gredzeni. Tā viņa sēdēja — nopietna, pārlieku izgreznojusies, svīzdama starp sapīkušajām, nerimtīgi vaimanājošajām sievietēm.

Viņa izskatījās vecāka par saviem divpadsmit gadiem. Tukla auguma, īsām kājām un rokām, lielu, nesamērīgu galvu. Piere gan bija skaidra un gaiša, acis raudzījās gudri, sprigani, saprotoši, vērīgi, taču mute zem mazā, plakanā deguna un spēcīgie žokļi bija ķēmīgi izvirzīti uz priekšu, lūpas biezin biezas. Vara krāsas mati cieti, asi, bez spīduma, āda kaļķu pelēka, bāla, apvītusi.

Tā nu Karintijas meitene skaidrajā, saulainajā dienā zem mirdzošām septembra debesīm devās cauri visai zemei. Kur vien viņa nonāca, skanēja ragi un trompetes, zvanīja zvani, plīvoja karogi. Briksenā sava patrona meitu un mantinieci svinīgi apsveikt ieradās bīskaps un kapituls. Dižciltīgie feodāļu augstmaņi sagaidīja viņu pie savu lēņu kungu robežām. Pilsētās ar svinīgiem apsveikumiem princesi saņēma iestāžu ierēdņi.

Skaidrā latīņu valodā, kundziski un gluži kā pieaugusi Margarēte atbildēja uz padevīgajiem suminājumu vārdiem. Godbijīgi nolūkojās viņā tauta, sveica viņu kā svēto, pacēla augstu gaisā bērnus, lai tie redzētu savu nākamo valdnieci.

Kad princese bija garām, ļaudis nolūkojās pakaļ, ņirgājās. «Mute uz priekšu! Kā pērtiķim!» zobojās tās, kas bija neizskatīgas un sīka auguma, daiļās žēloja: «Nabadzīte! Cik viņa neglīta!»

Tā nu meitene ceļoja pa valsti pelēka, bāla, tukla, nopietna, smagnēja aiz greznības, gluži kā elks.

Viltenes linaudekla pilsētas lielaja pieņemšanas teltī bija novietoti grezni, dārgi gobelēni un paklāji, svinīgi čaukstēja karogi, cienīgi rindā salikti Luksemburgas, Karintijas, Krainas, Gērcas, Tiroles ģerboņi. Desmit gadus vecais princis Jo-hans sagaidīja līgavu, ar kuru viņam bija paredzamas laulības. Princis bija saviem gadiem visai liela auguma, kalsns, šaurā, iegarenā seja gandrīz vai skaista, taču dziļi dobumos slēpās mazas, ļaunas ačeles. Viņš jutās neomulīgi savās cieši apstieptajās, modernajās drānās, šaurās krūtis mokoši iežņaugtas gluži dekoratīvā bruņu tērpā, kādā viņš šim gadījumam par godu pirmoreiz bija ieģērbts. Tā nu viņš grozījās svīzdams, dīvaini nedrošs starp piecpadsmit bohēmiešu un luksem-burdziešu augstmaņiem, kas viņu pavadīja.

Trompešu skaņas, lejup slīgstoši karogi. Nāca princese. Viņai pretī devās Olmicas arhibīskaps, apsveica viņu prinča vārdā cēli, ceremoniāli. Tad abi bērni stāvēja viens otram pretī — uzpostais zēns greznajā bruņu tērpā un smagajām rotām apkrautā meitene. Pētoši viņi raudzījās viens otrā. Pikti blenza uz neglīto līgavu Johans, ar savām mazajām, šaurajām ačelēm nedroši un spītīgi skatījās līgavā; salti, gandrīz nicīgi lūkojās Marga-rēte uz garo, neveiklo, samulsušo zēnu. Tad vilcinādamies viņi ceremoniāli sadevās rokās.

Nāca tēvi. Ar apbrīnu Margarēte lūkojās uz starojošo lielā auguma karali Johanu. Kas tas par vīru! Un Luksemburgs, kas bija visai izmanīgs politiķis, pārvarēja sevi. Neizvairījās. Viņš augstu

pacēla savās stiprajās rokās neglīto bērnu, kas dāvāja viņa dēlam Karintiju, Krainu, Tiroli, Gērcu, un visu acu priekšā noskūpstīja neglītās meitenes ķēmīgi uz priekšu izvirzīto muti; princese svētlaimīgi gurda cieši raudzījās viņam acīs.

Vecīgais karalis Heinrihs jutās priecīgs un aizkustināts, viņa gaišās acis bija vēl ūdeņainākas nekā parasti. Ar gaļīgo, aizvien mazliet trīsošo dzīves baudītāja roku viņš kratīja sava mazā znota auksto, sasvīdušo, nevarīgo, kaulaino plaukstu, runāja ar viņu kā ar pieaugušu. Un skanēja ragi, rībēja bungas, sākās svētku mielasts. Šar-laksarkana un zeltaina mirdzēja telts, kurā bērniem bija klāts svinību galds. Trīs ēdieniem piekrautie galdi vai lūza no pārpilnības. Trientas un Briksenas bīskapijas bija aizdevušas savus dārgos galda pārklājus un salvetes, Bocenas, Mera-nas, Stercingas, Insbrukas, Halles pilsēta — savus greznos traukus. Smagi un lepni pār līgavas un līgavaiņa galvu slīga karogi ar lempīgajiem ģerboņu dzīvniekiem. Mūzikai skanot, sēžot savos spēcīgajos, izrotātajos kaujas zirgos, paši cildenākie Bohēmijas, Karintijas, Tiroles kungi piegādāja ēdienus valdnieku bērniem. Pēc katras maltītes bruņinieki padeva ūdeni, dvieļus; ielēja vīnu, sagrieza pasniegto. Šarlaksarkanajā, zeltā mirdzošajā teltī nopietni un lepni sēdēja bērni ar pieaugušu cilvēku sejām.

Labsirdīgais karalis Heinrihs staroja laimē. Viņš devās pie savas laulātās draudzenes — biklās, jaunās, mazasinīgās, vienmēr salstošās Savojas Beatrises, kura sēdēja pie augstmaņu dāmu galda, noglauda viņai roku, iedzēra uz viņas veselību. Tad smagiem soļiem slāja atpakaļ pie Luksem-

burga — cildenākā bruņinieka, galantākā kristīgās pasaules aristokrāta. Bija patīkami būt kopā plecu pie pleca ar viņu, justies līdzīgam ar viņu. Tas bija citāds nekā nopietnais, garlaicīgais Bavārijas karalis Ludvigs, kas aizvien runāja tik par politiku un armiju. Luksemburgs viņam patika, jo bija pašam līdzīgs. Viņš, Heinrihs, mēdza uzturēties un izklaidēties savās Cenobergas, Grī-zas, Trientas pilīs, savu vasaļu pilīs, un viņu dāmas jutās pagodinātas un iepriecinātas, ja varēja izrādīt padevību savam valdniekam. Arī ceļojumos viņš nevairījās dēku, viņam patika, ja pilsētas maģistrāts viņu goddevīgi ielūdz apmeklēt priekamāju. Taču šis Johans — velns un deviņi pērkoni — vēl pārspēja viņu. No spāņu robežām līdz pat ungāru robežām, no Sicīlijas līdz Zviedrijai nebija pilsētas, kur viņš nebūtu pastrādājis savus nedarbus. Pārģērbies, kārīgs kā runcis — viņš naktīs klīda pa ielām, kaitējās ar pilsoņu sievām, kāvās ar aizvainotiem pielūdzējiem. Visā Eiropā viņš bija gaužām pazīstams ar saviem fantastiskajiem, pārgalvīgajiem, žilbinošajiem piedzīvojumiem. Svētlaimīgs, jau stipri apskurbis no vīna, Heinrihs pievirzījās pavisam tuvu Luksem-burgam; viņš izrādīja tam atklātu labvēlību, nejuta ne mazāko skaudību. Protams, viņš pats bija mazliet vecāks, vairāk nobriedis; bet Johanā viņš caur un cauri saskatīja savu atspulgu, it kā sev līdzīgu jaunāko brāli. Bezbēdīgs, neko neapjauzdams, viņš ticēja, ka pasaulei jāredz viņš tāds, kādu viņš redz šo otru.

Heinrihs dzēra daudz, klunkšķinādams, raudzījās aizmiglotām acīm, ķiķinādams familiāri iegrūda Luksemburgam dunku sānos, šļupstot klāstīja

nepiedienīgus noslēpumus. Gudrais, starojošais Jo-hans izturējās iecietīgi pret vecīgā, pļāpīgā ka-rintieša vaļībām, ne ar vaibstu neļava manīt, ka uzskata viņu par vecu nejēgu. Abi karaļi sabāza kopā galvas, aplika rokas viens otram ap pleciem, čukstēja visādas divdomības, brīdi pa brīdim iespurdzās.

Arī pārējie bruņinieki kļuva možāki, pietvīka. Bohēmieši, luksemburdzieši, tirolieši ar pūlēm saprata cits citu vai ar nesaprata nemaz. Tas bija iegansts visādiem jokiem. Atkal un atkal cauri troksnim ieskanējās karaļa īsto brāļu — Heinriha fon Ešenloes un Albrehta fon Kamiāna dārdošie smiekli.

Meitene Margarēte lielām, gudrām acīm nolūkojās uz saviem jautrajiem tēvočiem. Viņas galma dāmas fon Ladrones kundze un fon Roten-burgas jaunkundze kautri lūdza, vai kungi bērnu klātbūtnē nevarētu klusāk stāstīt savus pārdrošos piedzīvojumus. Abas apvītušās dāmas bija baudījušas saldo vīnu, viņām bija plankumaini vaigi, viņas smaidīja sāji, uzbudināti.

Pie dāmu galda sēdēja arī Margarētes jaunākā māsa, slimīgā, kroplā Adelheide. Biklajai meitenei būtu labāk paticis palikt Frauenkīmezera klosterī pie mūķenēm. Taču Margarēte bija uzstājusi, ka māsai jāierodas viņas kāzās. Un nu viņa sēdēja svētku troksnī starp dārdoši smejošajiem bruņiniekiem, zem karogiem, baudot svinību ēdienus, — pasaules varenā iekarotāja mazmeita, bāla, kropla, slimīga, tik ļoti līdzīga galma ākstam pundurim, kas žākstījās viņas priekšā, atļaudamies pliekanus, rupjus jokus. Maigā Savo-

jas Beatrise, viņas pamate, uzsmaidīja viņai, noglaudīja roku.

Mazais princis Johans, līgavainis, sēdēja sadrūmis savā goda vietā, jutās neērti un nebrīvi. Bērni vēl nebija pārmijuši gandrīz ne vārda. Laiku pa laikam viņš uzmeta greizu skatienu savai līgavai, kura nepavisam nebija bikla un izturējās droši. Lai pārvarētu mulsumu, viņš ēda visu juku jukām daudz un ātri, dzēra arī stipro vīnu. Pēdīgi viņam kļuva nelabi, viņš rādīja saīgušu seju, pūlējās savaldīties, taču beidzot vairs neizcieta. Olmicas arhibīskapam vajadzēja izvest viņu ārā. Viesi visapkārt smaidīja, labsirdīgi jokoja, uz-jautrināj ās. Margarēte noraudzīj ās visā nicīgi, vēsi.

Zēns atgriezās bez bruņu tērpa, jutās vieglāk. Drūmu, spītīgu seju viņš ķērās pie riekstiem, vīģēm, piparkūkām, augļu karamelēm, konfektēm. Šis ceļojums, neglītā, lepnā meitene, viņa līgava, svētki, tēvs, vecais, resnais vīrs, kas tagad bija viņa sievastēvs, — tas viss viņam bija neizsakāmi pretīgs. Cik labprāt viņš būtu atradies netīrajā bohēmiešu ciemā, kas piederēja pie mātes pils, kāvies ar zemnieku zēniem, ar Ventslaviem, Bogislaviem, Prokofiem. Viņš bija gara auguma, spēcīgs, bet bailīgs: Mēdza savus rotaļu biedrus nežēlīgi dauzīt un tiem kost. Ja tie aizstāvējās, viņš sākumā visu pacieta. Bet, ja tie draudēja viņu pieveikt, viņš pēkšņi kļuva karaļdēls, saskaitās, apsūdzēja, pavēlēja bargi sodīt. Viņš bija uzaudzis pie mātes — Bohēmijas Elizabetes, kas bija dāvājusi Luksemburgam karaļvalsti. Tā bija histēriska sieviete, neprātīgi iemīlējusies savā starojošajā vīrā, briesmīgi greizsirdīga uz viņa neskaitāmajām mīļākajām. Kvēli, vairāk par visu

pasaulē viņa ienīda mirušā karaļa Rūdolfa atraitni, Gracas karalieni, kuras piedauzīgās attie-bas ar Johanu bija izraisījušas pilsoņu karu un radījušas postu un nabadzību. Spēji mainīgu jūtu atmosfērā, te jūsmīgi pieķerdamās savam vīram, te viņu briesmīgi nīzdama un nolādēdama, Elizabete audzināja arī mazo Johanu. Ar savu tēvu viņš tik tikko varēja saprasties; tēvs nerunāja bohēmiešu valodā, bet zēns neprata franciski; viņiem vajadzēja sarunāties vācu valodā, ko ne viens, ne otrs labi nemācēja. Zēns ar tēvu redzējās reti — tikai tad, kad tas trokšņainu svētku reizēs uz īsu laiku atbrāzās savā karaļvalstī, kuru viņš nepavisam nevarēja ciest, no kuras viņš tikai izspieda naudu, dodams priekšroku savai Luksem-burgai, savam skaistajam Reinzemes īpašumam. Tad māte atkarībā no savas omas piespieda zēnu liekulīgi notēlot pret tēvu vai nu naidu, vai mīlestību. Tā viņš jau kopš agras bērnības bija viltīgs, īgns, spītīgs, bailīgs.

Saulainā, kalnainā Tirole, kur viss tik skaidrs un gaismas apmirdzēts, Johanam nepatika. Zēns ilgojās pēc savas mākoņainās, dūmakainās Bo-hēmijas. Viņš mirkšķināja acis, jutās paēdis. Vīns viņu uzbudināja, nu viņam gribējās kaut ko darīt — pavēlēt, tirdīt.

Johana kambarkungs stāvēja turpat aiz muguras, lēja no zelta krūzes ūdeni viņam uz rokām. Johans uzkliedza — lai esot uzmanīgāks, viņš lejot ūdeni uz piedurknēm. Kambarkungs pietvīka, viņa pilnīgās lūpas nodrebēja, viņš gribēja ko atteikt, taču savaldījās, klusēja.

Margarēte pagrieza galvu, uzmeta žiglu skatienu kambarkungam. Zēns bija savus trīs četrus

gadus vecāks par Johanu, slaids, atklātu, iedegušu seju, prāvu degunu un mazām, pilnīgām lūpām; garie, kastaņbrūnie mati krita viļņainām šķipsnām.

— Kā sauc jūsējo kambarkungu, jūsu žēlastība? — Margarēte jautāja savā siltajā, skaidrajā balsi.

Johans paraudzījās uz viņu greizi, ar neuzticību.

— Kretiens de Laferte, — viņš sapīcis atbildēja.

Apmēram pirms gada viņš kā vecāks rotaļu biedrs no tēva galma tika nodots Johanam, lai pa galma paražai izdarītu princim pakalpojumus un galvenokārt lai iemācītu viņam franču un burgundiešu manieres.

— Pasniedziet man konfekti, Kretien! — Margarēte lēni, prātīgi teica, lūkodamās uz viņu.

Kretiens pakalpīgi sniedza trauku ar saldumiem. It kā tas nebūtu nekas neparasts, viņa salauza saldumu gabalu trīs daļās, vienu paturēja sev, otru iedeva Johanam, trešo — apmulsušajam Kretienam.

Kungi pie galda vēroja notiekošo, uzjautrinājās par bērniem, kuri naivi centās atdarināt pieaugušo galantās manieres. Pamazām joki kļuva dzēlīgāki. Atskanēja zobgalības par neparasti neglīto līgavu.

— Nabaga zēns! — teica viens no bohēmie-šiem. — Tam savas zemes sūri grūti jānopelna.

— Es nu gan tās labāk iekarotu ar zobenu, — kāds cits piebilda.

— Lai šāds ģīmis kādam kļūtu tīkams, — sacīja trešais, — jādod krietns kukulis.

Tiroliešu baroni sākumā atturējās ko bilst, taču beidzot, lai gan mazliet negribīgi, piebalsoja arī tie. Margarēte raudzījās uz viņu pusi. Nebija iespējams, ka viņa būtu ko dzirdējusi; taču viņas lielās, nopietnās acis lūkojās tik viszinīgi, ka kungi gluži apjukuši apklusa.

Viņu pulkā bija arī Jākobs fon Šenna, jaunākais no karaļa Heinriha • padomniekiem un uzticības vīriem. Viņš bieži viesojās karaļa pilīs. Meitene Margarēte šad tad bija viņu sastapusi. Viņš bija vienīgais, kas Margarētei patika, kam viņa uzticējās. Senna nerunāja ar Margarēti tai muļķīgi augstprātīgajā, samāksloti bērnišķīgajā tonī, kādā parasti pie viņas vērsās pieaugušie un kas viņu tik ļoti kaitināja. Viņš izturējās pret Margarēti kā pret pieaugušu cilvēku.

Senna redzēja, cik izgreznota un svinīga meitene izskatās, redzēja mazo, skarbo bohēmiešu princi, kam ar Margarēti nebija nekā kopēja, viņš redzēja, kā meitene mēģina uzsākt sarunu ar kambarkungu Kretienu. Dzirdēja muļķīgās zobgalības par tās nožēlojamo augumu. Pēdīgi viņš piecēlās, lēniem soļiem piegāja pie Margarētes, neveiklā, neiznesīgā pozā apstājās tās priekšā un, ar pelēkajām, labsirdīgajām, visai vecīgajām acīm laipni uzlūkodams meiteni, sāka risināt pieklājīgu, nopietnu sarunu. Par to, ka viņas vīratēva kungs, Bohēmijas karalis, izskatoties krāšņs un ka nepavisam neesot manāms, cik daudzas grūtības viņam jāpārvar. Un ka Johana ieplānotā uzturēšanās Dienvidtirolē arī viņai, Margarētei, sagādāšot ne mazums rūpju. Jo karalis ar savu svītu un kalpotājiem aizņemšot visas viņas pilis. Un par to, cik daudz naudas maksāšot iespējamais

Lombardijas karagājiens. Mazais Johans blenza uz Margarēti, pārsteigts par viņas gudro valodu.

Drīz pēc tam visi piecēlās no galda. Pirms atvadīšanās Margarēte vēl ceremoniāli pārmija dažus vārdus ar savu vīru. Viņa apjautājās, kādus iespaidus viņš guvis par Tiroli, par viņas tēva galmu; vai viņš priecājoties par gaidāmo turnīru; novēlēja, lai Johans drīz vien te justos kā mājās. Neveiklas, biklas bija zēna atbildes, nepatika un tāda kā iecirtīgi trula izteiksme pavīdēja viņa glītajā sejā. Kad viņa gāja projām, Kretiens stāvēja pie izejas, pavēra viņai telts aizkaru. Viņa pateicās nopietni, vēsi, svešādi, valdonīgi.

Tad meitene pavēlēja ienest sevi pašas teltī; nu viņa patiesi jutās nogurusi. Galma dāmas izģērba viņu, bez mitas pļāpādamas, ķiķinādamas, aizgūtnēm tērgādamas gan par kādu viesību dalībnieku, gan par kādu atsevišķu notikumu. Viņa jau gulēja gultā, bet sievietes vēl aizvien trieca. Beidzot viņas gāja projām. Margarēte izstaipījās; augums bija atbrīvots no šaurā, smagā, greznā apģērba. Nu gan viņa krietni izgulēsies! To viņa pelnījusi. Margarēte bija ar sevi apmierināta. Viņa uzvedusies gods godam, mats matā kā pieaugusi, ļoti valdonīgi, nav vis kaunējusies no luksemburdziešu un bohēmiešņ kungiem. Ar Jo-hanu, protams, nav daudz ko lepoties.

— Ar jūsu princi taču arī nav daudz ko lepoties, — rupjā, ķiķinošā, ar pūlēm apslāpētā balsī piezīmēja aiz sienas kalpone, kas pēc svētkiem visu piekopa.

— Salīdzinājumā ar jūsu princesi viņš vēl ir tīrais eņģelis, — zobojās kalps, kas viņai piepalīdzēja un ar viņu lakstojās. — Kaut kas

neredzēts! Kāda mute! Kādi zobi! Pie mums tādu, kolīdz nāk pasaulē, noslīcina kā kaķēnu.

Pa to laiku karalis Heinrihs kārtoja rēķinus par kāzu izdevumiem. Kāzas bija gaužām krāšņas. Protams, tās bija dārgi izmaksājušas; viņš nebija skopulis. Ar dāsnu roku viņa vasaļi aizdeva viņam lielas naudas summas, ar dāsnu roku viņš līksmi atalgoja šo laipnību, ieķīlājot bagātus ciemus, muižas, novadus, muitas naudas, nodevu ienākumus.

Kāpēc gan nepiešķirt savam mīļajam burggrā-fam Folkmaram Viziaunu un Melternu? Piedevām viņš tam uzdāvāja vēl arī Ratenbergu. Un Vilte-nes abats, kuram tik ilgi bija vajadzējis rūpēties par skaisto audekla kāzu pilsētiņu, bija gods godam nopelnījis ezeru starp Iglsu un Villu. Bet tad kaut ko nācās dot arī Viktringas klosterim. Ja ko saņems vienīgi Viltene, tad viņa labais sekretārs Johanness ar pilnām tiesībām jutīsies aizvainots. Tā arī Viktringas klosteris dabūja dažas muižas un naudu. «Nav lielākas laimes, kā apdāvināt labus draugus,» daiļrunīgais abats pateicībā citēja kādu antīku klasiķi.

Luksemburgs bija klāt, kad karalis Heinrihs ar bezrūpīgu, vieglprātīgu, žēlīgu un līksmu roku krietnā skurbulī parakstīja dokumentu par milzīgi lielajiem dāvinājumiem un ieķīlājumiem. Arī viņš, Johans, bija devīgs; taču tik neiedomājamu nekaunību viņa baroni nekad neatļautos. Par ļaunu vis nenāktu, ja veco, jautro kungu mazliet iegrožotu. Citādi tas atdāvās visu zemi, pateiks vēl paldies, ja to kāds pieņems, un beigu beigās viņa — Johana mazajam dēlam paliks vienīgi līgava princese; tik vien būs tā prieka! Arī bālā,

maigā Beatrise, karaļa Heinriha jaunā sieva, ar bailēm vēroja, kā viņas laulātais draugs svaidās ar bagātajiem īpašumiem. Savās mājās viņa bija pieradusi pie taupīgas un apdomīgas saimniekošanas. Viņa baidījās, ka, dzīvojot tik izšķērdīgi kā Heinrihs, drīz vien pat viņas kalpoņu krekli taps ieķīlāti. Beatrise nolēma turēt finansu grožus savās rokās; viņas baltajā, biklajā sejā pēkšņi iezagās tāds kā īgnums.

Bija izziņots, ka tuvākajās dienās notiks turnīrs. Šim gadījumam par godu bija paredzēts vairākus no jaunajiem augstmaņiem iecelt bruņinieku kārtā. Negaidot Margarēte lūdza savu mazgadīgo vīru iecelt bruņinieku kārtā -arī kambarkungu Kretienu de Laferti. Johana acis kļuva vēl šaurākas, vēl spītīgākas; viņš kaut ko klusu noņurdēja. Tad Margarēte izteica savu vēlēšanos vēl uzstājīgāk. Princis Johans sapīcis asi attrauca, ka viņš neesot vienis prātis. Ar savu mazo, kaulaino dūri viņš, cik spēka, iebelza kambarkungam pa sāniem.

— Še tev bruņinieku kārta, — viņš ņirdza, savilcis seju ļaunā grimasē.

— Tūkstoškārt pateicos par žēlastību, jūsu augstība, — Kretiens, pietvīcis gluži sarkans, sacīja princesei, — bet viņš taču to nevēlas.

— Es, es to vēlos, — Margarēte kaismīgi iesaucās savā skaņajā, dobjajā balsī. Viņa devās vispirms pie tēva, tad pie karaļa Johana. Smaidīdami tie viņai piekrita. Pretrunīgu jūtu pārņemts, Kretiens pateicās princesei. Draugi jau gana bija rupji ņirgājušies par viņu greznās labvēles dēļ.

Paredzētajā dienā notika spožais turnīrs, kuru visa Tirole ar prieku bija gaidījusi jau gadiem. Valdīja liela līksmība. Četri bruņinieki tika nodurti, septiņi nāvīgi ievainoti. Visi bija tais domās, ka sen neviena izprieca neesot tik labi izdevusies.

Arī karalis Johans piedalījās turnīrā. Ta ka viņam bija gadījies pieredzēt, ka aiz bailēm viņu, karali, uzvarēt it bieži cīņa noris tikai šķietami, tad viņš turnīrā piedalījās ar kāda Šiltharta fon Rehberga vapeni.

Starp Alpu zemju iedzīvotājiem un svešzemniekiem jau ne reizi vien aiz skaudības bija iedegušās daždažādas kaislības, turklāt tiroliešu un karintiešu augstmaņi bijās, ka luksemburdziešu ietekme varētu apdraudēt to izdevīgo finansiālo stāvokli, kāds tiem bija pie labā karaļa Heinriha. Ar līksmo turnīru tātad tika maskētas visai nopietnas, nežēlīgas skaudības jūtas, un, ja kādam no pretiniekiem ielauza ribas, šādu notikumu nepavisam neuzņēma ar nepatiku. Vai nu tā bija nejaušība, vai arī tika atklāts, kas slēpjas aiz Šiltharta fon Rehberga vapeņa, — taču Johanam drīz vien iznāca cīnīties ar pašu spēcīgāko un bīstamāko no visiem tiroliešu bruņiniekiem — ar rupjo burggrāfu Folkmaru. Nikni un nesaudzīgi tie metās viens otram virsū, līdz beidzot karalis, kas bija pavadījis trauksmainu nakti, novēlās no zirga, tika valstīts pa dubļiem, neganti mīdīts kājām, tā ka pēdīgi viņu pagalam nomocītu izrāva no burzmas. Par savu zirgu viņam bija jāsamaksā burggrāfam sešdesmit Veronas sudraba mārku liela izpirkšanas nauda. Viņš apvaldīja dusmas par to, ka tieši šis tūļīgais, mantrausīgais, pretīgais vīrs

viņu pieveicis, smaidīja, paturēja cienīgu stāju, apslēpa, ka ir stīvs un sapīcis, ar laipniem, lietpratīgiem vārdiem slavēja labi sagatavotās un visādā ziņā veiksmīgās tiroliešu turnīra spēles.

Vakarā karalis Heinrihs noguris sēdēja savā teltī. Prieks par skaistajiem svētkiem tika saduļķots; nāca rēķini, rēķins pēc rēķina. Naudu pieprasīja Bocenas miesnieks, lielas prasības uzstādīja Insbrukas iedzīvotāji; labais, izglītotais Ma-rienbergas abats vairs nezināja, kā atkauties no saviem kreditoriem; viegli viņš būtu varējis tos apmierināt, ja karalis atmaksātu kaut daļu no tā, ko viņš bija tam aizdevis. Heinrihs būtu ar mīļu prātu tik maksājis un maksājis, bet viņa kases bija tukšas. Protams, karalis Johans viņam bija parādā precību naudu — četrdesmit tūkstošus Veronas sudraba mārku, ar šo milzum lielo summu Heinrihs būtu spējis segt visus savus maksājumus. Bet nepieklājās taču Johanam to atgādināt. Šodien jau nu nepavisam ne. Tomēr viņš dziļi izjuta, cik nomācoši kaut kas tāds var izjaukt svētku noskaņu.

Tā nu viņš sēdēja galīgi apjucis. Tad viņa augstmaņi ieveda pie viņa trīs kārnus, ēnām līdzīgus vīrus. Viņi bija tik klusi, tik pazemīgi, tik nemanāmi. Viņiem bija vērīgas acis, bet tās prata raudzīties gaužām padevīgi. Viņi izskatījās tik līdzīgi. Karalis atcerējās, ka ir viņus jau redzējis, bet vairs nezināja, kur un kad. Tas bija saprotams. Viņi bija tik mazi, tik sīki. Nemitīgi klanījās, runāja klusā balsī. Tie bija — mesers Ar-teze no Florences, Meranas naudas kaltuves nomnieks, un viņa abi brāļi. Kungi arī šoreiz labprāt bija gatavi ar savu niecīgo kapitālu izpalīdzēt tik

labam kristīgam karalim. Tikai ar kādu mazu noteikumu: majestātei jānodod viņu rīcībā Halles sālsraktuves ienākumi. Jaunā, nelielā sālsrak-tuve.

Karalis Heinrihs iztrūkās. Halles raktuve! Galvenais valsts ienākumu avots! Tās bija dārgas kāzu svinības, ko viņš bija sarīkojis meitai. Pat viņa vieglprātīgie padomnieki, padzirduši par šo noteikumu, rādīja domīgas sejas. Beidzot tie sūtīja uz sarunām viņa jauno sievu, kura panāca vismaz to, ka raktuve tapa iznomāta tikai uz diviem gadiem. Florencieši klanījās bez mitas. Samaksāja naudu, paņēma dokumentus. Aizslīdēja prom kā ēnas — pelēki, nemanāmi, cits citam tik līdzīgi.

Margarete jautaja fon Sennas kungam:

— Vai jūs ticat, ka Kretiens de Laferte kaut ko sliktu runā par mani? Sakiet atklāti, fon Sennas kungs, — vai jūs ticat, ka viņš kopā ar citiem smejas par to, ka esmu neglīta?

Jākobs fon Senna bija pats savām ausīm dzirdējis, kā jaunais Kretiens, ko citi pazoboja, saukādami par kristīgās pasaules neglītākās dāmas bruņinieku, sākumā atturējās, bet tad pat pārspēja savus biedrus, neganti nozākājot Marga-rēti. Jākobs fon Senna redzēja, ar kādu neatlaidīgu jautājumu viņā veras meitenes lielās, asaru pilnās acis.

— Es to nezinu, princese Margarēte, — viņš atbildēja. — Pārāk maz es pazīstu jauno Kre-tienu. Bet es neticu, ka viņš varētu ļauni runāt par jums.

Un Jākobs fon Senna uzlika savu lielo, vājo, nespēcīgo roku tai uz galvas kā bērnam, un Mar-garēte priecājās, ka viņš šoreiz izturas pret to kā pret bērnu.

Cenobergas pilī karalis Johans apspriedās ar tiroliešu augstmaņiem. Viņš, sava dēla aizbildnis, jau tagad pieprasīja zvērēt uzticību, lai nodrošinātos Heinriha nāves gadījumā. Kungi principā piekrita, taču savukārt pieprasīja privilēģiju nodrošinājumu, galvojumus, ka Luksemburgs vadošajos amatos neiecels tādus, kas nepazīst vietējos apstākļus. Turklāt viņi «caur puķēm» vai tieši, bez aplinkiem pieprasīja sev naudu, nodokļu maksas, zemes īpašumus, tirdzniecības monopolus, muitas ienākumus.

Ar solījumiem un galvojumiem Johans neskopojās. Viņš parakstīja un apzīmogoja visu, kas tika prasīts. Viņš bija Bohēmijā guvis pieredzi; saprata, ka te galu galā ir jautājums par varu. Ja viņš dabūs naudu un karavīrus, tad pēc savas patikas uzsēdinās uz kakla šiem nekaunīgajiem kalnu ļautiņiem zemes pārvaldniekus — frančus, burgundiešus, reinzemiešus. Ja nebūs naudas un armijas, tad dieva vārdā vajadzēs solījumus pildīt. Starp citu, viņa notārs pirkstus vai jēlus norakstīja: «Mēs, Johanness, ar dieva žēlastību Bo-hēmijas un Polijas karalis, Morāvijas markgrāfs, Luksemburgas grāfs, ar šo paskaidrojam un darām zināmu, un apstiprinām ar vēstuli un zīmogu.» Naudas ziņā Johans bija mazliet piesardzīgāks. Vismaz lika mantrausīgajiem, negausīgajiem, sīkstulīgajiem augstmaņiem manīt, ka

skaidri redz to nodomus. Beigu beigās bruņnieciski un nicīgi atsvieda viņiem pieprasīto. Skaidru naudu, protams, nedeva, tās viņam nebija, bet piešķīra ilgtermiņa aizdevumus.

Arī labajam karalim Heinriham ar smagu sirdi vajadzēja pārliecināties, ka savas četrdesmittūk-stoš Veronas sudraba markas viņš tik drīz vis nedabūs. Bezbēdīgi, familiāri, draudzīgi Luksem-burgs apņēma viņu ap pleciem, piešķīra viņam, starp citu, Kufšteinu un Kicbīhelu, ko bija saņēmis no sava znota — Lejasbavārijas hercoga, kuram par to bija ieķīlājis kaut ko citu, deva Heinriham cerības, ka atdos naudu pavasarī, paslavēja viņa garās, modernās kurpes, skaisto, apaļīgo sievišķi, ar ko karalis bija dejojis. Heinrihs vairs nespēja uzsākt sarunu par finansēm.

Vakarā karalis Johans spēlēja uz kauliņiem ar Karintijas un Tiroles kungiem. Viņš spēlēja uz milzīgi lielām summām. Beidzot viņam vairs nebija neviena pretinieka, izņemot iecirtīgo burg-grāfu Folkmaru. Luksemburgs ienīda spēcīgo, rupjo vīru, kas viņu bija pievārējis turnīrā. Viņš savas likmes tā paaugstināja, ka pat karalim Heinriham aizrāvās elpa. Zaudēja. Beigu beigās viņš nevērīgi, bezrūpīgi paskaidroja, ka paspēlēto naudu paliekot parādā. Burggrāfs skaitās, piedraudēja; piekāpīgi, bet asi Johans viņu apklusināja.

Lai gan Bohēmijā bija izcēlušies nemieri, Johans dīvainā kārtā tur neatgriezās. Viņa valsts uzelpoja. Tā aizvien iztrūkās, kad viņš ieradās. Viņš tur vienmēr uzturējās īsu laiku — tikai tā-

dēļ, lai izspiestu naudu. Labi gan, ka viņš te nedzīvoja.

Jā, viņš palika Tirolē. Devas uz Trientas bīskapa novadu. Starojošs, dižākais no dižākajiem kristīgās pasaules bruņiniekiem — tāds viņš tur mita, laiski visu slepeni vērodams, noslēpumaini žilbinošs; neviens nezināja, kas viņam padomā.

Trientas bīskapu Heinrihu šāds viesis stipri apgrūtināja. Cik laipns viņš drīkstēja pret to būt, neaizkaitinot pāvestu vai ķeizaru? Ap šo Bohēmi-jas karali aizvien valdīja tik mulsinoša noslēpumainība. Kur vien viņš ieradās, tur bija traka jezga. Visu Eiropas galmu kurjeri dzenāja viņu rokā, bet neatrada. Jo karalis neuzkavējās ilgi vienā vietā; viņš brāzās bez mitas pa visu pasauli kā plūstošs ūdens. Nebija zināms, uz kurieni, kā, kāpēc. Ak, būtu taču viņš, nolādētais, devies uz savu zemi! Bet to, protams, viņš pameta novārtā. Viņš nemīlēja šo drūmo, nomācošo zemi. Katrā ziņā viņš deva priekšroku gaišajiem rietumiem — Reinai, savai grāfistei Luksemburgai, Parīzei.

Bīskaps — liela auguma tukls vīrs ar stingru, saulē iedegušu itālieša seju — savā Bonkonsilas pilī noraizējies izkratīja sirdi draugam, laipnajam, gudrajam Viktringas abatam. Abi garīgie tēvi neganti lādējās. Tas pagāns! Jerobeams! Nežēlīgi viņš izlaupījis savas baznīcas un klosterus. Nebija pat saudzējis Svētā Alberta kapu, licis to izrakņāt, dārglietas meklēdams. Baznīcu apgānītājs! Hērods! «Bet reiz no mūsu pīšļiem celsies atriebējs!» mācītais abats citēja kādu antīku klasiķi.

Jā, tas neapšaubāmi bija pats bīstamākais, pats nepatīkamākais viesis, kāds pie bīskapa daudzu

gadu laikā bija ciemojies. Iesvaidīts karalis, taču — to bīskaps teica pavisam atklāti — īsts nelietis un noziedznieks. Ja viņam nebūtu karaļa kroņa, viņš jau sen būtu pakārts. Viņš spēlē negodīgi, abats to apliecināja; nupat viņš atkal bija tā spēlējis Insbrukā. Viņš bija gadsimta negantākais izšķērdētājs un parādu taisītājs. Turklāt vēl viņa piedauzīgās attiecības ar abām Bohēmi-jas karalienēm! Pareizi bija rīkojušies Prāgā pirms diviem gadiem. Viņš bija iecerējis lielu turnīru, grandiozi gatavojies, licis noārdīt tirgus laukumā mājas, lai uzceltu tur teltis un tribīnes. Taču divtūkstoš ielūgto viesu vietā, ķeizara un karaļa, un firstu, un augstmaņu vietā ieradās septiņi noplukuši, šaubīgi bruņinieki un kāds Dže-novas baņķieris.

Diemžēl pašlaik tā ar viņu apieties nepavisam nebija iespējams. Tur nu bija tā nelaime. Viņa slava un vārda dižums mainījās kā mēness. Ja pirms dažām nedēļām no viņa bija vairījušies kā no spitālīgā, tad šodien viņu cildināja kā cēlāko no visiem kristīgās pasaules bruņiniekiem, un pat viņa nabadzīgā, izlaupītā Bohēmija ļāva sev apžilbināt acis, kad viņš atgriezās ar spožām uzvarām.

Abats neatlaidīgi brīdināja bīskapu — viņš nedrīkstot ar Johanu ielaisties nekādos darījumos. Johana politika galu galā esot bezjēdzīga spēle. «Vēsi viļņi ņirbot un mirgojot vilina ceļinieku; metas viņš, lētticīgais, jūrā, tā ar viltu ievelk to dzelmē,» viņš citēja. Omulīgi, ar īstu literāta prieku viņš analizēja Luksemburgu un viņa būtību. Viņa izsmalcinātā bruņniecība neapmierinoties ar milžu un apbruņotu vīru meklēšanu biezā

mežā. Viņš mīlot politikā daudz raibākus piedzīvojumus. Ne jau panākumi viņu vilinot, bet gan bīstams prieks par haosu, par jucekli. Ja tik kur juceklīgajā Eiropā izceļoties konflikts, ja naidojoties karalis un pāvests, karalis un pretendents uz troni, Francija un Anglija, Lombardijas pilsētas, mauri un kastīlieši — visur iejaucoties Luksemburgs. Slēgt līgumus, dibināt savienības, saprecināt pārus, dibināt un saraut sakarus, karot, slēgt mieru, izcīnīt kaujas, atturēt no tām, atrasties allaž vislielākajā burzmā, iegūt draugus, ienaidniekus, sagrābt karavīrus, zemes, atdot tās...

— Tikai ne naudu, — nopūtas bīskaps.

Priecādamies pats par savu smalko daiļrunību,

abats apklusa. Šis ģeniālais plānu kalējs saskatot visas neiedomājamākās iespējas, izstiepjot roku pār Rietumu zemēm, sagrābjot tās, pametot likteņa ziņā. Un, kamēr Bohēmija iekšēji aizvien vairāk panīkstot, tikmēr viņš iegūstot aizvien jaunas īpašuma tiesības, zemes, pa visām teritorijām izkaisītās pilsētas, gigantiski plešoties plašumā. Omulīgais, laipnais abats izstaipījās, tad sāka runāt kā no kanceles:

— Kaut arī šis Johana kungs tik brāzmaini joņo pa visu pasauli — smaidīgs, moderns, vienmēr lauzdams zvērestus, vienmēr naudas badā, vienmēr ar trauksmainu uzvarētāja laipnību -—, arī viņa izdarībām ir robežas! Viņa rīcība nenesīs augļus, tā ir bezjēdzīga, to nevada dieva roka. Reizēm man bohēmietis šķiet kā lelle, kā rēgs. «Visam ir savs mērs, visam ir savas robežas,» — viņš citēja kādu senu rakstnieku.

Bīskaps bija tādās pašās domās. Bet līdz tam

brīdam vēl krietns laiks aizritēs. Pagaidām dievs nekādā ziņā nebija norādījis bohēmietim robežas, tas bija viņam, bīskapam, kā akmens kaklā. Runīgais abats nezināja, ko vēl teikt, un abi prelāti klusēdami domīgi raudzījās pa logu uz sārtas saules apspīdēto krāšņo zemi, uz mirguļojošajiem, brūngani violetajiem kalniem, kur bija augļu un vīnogu pārpilnība.

Nē, pagaidām bohēmietim nebija nospraustas robežas. Gluži otrādi — šis Johana kungs jautrs un drošs mita saulainajā Trientā, vāļājās, gozējās. Ļāva tīkamajam, rudenīgajam dienvidu vējam papluinīt savus garos matus, kuplo, skaisto bārdu. Dāvāja uzmanību Tiroles franču un vācu dāmām. Cauri Lombardijai, cauri bagātām, ievērojamām pilsētām, gaužām lepnu baronu pilīm izlidoja vēsts: Bohēmijas Johans, karalis Johans, Romas imperatora Heinriha Septītā dēls, Rietumu izcilākais bruņinieks, Gibelīnu zvaigzne, ieradies te. Burgundiešu, bohēmiešu, Reinas zemju bruņinieki un karavadoņi ar saviem algotņiem devās šai brīnišķīgajā, dieva svētītajā rudenī pāri Bren-neram. No Minhenes neuzticīgus skatienus raidīja ķeizars Ludvigs. Aviņjonā satraucās pāvests — Johans Divdesmit Otrais. Atkal visi Rietumi raudzījās uz starojošo, neizdibināmo vīru.

Partiju barveži un Po upes līdzenuma muižnieki sacentās, lai iegūtu viņa labvēlību, sūtīja pie viņa sūtņus, sniedza dāvanas. No Mastino della Scala un viņa brāļa — Veronas valdnieka tika saņemti divi lieliski arābu zirgi. Bet Breša ar sava vikāra Fridriha fon Kastelbarko starp-

niecību piesolīja viņam ne tikai zirgus, bet bija ar mieru uz visiem laikiem kļūt par viņa īpašumu. Aldrigeto no Licanas lika izmaksāt Johana mantzinim četrdesmit tūkstošus Veronas sudraba mārku, lūdza karali — Toskānas un Lombardijas patronu — piešķirt viņam lēņa tiesības uz Gardas ezera piekrasti Brešas pusē. Un pēkšņi bija klāt arī mesers Arteze, Florences baņķieris, pelēks, nemanāms kā ēna, ar saviem abiem brāļiem, kas bija viņam tik līdzīgi, un lielu žūksni naudas.

Un tad, iepriekš neko nepaziņojot, pavisam klusu Johans devās ceļā. Viņu pavadīja tikai pāris tūkstošu jātnieku. Taču visi lieliski apbruņoti, īpaši izraudzīti. Spoži mirdzēdams, aizšalca gaišais gājiens cauri auglīgajai, bagātajai kalnu zemei. Jauks, dāsns, saulains bija rudens. Sulīgu vīnogu ķekari, augļu pārpilnība. No violetajiem, brūnganajiem kalniem sidrabainā dzelzs straume ieplūda Lombardijas līdzenumā.

Bergāmo, Pāvija, Kremona bez viena vienīga zobens cirtiena nonāk viņa rokās. Karogi, zvanu skaņas, varas pārstāvji, ceļos nometušies, pasniedz savu pilsētu atslēgas. Ievērojami baroni pazemīgi lūdz apstiprināt viņu lēņu tiesības. Novāru, Verčelli, Modēnu, Redžo okupē viņa bruņinieki. Svinīga iesoļošana. Raibo māju balkonos izgreznojušās sievietes ar platām acīm noraugās uzvarētājā, kas nepavisam nav noguris, nosvīdis un putekļiem klāts, kas, gluži kā svētkus svinēdams, dejodams vien, uzvarējis lielo, bagāto zemi. Ķeizars gaužām noraizējies sūta īpašus vēstnešus — vispirms Nirnbergas burggrāfu, tad Neifes grāfu — uzzināt, kas Bohēmijas valdniekam darāms Itālijā. Johanam nav ļaunu nolūku: viņš

gluži neko negribot uzsākt pret Ludvigu, to, ko viņš paņemot, — tas esot impērijai. Viņš vienīgi vēloties apmeklēt savu vecāku kapu vietas: Romas imperatora Heinriha Septītā kapu Pizā, mātes kapu Dženovā, to pīšļus, ja vien iespējams, aizvest uz dzimteni. Kamēr Minhenē, paklausot pāvesta interdiktam, pa Ziemas svētkiem klusē visi zvani, kamēr ķeizars Ludvigs savā galma kapelā mazas svītas klātbūtnē, pacēlis augstu gaisā kailu zobenu, kā kristīgās pasaules aizstāvis lasa priekšā Ziemas svētku evaņģēliju, Johans visā spožumā iesoļo Brešā. Vai viņš te ieradies imperatora labā? Vai pāvesta labā? Vai tikai pats savā labā? Neviens to nezina. Vai maz viņš pats to zina? Viņš dēvē sevi par imperatora pēcteci, par miera nodibinātāju. Gonzagi — Mantujā, Vis-konti — Milānā klanās viņa priekšā. Lombardijas karaliste pati pakļaujas viņam, kā auglis no zara iekrīt klēpī.

Viņa rezidence atrodas abos Po upes krastos; nevienam no Romas imperatoriem nav bijis tik lepns galms. Viņš liek sev zvērēt uzticību, sākot no Adrijas un beidzot ar Ligūriju. Smaida noslēpumaini, dīvaini, neparasti. Vai viņš nokāpis līdzenumā ar ciešu nodomu? Šodien viņš ir varenākais kristīgās pasaules valdnieks. Valda zemēs gan augšup gar Reinas krastiem, gan lejup — dziļi Francijas robežās. Viņam pieder Bohēmija, Morāvija, Silēzija, viņš iegājis tālu Polijā. Viņa rokās, pateicoties meitai, Lejasbavārija, pateicoties dēlam, Karintija, Kraina, Tirole. Ciešās skavās viņš tur Vitelsbahu, ielencis Habsburgu. Viņa varā bagātā, jaukā Augšitālijas karaļvalsts. Viņš izriež krūtis. Atvelk elpu. Rīko svētkus. Ieved

savā galmā skaistākās sievietes. Taču reizēm kā ēna, nemanāms no Florences ierodas mesers Ar-teze ar saviem brāļiem, stāv pa gabalu, ir tik pieticīgs, daudzas reizes paklanās.

Meitene Margarēte uzauga Cenobergas, Grīzas, Tiroles pilīs. Viņa mācījās cītīgi un ar prieku. Par visu dzirdēto un redzēto — kāpēc tā, kā tā — jautāja gudrajam, daiļrunīgajam, laipnajam Viktringas abatam Johannesam. Ar Štamsas un Zonnenbergas klostera priekšniecēm iztirzāja teoloģijas jautājumus. Liturģijas krāšņā un svinīgā norise radīja viņā apbrīnu. Viņa teicami runāja un rakstīja latīņu un franču valodā. Aizrautīgi interesējās par politiskiem un nacionālekonomis-kiem jautājumiem. Uzmanīgi klausījās, ko izglītotais abats stāsta par vēsturi, un, kamēr citi garlaikojās un smējās par viņa abstraktajām politiskajām teorijām, viņa nevarēja vien beigt tajās klausīties. No sava tēva daudzajiem svešajiem viesiem viņa sīki visu uzzināja par apstākļiem citos galmos un zemēs. Margarēte nicīgi rauca degunu, padzirdusi, ka Ludvigs fon Vitelsbahs, Ba* vārietis, ievēlētais Romas imperators — ceturtais ar šādu vārdu, — nerunā latīniski.

Meitene ceļoja cauri visai valstij. Gan ekipāžā, gan zirgu nestuvēs. Pa takām augšup un lejup, caur vīnakalniem, caur augļu dārziem. Ar modrām, gudrām acīm visu vērodama, viņa ceļoja cauri krāšņajām Meranas un Bocenas pilsētām. Redzēja pilsētniekus, to akmens mājas, rātsnamu, tirgu, vaļņus, kaunastabus, iebraucamās vietas, pirtis, sodīto līķus vārtu priekšā. Negaidot

pavēlnieciska iegriezās zemnieku sētas, vīndarzu sargu būdās.

Labsirdīgais karalis Heinrihs daudz neraizējās par meitu. Ļāva viņai darīt, kas patīk. Reizēm mīlīgi apvaicājās, vai viņai esot diezgan tērpu, vai nevajagot vairāk rotu, zirgu, kalpotāju. Iespējams, ka pajautāja, ko viņa saka par jauno flan-driešu pavāru, vai kā viņam, Heinriham, piestāvot dženoviešu mētelis, ko nupat esot licis uzšūt. Viņš bija aizņemts ar rūpēm par apģērbu, par klosteru dibināšanu, svinībām, viesībām, turnīriem, sievietēm. Kad Margarēte sarunājās ar viņa gudro sekretāru Viktringas abatu, viņš gaužām aizkustināts raudzījās uz meitu, sacīja gan Beatrisei, savai sievai, gan viesiem:

— Mans labais bērns! Cik viņa ir gudra!

No klostera mūķenēm Margarēte iemācījās dziedāt. Cik brīnumaini plūda viņas balss, skanīga, silta, sulīga, no ķēmīgās, uz priekšu izvirzītās mutes zem plakanā, platā_ deguna! Lai gan parasti viņa neslēpa savas zināšanas un runāja bez kautrēšanās, taču dziedāt gandrīz nekad nedziedāja svešu laužu klātbūtnē. Vakarā dārzā zem augļu kokiem viņa vienatnē dziedāja savas dziesmas — gan sarežģītas itāliešu dziesmas, gan Provansas dziesmas, gan ari pazīstamās vācu dziesmas, kādas dzirdēja dziedam tautu. Reizēm, pat tad, kad viņa bija viena, Margarēte dziesmas vidū pēkšņi aprāvās. Viņu varēja izdzirdēt rūķi. Rūķi dzīvoja kalnu alās. Tie ēda un dzēra, spēlēja mūzikas instrumentus un dejoja ar cilvēkiem. Bet palika neredzami. Rūķus redz tikai tas valdnieks, kas taisnīgi pārvalda savu zemi, kur tie pašlaik uzturas. Viņas tēvs bija redzējis rū-

ķus, tāpat tos bija redzējis Briksenas bīskaps, kura novadā tie reizēm ieradās. Jākobs fon Šenna viņai sīki pastāstīja par rūķiem. Tie rakstīja vēstules, tiem bija sava valsts, savi likumi, tie atzina katoļticību, slepeni apmeklēja ļaužu mājokļus, bija tiem labvēlīgi. Tie nēsāja dārgakmeņus, ar kuriem varēja padarīt sevi neredzamu. Mar-garēte vaicāja fon Sennas kungam, kāpēc tie grib palikt neredzami. Viņš izvairījās no atbildes. Nejauši no kādas kalpones viņa uzzināja īsto ieganstu. Tāpēc, ka tie kaunas sava neglītuma. Viņa kļuva vēl bālāka nekā parasti. Nožagojās.

Ar pedantisku rūpību Margarēte kopa savu ķermeni. Ik dienas ņēma tvaiku peldes, mazgājās ar kliju ūdeni, ar franču ziepēm. Iekāms viņa tīrīja savus lielos, slīpi uz priekšu izvirzītos zobus, viņa ievīstīja zobpulveri tikko nocirptā aitas vilnā. Kopa ādu ar vīnakmens eļļu, lietoja gan sarkano no Brazīlijas koka taisīto smiņķi, gan balto — no sasmalcinātiem alpu vijolīšu gurniem. Nakti uzlika vaska masku, lai uzlabotu netīro sejas krāsu. Rūpīgi, pašaizliedzīgi viņa izpildīja ikvienu jaunu modes priekšrakstu.

Kad Margarēte tomēr redzēja, ka vīrieši ar lielāku labpatiku raugās uz apaļīgu, netīru zemnieci nekā uz viņu, tad pēkšņi atmeta ar roku šādām nodarbībām un ar neatlaidīgu enerģiju dedzīgi pievērsās mācībām un politiskiem jautājumiem. Simtiem reižu viņa apsvēra un salīdzināja Habsburgu, Vitelsbahu, Luksemburgu spēkus, iespējas, ietekmes sfēras. Habsburgi, Vitels-bahi viņai nebija tikai tukši politiski jēdzieni. Cilvēki, kas saucās šajos vārdos, to karogi, to zemes, ģerboņu dzīvnieki, to kalni, upes, baznīcas

viņas acīs kļuva par noslēpumainiem tēliem. Piemēram, Albrehts Habsburgs bija velnišķīgi gudrs, enerģisks, skarbs, bet viņš kliboja. Līdz ar viņu kliboja arī viņa zemes, Donava, Vīnes pilsēta, klibas bija viņa ģerboņa lauvu ķepas. Karalis Johans, Luksemburgs, nebija vienīgi galants kungs ar plašu vērienu. Toskāna un Lombardi ja bija viņa kājas, Reina un Elba — viņa asinsvadi, saulainā Luksemburga — viņa sirds. Bet Bavāriju Margarēte nevarēja iedomāties bez imperatora Ludviga garā, domīgā deguna un bez viņa tik lielajām, dīvaini blāvajām, zilajām acīm. Kad šie trīs valdnieki cits citu slepeni vēroja, izsekoja, slēdza līgumus, karoja, viņu personā karoja un ironizēja visa pasaule un mākoņos viņu karogos attēlotie dzīvnieki izcīnīja mistisku varenu cīņu.

Savu laulāto draugu, princi Johanu, Margarēte redzēja pavisam reti. Par spīti garajam un izstīdzējušajam augumam, viņš bija saviem gadiem atpalicis zēns. Viņa kalsnā seja, kas īstenībā bija glīta, kļuva aizvien skarbāka, trulāka, un mazās, dziļi iegrimušās acis vērta tās izteiksmi vēl ļaunāku. Viņš necieta grāmatas, tikai ar pūlēm prata rakstīt. Viņam patika fiziskas nodarbības. Viņš plosījās ar zēniem, labāk ar kalpotāju dēliem, nekā ar muižnieku kārtai piederīgajiem, medīja, devās izjādēs. Ķēra putnus, bija izveicīgs medībās ar vanagiem, sagūstīja cilpās meža zvērus. Mocīja dzīvniekus. Mēdza izspēlēt ļaunus jokus ar zemniekiem. Kāds zemnieku puisis, kas nebija Johanu pazinis, nopēra viņu. Puisi notvēra, iesēdināja cietumā, sita ar pletnēm. Princis alkatīgi noskatījās, mudināja sitējus.

Viņš izsmēja Margarēti par tās muļķīgajām

melnsvārču gudrībām, reizēm izrāva tai no rokām manuskriptus, sajauca frizūru. Margarēte visu pacieta. Tas bija nepieciešams, jo viņas vīrs bija Luksemburgs. Ar viņa rupjo izturēšanos bija jāsamierinās. Taču klusībā viņas sirdī krājās dusmas un nicinājums. Arī Kretiens de Laferte, prinča adjutants un kambarkungs, sūtīja savu jauno kungu pie visiem velniem. Margarēte reti redzēja slaido, jauno cilvēku. Pievērsa viņam maz uzmanības. Laipnais, skeptiskais, daiļrunīgais Viktringas abats, ar ko par visu vajadzēja aprunāties, reizēm paķircināja Margarēti jaunekļa dēļ. Pretēji paradumam viņa asi iebilda.

Vislabāk viņai patika būt kopā ar Jākobu fon Sennu. Jaunais, kalsnais, sakumpušais cilvēks ar smalko, vecīgo seju aizvien priecājās, sastopot Margarēti. Viņai bija četrpadsmit gadu, viņam — ap trīsdesmit. Taču starp abiem valdīja jauka saskaņa. To, ko viņš darīja vai teica, likās, Margarēte jau bija domās izauklējusi. Viņa iekšējā pasaule Margarētei bija tuva. Starp meiteni un citiem cilvēkiem valdīja saltums. Tie viņu izsmēja, uzlūkoja ar pretīgumu, labākajā gadījumā ar līdzjūtību, jo viņa bija neglīta. Tā kā viņa bija princese, tie savas jūtas neizrādīja atklāti. Bet Margarēte visu labi saprata, ai, cik viņai bija vērīgas acis, viņa^ zināja, ko ļaudis par viņu domā. Taču fon Sennas jūtas pret viņu bija siltas un laipnīgas, tā lielās, maigās rokas, pelēkās, gudrās, labsirdīgās acis pauda cieņu pret princesi, pauda sirsnību un draudzību.

Jākobs fon Senna bija bagātāks un ievērojamāks par saviem brāļiem Estleinu un Petermanu. Viņam piederēja septiņas nocietinātas pilis,

ienākumi no deviņiem novadiem, ciemati, plaši vīnadārzu īpašumi, privilēģijas, muitas, nauda. Par savu īpašumu viņš mēdza runāt nicinoši un ar zināmu ironiju. Taču bija tam pieķēries, maigu roku noglauda savu vīnogulāju lapas, savu piļu saules apspīdētos akmeņus. Tie bija viņa vīnogulāji, tās bija viņa pilis. Vērtības un īpašums gan paši par sevi bija nicināmi, bet, ja to abu nebija, tad diemžēl dzīve tapa neērta. Viņš bieži stāstīja meitenei par to, cik neganti Tiroles un Karintijas muižnieki izmanto labo karali Hein-rihu. Diemžēl viņam vajadzēja darīt tāpat, jo pretējā gadījumā viņa daļu pagrābtu kāds cits — mazāk cienījams. Tā nu viņš pats arī piedalījās izmantošanā — skeptiski, ar aukstasinīgu nožēlu un gaužu līdzjūtību pret aplaupīto majestāti.

Šajā kalnu zemē viņa pilis bija pašas skaistākās un vislabāk uzturētās. Pārējo pilis bija celtas vienīgi aizsardzībai un nocietinājumiem; iekšpusē tās bija nemājīgas, to istabas mazas, mitras, tumšas, smacīgas kā pagrabi, visur oda pēc staļļiem. Viņa pilis, it īpaši iemīļotās rezidences — Šenna un Runkelšteina bija gaišas un saules pilnas. Tās bija cēluši itāliešu arhitekti; tur bija daudz jo daudz skaistu lietu, tepiķu un rotājumu. Citu muižnieku piļu mūri bija tikai skopi nokrāsoti un vienīgi kapelas sienas klāja svēto attēli, turpretī Šennas piļu zāles rotāja vācu un itāliešu meistaru freskas. Jā, arī viņa mīļākās pils ārējai — dienvidu sienai bija šāds gleznojums. Mirdzošs un gaišs tur soļoja bruņinieks ar lauvu, Tristāns brauca savā kuģī, Garels no ziedošās ielejas devās savās dēkās.

Fon Šennas kungs bezgala mīlēja vārsmas, kas

stāstīja par šiem notikumiem. Margarētei tās neko neizteica. Viņa saprata latīņu valodā rakstītās vārsmas, ko daiļrunīgais Viktringas abats tik labprāt citēja, mīlēja Horāciju un Eneīdu. Šajos darbos bija doma, likumība, cildenums, stingra sakarība. Bet vācu panti viņai šķita tīrās muļķības, ne labāki par galma nerru un punduru draiskām izdomām. Vai tad nopietna cilvēka cienīgi bija izkropļotiem vārdiem stāstīt par to, kas nekad nav noticis un nekad nenotiks? Fon Šennas kungs centās viņai izskaidrot, ka tādi cilvēki kā Tristāns, Parsifāls un Krīmhilde ir patiešām dzīvojuši un kļuvuši par īstenību ikvienam, kas par tiem lasījis un tos saprot. Taču Margarēte tam negribēja ticēt. Tas, ko fon Šennas kungs viņai stāstīja, viņas acīs bija un palika tikai juceklīgas, pretīgas izdomas. Viņa nesaprata, kā gudrajam, nopietnajam vīram tādi tukši nieki var sagādāt prieku.

Johana ātrie panākumi Itālijā imperatoru stipri satrauca. Arī valdošais Habsburgs, klibais, gudrais, sarūgtinātais Albrehts ar aizvien lielāku niknumu, zobus sakodis, vēroja, ka ne no šā, ne no tā uzplaukst Johana krāšņā Lombardijas karaliste. Kā tad tā — vieglprātīgais, nenopietnais Luksemburgs viņiem, nopietnajiem, nozīmīgajiem, nekaunīgā ceļā atņem varu, kļūst pārāks? Un viņi sametās ar acīm — smagnējais, lēnīgais ba-vārietis un sīkstais, spīvais Habsburgs. Viņi vienmēr bija ienīduši viens otru. Bet nu, kad trešais grasījās abus pārspēt, apvienojās pret to. Slepeni satikās: Ludvigs — augumā lielais Vitelsbahs ar garo degunu, spēcīgo skaustu un platajām,

zilajām acīm un klibkājis Albrehts ar sakniebtajām lūpām. Pa kluso aprunājās, piekrītoši māja ar galvu, vienojās.

Nosprieda, ka valsts dienvidu daļu vajag Luk-semburgam atņemt. Ja karalis Heinrihs nomirtu, tad Karintija pienāktos Habsburgiem, Tirole — Vitelsbahiem. Tikpat svinīgi, kā imperators Ludvigs pirms gada bija apsolījis Karintiju mantošanas kārtībā Luksemburgiem, tā tagad viņš to apsolīja Habsburgiem. Lombardija apvienojās ar pārējiem, lai kopīgi uzbruktu Luksemburgam. Imperators aicināja savus Pfalces brālēnus patramdīt Johanu viņa Reinzemes īpašumos, ataicināja savu znotu no Meisenes, savus dēlus — Branden-burgas Ludvigu un Stefanu. Austrijas hercogam kopā ar Ungārijas un Polijas karaļiem vajadzēja iebrukt Morāvijā.

Pa to laiku Luksemburgs valdīja pavasarīgajā Toskānā. Viņš ataicināja pie sevis dēlus — vecāko dēlu Kārli, jaunāko — Johanu. Johanam nepatika braukt. Margarēte piedāvājās viņu aizstāt.

Viņa devās ceļā ar nelielu svītu — to pavadīja Kretiens de Laferte — un Lombardijā nonāca martā. Brauca gar spoži zilgmojoša ezera krastu, augšup pa sidrabotām olīvbirzēm klātām nokalnēm, cauri tumšām citronkoku un apelsīn-koku birztalām. Pa narcišu laukiem. Gaiši sārti mandeļkoku ziedi. Krāšņas, trokšņainas pilsētas, pilis, rosīgi ļaudis skaļām balsīm. Netālu no Ak-vilejas bīskapa pilsētas, kuras patrons bija viņas tēvs, skatienam pavērās jūra, viļņos cēli šūpojās kuģi, bezgalplaša, dēku pilna vilināja tāle.

Spožs Johana triumfs. Viņa rīkotie svētki zem

atklātām debesīm divkārt līksmi un nozīmīgi. Grezni tērptas, ziedošas, lepnum lepnas sievietes. Margarēte jutās tik vientuļa un nelaimīga, turējās tālāk no jaunajām dāmām, parādījās tikai vecāko un nepievilcīgāko sabiedrībā. Taču viņa redzēja, ka arī tās izturas nievājoši vai labākajā gadījumā nožēlo viņu. Tagad tās izskatījās novītušas un izkaltušas, tomēr kādreiz bija krāšņi ziedējušas. Bet viņa pat savā plaukumā bija neizskatīga un nepievilcīga. Zem šīm debesīm vēl jo mazāka nozīme tam, ka viņa ir gudra, izglītota, no pašas dižciltīgākās dzimtas. Zem šīm debesīm redzēja tikai to, vienmēr tikai to: ka viņa ir neglīta.

Margarēte nebija mazdūšīga, neslēpās no pasaules, apslāpēja sevī sarūgtinājumu par visu pieredzēto. Ieradās pie ēdamgalda, uz dejām, turnīra laikā sēdēja ložā. Viņa redzēja, kā, ienākot jaunajam, dižciltīgajam Kretienam, kas gāja aiz viņas, dāmu lūpas pavērās smaidā, acis kļuva spožākas, alkatīgākas, vēlāk to skatieni nicīgi, izsmejoši pārslīdēja pāri viņai pašai, viņas ķēmīgi uz priekšu izvirzītajai mutei ar biezajām lūpām, bālajai, negludajai ādai. Viņa nenodūra acis, manot šo izsmieklu; sastopot izsmējīgos skatienus, raudzījās tik vēsi un saprotoši, ka ļaudis, reizēm gandrīz vai nokaunējušies, novērsās.

Brešā Margarēte pirmoreiz sastapa Kārli, Jo-hana vecāko dēlu. Sešpadsmit gadus vecais jauneklis izskatījās pavisam pieaudzis. Bohēmijā viņš jau tika patstāvīgi kārtojis valsts pārvaldes darījumus, bija savaldīgs un nosvērts. No mātes viņš bija mācījies neļaut sevi apžilbināt tēva spožumam. Brūnām, dzedrām acīm viņš raudzījās

uz Margarēti, vēroja, cik viņa neglīta, bet gudra. Ar viņu varēja aprunāties. Un, kamēr Johans sin-jorīnas pilī dejoja pirmajā pārī ar brīnum skaisto Džudīti del Kastelbarko, kamēr dega svētku sveces — tik milzīgas, ka tās tikai ar lielām pūlēm bija spējuši pacelt trīs vīri, abi bērni, karaļa dēls un karaļa vedekla, mūzikai skanot, karogu, sudraba bruņās tērptu bruņinieku, lišķīgu padoto vidū lietišķi un prātīgi apspriedās gan par Lom-bardijas notikumu ietekmi uz Trientas bīskapa suverenitāti, gan par grūtajiem finansiālajiem apstākļiem.

Vēl jūnijā turpinājās karaļa Johana svinīgā valdīšana Itālijā. Lai gan Margarēte uz to visu raudzījās kritiskām acīm, viņa nevarēja izvairīties no šā triumfa gājiena teatrālā spožuma. Beigu beigās no Vācijas un Bohēmijas pienāca tik draudīgas ziņas, ka Johans steigšus posās ceļā uz Bohēmiju, atstādams savā vietā Itālijā dēlu Kārli. Tiklīdz viņš bija prom, tā tūlīt sabruka Johana butaforiskā Itālijas valsts. Ar platām, izbiedētām acīm Margarēte vēroja, kā Lom-bardijas augstmaņi, tikko karalis bija aizbraucis, pamostas it kā no skurbuma, apvienojas, sazinās ar Apulejas Robertu un, lai cik drosmīgi un veikli princis Kārlis pretojas, iztriec Luksembur-gus dažās nedēļās no savas zemes. Izklīdināti, nožēlojami, sviedros mirkdami, ar kaunu un negodu sudraba bruņās tērptie bruņinieki bēga no Lombardijas, pār kuru lija svelmaina vasaras saule. Jau sabrukuma laikā Johans lielā steigā, neganti kaulēdamies, bija ieķīlājis dažiem lētticīgiem vācu muižniekiem Itālijas pilsētas, kuras jau sen bija zaudējis. Taču ar šo naudu viņš va-

rēja segt tikai pavisam niecīgu daļu no tām milzīgajām summām, kādas bija maksājis karagājiens uz Toskānu. Un vēl pēc daudziem gadiem visur, kur vien viņam pagadījās uzturēties, gan Parīzē, Prāgā, Trīrā, ēnai līdzīgs, nemanāms ieradās florencietis mesers Arteze ar saviem abiem brāļiem un, nemitīgi klanīdamies, uzrādīja parādzīmes, vekseļus — vienīgo, kas bija atlicis no Lombardijas karaļvalsts.

Dīvainā kārtā Johana avantūra Itālijā tieši ar savu sabrukumu ieguva Margarētes acīs īpašu reālu nozīmi. Nu tā bija garām, bija beigusies, kļuvusi par vēsturi.

Jā, pat fon Šennas kunga vārsmas, viņa neticamie nostāsti tāpēc šķita īstāki, patiesāki. Viss, ko karalis Johans bija paveicis un piedzīvojis Lombardijā, bija tas pats, par ko vēstīja ikviens no šiem stāstiem. Un tā taču bija īstenība, viņa taču bija to pati pieredzējusi.

Praktiski tas nozīmēja — neļaut sev aizmiglot acis. Ja raudzījās uz notikumiem lietišķi un saprātīgi, tad Johans bija cietis neveiksmi aiz naudas trūkuma. Nauda, tiesa gan, nebija galvenais — tomēr tai bija milzīga nozīme. Žēl, ka viņas tēvs to tikpat maz saprata kā vīratēvs. Viņa par to visu bieži ielaidās pārrunās ar Viktringas Johanu. Šai ziņā svētais tēvs bija pavisam citādos uzskatos. Viņš, Johans Divdesmit Otrais, vecum vecs, mazs kā punduris, sēdēja savā Aviņjo-nas pilī un rausa naudu. Krāja monētas, sudraba un zelta stienīšus, vekseļus, parādzīmes. Ai, cik

vērīgām acīm viņš sekoja, lai katrs noteiktā laikā samaksātu desmito tiesu un nodokļus! Tiklīdz kāds bīskaps nokavēja maksājumu, pāvests tūlīt piedraudēja tam ar baznīcas lāstu. Nelaimīgais Trientas bīskaps Heinrihs! Ko gan viņam līdzēja spīvā cīņa par likumīgu pāvesta varu! Viņu trāpīja lāsta bulta, jo viņš nebija spējis sadabūt sešsimt četrdesmit dukātus, ko pieprasīja Aviņ-jona. Un cik veikli pāvests prata ieņemt augstos baznīcas amatus! Ikvienam no jaunajiem bīskapiem bija jānodod kūrijai vesela gada kopējie ienākumi. Ja kāds bīskaps nomira, tad jauns pre-lāts viņa vietā netika iecelts, nē, brīvajā vietā pāvests ataicināja kādas citas bīskapijas īpašnieku, tā ka pēc bīskapu nāves palika brīva vesela rinda pāvesta lēņu. Tāpēc augstākajā hierarhijā notika mūžīga maiņa, atnākšana un aiziešana, gluži kā iebraucamā vietā, un svētais krēsls dabūja treknākos kumosus. «Apgrozību! Apgrozību!» teica pāvests un viņa kasieri. Jā, pāvests Johans to prata. Vai kāds brīnums, viņš taču bija cēlies no Kahersas — baņķieru un biržas ļaužu pilsētas. Lielākā daļa no Rietumeiropas zelta ieplūda viņa kasēs. Pāvests alkatīgi pieķērās naudai; taču viņa spēkos nebija likt lietā savu naudu. Viņš būtu varējis ar to par jaunu iekarot Romu un Itāliju. Bet viņš pārāk mīlēja savu naudu, nespēja no tās šķirties. Pāvests sēdēja Aviņjonā vecum vecs, mazs kā punduris, sargāja savu mantu, tīksminājās par vekseļiem un parādzīmēm, ļāva zeltam tecēt caur saviem izkaltušajiem pundura pirkstiem.

Tāpat kā gudrais, enerģiskais pāvests cieta neveiksmi politikā aiz mantrausības, tāpat impe-

ratora, Luksemburga un karintieša diplomātija cieta neveiksmi aiz vieglprātības finansu lietās. Margarēte uzmanīgi klausījās, kad abats viņai skaidroja, cik stingrs savās naudas saimniecības jautājumos bijis viņas vectēvs Meinhards. Sadrūmusi, pieri raukdama, viņa noskatījās, kā labsirdīgā tēva rokās izkūst visi ienākumi. Kā viņš, lai nezaudētu kādu ieķīlājumu, vienmēr upurē kaut ko vērtīgāku un svarīgāku.

Arī viņas pamāte, bālā, biklā Savojas Beatrise, stipri raizējās par karaļa Heinriha nesaprātīgo finansu saimniecību. No saviem krietnajiem vecākiem viņa bija mācījusies taupīgu saimniekošanu un, lai cik bikli un pieticīgi aizvien mēdza turēties ēnā, tomēr beigu beigās sāka pastāvīgi pārmest vīram viņa izšķērdību. Beatrise bija slimīga; padevīgs un līdz asarām noraizējies karalis Heinrihs saprata, ka arī no Beatrises nav ko gaidīt mantinieku. Viņa tomēr vēl nezaudēja cerības. Rēķināja, taupīja, pieprasīja, lai vīrs viņai piešķir tiesības uz muitu ienākumiem un nodokļiem, sīvi cīnīdamās, pat panāca, ka pēc parāda atdošanas florencietim meseram Artezem Halles sālsraktuves ienākumus saņemt uzticēja viņai. Viņa kļuva nežēlīga, mantrausīga, skopa, visu tikai dēla labā, kuru tikai viņa viena pati vairs cerēja sagaidīt.

Nereti viņa apspriedās ar Margareti, kā viena vai otrā gadījumā varētu uzlabot bēdīgos finansiālos apstākļus. Lai gan Margarēte šādu cenšanos atzina par pareizu, viņa ar nepatiku vēroja savu pamāti. Cik nožēlojama viņa izskatījās, nepavisam ne kā valdniece, it kā apputējusi un izkaltusi, lai gan tik jauna! Margarēte negribēja

sev atzīties, ka tas nav galvenais iemesls, kāpēc viņa savu pamāti nevar ciest. Tā pret viņu izturējās draudzīgi un laipni, tā juta, ka viņu abu likteņi radniecīgi. Pašai nebija dēla, otra, nabadzīte, bija tik neglīta. Abas dievs bija aizvainojis viņu sievišķībā un sagandējis viņu dzīvi. Taču Margarēte nevēlējās kļūt tuvāka viņai, neatbildēja uz viņas glāstošo rokas spiedienu. Jo Beatrise stāvēja viņai ceļā uz varu. Kas cits vēl viņai, neglītajai, atlika kā vien cerības uz varu? Bet, ja Beatrise tomēr dzemdētu zēnu, tad arī šīs pēdējās cerības vējā.

Karalis Heinrihs smaidīdams pacieta savas laulātās draudzenes aizbildniecību un pa jokam uzņēma viņas dumpīgo pukošanos. Tikai vienā jautājumā viņš necieta nekādas ierunas, un šai ziņā Beatrise arī nekad neiedrošinājās viņam ko iebilst: viņa devībai nebija robežu, ja runa bija par tām neskaitāmajām sievietēm, kas viņam patika, un par viņu bērniem.

Tāpat arī viņš turēja augstā cieņā savus nelikumīgos brāļus Albrehtu fon Kamiānu un Hein-rihu fon Ešenlohi, dāsni dāvādams tiem titulus, goda amatus, zemes, un visās viņa pilīs un muižās auga paša bērni. Viņš bija pārāk labsirdīgs, lai Beatrisei ko pārmestu. Cik labi bija aizvien apzināties, domāt — ka pats nav vainojams, ja nav mantinieka; tā bija neveiksme, viņš dzimis zem nelaimīgas zvaigznes. Tāpēc vecais dzīves baudītājs lepns un pacilāts grozījās pa savu mazo gan gaišmataino, gan melnmataino bērnu ņudzošo pulciņu. Aizkustināts viņš tos noglaudīja un teica: «Tam tur ir manas acis! Un tam mans deguns.» Par kādu lielāku zēnu skanēja piebilde:

«Šim te ir tieši tāda gaita kā man, tas turnīros saņems daudz balvu!» Pavisam sīku brēkuli, kas vēl tikko sāka izskatīties pēc cilvēka, viņš pacēla augstu gaisā. «Tas pēc sejas uz mata līdzīgs man!» Viņš lutināja bērnus, dāvāja tiem rotaļlietas, saldumus, arī pļavas, mežus, pilis.

Margarēte juta simpātijas pret savām pūsmā- * sām un pusbrāļiem. Par visiem vairāk viņa mīlēja gandrīz jau pieaugušo Albertu, ko karalis bija iecēlis bruņinieku kārtā un kam bija atdevis par lēni Andrionas pili. Jaunajam, blondajam bruņiniekam bija tēva labsirdīgais raksturs, turklāt viņš izturējās droši un līksmi, vienmēr bija iznesīgs un bezbēdīgs. Nekad viņš neatļāvās ne mazākās zobgalības par Margarēti. Viņam pašam nepavisam neinteresēja grāmatas un to teorija, bet viņš neliekuļoti apbrīnoja pusmāsas saprātīgumu un zināšanas. Margarēte jutās pateicīga jauneklim, jo viņš neizrādīja viņai mazāku uzmanību tādēļ, ka viņa bija neglīta.

Sievietes, ar kurām sastapās — vienmēr citas, lai kur tēvs atradās, — viņa ziņkāri aplūkoja. Tās bija dažādas kārtas un dažāda temperamenta, gan vācietes, gan itālietes, vienas viegli aizšalca pa koridoriem, citas gāja smagu soli un nevērīgi, kā dzidri zvaniņi skanēja dažu smiekli, turpretī citas runāja rāmā, dobjā balsī, taču, princesi satiekot, visas izturējās bikli, nebrīvi, izbaudīja dīvainu, naidpilnu līdzjūtību. Ai, cik jauki būtu, ja drīkstētu dzīvot tā kā tās — tik viegli un bezrūpīgi! Viņai tas bija liegts, viņa bija neglīta, viņa bija princese' Tāpēc jābūt stingrai pret sevi. Viņa nedrīkst skraidīt kā ķirzaciņa, viņai ejams grūts, kraujš ceļš — vienmēr tik taisni uz

priekšu kā izgreznotam nastu nesējam dzīvniekam, kas, smagi apkrauts greznām mantām un dārglietām, nes dāvanas dižam kungam.

Margarēte daudz prātoja. Aprunājās ar Vik-tringas abatu. Vai tas bija dieva sods, ka viņa tik neglīta? Ko dievs lēmis viņai? Abats citēja Anselmu: «Lietu izskats mainās ātrāk nekā stundu ritums. Iznīcīgs ir šīs pasaules laicīgais krāšņums.» Redzot, ka šāds mierinājums nelīdz, viņš jautāja, vai Margarēte labāk vēlētos piederēt pie zemākas kārtas — būt zemnieku meita un patikt vīriešiem.

— Nē, — viņa nevilcinoties atbildēja, — to gan ne! To ne! — Bet vienatnē viņai pēkšņi izlauzās vārdi: — Jā, jā, jā, labāk cauru dienu vest mēslus un būt glītai nekā ar šādu muti, seju un šādiem zobiem dzīvot pilī!

Viņa aprunājās ar Frauenkīmezera klostera priekšnieci. Margarēte bija apciemojusi savu jaunāko māsu, slimīgo, kroplo Adelheidi. Nu viņa sēdēja ar smalko, laipno, novītušo klostera priekšnieci mazās saliņas krastmalā.

— Mana māte nebija skaista, — sacīja meitene, — bet viņa nebija arī neglīta.

Vecā sieviete ar savu mazo roku viegli noglauda Margarētes cietos kaparsarkanīgos matus.

— Es negribu runāt par dievu un viņsauli, — viņa smaidīdama teica, — kur izskats neko nenozīmē. Bet cik ātri arī šai saulē kļūst krunkaina visgludākā seja! Vēl gadus piecpadsmit, gadus divdesmit — un tev tāda būtu! Tagad esmu gaužām laimīga, ka nekad neesmu bijusi skaista, — viņa piebilda.

Abas sievietes raudzījās pāri uz blāvi zilgo, plašo ezeru, spīd'ēja nespodra saule, brēca kaija.

Nākošajā gadā viņas pamāte Beatrise pēkšņi iegūla slimības gultā un vairs nepiecēlās. Viņa bija aizvien bijusi slimīga sieviete, turklāt tagad nomāca vilšanās, ka viņai nav bērnu. Pēc svētā vakarēdiena baudīšanas viņa vēl paguva pateikt vīram, lai tas liek nopērt un ar kaunu padzīt savu drēbnieku, kas piesavinoties nekaunīgi daudz dārgo drānu, kuras nepieciešamas karaļa apģērbiem. Heinriham vajagot pagādāt arī jaunu ādas zobena maksti skaistajam bruņu tērpam. Tad viņa novēlēja savu dvēseli dievam un nomira.

Johans un Margarēte nu bija neapstrīdami kalnu zemes mantinieki, jo nevienam nebija ne jausmas, kādu slepenu līgumu noslēguši Habs-burgi un Vitelsbahi. Pat zēns Johans kļuva možāks, uzzinājis, ka kļuvis princis mantinieks. Viņš klusībā uzskaitīja titulus, kādi viņam pienāksies: Karintijas, Gērcas, Krainas hercogs, Ti-roles grāfs, Kūrās, Briksenas, Trientas, Gurkas, Akvilejas bīskapijas fogts. Viņš iztēlojās, kā Ka-rintijā norisināsies senā svinīgā troņa pārņemšanas ceremonija, kas viņam tik ļoti patika. Kā ieradīsies valdnieks zemnieka apģērbā un aizdzīs brīvo zemnieku no akmens, uz kura tas sēž. Kā pats, uz akmens stāvēdams, uz visām pusēm vicinās kailu zobenu. Kā no zemnieka cepureš dzers malku svaiga ūdens. Un zēns Johans bija visai augstās domās par sevi.

Margarēte, lai gan satriekta par pamātes nāvi, tomēr juta atvieglojumu, apzinoties, ka nu ir neapšaubāma šo zemju mantiniece; nejauši viņa satika Kretienu de Laferti. Uzrunāja to satraukta,

taču svinīgāk nekā parasti. Cik labprāt viņa būtu dzirdējusi no tā kaut vienu siltu, cilvēcisku vārdu! Bet Kretiens ceremoniāli paklanījās, runāja ar viņu godbijīgi, kā jau ar savu valdnieci.

Pēc sievas nāves labais karalis Heinrihs kļuva vēl dievbijīgāks. Gan ēda un dzēra vēl negausīgāk, gan arī sieviešu viņam bija vēl vairāk. Toties arī dievu lūdza vēl vairāk nekā agrāk, bieži gāja sūdzēt grēkus, vēl aizvien jutās satriekts un piešķīra klosteriem un baznīcām daudz lielākus ziedojumus nekā līdz šim.

Kūrās bīskapijā pie zemes īpašuma savā laikā bija ticis arī kāds Pēteris fon Flavons, Kūrās bīskapa vasalis. Vēl jauns gados fon Flavona kungs krita kādā no karaļa Heinriha karagājieniem Itālijā. Viņš atstāja atraitni mazliet pāri trīsdesmi-tiem un trīs meitas. Izcēlās strīds par to, vai tiesības atstātos īpašumus mantot ir tikai vīriešiem vai arī sievietēm. Kūrās bīskaps Johanness un viņa kapituls uzsāka muižas konfiscēt. Fon Flavona kundze ar saviem trim nepilngadīgajiem bērniem devās meklēt palīdzību pie karaļa Heinriha. Metās ceļos viņa priekšā, raudāja. Viņas labais, jaunais, drošsirdīgais vīrs! Un tas bija kritis, kalpojot karalim Heinriham! Un nu varmācīgais Kūrās bīskaps gribēja nolaupīt viņas — atraitnes īpašumus un viņu pašu un nabaga bērnus iegrūst postā un nabadzībā. Visas trīs mazās, skaistās meitenes, sārtas un apetītlīgas savās melnajās kleitiņās, nometās ceļos viņai blakus, šņukstēja. Labais karalis Heinrihs bija gauži aizkustināts.

Viņš aizrakstīja Kūrās bīskapam. Dedzīgi aizstāvēja fon Flavona kundzes tiesības. Bīskapa atbilde bija īsa un aizskaroša. Ne soli viņš neatkāpās no savas prasības. Atraitne, kas pa to laiku ar meitām bija viesmīlīgi uzņemta Cenobergas pilī, iepatikās karalim Heinriham jo dienas jo vairāk. Starp karali un bīskapu izraisījās sīvas ķildas, notika pat sadursmes un vardarbības. Beidzot karalim izdevās izgādāt fon Flavona kundzei mazu atlīdzību.

Pa to laiku dāma bija kļuvusi par viņa oficiālu draudzeni. Bija neērti atmest viņai nabaga grašus. Vai gan nelaimīgajām radībiņam, kuru tēvs bija ziedojis viņa labā dzīvību, būtu jāizaug par neievērojamām sīku muižnieku jaunavām? Nē, tik skops karalis Heinrihs vis nebija! Viņš piešķīra tām Taufersas un Velturnsas pilis. Protams, tālab iznāca pakaulēties ar Briksenas bīskapu, kurš pieprasīja šos atbrīvotos lēņus sev. Taču karalis Heinrihs stūrgalvīgi palika pie sava nodoma. Galu galā viņš samaksāja bīskapam naudā; bet dāmai palika īpašumā abas muižas.

Fon Flavona kundze sevi un savas meitas vērtēja augstu. Jutās droša karaļa aizsardzībā. Viņa bija daiļa sieviete, baltiņ baltu ādu, gaišiem matiem, tvirta, apaļīga. Viņai patika smieties, un viņa neiztrūkstoši apmeklēja deju vakarus un turnīrus. Viņas pilīs nemitīgi valdīja svētku kņada. Viņai vienmēr vajadzēja darboties, visur iejaukties, ar lielu nopietnību viņa klāstīja pašus tukšākos niekus, visu saputroja. Pēkšņi viņai ienāca prātā apbedīt savu vīru Taufersas pils kapelā. No gada uz gadu viņa par to bija prāto-

jusi, līdz beigu beigās devās uz Lombardiju. Tur bez kādas ceremonijas apbedītais karavīrs tika izrakts, līķis, kā parasti, iemests verdošā ūdenī, lai miesa atdalītos no kauliem, mirstīgās atliekas svinīgi, skanot Flavonu dāmu skaļām raudām, apbedītas. Vai tie tik tiešām bija fon Flavona kunga pīšļi, nemaz nebija skaidri zināms.

Visas trīs meitenes neko daudz netika audzinātas, bija nevaldāmas un gaužām izlutinātas. Viņas vienmēr plūcās, par katru nieku bieži vien izcēlās niknas ķildas. Ikreiz, kad ieradās labais karalis, viņam vajadzēja ķildnieces izšķirt, nomierināt. Viņas uzstājās arī pret māti — nereti visas kopīgi. Māte par meitām žēlojās karalim, tās savukārt — par māti. Vēlāk tās atkal ne no šā, ne no tā izlīga, skaļi dižodamās, uzsvēra, cik saticīgi dzīvo viņu ģimene. Meitenes plosīdamās klaiņoja pa saviem plašajiem īpašumiem, traucēja kalpotājus, mocīja zemniekus, spīdzināja cilvēkus un dzīvniekus.

Visas trīs bija ļoti skaistas, baltas, gludu ādu, sārtas, tvirtas, gaišiem matiem. Pati skaistākā bija vidējā meita Agnese fon Flavona. Lielāka auguma nekā māsas, tumšākiem, spīdīgākiem matiem, izaicinošāku lūpu izliekumu, ne tik apaļu, bet garenāku seju, ne pārāk mazu lelles degun-tiņu. Visas trīs bija neizsakāmi iedomīgas. Agnese, lai arī tik jauna, viņa bija gadus divus vecāka par princesi Margarēti, nenoliedzami tika uzskatīta par skaistāko dāmu no Ečes līdz Innai. Visos turnīros bruņinieki sacentās par godu viņai; viņa izdalīja balvas. Ja kāds cildināja daiļās itāliešu dāmas, tad vācu bruņinieki vienā balsī daudzināja Agnesi fon Flavonu — un itālieši

apklusa. Kad māte, kārtodama Trientā kādu lēņu lietu, paņēma viņu līdzi uz bīskapa pili, ļaudis, kas sagaidīja viņas vārtu priekšā, sajūsmināti sauca: «Eņģelis nolaidies zemes virsū! Svētī mūs, daiļais eņģeli!»

Agnese apzinājās savu skaistumu. Viņai likās gluži dabiski, ka bruņinieki, karalis, tauta izpilda ikvienu viņas vēlēšanos. Viņa uzskatīja sevi par Tiroles valdnieci.

Labsirdīgajam karalim Heinriham takta izjūta liedza atļaut skaistajām māsām satikties ar viņa meitu Margarēti. Dažreiz, protams, no tā nevarēja izvairīties. Kaut gan Agnese ievēroja visas ārējās pieklājības formas, taču izturējās pret Margarēti ar tādu kā zobgalīgu nevērību, kas princesi briesmīgi kaitināja. Reiz, kad abas meitenes bija vienas un pie viņām atradās tikai Kretiens de Laferte, un kad viņas jau gandrīz pusstundu bija apmainījušās dzēlīgiem vārdiem, Agnese atvadīdamās lūdza:

— Pavadiet mani, Kretiena kungs!

— Kretiena kungs paliks šeit! — Margarēte teica neparasti sausā un stingrā balsī. Bet, kad Agnese, paraustījusi plecus, ar zobgalīgu un ļaunu smaidu uz lūpām devās prom, piebilda: — Ejiet, Kretien! Ejiet!

Apmulsis, nezinādams, ko darīt, jaunais cilvēks sekoja fon Flavonas jaunkundzei. Princese, palikusi viena, viebās, smagi elpoja, elsoja.

Reiz Margarēte un fon Šennas kungs kopīgi skatīja kādu ilustrētu dzejoļu manuskriptu. Blan-šeflūra izskatījās līdzīga Agnesei; fon Šennas kungs un princese aplūkoja krāšņo zīmējumu.

6i

— Ja, — fon Šennas kungs pec brīža teica, — viņa izskatās līdzīga Agnesei.

— Viņa ir brīnišķīgi daiļa, — Margarēte sacīja dīvaini izdziestošā, nomāktā balsī.

— Bet fon Flavonas jaunkundzei daudz naivākas acis, — piebilda fon Šennas kungs.

— Lasīsim tālāk! — Magarēte mudināja, un viņas balss, tāpat kā agrāk, skanēja rāmi, skaļi un silti.

Karalis Heinrihs ļoti agri sāka novecot, sakri-tās acīm redzami. Rokas viņam drebēja, bieži aizrāvās valoda, viņš šļupstēja. Viņu pēkšņi sagrāba briesmīgas bailes no soda viņpasaulē. It bieži viņš bija skatījis baznīcu portālos un gleznās attēloto pastaro tiesu, pekles pūķus, briesmīgus velnus, kas, sēra tvaikos tīti, ņirdzīgi smējās. Tas viss nu viņu biedēja ar savu baismīgo tuvumu. Viņš divkāršoja savus kristīga cilvēka ziedojumus baznīcai, bagātīgi apdāvināja Marien-bergu, Štamsu, Rotenbuhu, Benediktbeiernu. Taču tas spēja viņu tikpat maz atvieglot kā Viktrin-gas abata mierinošie solījumi. Lai sevi pārbaudītu, viņš pavēlēja Cenobergas kapelā nolikt zārku un veselu garu ziemas nakti nogulēja tajā. Viņam parādījās tie, kurus viņš bija padarījis nabagus, licis spīdzināt, nonāvēt; viņš bija labsirdīgs valdnieks, tomēr šādu ļaužu bija visai pulka. Tur nāca sievietes, ar kurām viņš bija netikli dzīvojis. Tās rādīja viņam smaidošas sejas, bet, kad apgriezās, bija redzams, ka to muguras jo dziļi saēduši pūžņaini tārpi. Visa kapela bija pārpilna ar baismīgiem velniem, kas stiepa nagus pēc viņa. Viņš kliedza. Bet pats bija licis kapelu aizslēgt un pavēlējis, lai neviens neatrastos tās tuvumā, jo viņam līdz agrajai mesai jāpaliekot vienam ar saviem grēkiem un nožēlām. Beigu beigās viņš vairs neizturēja. Bailēm veiklas kājas — viņš rāpās augšup gar sienu, izlēca pa logu. Zobus klabinādams, aukstus sviedrus svīzdams, ielīda savā gultā.

Kopš tā laika Heinrihs sāka vārguļot. Reizēm pats savā nodabā ko runāja, dobji un nevarīgi klepoja. Margarēte bieži uzturējās pie tēva, taču nekādu lielu līdzcietību pret viņu nejuta. Tātad nu viņam būs jāmirst. Viņš nevar žēloties, no dzīves allaž ņēmis visu iespējamo.

It īpaši viņam patika būt kopā ar saviem bērniem, jo sevišķi ar pašiem mazākajiem. Viņš staigāja šļūcošiem soļiem, sīko, šļupstošo, ar līkām kājiņām steberējošo, krišus klupšus tipinošo bērneļu vidū, te noslaucīja kādam smurgulim degunu, te nomierināja izmisīgi, aizgūtnēm brēcošu, tuklu, sārtu, rāpojošu nebēdni. Viņš gan ņēma bērnus rokās, gan apsēdās tiem blakus, reižu reizēm nopūzdamies, stāstīja par naudu, baznīcas sodiem, par lielo politiku šiem mazajiem, kas klausījās nopietni, neko nesaprazdami.

Pienāca aprīlis. Pāri zemei, kas tinās mandeļkoku un persiku ziedu putekļos, pletās gaiša debess zilgme. Karalis juta, ka dzīve galā. Viņš pavēlēja sevi aiznest uz svētā Pankratija kapelu. Maiga, zila jaunava Marija smaidīja viņam pretī. Krāsainais, apgleznotais baznīciņas logs laipni lāsmoja spožajā saulē. Visapkārt, platām acīm raudzīdamies, stāvēja mazie bērni, un turpat bija

arī lēnīgais, laipnais Viktringas abats. Pēkšņi karalim sākās pēdējais asinsizplūdums, .nosmacēja viņu.

Līķi uzšķērda, iebalzamēja, sirdi un iekšējos orgānus vajadzēja apbedīt Tiroles pilī, pārējo — ar vislielāko godu Štamsas Svētā Johana klostera valdniekiem paredzētajās kapenēs.

Briksenas bīskaps, saņēmis vēsti par karaļa Heinriha nāvi, tūlīt posās ceļā uz Tiroles pili un jādams vēl naktī izdzirda uz ceļa daudzu soļu dipoņu. Viņš apvaicājās saviem ļaudīm, vai tie ko neredzot. Arī tie dzirdēja troksni, taču ieraudzīt neko nevarēja. Kad nu bīskaps vērīgāk ielūkojās tumsā, viņš saskatīja, ka tie ir rūķi, kas ciešā barā steigšus dodas uz ziemeļiem. Bet tiem uz pirkstiem bija dārgakmeņi, tālab tikai viņš tos spēja saskatīt. Bīskaps apturēja kādu no tiem un iztaujāja. Tas paskaidroja, ka labais karalis Heinrihs esot miris, tāpēc tie vairs nejūtoties droši un tiem šī zeme esot jāatstāj.

Vēl tajā pašā dienā ceļā devās kurjeri, lai pavēstītu nāves ziņu visās zemes malās. Kāds no tiem — pāri kalniem, cauri Itālijas līdzenumam uz Veronu. Brāļi della Scala priecājās. Nu tik kalnos sāksies jukas! Varēs atkal stiept rokas uz ziemeļiem, sagrābt gabalu zemes. Kāds cits jāja uz Vīni. Tur klibais hercogs Albrehts, allaž drebinādamies, vājš, slimīgs, pavirši noskūtu seju, sēdēja pie kamīna. Viņš kļuva tramīgs, aizsūtīja pēc brāļa, ataicināja sekretārus, aizmirsa paēst, aizņemts ar plāniem un darbu. Vēl kāds cits

jāja uz Minheni pie imperatora Ludviga. Tas ar savām lielajām, labsirdīgajām acīm, kas zilgoja virs garā deguna, paraudzījās uz sūtni un, nopietniem, cienīgiem vārdiem izteikdams sēras par tik mīļotā tēvoča nāvi, tai pašā laikā rāmi apsvēra, aiz kāda iegansta visvieglāk būtu atņemt mazajai māsīcai tās zemes.

Margarēte aplūkoja sevi spogulī. "Spoguļa stikls bija iestiprināts ziloņkaula ietvarā, ko rotāja reljefs, kurā bija attēlota mīlas dievietes pils iekarošana. Nu jā, tāda kā mīlas dieviete viņa, Mar-garēta, nebija ne pēc sejas, ne auguma. Toties viņa bija Karintijas hercogiene un Tiroles grāfiene. Tātad, lūk, kāda izskatījās hercogiene! Viņa aplūkoja sevi ar rūgtu izsmieklu. Paraudzīsimies labi! Ar acīm un pieri var iztikt. Visbriesmīgākā bija mute, biezās pērtiķa lūpas. Nu lai — toties viņai bija Karintija! Tad noļukuši vaigi nav liela nelaime. Vai tos neatsvēra Tiroles grāfiste? Un pelēkā, plankumainā āda? Bet ja pieder Trienta, Briksena, Kūra, Friaula? Vai tad sejas āda neliekas gluda un tīra?

Johans, viņas laulātais draugs, bija kļuvis iedomīgs. Nu viņš bija valdnieks un pavēlnieks. Jutās pacilāts, izturējās pat laipni. Margarēte aplūkoja viņu. Viņš patiesi bija glīts zēns: seja iegarena, valdonīga, mati skaisti. Arī skatiens šodien šķita atklāts, drosmīgs. Johans domāja: skaista viņa nav. Bet zemes, ko saņemu kopā ar viņu, ir skaistas.

— Nu, Grēte? — viņš bilda un sirsnīgi noskūpstīja to uz neglītajām lūpām. Turklāt viņš pieme-

'tinēja, ka nu reiz arī Margarētei būšot jādodas viņam līdzi medībās ar vanagiem.

Tad abi bērni nosēdās viens otram blakus, izturējās gauži nopietni un apspriedās par saviem pirmajiem valdīšanas pasākumiem. Apstākļi nebija viegli. Ar feodālajiem baroniem bija grūti saprasties, tie, zināms, centās izmantot sarežģīto situāciju, kas radās sakarā ar valdības maiņu. Johans izturējās augstprātīgi. Gan viņš tos pieveiks! Viņš arī trakulīgu zirgu jau savaldījis. Pirmām kārtām jāatsauc šurp tēvs, karalis Johans; tas vēl laikam uzturas Parīzē pie sava svaiņa Francijas karaļa, piedalās turnīrā. Pēc tam lai sūtņi dodas pie imperatora, pie Austrijas hercogiem. Bērni ataicināja Viktringas abatu, uzticēja viņam vēstneša lomu svinīgi, taču ar tēlotu nevērību. Viņi parakstīja savus vārdus zem pilnvaras: Johans, ar dieva žēlastību Tiroles grāfs, Margarēte, Dei gratia Carinthiae dux, Tyrolis et Goritiae comes et ecclesiarum Aquilensis, Triden-tinae et Brixensis advocata '.

Taču, kad Viktringas abats nodeva šo vēstuli, viņa pilnvarotāji jau bija zaudējuši lielāko daļu no šīm zemēm. Imperators ar klibo Habsburgu Linčā apspriedās, kā īstenot to līgumu, pēc kura zeme kalnos jāsadala starp Habsburgiem un Vi-telsbahiem. Bavārietis, neveikls, smagnējs, centās visu sagrābt savās rokās, negribēja atteikties pat ne no mazākā ciematiņa. Spīvi un stūrgalvīgi turējās klibais hercogs, neskopojās ar skarbiem vār-

1 Ar dieva žēlastību Karintijas hercogiene, Tiroles un Gērcas grāfiene un Akvilejas, Trientas un Briksenas baznīcu patronese (lat. vai).

diem, nekur nepiekāpās. Abi sēdēja, domādami tikai par savām kartēm un dokumentiem, lūkojās uz sabangoto Donavu, lietus lija aumaļām, abi vīri pūlējās notvert trekno kumosu, rāva to katrs uz savu pusi. Sīksti kaulēdamies, abi beidzot vienojās: Karintiju, Krainu, Dienvidtiroli — austrietim, Ziemeļtiroli — bavārietim. Kad nu abi bija tiktāl vienojušies, ieradās Viktringas abats ar Bērnu vēstulēm un rīkojumiem. Abi valdnieki saņēma viņu ļoti pieklājīgi. Uzmanīgi izlasīja vēstules. Ar dziļi slēptu ironiju austrietis bilda, cik gauži viņam ķeroties pie sirds tēvoča nāve — šī cildenā, visugaišā valdnieka, visas viņu dzimtas vecākā un visu viņu tēva nāve. Cik ļoti viņš jūtot līdzi savai mazajai radiniecei un viņas jauneklīgajam vīram! Karintija nu esot viņa īpašums. Karintija viņam piešķirta, pateicoties imperatora devīgumam, viņa karaspēka daļas jau esot ceļā, lai šo zemi ieņemtu. Bet, ja viņš kaut kā citādi varot būt savai mazajai radiniecei pakalpīgs un izpalīdzīgs, tad ar prieku nododot sevi viņas rīcībā. To pašu pateica imperators, ar savām lielajām, zilajām acīm cieši un sirsnīgi lūkodamies abatā. Tikai svinīgāk, skaļāk skanēja viņa vārdi, jo viņš taču bija imperators. Diemžēl bērni ar savu lūgumu esot nākuši par vēlu; viņš ar mīļajiem Austrijas tēvočiem jau visu norunājis. Starp citu, viņš gribot visžēlīgi par to padomāt.

Kad bērni Tiroles pilī saprata, cik bēdīgas viņu izredzes, tie sūtīja kurjeru pēc kurjera uz Parīzi pie tēva un aizbildņa — karaļa Johana. Bet tas bija turnīrā smagi ievainots. Sadauzīts, gandrīz zaudējis acu gaismu, viņš gulēja ievīkstīts un

apsaitēts un varēja nosūtīt uz Tiroli tikai vājus mierinājuma vārdus — lai bērni nezaudējot dūšu, tiklīdz spēki atļaušot, viņš ieradīšoties pats, lai tos un to zemes aizsargātu. Ļauns liktenis bija viņam lēmis nevarīgam gulēt uz gultas, kamēr imperators un Habsburgs sadalīja savā starpā bagātās zemes, kuras viņš bija sev nodrošinājis ar ilgu un veiklu diplomātiju. Tikai tālab vien, ka viņš bija spēlmanis un fatālists, arī šī nelaimes vēsts viņu pārāk neskāra. Viņš bija pieradis pie pēkšņām pārmaiņām un, lai gan jutās bezspēcīgs un atradās nožēlojamā stāvoklī, tomēr vēl vieglprātīgi pazobojās par sievietēm un zemēm, kuras nu viņš šādā veidā bija zaudējis, un ar spēlmaņa aukstasinību cerēja uz laimīgu likteņa pavērsienu.

Pa to laiku, nesastopot nekādu pretestību, Ka-rintiju un Krainu ieņēma Habsburgu karaspēks. Pilsētas sumināja Habsburgus, visur tika svinīgi nolasīts imperatora lēņa dokuments, feodālie baroni un ierēdņi atzinīgi novērtēja notikušo faktu, nodeva zvērestu jaunajiem valdniekiem. Paši dižciltīgākie muižnieki, kuru priekšgalā atradās cienījamais Konrāds fon Aufenšteins, nelaiķa karaļa vietvaldis, kam karalis, pilnīgi uzticēdamies, bija dāvājis visienesīgāko īpašumu, turklāt spēlēja gaužām divkosīgu lomu. Pilsētu iedzīvotāji samierinājās ar nodevību pret bērniem, jo Austrijas hercogs Oto, aizstādams savu klibo brāli, stingri izpildīja patriarhālās ceremonijas, kuras Karin-tijā mēdza ievērot karaļa kronēšanas gadījumā un par kurām mazais princis Johans tā bija prie-

cājies. Oto uzvilka zemnieka apģērbu, lika zemniekam, kas šai nolūkā bija nosēdināts uz akmens, piecelties, dzēra ūdeni no viņa cepures un izpildīja vēl daudzas citas tradicionālas ceremonijas. Vispār hercogs Oto bija jauns, smalks, moderns cilvēks; zemnieka apģērbā viņš pats sev likās visai ērmīgs; kopā ar saviem augstmaņiem hercogs vēl ilgi par to uzjautrinājās. Taču ļaudīm bija gaužām pa pratam turēšanas pie tēvu tēvu paražām, tie jutās aizkustināti un nešaubīgi nostājās jaunā valdnieka pusē.

Margarētai nebija patētisks raksturs. Viņa nekad nebija cerējusi, ka Karintija aiz uzticības pret likumīgo karaļnamu dedzīgi nostāsies viņas pusē un viņu aizstāvēs. Bet aizvainojošais veids, kā ļaudis, it kā tas būtu pats par sevi pilnīgi saprotams, atteicās no tiesībām un nostājās varas pusē, steidzīgi cenzdamies gūt sev sīkas priekšrocības, izraisīja Margarētē riebumu un sašutumu. Tāpēc viņa neko neiebilda, kad hercogs Johans, aiz dusmām vai plīsdams, kājas piecirzdams, balsij aizraujoties, deva pavēli nopostīt Karintijas neuzticamā gubernatora dzimto pili Aufenšteinu pie Matras. Saprātīgais fon Šennas kungs, bez šaubām, uzskatīja, ka gudrāk būtu bijis pili apķīlāt.

Karintija bija zaudēta, bet Tirolē notikumi risinājās bērniem labvēlīgi. Tiroles baroni bija saņēmuši no Luksemburga noteiktu solījumu, ka vadošajos posteņos neiecels svešzemniekus; katrā ziņā ar abiem bērniem bija vieglāk saprasties nekā ar Vitelsbahu, ar kuru ielaisties naudas darījumos nepavisam nebija patīkami. Tiroliešu augstmaņi sametās acīm, vienojās, nolēma ar īstu

tiroliešu uzticību palikt pie savas likumīgās valdnieces, gatavoja bruņotu pretestību, gādāja par labvēlīgu noskaņojumu valstī.

Tā nu hercoga Johana vecākais brālis mark-grāfs Kārlis, ko karalis Johans pagaidām bija aizsūtījis uz Tiroli savā vietā, atrada grāfisti labi sagatavotu aizsardzībai; un pēc īsas, ārkārtīgi neatlaidīgas, sīvas im nežēlīgas cīņas visiem trim karaļbērniem izdevās Tiroli nosargāt. Jaunais hercogs Johans šajā karā parādīja sīkstu, nesalaužamu drosmi, kas arī manāmi ietekmēja Mar-garēti.

Pa šo laiku arī karalis Johans bija piecēlies no slimības gultas. Viņa acis, protams, vairs nebija glābjamas. Viņš vairs samanīja tikai vāru ārējās pasaules atspulgu un saprata, ka drīz vien nesaredzēs gluži neko. Tāpēc viņš jutās saguris, pievērsās filozofijai, bija noskaņots pret kariem. Ari Habsburgu, klibo Albrehtu, karš bija nogurdinājis; viņš saprata, ka vairāk par Karintiju pagaidām neko neiegūs un, ja turpinās karu, tad cīnīsies tikai imperatora labā, bet tas, ja runa būs par maksājumiem, šoreiz, tāpat kā vienmēr, liekus vārdus netērēdams, izmantodams savu imperatora titulu, augstprātīgi un nekaunīgi izvairīsies. Šādā situācijā Albrehts it drīzi vienojās ar Johanu, atzina Luksemburgus par likumīgiem Ti-roles valdniekiem, bet Johans savukārt paziņoja, ka uzskata Karintiju par Habsburgu īpašumu; protams, viņš pieprasīja arī materiālu atlīdzību: desmittūkstoš Veronas sudraba mārku.

Aizrāvies ar līgumu slēgšanu, Johans ieteica ari imperatoram tirdzniecisku darījumu: apmainīt Tiroli pret Brandenburgu. Ludvigs, kas ar īstu de-

dzlbu nodevās šādiem pasākumiem, tūlīt piekrita, un abi valdnieki enerģiski visos sīkumos apsprieda projektu. Taču pēkšņi tiroliešos pamodās kvēlas uzticības jūtas pret savu valdnieci; Vi-telsbahu vara īpaši nelabvēlīgi ietekmētu feodālo baronu finansu stāvokli. Tika izdotas stingras jo stingras rezolūcijas, un tautas nostāja bija tik krasa, ka pašam karalim Johanam vajadzēja svinīgi apliecināt: par šādu maiņu viņš nekad neesot domājis. Arī viņa dēls un vietvaldis markgrāfs Kārlis uzskatīja tautas noskaņojumu par tik nopietnu, ka uzstāja, lai tēvs dod visstingrāko zvērestu Tiroli nekad neiztirgot; plecus paraustīdams un laipni smaidīdams, viņš to arī darīja.

Jaunais laulātais pāris nepavisam nedomāja ievērot Johana nolīgumus attiecībā uz Karintiju. Ar visasākajiem vārdiem Margarēte pārmeta savam aizbildnim, ka tas zemiski nododot viņas intereses; viņai un viņas jaunajam vīram esot pilnīgas tiesības uz Karintiju un Krainu. Jaunais hercogs Johans turklāt uzskatīja, ka ir pamatots iemesls sarīkot lielu patētisku ceremoniju. Viņš sapulcināja Tiroles muižniekus pie sevis, lika, lai tie izkārtojas glīti pa grupām, izvelk zobenus un zvēr pie krusta, ka tiem tikmēr nebūs ne miera, ne atpūtas, kamēr Karintija atkal kļūs viņa un Margarētes īpašums.

Aklais karalis Johans nosprieda, ka viņa dēls ir mazs ēzelis. Jo šīs dedzīgās uzstāšanās vienīgais iznākums bija tas, ka Austrija vairs neizmaksāja desmittūkstoš Veronas sudraba mārku. Faktiski Karintija palika austriešu īpašums. Neraugoties uz zvērestu, iedomīgie Tiroles augstmaņi iebāza savus zobenus atkal makstī, un

karaļa Johana telpās nemanāmi, kā ēna, nemitīgi klanoties, ieslīdēja mesers Arteze no Florences.

Hercogs Johans pamazām nobrieda, kļuva vīrišķīgāks. Seja viņam joprojām bija jauna, viltīga un īgna; taču garais augums zaudēja kokainumu, kalsnumu, tapa spēcīgs, stalts, ne pārāk lokans, tomēr veikls. Viņš bija teicams mednieks, it īpaši izveicīgs medībās ar vanagiem, parādīja drosmi arī kaujā. Margarētei viņš patika. Bija arī skaistāki vīrieši, gudrāki, varonīgāki par viņu. Bet Johans bija krietni izturējies smagajās cīņās par valsts īpašumu, viņš vairs nebija nekāds zēniņš, gluži jauns kļuvis par vīru, bija tās vīrs. Johans izvairījās no Margarētes. Vai kāds brīnums? Viņš taču vispār bikls pēc dabas, valodīgs, draudzīgs tikai ar saviem medniekiem; viņu vajadzēja iekarot. Margarēte vienmēr gadījās viņam cejā. Tas nelīdzēja. Viņš noraidoši gāja tai garām.

Margarēte savu dienu aizpildīja ar neskaitāmām nodarbībām — ar uzpošanos, reprezentēšanos, politiku, mācībām. Taču domās atkal un atkal kavējās pie Johana. KādēJ gan viņai neizdevās tam tuvoties? Naktīs domās viņa aizvien bija kopā ar Johanu. Gandrīz vai uzmācīgi Margarēte meklēja viņa sabiedrību. Tiklīdz zināja, ka viņš ir kaut kur tuvumā, tā atrada visus iespējamos ieganstus, lai iekļūtu pie viņa. Bet viņš vienmēr steidzās, īgni vairījās no katra sirsnīga vārda. Margarēte nekad necentās uzzināt, kāds iemesls ir viņa nedraudzībai, ne mirkli nebija uz viņu dusmīga. Visur vainoja tikai sevi, savu neveiklību.

Viņai vajadzēja kādam uzticēties, paprasīt padomu. Bet kam? Viņas galma dāmas bija neiejūtīgas un aušīgas, bet labsirdīgais Viktringas abats bārstīja cēlus vārdus un citātus. Pēc kādas bezmiega nakts viņa aprunājās ar fon Šennas kungu.

Garā auguma vīrs sakumpis sēdēja iepretī viņai, pārlicis vienu kāju pāri otrai, mazliet apvītušo seju atbalstījis lielajā rokā. Starp lodžijas vieglajām kolonnām pavērās skats uz tālajiem kalniem, uz krāsām bagāto, krāšņo, saules apspīdēto zemi. Pa lodžijas sienām pastaigājās Tris- • tāns, raibum raibs un pārāk slaids. Izolde, roku pacēlusi, stāvēja taisni izslējusies un noraidoša. Pie Margarētes kājām piepūties dižojās pieradināts pāvs. Margarēte bija ģērbusies malvu krāsas tērpā, kapara krāsas mati lāsmoja spilgtajā dienas gaismā, kas it īpaši skaidri un nežēlīgi atsedza sejas neglītumu. Viņa runāja stomīdamās, pusvārdiem. Bija labi apdomājusi, ko grib sacīt; tomēr tagad viņas citkārt tik raitā valoda skanēja aprauti un viņa runāja aplinkiem. Galu galā Jo-hans taču esot viņas vīrs. Kādam tomēr vajagot viņam to atgādināt. Viņai pašai to darīt esot neērti.

Viņa palūkojās uz fon Šennas kungu. Bet tas sēdēja pavisam rāms, mirkšķināja saulē acis, klusēja. Viņa turpināja vēl nedrošāk. Senāk dažkārt gadījies, ka valdnieki, kas jau bērnu dienās saprecināti, vēlāk svinīgi atzīmējuši savu stāšanos laulībā. Johanam patīkot ceremonijas. Vai, pēc fon Šennas kunga domām, viņai nevajadzētu griezties pie Johana ar priekšlikumu sarīkot šādas svinības?

Fon Šennas kungs tūlīt neatbildēja. Saulainajā

klusumā ieskanējās pāva kliedziens, kaut kur tāl-tālu ielejā, dziļi vīnadārzos, rotaļādamies klaigāja bērni. Fon Šennas kungs zināja, ka jaunais hercogs pret citām sievietēm nepavisam neizturas tik bikli un kautrīgi kā pret Margarēti. Gausi, it īpaši piesardzīgi viņš beidzot sāka runāt. Viņš labi zinot, cik jaunais valdnieks esot ietiepīgs un varaskārs, tāpēc neticot, ka Johans piekritīšot tam, ko cits ieteicis. Varbūt kādreiz radīšoties izdevība šādu domu viņam tik nemanāmi darīt zināmu, ka viņš to uzskatīšot pats par savu vēlēšanos. Bet vajagot ievērot gaužām lielu piesardzību. Un nogaidīt.

Tad laimīgs, ka var pievērsties citam tematam, viņš norādīja uz kādu jātnieku, kas spožajā saulē lēnām jāja pa ceļu augšup.

— Berhtolds jāj šurp.

Ar lielu godbijību sveicinādams, Berhtolds fon Gufidauns tuvojās hercogienei. Staltais tumšmatis bruņinieks ar brūnganu, atklātu seju un zilām acīm bija Jākoba fon Šennas labākais draugs. Fon Šennas kungs mēdza teikt: «Viņš ir divtik liels muļķis kā es, bet desmitreiz krietnāks par mani.» Margarētei patika šis noteiktais, krietnais, gaužām padevīgais cilvēks.

Fon Sennas kungs lika atnest vīnu un augļus. Diena gāja uz vakarpusi, sarunas ritēja rāmi. Kad uz brīdi iestājās klusums, Margarēte pēkšņi ievaicājās:

— Fon Gufidauna kungs, jūs tiekaties ar daudziem cilvēkiem, sakiet — kādas īsti ir tautas domas par mani?

Krietnais Gufidauns jutās neērti, samulsa, mēģinādams izlocīties, atbildēja, ka tauta viņu pie-

nācīgi mīlot un cienot. Svīda, kad meitene lūkojās viņā ar skaidrām, nopietnām acīm. Šenna nāca apjukušajam palīgā. Visiem esot zināms, cik viņa gndra un atjautīga un ka viņa paglābusi valsti no Habsburga un Vitelsbaha.

Margarēte labi saprata, ka piesardzība, ko viņai ieteica fon Šennas kungs, ir tiešām vietā, ka tā vēl vairāk nepieciešama, nekā viņš aiz pieklājības pasacīja. Bet viņa nevēlējās sev to atzīties. Viņa nespēja vairs ilgāk palikt vienaldzīga un noskatīties, kā Johans iet viņai nevērīgi garām. Nenoliedzami — viņas seja bija neglīta, augumam trūka cēluma un valdzinājuma. Bet viņa ir vesela, dižciltīgām asinīm, viņa vēlas, spēj un ar pilnām tiesībām var kļūt grūta un dzemdēt valdnieku bērnus. Vīrieši ir nejēgas, grib, lai tos pamudina, droši vien tā tas ir. Zēns pats neprotas, ja to nepamudina.

Ar pūlēm valdīdama satraukumu, Margarēte cik iespējams nevērīgi jautāja Johanam, kad un kur viņš ieteiktu rīkot viņu laulību svinības. Vil-tenes klosteris, Insbruka uz to gaidīt gaidot. Johans noskatīja viņu no galvas līdz kājām, savilka seju niknā, zobgalīgā grimasē, samiedza acis šauras šauriņas. Svinības ari vēl? Viņš taču esot to apprecējis. Svinību esot bijis gana. Viņam ne prātā nenākot vēlreiz svinīgi stāties laulībā. Lai viņa, lūdzama, pagaidot, lai liekot viņam mieru. Viņš kliedza. Balss aizlūza. Viņš smējās īgni, nicinoši. Acis pārslīdēja viņas cietajiem vara sarkanajiem matiem, pāri strupajam, neveiklajam augumam lejup līdz pat kājām. Viņš izskatījās pēc maza, ļauna pērtiķa. Margarēte sāka žagoties, apgriezās, devās prom.

Vienatnē viņa niknumā ārdījās, aiz dusmām vai plīsa. Kas gan viņš tāds ir? Izskatās pēc sirdīga, neglīta kucēna. Ja viņš nebūtu hercogs, kas tad uz viņu skatītos! Un par hercogu viņa to padarījusi. Un tagad — kas lai viņai palīdz? — tagad jāpacieš visnekaunīgākais izsmiekls. Vai tādēļ viņa ir hercogiene? Vai jel reiz kāda sieviete tā noniecināta un aizvainota kā viņa? Viņa skrāpēja sev krūtis, nožēlojamo, neglīto seju. -Plosījās dusmās, grieza zobus, spiedza, vaidēja, tā ka ieskrēja izbiedētās galma dāmas.

Nākošajā dienā viņa bija kā sastingusi. Visu uzmanību pievērsa politikai. Markgrāfs Kārlis, Johana vecākais brālis, bija devies uz Reinzemi. īstenais zemes pavaldonis, kas ar gudru prātu izrīkoja hercogu Johanu, bija Trientas bīskaps Nikolajs, agrākais markgrāfa kanclers Brinnā, enerģisks, atjautīgs cilvēks, kas bez ierunām pakļāvās Luksemburgiem. Tagad ik sīkākā jautājumā iejaucās pati Margarēte, gan laipni, tomēr nepiekāpīgi piespieda bīskapu dot iespēju viņai piedalīties visos valdīšanas pasākumos.

Pret hercogu Johanu viņa izturējās salti, ceremoniāli, neaizmirsdama nevienu titulu, sauca viņu par hercoga kungu. Viņš gan tika pieaicināts apspriest visus politiska rakstura jautājumus, taču Margarēte ar izmeklētu laipnību prata viņu tiroliešu augstmaņu acīs padarīt par mazu, untumainu muļķa puiku. Gaužām veikli viņa prata Johana piekrišanu jebkurā jautājumā pārvērst par tukšu formalitāti, turklāt tā, ka viņš, līdz pēdējam saērcināts un nikns, nevarēja pārmest šķietami pārsteigtajai un nevainojamai Margarētei necienību pret viņu.

Valsts finansu stāvoklis bija labāks nekā karaļa Heinriha laikā, bet vēl nekādā gadījumā kārtībā. Bija nepieciešama pastāvīga, piesardzīga laipošana un izmanība. Saspringtā darba nogurdināts, hercogs Johans ataicināja no Florences mūžīgo izpalīdzētāju, ko viņš jau pazina kopš tēva valdīšanas laika, — meseru Artezi. Nemanāms, kā ēna, ārkārtīgi pakalpīgs bija varenais baņķieris, kas pēkšņi ieradās Tiroles pilī. Pats par sevi saprotams, ar lielāko prieku viņš izpalīdzēšot. Par to viņš pieprasīja tikai pavisam, pavisam niecīgu pretpakalpojumu: nupat atklāto sudraba raktuvju ieķīlāšanu.

Hercogs Johans tūlīt bija ar mieru. Margarēte ar gudru ziņu tikai mazliet un nevērīgi iebilda, ļāva viņam galīgi sapīties šajā plānā. Bet, kad tas bija izstrādāts visos sīkumos, viņa pēkšņi ar vislielāko noteiktību protestēja. Johans aizsvilās, dzīslas pietūka resnas kā čūskas.

— Itālietis saņems tiesības uz sudraba raktuvēm! — viņš spalgi kliedza.

Margarēte drebēja uzvaras priekā.

— Viņš tās nesaņems!

Hercogs piesarka. Kā tad tā? Viņš bija apsolījis baņķierim raktuves — un nu vairs solījumu nevarēs izpildīt? Tikai tāpēc vien, ka šī ragana, pretīgā, riebīgā grezele to nevēlas?

— Viņš tās dabūs! Viņš tās dabūs! — Un hercogs metās viņai virsū, iecirta sejā pļauku, iekoda.

Margarēte, svētlaimīga, ka viņu tik dziļi aizskārusi, aiz prieka gavilēja, viņas skanīgā balss saplūda ar tā aizslāpstošajiem čukstiem.

— Viņš tās nedabūs! Nekad viņš tās nedabūs! Nekad!

Sēkdams, nevarīgs, spēkus zaudējis, Johans palaida Margarēti vaļā.

Margarēte sūtīja ziņnešus pie markgrāfa Kārļa. Saīdzis viņš pameta svarīgos darījumus un kā šķīrējtiesnesis atgriezās Tirolē. Bija skaidrs, ka Mar-garētei taisnība; pats par sevi saprotams, ka sudraba raktuves nedrīkst florencietim atdot. Margarēte ar gudru ziņu bija iejaukusies, aiztaupījusi laulātajam draugam atklātu neveiksmi. Kad vecākais brālis ar hercogu palika vienatnē, viņš Johanu tā bāra, ka tam asinis sāka vārīties aiz dusmām.

Lietišķais, saprātīgais markgrāfs varēja vienīgi cienīt savu jauno, valsts lietās gudro svainieni. No Bohēmijas un Luksemburgas slava par viņas diplomātisko veiklību izplatījās visos Eiropas galmos. Lai gan oficiāli sarunas tika vestas ar hercogu Johanu, tomēr visu valstu kancelejās bija zināms, ka īstenībā zemi kalnos pārvalda vienīgi jaunā, neglītā hercogiene.

Drīz pēc karaļa Heinriha negaidot nomira arī fon Flavona kundze, Taufersas un Velturnsas īpašniece. Reiz pastaigā ar savu jaunāko meitu, līksmi čalojot un plūcot Alpu puķes, daiļā, apaļīgā dāma pēkšņi sabruka un nomira. Meitas, saņēmušas daudzus līdzjūtības apliecinājumus, ar lielu greznību apbedīja māti blakus mazliet apšaubāmajām Pētera fon Flavona mirstīgajām atliekām, kuras bija atvestas šurp no Itālijas. Trīs skaistās jaunavas bija nonākušas patiesi neap-

skaužamā stāvoklī. Pēc viņu aizstāvja — labā kara]a Heinriha nāves Kūrās bīskaps prasīja atjaunot savas agrākās tiesības uz rietumu apgabala īpašumiem, bet Briksenas bīskaps gluži pamatoti gribēja atdabūt Taufersas un Velturnsas pilis un muižas.

Visas trīs jaunās gaišmatainās damas, mīlīgas un bezpalīdzīgas, ilgi apspriedās ar bīskapu finansu padomniekiem. Gadījās daudzi, kas apņēmās viņām palīdzēt. Taču pret vareno bīskapiju likumīgajām tiesībām bija grūti cīnīties. Galu galā viņu lieta nonāca pēdējā instancē — hercoga galmā.

Agnese fon Flavona ierādās Tiroles pili, nometās ceļos jaunā hercoga priekšā. Zēnisks un ļoti iedomīgs, nopietni sakniebtām lūpām garenajā, šaurajā sejā viņš stāvēja pretī lūdzējai. Viņa varaskārei glaimoja tas, ka maigā būtne melnajā tērpā, daiļa un lūdzoša, gaužām pazemīgi nometusies viņa priekšā, raugās viņā dziļām, zilām acīm. Tā arī pieklājās. Dievs bija vēlējis, lai tā būtu. Tā otra, neglītā, lai jau tā norej viņu. Bet maigā, piemīlīgā, pati daiļākā šās zemes sieviete bija nometusies ceļos viņa priekšā, rāmi, padevīgi, pilna paļāvības lūkojās viņā. Johans izturējās gaužām žēlīgi pret viņu.

Agnese devās vizītē arī pie hercogienes. Mar-garēte varonīgi turējās pretī kārdinājumam pazemot skaistuli. Bija žēlīga. Siltiem vārdiem izteica līdzjūtību sakarā ar fon Flavona kundzes nāvi. Viņas tēvs, karalis Heinrihs, aizvien esot bijis īpaši labvēlīgs tās ģimenei, Margarēte mīklaini piebilda. Tiesa gan, tas esot gaužām bēdīgi, ka likumi, kā viņa dzirdējusi, esot dāmām

nelabvēlīgi. Viņa pati, protams, katrā laikā esot gatava palīdzēt no savas personiskās valdnieces kases.

Agnese bija cieši apņēmusies neaizkaitināt Mar-garēti. Taču šo mīklaino, divkārt aizskarošo izsmieklu viņa nespēja paciest. Kā tad tā? Meitene ar tādu ģīmi un tādu muti atļaujas viņai iedzelt? Pat ja tā būtu Romas ķeizariene, bet viņa, Agnese, verdzene, arī tad viņa būtu aizstāvējusies. Agnese krietnu brīdi nicīgi nolūkojās hercogienē. Tad atbildēja, ka tik nelabvēlīgi, šķiet, viņu apstākļi vis nerādoties. Vismaz pats hercoga kungs esot bijis pret viņu ļoti žēlīgs un teicis mierinošus vārdus. Mazliet sausi Margarēte piebilda: nu jā, tikšot uzklausītas lietpratīgu personu domas un žēlsirdīgi ņemti vērā visi apsvērumi, kas šai gadījumā nākot par labu.

Iekams Agnese atstāja pili, viņa vēl sastapās ar Kretienu de Laferti, kas viņai siltiem vārdiem izteica līdzjūtību. Agnese viņu nopietni uzklausīja un pateicās ar dziļu cieņu. Viņš lūdza atļauju Agnesi pavadīt mājup. Arī atceļā viņa, kā pieklājas, bija skumīga, tikai reizēm, aizmirsdama sēru laikam piedienīgo izturēšanos, izmeta pa draiskam koķetam vārdam, ar tādu mainīgu uzvedību gaužām samulsinot jauno cilvēku.

Kretiena dzīve Tiroles galmā nebija nekāda patīkamā. Kamēr princis Johans vēl bija mazs zēns, Kretienam, kā jau pakalpīgam rotaļu biedram, kam nemanāmi jānoklusē un jāizlīdzina neskaitāmie pārkāpumi, ko mazais, grūti audzināmais princis atļāvās pret galma manierēm un paražām, bija skaidri zināmi pienākumi. Karalis Johans bija pārliecināts, ka smalkjūtīgāku adjutantu par glīto,

taktisko' un tomēr tik pieticīgo jaunekli grūti atrast savam nerātnajam dēlam. Taču paib princis Johans nekad nebija varējis īsti ciest savu atklāto, glīto rotaļu biedru. Viņš to allaž bija iedunkājis, nežēlīgi mocījis, pazemojis, ar savām šaurajām vilka ačelēm glūnīgi vērojis, vai pacietīgais pavadonis reiz nesacelsies pret viņu un nedos iemeslu aizraidīšanai.

Kretiens bija kādas dižciltīgas, nemantīgas franču dzimtas jaunākais dēls, tālab viņam nācās meklēt laimi galmā. Viņam nebija nodoma pavadīt bez nākotnes izredzēm savus labākos gadus Tirolē. Karaļa Johana karagājienos Kretiens bija izturējies drosmīgi un varonīgi. Iespēja īpaši izcelties viņam nebija gadījusies. Kāpēc palikt pie šī jaunā, ļaunā hercoga, kas viņu vienmēr pazemoja, kas nepavisam nebija labvēlīgi noskaņots pret viņu? Kretiens prātoja atgriezties karaļa Johana galmā vai doties uz Franciju vai vēl labāk — pie Kastīlijas karaļa. Cīņās ar mauriem bija cerības iemantot naudu un godu.

Jau sen kopš Margarēte nebija vairs parādījusi Kretienam īpašu labvēlību. Bet, redzot, ka ar hercogu nav vairs kopēja ceļa, viņa sāka Kre-tienu pievilināt. Uzticēja viņam mazus, slepenus, diplomātiskus pienākumus, uzdeva nevainīgus jautājumus, ar balss intonāciju liekot nojaust, ka tie svarīgi. Viņš izturējās atturīgi, nepavisam viņai neuzticējās, nevēlējās neko saprast. Tā bija liela laime — baudīt tik augstas kārtas sievietes labvēlību; taču šai laimei bija divas puses: neiespējami bija tik neglītas sievietes dēļ lauzt šķēpus. Tiesa gan, neviens vairs neiedrošināsies tā kā senāk smieties viņam tieši acīs; tomēr viņš

iedegās sašutumā, jau iedomājoties vien, ka viņam aiz muguras ņirdzīgi smīn, izmet piedauzīgas piezīmes. Bet tad viņš padzirda, ar kādu cieņu visos galmos piemin Margarētes apdomību un saprātīgumu. Viņam glaimoja, ka dāma, kuru tā novērtē, izvēlējusies tieši viņu. Margarēte iedvesa viņam godbijību, viņš bija tai pateicīgs, vairs nevairījās no tās. Viņš runāja tādā pašā tonī kā hercogiene, viņa acis aizmiglojās, to ieraugot, balss kļuva neskanīga, kad viņš tai ko teica.

Reiz, atgriezies mājās pēc ilgākas prombūtnes, Kretiens lūdza vizīti pie hercogienes. Viņa neatradās savās istabās, kalsnā fon Rotenburgas jaunkundze bija aizvedusi viņu vakarīgā dārza nomaļākajā stūrī. No kāda koku pudura skanēja dziesma. Galma dāma pielika pirkstu pie lūpām, dodama mājienu apstāties, klusēt. Silta, skanīga balss dziedāja vienkāršu dziesmu, gavilēdama aizlidoja augstumos, dvestin izdvesa visas sāpes, ilgojās, pateicās, stāstīja par maldu ceļiem. Jaunais cilvēks jutās kā baznīcā lielos svētkos. Viņš noņēma cepuri.

— Vai hercogiene? — viņš jautāja, pats neticēdams. Tur jau tā nāca šurp pa aleju. Marga-rēte redzēja lielu, saviļņojošu izbrīnu viņa atklātajā sejā. Lēni tā sniedza viņam roku. Viņš to noskūpstīja.

Pa to laiku bija jau tik daudz runāts par fon Flavona kundzes mantojumu, ka vilcināties ar lēmumu vairs ilgāk nevarēja. Kā juridiskie, tā politiskie apsvērumi prasīja, lai brīvie lēņi tiktu atdoti bīskapiem, kas Luksemburgiem bija izdarī-

juši daudz pakalpojumu. Tomēr padomnieki atrada visādus apšaubāmus ieganstus, kas nāca Flavonu dāmām par labu. Protams, Agnese bija katru no tiem atsevišķi apmeklējusi un tikmēr liekulīgi tēlojusi sēras, bezpalīdzību, valdzinājusi ar savu jaunību, līdz aptinusi tos ap pirkstu. Jo-hans tad nu patvaļīgi izlēma, ka īpašumi jāatstāj jaunkundzēm. Taču Margarēte nepiekrita. Pamatoti, neatlaidīgi, tā ka grūti bija ko iebilst. Beidzot panāca vienošanos. Pili un Velturnsas lielo muižu vajadzēja atstāt māsām, rietumu apgabalu īpašumus — Kūrās bīskapijai, Taufersu — Brik-senas bīskapijai, taču ar nosacījumu, ka Brikse-nas bīskaps drīkst nodot īpašumu lēņa lietošanā tikai tādam pretendentam, kuru ieteikusi Tiroles pils.

Māsām, kas jau bija sadalījušas sava starpa plašos īpašumus, tātad vajadzēja samierināties tikai ar Velturnsu. Viņas bija skaļas, ietiepīgas, ķildīgas. Velturnsas pilī vienmēr notika niknas sadursmes. Lai cik dīvaini — taču strīdoties jauno dāmu tīkamās balsis kļuva nedzirdēti skarbas, ar spalgu pieskaņu kā pāvam. Bet sabiedrībā māsas vienmēr tēloja saticību, apskāvās, atplauka piemīlīgā smaidā.

Par kandidātu, kam piešķirt atbrīvoto Taufersu, Margarēte ieteica Kretienu de Laferti. Hercogs nikns un sašutis pretojās. Kā tad tā? Šajā ienesīgajā īpašumā iesēdināt tādu nabagu, tādu lišķīgu plikadīdu, kas aizvien tik liekulīgi lēnīgs, ka ne mušu no deguna nevar nodzīt, bet, kolīdz vara būs viņa rokās, tā tūlīt ietrieks otram dunci

ribās. Taču Margarete nepiekāpās. Karintijas hercogs un Tiroles grāfs nedrīkstot skopoties. Nevarot taču tik ilgi izmantot pakalpojumus un pēc tam būt sīksts un badīgs. Ja nu Kretiens, nesaņēmis ne algu, ne pateicību, aiziešot uz citu galmu, tad šādas negantas skopulības dēļ arī viņa pati tikšot nozākāta. Kad Johans joprojām iebilda, viņa piedraudēja, ka ataicināšot markgrāfu Kārli, lai tas sakot savu vārdu, un hercogs kurnēdams padevās.

Margarēte pati pavēstīja Kretienam šo lēmumu:

— Briksenas bīskaps piešķir jums kā lēni Tau-fersas pili un plašo muižu. Attaisnojiet uz jums liktās cerības, fon Taufersa kungs! Slava man, ja iemantosiet cieņu, negods, ja zaudēsiet to.

Kalsnais, brūni iedegušais Kretiens nosarka līdz pat nepakļāvīgo matu galiem. Lēnām viņš noslīga uz viena ceļa. Vairs neredzēja, ka hercogienes mute ir ķēmīgi izvirzīta uz priekšu, ka viņas āda pelēka un savītusi.

— Hercogienes kundze! — viņš stomījās. — Visužēlīgā, sirdsmīļā hercogienes kundze! — Un tā vairs nebija pieņemtā pieklājības forma, kā viņš tai pateicās.

— Pour toi mon âme, pour toi ma vie!'

Tiroles landshauptmaņa Folkmara fon Burgštalla pamatīgi celtajā sentēvu pilī sēdēja septiņi astoņi ievērojamākie tiroliešu baroni un dzēra vīnu. Smagnējais kungs reti kad ielūdza viesus, un pat

1 Tev pieder mana dvēsele, tev pieder mana dzīve! (Fr. vai.)

ielūgums skanēja nelaipni, kā pavēle. Zāle, kurā kungi sēdēja, bija zema, smacīga, kailām sienām, grīdu sedza tikai pāris tepiķu. Stiklotus logus, modes parādību, konservatīvais mājastēvs necieta. Jaunais, dzīvespriecīgais Alberts fon An-drions, Margarētes nelikumīgais brālis, uzjautrinājās, redzot, ka tagad, aukstā gadalaikā, logi aiznagloti dēļiem. Viņi sēdēja kā pagrabā. No kamīna, svecēm, piķa lāpām telpa pilnum pilna dūmiem. Tomēr tā nebija iesilusi; kungi neomulīgi grozījās savās vietās; no vienas puses cepināja, no otras — sala. Nervozais fon Šennas kungs krekšķināja, šņaukājās, viņam sāka sāpēt galva šai nemājīgajā, smacīgajā alā, kur valdīja salti pretīga staļļa smaka. Taču ēdieni, medījuma cepetis un zivs, ko pasniedza, bija sagatavoti rūpīgi un īpaši lielā daudzumā, un vīns nenoliedzami bija lielisks. Tā kā kungi landshauptmani labi pazina, tad saprata, ka viņš tos nav ielūdzis, vienīgi lai paviesotos. Bet viņš bija skops un skarbs vārdos; nebija ieteicams viņam ko jautāt, iekams viņš pats ko bilda. Tā nu viņi dzēra, pļāpāja šo to nenozīmīgu, gaidīja.

Gausi, īdzīgiem, aprautiem teikumiem Folkmars centās novirzīt sarunu uz politiku. Nelaipni vedināja kungus runāt par to, ko pats no tiem gribēja izzināt. Jā, ar Luksemburgiem neesot apmierināti. Pirmais, kas to atklāti pateica, bija Hein-rihs fon Rotenburgs. Mazais, druknais barons, kam raupjā, sārtā seja bija apaugusi melniem bārdas rugājiem, uzbudinājās, cirta dūri uz galda, draudēja. Vai tad par to, ka viņš bija liedzies maksāt dažus nodokļus, netika iznīcināta viņa Laimburgas pils, viņa lieliskā pils pie Kalternas,

pils, ko bija cēluši tēvs, vectēvs, senči? Tā bija hercoga — šī mazā, ļaunā vilcēna griba. Un Trientas bīskaps, drūmais bohēmietis, kas vienmēr tik to vien skandināja kā «autoritāte», «paklausība», bija devis pavēli. Lai nu būtu apķīlājis viņa laukus, vīnakalnus, kādu ciemu. Taču tikai tādēļ, lai viņu saniknotu, izpostīt labu, no pamatīgiem akmeņiem celtu pili, turklāt nevis ienaidnieka, bet paša zemē, bija nejēdzība, tas bija mežonīgs pagānisms. Arī Margarētes kundze, mazā hercogiene, nebija tam piekritusi. Tāpēc ka viņa ir likumīga valdniece un jūt līdzi savai zemei. Bet svešinieki — bohēmieši, Luksemburgi — ko tad tie? Tie tik grib izspiest no Tiroles naudu, citu neko, tieši tāpat, kā Luksemburgs izspieda to no Bohēmijas. Un viņš, Heinrihs fon Rotenburgs, nebūt neesot aizmirsis, ka reiz taču karalis Johans grasījies iztirgot Tiroli, apmainot to pret Brandenburgs — lai diez kā Johans tagad gribētu to noliegt.

Pārējie klusēdami klausījās bīstamajos vārdos. Tad prātīgu valodu uzsāka piesardzīgais, labi koptais Tēgens fon Villanders. Luksemburgi galu galā esot formāli ievērojuši līgumu un neesot iecēluši svešzemniekus pašos svarīgākajos pārvaldes amatos. Nevarot taču apšaubīt, ka fon Rotenburga kungs esot landshofmeistars un fon Folkmara kungs — landshauptmanis. ,Vai tad tā neesot? Koptais, mazliet vecmodīgais kungs ar gludi skūto seju uzlūkoja abus tik nopietni, ka tie nesaprata — vai viņš zobojas, vai, un kas viņam īsti padomā.

Mazais Rotenburgs vairs nevaldījās: vai cienījamais kungs viņu uzskatot par muļķi? Hofmeis-

tars? Hauptmanis? Pats stulbākais zemnieks jau sen apjēdzis, ka tie tikai tukši tituli, — bet kas valdot īstenībā? Trientas bīskaps Nikolajs — bo-hēmietis ar plakano degunu, kurš ne vārda nesaprotot tai valodā, kādā runā tirolieši.

Godīgais Berhtolds fon Gufidauns svīda, nepatikā rauca uzacis. Stingrām, zilām acīm viņš nosodoši raudzījās dumpīgajā, iecirtīgajā baronā. Tā neklājās izteikties par dieva ieceltu dinastiju. Ari jaunais Alberts fon Andrions samulsa. Luk-semburgi gan arī viņam bija sagādājuši nepatikšanas — gauži samazinājuši labā karaļa Heinriha ar testamentu novēlēto bagāto mantojumu, ko viņš bija atstājis saviem daudzajiem ārlaulības bērniem. Taču jaunais, atklātais Alberts bija labsirdīgs puisis, nepavisam nesimpatizēja nelojālām idejām un ļoti cienīja savu mazo māsu hercogieni. Patiesībā taču netika diez kas musinošs runāts; fon Burgštalla kungs nebija pasacījis neko konkrētu, gudrais fon Villandersa kungs jau nepavisam neko; īsti draudēt bija atļāvies vienīgi mazais Rotenburgs, un tas bija stipri apskurbis no vīna. Tomēr viss ši noskaņojums mazliet oda pēc dumpja.

Piesardzīgais Tēgens fon Villanderss atkal izlika slazdus. Jā, tās jau esot īstas jūtas. Likumīgā dinastija, kas izaugusi dzimtajā zemē un elpo tās gaisu, esot ar dieva ziņu iecelta valdīt Tirolē.

Viņš apklusa. Mazais, bārdainais, dedzīgais Rotenburgs risināja tālāk sarunas pavedienu. Luk-semburgiem jāvaldot tur, kur dievs vai velns tiem nolicis valdīt, — Luksemburgā; ja bohēmieši atļaušot — tad arī Bohēmijā. Bet, ja tie sēžot un

valdot Tirolē, — tad tas esot cilvēku roku darbs, nevis dieva griba, un tā tiešām bijusi kļūda. No viņiem, no kungiem pašiem, bijis atkarīgs, kuru pēc karaļa Heinriha nāves atstāt par valdnieku: Habsburgu, Vitelsbahu vai Luksemburgu. Skaidri pierādījies, ka Tirolē varot valdīt tikai tas, kuru tirolieši paši izraudzījušies. Ar kalnu, ieleju un pāreju palīdzību dievs rūpējies, lai ienaidnieks nevarētu šai zemei varmācīgi uzbrukt. Tirolieši esot uzticīgi, tie aizstāvot Margarēti. Bet ar Luksemburgu tos saistot nevis dieva griba, bet gan līgums. Hercogs Johans un citi bohēmieši no savas puses slikti izpildījuši to, kas paredzēts līgumā. Tas esot lauzts, vairs nekam nederot.

Augstmaņi kā sastinguši skatījās uz viņa lūpām, smagi elpoja. Skaidrāks par skaidru. Tā bija dumpošanās. Par to vairs nevarēja šaubīties.

Kā tad tas esot iespējams, nedroši ievaicājās fon Villandersa kungs. Kā Margarēti un pavalstnieku pienākumu, ko pats dievs nolicis, varot šķirt no Luksemburgiem?

Lūkodamies zemē, vilcinādamies pusvārdiem Senna atbildēja, ka sevišķi laimīga hercogiene vis neesot, to viņi gaužām labi zinot. Ne mantinieku, ne zemi, cik viņam noprotams, Margarētei no hercoga Joha.ņa neesot ko gaidīt. Viņas vaina, domājams, gan tā nevarot būt. To teikdams, viņš pasmaidīdams pamāja ar galvu uz karaļa Heinriha auglības liecinieku — sārto, možo Albertu fon Andrionu, kurš, juzdamies glaimots, sēdēja starp viņiem.

Galu galā fon Villandersa kungs secināja: nekas neesot ne pateikts, ne izlemts. Varētu gan

iedomāties labāku, nacionālāku valsts pārvaldītāju nekā vietējo apstākļu nepazinējus Luksem-burgus. Ļoti liela uzticība tiekot parādīta hercogienei Margarētei — dieva svaidītajai valdniecei. Varbūt derot pajautāt, kādas ir hercogienes pašas domas un griba? Pēc viņa uzskata, Alberts fon Andriona kungs esot pats piemērotākais cilvēks šim uzdevumam.

Citi skaļi piekrita. Klusēja tikai krietnais Berh-tolds fon Gufidauns, jo viņu māca šaubas. Jaunais Alberts, sākumā vilcinādamies, taču vēlāk, apreibis no vīna un juzdamies glaimots, ka pārējie pūlas viņu pierunāt, apņēmās izklāstīt māsai augstmaņu domas un apjautāties par viņas uzskatiem.

Tagad Margarētei bieži patika būt vienai. Nereti viņas lūpās atplauka kluss, apmierināts, galma dāmām neizprotams smaids. Uz savu pieticīgo mīlas piedzīvojumu šaurā cokola viņas fantāzija uzbūra lielisku sapni. Mazais, neaudzinātais, ļaunais un viltīgais jauneklis, kas īstenībā bija viņas vīrs, kļuva pašas acīs par drūmu, brutālu, varenu tirānu, kas viņu nesaprata un mocīja ar savu tumšo, valdīt kāro dvēseli. Bet jaunajam Kretie-nam viņa piedēvēja gan visus miesīgos, gan dvēselīgos tikumus. Viņš bija Ereks un Parsifāls, Tristāns, Lanslo un Lauvas Ordeņa kavalieris. Visus labos darbus, ko jebkad vai nu kāds vēsturē, vai dzejas darbā pieminēts varonis bija veicis, savukārt bija darījis vai vismaz varējis darīt arī Kretiens.

Tā bija laime un žēlastība, ka debesis bija

izturējušās pret viņu nesaudzīgi un liegušas viņai banāli piemīlīgu seju un daiļu augumu. Visām parastajām un ikdienišķajām sievietēm bija vīri, bija mīļotie, tās guva mierinājumu, ļaudamās trulai, dzīvnieciskai baudai gan savos buduāros, gan krūmājos. Viņas mīlestība bija gaužām tīra un cēla, netīrais, pasaulīgais viņai jau no sākta gala liegts un aiztaupīts. Gaiša un pavisam citāda tā pacēlās pāri citu sīkajām, nožēlojami nomācošajām alkām un pretīgajām miesīgajām dziņām. Jauki bija apzināties, ka pati ir skaidra un stingra pret sevi un citiem. Jauki bija apzināties, ka viņa nav metusies dzīvniecisko, netīro kaislību skavās.

Margarēte kļuva slimīgi jūtīga pret skaļu troksni, pret visu smagnējo, ķermenisko, netīro. Viņai riebās svešs pieskāriens, bija mokoši sajust citu cilvēku sviedru dvaku.

Bija marta mēnesis, no Itālijas atvēdīja siltas, maigas vēja pūsmas, tās iesvēla asinīs ilgas. Kalnu galotnes vēl klāja bieza sniega kārta, bet nogāzes jau bija piebērtas mandeļkoku un persiku koku maigo ziedu pārslām. Margarēte no Šennas pils balkona noraudzījās paugurainajā, spilgti krāšņajā ainavā. Tur raibs un pārāk slaids gāja Lanslo un Ginevra, Tristāns brauca pāri jūrai, Dīdona metās liesmās. Tagad Margarēte piederēja pie to pulka. Vārsmas, kas tik ilgi bija šķitušas tukšas, bezsaturīgas, neizprotamas, tagad bija atklājušas viņai savas noslēpumainās, jaukās bagātību dzīles un viņa bija drīkstējusi gūt veldzi no tām.

Lai svētīts dižais, nelokāmais liktenis! Lai svētīts neglītums! Lai svētīts valdnieka kronis un scepteris!

Viņa bija gandrīz vai pateicīga savam cietsirdīgajam, tirāniskajam laulātajam draugam, jo tā cietsirdība bija palīdzējusi viņai atrast mīļoto. Labais draugs! Tas saprata viņu. Tas zināja, ka pelēkā, savītusī, porainā āda, pretīgā mute, nespodrie mati ir tikai ārējais veidols, bet aiz tā slēpjas maiga un liega dvēsele.

Margarēte reti viņu redzēja, gandrīz nekad neko nerunāja ar viņu, nekad tie nebija bilduši savā starpā tādus vārdus, ko citi nedrīkstētu dzirdēt.

Taču viņa ne mirkli nešaubījās, ka Kretiens viņu mīl. Viņa nebija aizmirsusi tā padevīgo, tumšo skatienu toreiz, kad viņa bija dziedājusi un no vīnstīgām apvītās lapenes devusies tam pretī, nebija aizmirsusi tā balsi un pietvīkušo seju, kad viņa tam pateica, ka atdod Taufersu par lēni. Protams, tā bija citāda mīla, nevis parastā — ar skūpstiem, saldiem, ikdienišķiem vārdiem un visādām blēņām. Ar savu toreizējo skatienu, ar pietvīkušo seju viņš piederēja Marga-rētei gluži citādi, bija daudz tuvāks nekā parasti sievietei mīļotais, lai kā tas būtu tajā iemīlējies. Citām vīri varēja būt fiziski tuvi. Tas bija banāli un ikdienišķi — kā ēšana un dzeršana. Viņai, valdniecei, piederējās cēlāka, tikumīgāka mīlestība. Šķiet, tas bija arī viegli — šo zemisko mīlu, ko juta citas, vienmēr par jaunu uzkurināt, iekvēlināt ar skatienu, ar baudu, ko sniedz trula, dzīvnieciska dziņa. Viņai nemitīgi nācās cīnīties savas neglītās ārienes dēļ, nemitīgi par jaunu iekarot drauga mīlu, lai uzveiktu tā pretīguma sajūtu pret sevi.

Svētlaimīgs sūrums piemīt šadai cīņai! Viņa

pateicās dievam un jaunavai Marijai par tik sarežģītu, grūtu, valdniecei piedienīgu mīlestību.

Margarēte nemitējās Kretiena tēlam piešķirt aizvien vairāk spožuma un mirdzuma. Kretiens nebija godkārīgs. Viņa bija godkārīga Kretiena dēļ. Citu acīm tā spožums tik tādēļ vien palika nemanīts, ka viņa jaunekli aizturēja Tirolē, ka te trūka iespēja izcelties. Viņa, Margarēte, vainojama, ka pasaule nepazīst to, neredz tā dižumu. Viņa ir tā parādniece, viņa parādā tam iespēju kļūt dižam.

Pa to laiku Kretiens bija pārņēmis savā īpašumā Taufersu. Viņam piederēja Lutahas, Zandas, Kematenas, Nevestāles, Reintāles ciemi. Kamēr par šiem ciemiem noteicējas bijušas Flavonu dāmas, dzīve tajos gājusi mazliet uz leju. Kretiens priecājās, ka varēs visur atkal ieviest kārtību.

Kretiens juta bezgalīgu, nevaldāmu prieku — pēc ilgajiem, galmā aizvadītajiem gadiem viņš reiz varēs būt pats savs kungs. Tukšs, piedzīvojumiem bagāts un netīkams bija pie hercoga Jo-hana nodzīvotais laiks. Daudzās piespiedu ceremonijas, nemitīgā pazemošana, neuzdrīkstēšanās ko iebilst, zemā klanīšanās, mešanās ceļos, nekaunīgas piezīmes aiz muguras, blēdīga kaulēšanās turnīros, spoža un tomēr tik nomācoši nožēlojama dzīve, mūžīgās bailes no kreditora. Viņš pavērsa augšup kalsno, saulē iedegušo seju ar prāvo degunu, galvu ar garajiem, sprogainajiem matiem, ieelpoja gaisu, savu gaisu. Viņš jāja gar saviem ciemiem, zemnieki nolūkojās labvēlīgi, ar lielu cieņu uz slaido, izveicīgo, drosmīgo kungu, sievietes un meitenes vērās viņā bijīgi, kā baznīcā.

Tiroles galmā viņš nebūtu ilgāk izturējis. Būtu labprātīgi, ar vieglu sirdi sava zirga mugurā devies prom, vienalga, kurp, piedzīvojumiem pilnajā pasaulē. Tagad bija iznācis pavisam citādi — un viņš jutās gaužām labi. Viņam bija atliku likām enerģijas, lai uzdabūtu savu saimniecību uz zaļa zara. Protams, viņš ieradīsies arī galmā, piedalīsies_ karagājienos, būs klāt turnīros. Bet doties uz Āfriku un kauties ar mauriem vai cīnīties ar turkiem un saracēņiem par tā kunga kapu — nu, paldies! Šimbrīžam viņš nejuta nekādu vēlēšanos to darīt. Vīrišķīgs un apmierināts viņš jāja apkārt savam īpašumam un baudīja jauno varas apziņu.

Kādu dienu Kretienu apciemoja hercogiene. Viņš juta pret Margarēti dziļu un pazemīgu cieņu. Ne mirkli viņam nenāca prātā savas nevērīgās un loti reālās attiecības pret vienu vai citu sievieti salīdzināt ar tām' jūtām, kādas viņā bija pamodušās pret hercogieni. Ar Margarētes tēlu viņam saistījās priekšstats, kādu viņš bija guvis par dziedoņiem un ceļojošiem dziesminiekiem. Viņa jūtas pret hercogieni bija poētiskas un liegas, tās gluži negaidot bija devušas laimīgu, reālu guvumu — dāvājušas Taufersas lēni, taču šo guvumu viņš nepavisam nesaistīja ar pārējo īstenību. Kretiens nenojauta, ko viņš nozīmē Mar-garētei, kādu lomu viņš tās dzīvē spēlē.

Viņš saņēma hercogieni priecīgi, ar vislielāko padevību. Viņa balsī jautās tas aizplīvurotais, daudznozīmīgais mulsums, kas Margarētei lika notrīsēt. Viss, ko viņš teica, skanēja saprātīgi un lietišķi. Viņš stāstīja hercogienei par pārgrozī-bām, kādas iecerējis savās muižās, par racionā-

lāku zemes apsaimniekošanu, par zemnieku stingrāku uzraudzīšanu. Pēkšņi viņa Kretienu pārtrauca, norādīdama uz glečeriem, kas vientuļi, skaidri, augstprātīgi un tāli roboja gaišo zilgmi.

— Vai jūs nekad neesat vēlējies uzkāpt kādā no šiem glečeriem, Kretien?

Kretiens apjucis, ar mazliet muļķīgu skatienu paraudzījās viņā. Skaidri — bez kādas noslēpumainas pieskaņas skanēja viņa balss, kad viņš atteica:

— Nē — kādēļ lai es tur kāptu?

Tad viņš atkal atsāka par to, cik jaukas un auglīgas esot kalnu zemākās nogāzes.

Pēc dažām dienām ieradās Agnese fon Flavona. Viņa jau vairākkārt bija apmeklējusi Kretienu Taufersas pilī. Aizvien gadījās kādi sīki darījumi, kurus viņai vajadzēja nokārtot. Arī Kretiens attapa atrast jautājumus, kuru dēļ bija nepieciešams gan ko uzzināt, gan personiski apspriesties. Agnese bija gaišmate, aizkustinoša, bezpalīdzīga, un, atvadoties no pils, viņa aizvien ar smeldzīgām acīm nolūkojās uz apkārtējiem kalniem.

Pa to laiku Agneses vecākā māsa Marija fon Flavona bija apprecējusies ar kādu bavārieti un atstājusi abām māsām Velturnsas pili. Taču ba-vārietim nācās izmaksāt ievērojamu summu pūra naudas; Velturnsas lēņu muiža jau tā bija pārslogota parādiem; lielām, sirsnīgām acīm Agnese raudzījās Kretienā un lūdza padomu. Kretiens ieradās Velturnsā, redzēja, cik nolaidīgi un izšķērdīgi saimniekojušas māsas, ieteica gan šur, gan tur ietaupīt; šie ietaupījumi bija ļoti lietderīgi, un tiem vajadzēja kungu muižu pārvērst par ienesīgu zemnieku muižu. Agnese apskauda māsu.

Tai esot laba dzīve, tā izkļuvusi no posta un nabadzības. Protams, bavārietis esot rupjš, neaptēsts cilvēks, bēdīgi esot arī tas, ka jaukā Tiroles apkaime jāmainot pret vienmuļo Bavārijas līdzenumu. Taču beigu beigās viņai laikam gan nekas cits neatlikšot. Ilgi un nopietni, pievērsusi maigo, tomēr enerģisko seju Kretienam, viņa ar savām zilajām, izteiksmīgajām acīm lūkojās Kretienā, kas slaids, saulē iededzis, bikls un mazliet sastul-bis stāvēja viņas priekšā.

Sazvērestība pret Luksemburgiem bija nobriedusi. Folkmars fon Burgštalls, Tēgens fon Villan-ders, Jākobs fonšenna bija iesējuši auglīgu sēklu, taču paši gluži nemanot aizvien vairāk ierāvušies tumsā. Galvenie vadoņi nu bija mazais, straujais Heinrihs fon Rotenburgs un — gandrīz vai pret savu gribu — možais, miermīlīgais Alberts fon Andrions, Margarētes brālis. Margarēte pati ar dedzīgu, drudžainu centību vērpa un risināja sazvērestības pavedienu. Beidzot viņai bija skaidrs, beidzot viņa atrada izdevību, kā Kretienu izvirzīt tādā postenī, kāds tam pienācās, sagādāt tam iespēju veikt dižus darbus, — atlīdzināt visu, ko viņa tam bija parādā.

Pārējie bruņinieki vilcinājās, šaubījās, vai maz uzticēt Kretienam tādu svarīgu uzdevumu. Kre-tiens nebija vietējais, viņš bija itālietis, Johana visuzticamākais kambarkungs. Margarētei sīki jo sīki vajadzēja izklāstīt, cik zemiski viltīgais, ļaunais Johans vienmēr apgājies ar Kretienu un ka Kretiens vairāk par visiem dabūjis ciest, ja viņas tirāniskajam laulātajam draugam bijusi slikta oma.

Pats Kretiens jutās pārsteigts, kad Margarēte

viņam atklāja sazvērestības plānu. Pats par sevi saprotams, ka viņš bija pietiekami bruņniecisks, lai, ne brīdi nedomādams, palīdzētu dāmai, pret kuru juta dziļu cieņu un lielu pienākuma apziņu, tikt vaļā no kaklakunga. Taču sevišķi sajūsmināts viņš, šķiet, nebija. Kretienam bija daudz darba savās muižās, tālab viņam būtu labāk paticis ielaisties šai dēkā mazliet vēlāk. Raugoties no gluži saprotamā, bet šajā brīdī viņa — bruņinieka apgrūtinošā pienākuma pildīšanas viedokļa, šai gadījumā viņš varēja gūt no sazvērestības niecīgu labumu. Ar to viņš vienīgi nostiprinātu savu reputāciju vietējo muižnieku vidū. Taufersas-Lafer-tes kungu kopš tā brīža, kad viņš būs piedalījies tiroliešu pasākumā, gandrīz vairs nevarēs uzskatīt par vietējo apstākļu nepazinēju.

Margarete vai dega aiz nepacietības, kurināja naidu, musināja, ar savām gudrajām, vērīgajām acīm izlūkoja it visas iespējas. Prata izkārtot tā, lai sazvērestības galvenais barvedis būtu Kre-tiens, bet Alberts fon Andrions un Heinrihs fon Rotenburgs viņam palīdzētu.

Pa to laiku Velturnsas pilī bija iegriezies kāds Džulio kungs no Padujas, neizskatīgs, gauss, kluss, mūžīgi smaidošs, atklāti sakot, mazliet vientiesīgas dabas cilvēks. Taču viņa tēvocis bija Padujas kapitāns, bet viņam pašam pie Komas ezera piederēja bagāti īpašumi. Pret Agnesi viņš izturējās ar verdzisku padevību, un Kretienam nevilšus uzmācās bailes, ka viņa varētu doties svešajam līdzi uz Lombardiju, tāpat kā pirms gada viņas māsa bija aizbraukusi līdzi bavārietim. Tiklīdz Taufersas pils īpašniekam ienāca prātā šāda

iespēja, tā paša ciemi un ielejas sāka likties bezvērtīgi un bez saules.

Ar Agnesi viņš nevarēja runāt tā kā ar citām sievietēm. Viņu nevarēja vienkārši paņemt. Viņa bija tik trausla, ka būtu aiz bailēm tā rokās izdzisusi. Gaužām piesardzīgi viņš sāka risināt valodas. Ja tai vairs nepatīkot parādiem noslogotajā Velturnsā, varbūt tā vēlētos dzīvot kopā ar viņu Taufersā.

Ai, kā viņa prata tēlot izbrīnu! Viņas acis aizmiglojās, lūpas mulsi smaidīja, ar biklu un valdzinošu rokas kustību viņa atvairījās. Atbildēja aprautiem teikumiem, kas pauda gan noraidījumu, gan solījumu.

Viņš bija glīts jauneklis, neapšaubāmi pavisam citāds nekā neveiklie Tiroles augstmaņi. Seja drosmīga, kalsna, deguns paprāvs, mute neliela, ar pilnīgām lūpām. Cik patīkami būtu pabužināt viņa garos, sprogainos, kastaņbrūnos matus! Tau-fersa turklāt bija bagāts īpašums. Bet galu galā viņas mati, acis, āda, jaukais trauslums un piemīlība, ka tevi zibens un pērkons, desmit šādu īpašumu vērti. Kad Agnese atcerējās, ka itālieši viņu vai acīm bija aprijuši, jo viņa bija blonda, kā sarkuši un bālējuši, tikai uzmetot viņai skatienu, tad vairs nešaubījās, ka Lombardijā varētu atrast ne tādu vien bruņinieku vai augstmani kā Kretienu. Kļūt kāda Viskonti sievai Milānā vai kāda Skalas sievai Veronā, just mirdzošo pilsētu apbrīnu — tas būtu bijis triumfs, daudz spožāks triumfs nekā kļūt Taufersas īpašnieka fon Lafer-tes laulātajai draudzenei Tiroles galmā.

Kretiens redzēja, ka viņa šaubās. Viņš saprata, ka nepieciešams padarīt sevi viņas acīs dižāku,

nozīmīgāku. Iepazīstināja Agnesi ar sazvērestības plānu pret Luksemburgu.

Agnese klausījās ar dīvainu, muļķīgu, savādi apmierinātu smaidu. Pēkšņi viņa saprata, ka daudz lielāks triumfs būt Kretiena sievai nekā Mastino della Scala vai Milānas Viskonti sievai. Tā bija uzvara — atņemt šo vīrieti neglītajai hercogienei, šai biezlūpei ar novītušo ādu. Jā, jā! Tā bija uzvara! Pēkšņi viņa atģida, ka jau ilgi gaidījusi šo uzvaru, ar visiem līdzekļiem centusies, lai šāds brīdis pienāktu ātrāk. Viena straume pludoja ap viņu un neglīteni, viņas šūpojās uz viena dēļa. Tiesa gan — tā otra bija neglīta, bet viņas nespīdīgos matus greznoja valdnieces diadēma, un acis viņas neglītajā sejā raudzījās ellišķīgi gudri, dedzīgi, apņēmīgi. Viņu uzvarēt bija daudz grūtāk nekā dažu labu skaistuli. Naids starp abām bija spīvs, tas bija galvenais dzīves saturs — turklāt abām kopējs. Kā gan tā bija cīnījusies par šo cilvēku! Aplaupījusi viņu, Agnesi, un viņai nolaupīto atdāvājusi Kretienam, mākslīgi pratusi izraisīt virkni notikumu, lai tik ievilktu Kretienu šo notikumu centrā un izceltu. Viņa, Agnese, plika un nabaga, kam vienīgais īpašums viņa pati, bija tikai pamājusi viņam, un viņš tūdaļ nolēca no milzum augstā pjedestāla, ko hercogiene ar tādām pūlēm bija uzcēlusi, viņai, Agnesei, pie kājām. Agnese uzvijām izbaudīja šo atziņu, juta gandarījumu, peldēja laimē. Nē, viņa paliks Tirolē, mērosies spēkiem ar hercogieni, ko viņa ienīda, atņems viņai vēl ko vairāk, ne tikai šo vīrieti. Tik brīnišķīgi lidot šūpolēs, svētlaimīgi pacelties augšup un otru ieraudzīt zemu jo zemu lejā un gluži iznīcinātu.

Kretiens devās bīstamajā cīņā ar Luksembur-giem kā uz turnīru. Viņš jutās laimīgs, apzinoties, ka Agnesi jau ieguvis. Kretienam ne mirkli neienāca prātā, ka, saistoties ar Agnesi, noniecinās hercogieni. Margarēte ir te, Agnese tur — viņa attieksme, viņa jūtas gan pret vienu, gan otru bija pavisam dažāda rakstura. Viņš steidzīgi gatavojās kāzām, jo notikumi skubināja. Agnesei nepavisam nebija ko iebilst; skaudrs prieks viņu pārņēma, iedomājoties, ka hercogienei būs jāpateicas par savu atbrīvošanu viņas vīram, tieši viņas vīram.

Hercogs Johans ar markgrāfu Kārli un luksem-burdziešu un bohēmiešu karaspēka lielum lielo daļu nedēļas nogalē gatavojās atstāt uz vairākiem mēnešiem Tiroli, lai dotos palīgā savam tēvam karā pret Poliju. Agnese vaicāja Kretienam, kad un kā tikšot paziņots hercogienei par viņu laulībām. Kretiens bija nodomājis ielūgt Margarēti uz kāzām. Taču, pamanot fon Flavonas jaunkundzes tumšzilo acu ciešo, nevainīgo zobgalīgo skatienu, kļuva nedrošs, atlika ziņošanu Margarētei, kura bija aizņemta tikai ar domām par sazvērestību, vispirms līdz tam laikam, kad laulības būs notikušas, bet vēlāk līdz savai pēdējai apspriedei ar hercogieni. Tomēr beidzamo reizi, sīki apspriežot ar Margarēti visas pasākuma norises, viņam tomēr šķita visprātīgāk pavēstīt par savām laulībām tikai pēc tam, kad luksem-burdziešu karaspēks un ierēdņi būs aiztriekti un viņa būs kļuvusi savas zemes vienīgā valdniece. Turklāt, atvadoties no viņas, lai atkal redzētos tikai pēc veiksmīgā valsts apvērsuma, viņa balsī ieskanējās tas pats sirsnīgais, daudznozīmīgais

maigums, kas Margareti bija tā aplaimojis viņas kvēlāko jūtu brīžos.

Tūlīt pēc tam, kad Kretiens bija aizgājis, Mar-garētes priekšā bruņu tērpā nostājās hercogs Jo-hans, lai savukārt teiktu ardievas. Markgrāfs Kārlis un lielākā daļa gvardu jau atradās ceļā. Salti, nicīgi Margarēte klausījās Johana niknajos vārdos. Beidzot viņš dzēlīgi piebilda:

— Nu tik te sāksies gudra valdīšana, kad paliksiet viena! Pēc Taufersas piemēra var secināt, kas notiek, ja manus rīkojumus neievēro.

— Pēc Taufersas? — viņa nespēja noturēties nepajautājusi.

— Nu jā, kaut vai tādā veidā Agnese atguvusi pili. Tad jau mums vajadzēja viņai to tūlīt atstāt.

Margarēte neko vairs nevaicāja. Viņa pēkšņi saprata visu. Savaldījās, kamēr hercogs vēl nebija aizgājis. Nepakrita, balss neaizlūza, rāmi, nicīgi viņa izturēja sava vīra mazo, ļauno, glū-nīgo vilka acu skatienu.

Palikusi viena, viņa iedegās briesmīgās dusmās. Vai jel kāds bija tā piekrāpts? Viņa balss bija skanējusi tik maigi, tik nepārprotami, skatiens paudis tik bezgalīgu padevību, katrs žests — pilnīgu saprašanos. Viņš bija iedvesis pārliecību, ka cauri ārējai neglītajai čaulai saskata tās iekšējās pasaules skarbo, dzedro skaistumu. Bija izlicies, ka kopā ar viņu pārdzīvo atsacīšanos, ka kopā izcīna viņas cīņas, viņas skumjās uzvaras, ka kopā dodas no tīkamajām ikdienas prieku ielejām uz

viņas salto, vientuļo, mežonīgi klinšaino virsotni. Un pēkšņi bija viņu pametis tukšas, glītas sejas dēļ. Kas zina, varbūt tie abi — Agnese un Kre-tiens — pašlaik ir kopā un smejas par viņu!

Ai, cik viltīgi viņš bija izturējies! Licis sasodīti dārgi samaksāt par izlikšanos, par sajūsmas pilno seju, par liekulīgo padevību. Par tādu cenu — par Taufersu var nopirkt visas valsts jokdarus, dziedoņus, burvju māksliniekus, spēlmaņus. Un viņš bija žēlīgi pieļāvis, ka par sazvērestības vadoni tā izvirza viņu. Droši vien cerējis, ka kļūs burggrāfs, landshauptmanis, īstais Tiroles paval-donis. Laikam tālab viņš līdz šim vēl nebija paziņojis par laulībām ar Agnesi. Ja nu sacelšanās izdosies, tad viņa rokās būs vara. Tad vairs nevajadzēs bīties Margarētes dusmu. Viņš būs paglābis valsti no svešinieku kundzības, varēs rīkoties pret tās gribu.

Tie var tagad uzjautrināties par viņu — viņš un tā sieviete —, uzjautrināties par dumjo, neglīto hercogieni, par šo muļķa zosi, kura iedomājusies, ka dāvanas un mīlestība liks aizmirst neglītumu! It kā vīrietim cēlum cēla dvēsele spētu atsvērt neglītu muti un noļukušus vaigus! Viņa plosījās. Iesvilās dusmās pati uz sevi. Vienā mirklī ar troksni sabruka visa mākslīgi uzbūvētā celtne, kurā viņa bija glābusies. Ak, cik maldīgi bijuši viņas sapņi par savu dižo, nesatricināmo sūtību, viņas «Lai svētīts ir neglītums!»! Viņa bija smieklīga, smieklīga savā greznajā pēc modes šūtajā apģērbā un ar savām pārāk cēlajām jūtām, viņa, ko dievs bija sodījis ar pretīgu izskatu un vēl divkārt apsmējis, dāvājot to titulu, kāds viņai tagad bija.

No saviem kristāldzidrajiem augstumiem viņa bija nolūkojusies uz Agnesi, šo sīko, spilgto muļķa kukainīti! Un tagad pati gulēja dubļos, kur viņai, pretīgajai mēslu vabolei, kāda viņa patiesībā bija, piederējās būt, bet Agnese ar savām liegajām, sārtajām, ak, tik gražīgi uzmestajām lūpām raidīja lejup smaidu no debess zilgmes.

Vai viņa ienīda Agnesi? Ne, viņa to neienīda. Agnese, kāda bija, tāda ari palika. Viņa, skaistule, varēja skatīties no augšas uz neglīteni un smaidīt — kāpēc gan ne? Bet Kretiens! Kā viņš bija melojis! Kā lūkojies uz viņu, pievērsis vīrišķīgo, iedegušo, atklāto seju ar suniski pazemīgajām un biklajām acīm! Kā viņa balss bija ietrīsējusies aiz saviļņojuma un sirsnības! Un cilvēks ar tik atklātu, mīlīgu seju spēja tā melot! Un dievs to pieļāva. Suns! Kā gan zeme neatvērās zem viņa kājām! Suns! Krāpnieks! Netīrais melis!

Neprātīgā trakumā viņa nemitējās izkliegt lāstus un lamu vārdus, pat pašus piedauzīgākos, kādus vien zināja, nejēdzīgus, kaut kur dzirdētus. Margarēte ilgi plosījās, tad bez spēka saļima uz paklāja. Tur viņa gulēja, pastiepusi prom no sevis neveiklās, ar smiņķi nobaltinātās rokas, nespēdama pakustēties, aizsmakusi; cietie kaparsar-kaniē mati bija izrisuši taisnās šķipsnās.

Kad viņa pēdīgi piecēlās, tad šķita stipri pārvērtusies. Ledaini salti, mērķtiecīgi, ar apdomīgu, bet neatturamu enerģiju viņa pildīja savus pienākumus. Gan diktēja, gan pati rakstīja vēstules, nosūtīja ziņnešus. Rakstīja atkal jaunas vēstules, spieda jaunus zīmogus, sūtīja jaunus ziņnešus. Tā viņa rosījās divas dienas. Tad iegrima dziļā bez-

darbībā — tāpat kā iepriekš nemierpilnajā darbā. Nevienu nepieņēma. Šļūcošiem soļiem staigāja šurpu turpu pa savām istabām. Stundām ilgi lūkojās pa logu ainavā, pavērusi biezās, neglītās lūpas dīvainā, alkatīgā, ļaunā smaidā. Gaidīja. Neko neēda. Nerunāja. Gaidīja.

Markgrāfs Kārlis un hercogs Johans vēl nebija sasnieguši Bohēmijas robežas, kad dabūja steidzamu vēstuli no Trientas bīskapa Nikolaja, kas bija akli padevīgs Luksemburgiem. No visdažādākajiem valsts novadiem viņš esot saņēmis anonīmus brīdinājumus. Valstī rūgstot nemiers. Sacelšanās kustības priekšgalā esot Kretiens fon Tauferss, Heinrihs fon Rotenburgs, Alberts fon Andrions. Bīskaps deva padomu valdniekiem ar savu karaspēku nekavējoties griezties atpakaļ.

Forsētā pārgājienā Luksemburgi devās mājup. Albertu fon Andrionu un Kretienu fon Taufersu notvēra vietā, kur viņi slēpās. Sacelšanās cieta neveiksmi, vēl pirms tā bija sākusies. Revolucionārie feodāļi atkal ierāvās savās pilīs. Neviens no viņiem neko neesot zinājis par neapmierinātību ar Luksemburgu valdību, kur nu vēl par bruņotu sacelšanos. īstie musinātāji — Burgštalls, Villanders, Senna jau pašā sākumā bija izturējušies apdomīgi, nebija atklājuši savas kārtis. Kā sniegs saulē kusa dumpinieku drosme, kad viņi stāvēja aci pret aci ar Luksemburga karaspēku. Heinrihs fon Rotenburgs paslēpās; taču labi draugi, lai glābtu paši sevi, nodeva viņu.

Pēc tam, kad sacelšanās tik ātri un viegli tika apslāpēta, markgrāfs Kārlis nolēma, ka viņam nav

vairs nekādas vajadzības uzturēties Tirolē. Viņš deva padomu brālim un Trientas bīskapam sacelšanās vadoņus nesaudzīgi sodīt, taču citus tās dalībniekus nevajāt. Tiroles pilī un svarīgākajos cietokšņos viņš atstāja pastiprinātu apsardzi, bet ar pārējo karaspēku devās uz Poliju palīgā tēvam.

Zonnenburgas pilī netālu no Insbrukas Trientas bīskaps Nikolajs sadrūmis uzmanīgi klausījās, kā hercoga Johana sekretārs lasa protokolu. Pats Johans, balstīdamies pret galdu, mazliet pavēris lūpas ļaunā, triumfējošā smaidā, raudzījās uz drūmo, sēdošo prelātu.

Jā, izrādījās, ka viņam tomēr bijusi taisnība. Bīskaps šo gājienu bija uzskatījis par politiski nepareizu un gadījumā, ja neveiktos, pat par kaitīgu. Bet viņš, Johans, bija palicis pie sava uzskata, drošu prātu neņēmis vērā tik pamatīgus apsvērumus. Lai arī tas bija hercogienes brālis! Lai arī tam bija valdošās dinastijas asinis! Viņš tomēr bija valsts nodevējs, zvēresta lauzējs, dumpinieks. Un Johans bija licis Albertu fon Andrionu spīdzināt.

Pret gaišmataino, glīto, dzīvespriecīgo jaunekli viņš vienmēr bija jutis nepatiku. Ak, tas viņu arvien bija ienīdis, kopīgi ar Margarēti visus kūdījis pret viņu! Līdz šim tikai nebija iegansta viņam piesieties. Tagad, beidzot, paldies dievam, varēja pierādīt viņā vainu, varēja padarīt viņu nekaitīgu.

Hercogs bija klāt, kad sagūstīto pratināja un spīdzināja. Pirmās mocības spīdzinātais pacieta,

spītīgi klusēdams. Pie kājām viņam tika piestiprinātas svina lodes; viņu vilka augšup aiz rokām, kas bija sasietas uz muguras, laida lejup, vilka atkal augšup. Mocekļa bāli sārtā āda kļuva sarkana, pārklājās sviedriem. Tomēr viņš klusēja. Tāpat izturēja mocības ar spīlēm. Sakoda zobus, pašķīda asinis, viņš vēma. Bet savu noslēpumu neizpauda. Tikai kad sāka knaibīt ar nokaitētām knaiblēm un durstīt ar gruzdošu pagali paduses, viņš neizturēja un beidza klusēt.

Un nu šis protokols. Pamatīgs, nozīmīgs protokols. Bīskaps gan uzskatīja, ka Rotenburgs esot neprātīgs stulbenis, ka Kretiens un Alberts muļķa puikas, aiz tiem droši vien slēpjoties gudrākas galvas, bet, par spīti protokolam, tām tomēr nevarēja piekļūt. Skaidrāks par skaidru — dumpinieki bijuši uz vienu roku ar Margarēti, arī hercogiene piedalījusies sazvērestībā.

Drūmais bīskaps ironiski pajautāja, vai Johans jebkad esot par to šaubījies. Tas atbildēja noliedzoši, taču viņš priecājoties, ka nu pierādījums esot rokā. Ar šo rakstu viņš ievilkšot Margarētei pa seju. Bīskaps vaicāja, vai viņš esot pārliecināts, ka tādā ceļā Luksemburgu nams stingrāk nostiprināšot savu varu.

Iekams Johans devās uz Tiroles pili, viņš pasludināja spriedumu sazvērestības vadoņiem. Spīdzināšanā sakropļotajam un novārdzinātajam Albertam tika atņemti viņa lēņi; kad Viltenes mūki viņu tiktāl bija izdziedinājuši, ka viņš spēja doties ceļā, viņu nosūtīja mūža ieslodzījumā uz Bohēmiju. Mazo Heinrihu fon Rotenburgu Johans lika skrandās ieģērbtu atvest pie sevis, ņēmās knaibīt sasaistīto, raustīt to aiz bārdas, iecirta

pļauku pa abiem vaigiem, paziņoja sēcošajam vīram ar izvalbītajām acīm, ka nu arī tā abas pārējās pilis tikšot izpostītas, nodedzinātas, nolīdzinātas ar zemi. Rotenburgu nogādāja uz kādu Luksemburgas cietumu, Kretienu aizveda līdzi uz Tiroles pili.

Hercogs neatrada Margarēti nepavisam tik izmisušu un satriektu, kā bija gaidījis. Viņa kver-nēja kādā istabas kaktā dīvaina, trula gurduma pārņemta. Johanam šķita, it kā viņš raudzītos uz čūsku, kas, negausīgi pierijusies, nekustīgi guļ un savā stingajā, aptātiskajā negausībā vairs nejūt ne baiļu, ne cerību uz glābiņu. Ģērbies bruņu tērpā, viņš staigāja, bruņām šķindot, šurpu turpu Margarētei garām, izturējās puiciski augstprātīgi, izkliedza draudus, rupji nolamājās. Lai viņa neiedomājoties bēgt, visas ejas esot apsargātas, grāvji, vārti, mūri tiekot trīskārt uzraudzīti. Viņa nedrīkstēšot atstāt savu istabu mēnešiem ilgi; viņš labi apsvēršot, kam atļaut to apmeklēt. Taču viņa bargie, draudīgie vārdi nepavisam neatstāja cerēto iespaidu. Margarēte klausījās nevērīgi, ar trulu ziņkārību, nekādi viņai nevarēja piekļūt, nebūtu nekādas nozīmes viņu sist un apspļaudīt, kā viņš bija nodomājis. Johans dzēlīgi urbās viņā ar savām mazajām vilka ačelēm, taču manīja, ka plosīšanās un ārdīšanās izskatās diezgan neīsta un neatstāj vēlamo iespaidu. Vīlies viņš beidzot devās projām.

Viņa ilgi sēdēja viena. Cik vientuļa un pamesta viņa jutās! Bija apmākusies, drēgna diena. Margarēte sala. Viņa gribēja pateikt, lai iekurina krāsni. Pazvanīja. Neviens nenāca. Viņa aizvilkās līdz durvīm. Divi bruņās tērpti vīri panācās

viņai pretī, ne vārda nebilduši, pastiepa šķēpus.

Nolaidās vakara krēsla. Kāds cilvēks ieslīdēja telpā, uz galda nolika lielu, degošu sveci, dīvaini klusi tai blakus kādu lakatā ievīstītu priekšmetu un papīra rullīti, tad tikpat mēmi izslīdēja atkal laukā.

Margarētei kļuva vēl vesak, acis mirkšķinādama, viņa raudzījās šaudīgajā liesmā. Pēdīgi lēni piegāja pie sveces, sildīja sastingušās rokas. Papīra rullītī bija raksts ar vairākām nodaļām. No saiņa nāca saldena puvuma dvaka. Gandrīz neapzināti un pret savu gribu viņa parāva lakata stūri, tas pavērās. Pavedieni, brūni pavedieni. Nē, tie bija cilvēka mati. Gari, kastaņbrūni. Zem tiem piere. Tā bija nocirsta galva. Šausmās viņa to-pagrūda atpakaļ. Kretiena galva ar stiklainām acīm raudzījās viņai pretī. Tā gulēja slīpi, prāvais deguns rēgojās ārā no lakata, lūpas un zodu tas vēl slēpa.

Mute viņai kļuva sausa. Viņa elpoja aizgūtnēm, mirkdama saltos sviedros, iespiedās istabas stūrī, elsoja. Blenza uz galvu, ko šaudīgā sveces liesma savādi un neglīti izķēmoja. Viņa aizvēra plakstus. Likās, it kā nakts iesārti ņirbētu dejā.

Kaut kas mudināja viņu atkal paraudzīties uz galvu. Būtu labi, ja sveces neprātīgā, drebulīgā liesma apdzistu. Tā jānopūš. Bet viņa to nespēja. Vai viņai bija bailes? Nē, baiļu viņa nejuta. Viņa ir hercogiene. Ja nu kāds viņu slepeni novēro pa kādu caurumu durvīs? Margarēte piecēlās; turēja galvu taisni, ar dīvaini saspringtām kājām stīvi piegāja pie galda, nodzēsa sveci. Noslīga uz grīdas.

Kādu brīdi gulēja kā sastingusi. Gandrīz ar patiku juta vienīgi aukstumu, neko citu. Tad tumsa acu priekšā atkal sāka dejot un raustīties. Viņai likās, ka raustās arī galva. Kļūst nebeidzami gara un šaura. Kalsnie, brūnganie vaigi spīd žultaini, zilgandzeltenīgi, un ikviens netīro, tumšo, mīksto matu pavediens dursta viņu. Mirušās acis nakts tumsā aizveras un atveras. Tās ir gluži bez izteiksmes, kā beigtam dzīvniekam. Ak, kaut būtu diena! Labāk nevajadzēja nopūst sveci! Tagad nakts tik smagi un grūti māc viņu, slāpē kā bieza sega. Šai naktī viņa guļ kā zārkā — un mirušais Kretiens bez mitas atver un aizver savas neprātīgās acis.

Viņš ir neglīts. Pats neglītākais no dzīvajiem nav tik neglīts kā mirušais.

Jā, Kretiens ir saņēmis atmaksu par to, ka viņu, Margarēti, pievīlis. Arī skaistulei tagad vairs nav daudz palicis no viņa. Ar vīru bez galvas nevar vis lepoties.

Viņš aizrāvis postā arī citus. Nabaga Alberts! Mīļais, labsirdīgais, sirsnīgais brālis! Viņš bija tik miermīlīgs un draudzīgs! Un noteikti piedalījās šajā dēkā tikai tāpēc, lai to neizjauktu. Tagad viņš ir pliks un nabags, sakropļots un ieslodzīts cietumā. Spriganais, jautrais jauneklis!

Bet Kretiens bija pavisam citāds. Seja kalsna, melnīgsnēja, tās izteiksme drosmīga. Viņa vairs nebīsies no mirušās galvas. Ilgi un vērīgi to aplūkos, un Kretiens tagad piederēs viņai, nevis skaistulei. Kaut ataustu diena, kaut ataustu, lai viņa to redzētu! Fon Šennas kungs savās muļķīgajās dzejās vienmēr cildina nakts krāšņumu —

nakts piederot mīlai — un nolād dienu, vēlas, lai tā nekad neatnāktu. Blēņas! Viņas laiks ir diena. Atausti, diena! Dāvā man mirušo draugu, diena, viņš pieder man!

Taču, kad austošās dienas pirmā pelēcīgā gaisma apspīdēja mirušā galvu, viņa, degdama drudzī, drebuļos kratīdamās, gulēja ar aizvērtām acīm.

Pēc divu mēnešu stingras uzraudzības Margarete dabūja atļauju uz dažām dienām apciemot savu slimo māsu Adelheidi Frauenkīmezera klosteri. Viņa sastapa kroplo meiteni tikpat biklu un nepieejamu kā parasti.

Margarētes spēki bija līdz pēdējam izsmelti. Viņa ēda, dzēra, staigāja. Tāpat kā mūķenes locīja ceļus klostera baznīcā, sveicināja un atņēma sveicienu, uzrunāja un atbildēja uzrunāta. Viņa bija jauna un reizē veca kā pati pasaule. Jutās daudz vecāka un daudz vairāk pieredzējusi nekā novītusī, laipnā klostera priekšniece, saprata daudz labāk nekā tā, ka viss ir niecība un dzīšanās pakaļ vējam.

Viņu apmeklēt ieradās laipnīgais Viktringas abats. Viņš nekad nebija bijis liels Luksemburgu draugs un karali Johanu uzskatīja par brīvdomātāju un dieva zaimotāju — tāpēc ari dievs viņu bija sodījis ar aklumu. Abats priecājās, ka Mar-garēte sacēlusies pret tiem. Kā jau allaž, viņš bija valodīgs, bārstīja citātus; taču viņa joprojām runāja maz.

Margarēte kopā ar klostera priekšnieci stun-

dām ilgi sēdēja mazās saliņas piekrastē, raudzījās pāri blāvajam, gaišajam ezera klaidam. Ūdens laiski guldzēja meldros, spīdēja rāma, nespodra saule, tāltālu ezerā ar smagu, vecum vecu laivu bija izbraucis zvejnieks. Klostera priekšniece vērīgi nolūkojās Margarētē, noglaudīja viņas tuklo, nesmiņķēto roku.

— Jaunā hercogiene! — viņa teica savā gurdajā, laipnajā, saprotošajā balsī. — Jaunā hercogiene!

— Jaunā? — Margarētē atvaicāja tik nogurusi, ka balsī pat nejautās sarūgtinājums. — Jauna? Jūs esat desmitreiz jaunāka nekā es, augsti cienījamā kundze.

Klostera priekšniece teica:

— Koks nav miris, kaut arī ziemā stāv kails. — Vēl viņa piebilda: — Nav nekā mokošāka, bet arī nekā patīkamāka, kā pēc pamiršanas atkal atgriezties dzīvē. — Un vēl noteica: — Jums vajadzētu dziedāt kopā ar mūķenēm, jaunā her-.cogiene.

Kad Margarētē devās atpakaļ uz savu Tiroles pili, Bavārijas Ludvigs pavēlēja greznam karaliskam eskortam pavadīt hercogieni līdz viņas zemes robežām. Spožo procesiju vadīja Minhenes galma dižciltīgākie augstmaņi, tās priekšgalā plīvoja karogs ar Vitelsbahu lauvu ģerbonī, pa ceļam tos svinīgi sagaidīja feodālie baroni un valsts iestāžu pārstāvji.

Hercogiene pateicās kungiem izklaidīgi, nevis kā parasti — ar ceremoniālu pārākuma apziņu. Viņa bija gurda, vienaldzīga, pārāk piekususi, lai padomātu par iemesliem, kas mudinājuši imperatoru parādīt viņai tik pārsteidzošu pagodinājumu.

Jā, Vitelsbaham bija savi īpaši iemesli. Jau tagad atkal viņš ar nepatiku bija spiests atcerēties, cik stipri viņu traucē Luksemburgu kundzība Tirolē. Viņa nodomu — izbeigt ķildu ar lombar-diešiem militāra pasākuma ceļā bija izjaucis Trientas bīskaps, salti un bez aplinkiem pasakot, ka aizliedz doties cauri savai zemei. Imperatora dusmas šā iegansta dēļ bija veikli izmantojuši Tiroles feodāļi. Visi šie Burgštalli, Villanderi, Sennas, kas pret Luksemburgiem vērstās sazvērestības laikā bija viltīgi slēpušies aizmugurē, nepavisam nebija savus nodomus atmetuši. Neizdevusies sazvērestība bija viņiem devusi labu mācību: vispirms nepieciešams iegūt kādas lielvalsts atbalstu. Protams, visprātīgākais: griezties pie Luksemburga ienaidnieka — pie imperatora Vitelsbaha. Margarētes piedalīšanās pēdējā pasākumā nebūt nebija veiksmīga. Tiešais iemesls, kādēļ sacelšanās nebija izdevusies, palika nenoskaidrots. Taču tik daudz bija noprotams, ka gudri vērptos sazvērestības pavedienus samudžinājusi un sarāvusi viņas dīvainā iedoma — aicināt par sacelšanās vadoni Kretienu fon Tau-fersu. Šoreiz būtu prātīgāk viņai neko neteikt un pieaicināt viņu tikai pēdējā brīdī. Atbrīvošanos no hercoga Johana viņa sajustu kā atpestīšanu, lai kādos apstākļos tas notiktu.

Lielā slepenībā imperatoram tika nosūtīts ziņojums. Tas vēstīja, ka valstī jo dienas jo vairāk augot naids pret Luksemburgiem; izskanot nožēla, ka viņa karagājiens uz Itāliju izjucis

Trientas bīskapa — bohēmieša iespītīgās pretošanās dēļ. Pie viņa griezās ar aplinku jautājumu — vai viņš piekristu sava dēla Brandenbur-gas markgrāfa precībām ar Tiroles hercogieni. Vitelsbahs, kas alka sagrābt zemes un ko ārkārtīgi vilināja izredzes iegūt Tiroli, tikpat aplinkus atbildēja, ka viņš ar savu dēlu, markgrāfu, apspriedīšoties par šo plānu, taču, kamēr vēl Luk-semburgi būšot Tirolē, tas viss esot tikai gaisa piļu celšana.

Tiroliešu kungus šāda atbilde pilnīgi apmierināja. Viņi zināja, ka piesardzīgajam Vitelsbaham nav iespējams skaidrāk izteikties. Viņa atbilde nebija droša, taču pašos pamatos tā nozīmēja skaidru «jā». Greznais eskorts, ko viņš pašlaik deva līdzi ceļā viņu hercogienei, bija bijusi pietiekama atbilde. Rotenburga piļu izpostīšana, Alberta — labā karaļa Heinriha dēla spīdzināšana, Taufersas īpašnieka sodīšana ar nāvi — tas viss laupīja pēdējās simpātijas pret Luksemburgiem. Baroni joprojām kūdīja, joprojām musināja. Vienmēr vēl rīkojās bez Margarētes ziņas.

Agnese fon Flavona vai sastinga, kad uzzināja, ka sacelšanās cietusi neveiksmi. Viņai tūlīt kļuva skaidra visa kopsakarība. Tātad tik briesmīgi neglītā bija atspēlējusies. Agnese pārbijās, dzīvnieciskās bailēs par savu dzīvību ierāvās sevī, prātoja par bēgšanu.

Kad Agnese beidzot redzēja, ka pret viņu nekādi nevēršas, viņa pamazām atguvās no bailēm, sāka palūkoties, kas notiek visapkārt. Redzēdama, cik stingri Margarēte tiek uzraudzīta,

apmulsa. Vai tad hercogiene bija tik neizdarīga, ka galu galā viss pasāktais vēršas pret viņu pašu? Nu, nē! Šai ziņā viņa bija pārāk gudra. Tas, šķiet, bija noticis ar viņas gribu. Agnese vairs neizprata savu naidnieci. .Viņas naids pret to auga līdz ar bailēm. Droši vien tai padomā bija dot viņai, Agnesei, vēl lielāku triecienu, lai tad tīksminātos par viņas pilnīgu sakāvi.

Nekas nenotika. Par Agnesi neviens nelikās ne zinis. Bija saprotams, ka no viņas — tik apkaunojoši ar nāvi sodīta vīra sievas visi vairījās. Bet kāpēc gan neapķīlāja viņas īpašumus? Viņa necieta klusumu un vienaldzību ap sevi. Turklāt mocīja bailes, ka tā ir gatavošanās viņas pilnīgai iznīcināšanai. Agnese nolēma doties uz Tiroles pili.

Uz Meranas pilsētas vārtiem viņa ieraudzīja mietā uzdurtu sava vīra Kretiena fon Taufersa galvu. Zilgani dzeltgans viņš blenza uz to; rēnajā vējā plīvoja viņa garās, savēlušās, sprogainās kastaņbrūno matu šķipsnas. Galva aplipuši mušām. Agnese novērsās. Tad viņas palankīns, ko nesa zirgi, ielīgoja pa vārtiem, no kuriem noraudzījās notiesātā galva, Meranas pilsētā. Vai tā nebija ļauna zīme? Viņai nebija laika nodoties sentimentāliem prātojumiem. Vajadzēja sakopot domas sarunai ar hercogu Johanu. Šoreiz tā nebūs viegla. Reiz jau viņa melnās sēru drānās bija metusies viņa priekšā uz ceļiem. Atkārtošanās atstāj bālu iespaidu. Un šoreiz situācija nebija viņai labvēlīga.

Johans pieņēma viņu nikni, izsmējīgi. Dzēlīgi jautāja, vai arī viņai neesot klāt ieroči. Viņam nenākot par ļaunu būt piesardzīgam. Pēc šāda

aizvainojuma Agnese uzlūkoja viņu lielām, skumjām, pārmetumu pilnām acīm. Sāka gauži raudāt, jo augstsirdīgajam, jaunajam hercogam, kas bijis pret viņu tik žēlīgs un labvēlīgs, nu esot iemesls viņai neuzticēties. Apgalvoja, ka viņai ne jausmas neesot bijis par sava vīra — valsts nodevēja nodomiem. Teica — labi vien esot, ka viņš beigts, jo tas, kurš savu valdnieku tik ļaunprātīgi un viltīgi spējot nodot, tas, protams, ilgi nešaubīdamies nodošot arī savu sievu. Ar naivu nekrietnību atzinās, ka nekad neesot Kretienu mīlējusi; apprecējusi viņu vienīgi tālab, lai paturētu Taufersu un varētu palikt valdnieka tuvumā. Johans klausījās ar neuzticību un tomēr bija glaimots. Agnese piegāja viņam tuvāk, viņš juta tās miesas smaržu. Johans norūca, ka neticot nevienam tās vārdam, taču viņš necīnīšoties pret sievietēm, pagaidām tā varot Taufersu paturēt. Nicīgi, aizskaroši un alkatīgi viņš paplikšķināja tās kaklu, ko tā, pacietīgi blenzdama uz viņu, bija pieliekusi, nepieklājīgi apgriezās, izmeta pār plecu, ka tuvākajā laikā ieradīšoties Taufersā paraudzīties, vai tur negatavojot sacelšanos; bet ieradīšoties viens, viņam bail neesot. Turklāt viņš skaļi un nepārprotami iesmējās, atstājis viņu stāvot, devās medībās.

Pa to laiku muižniecība bija sagatavojusies sazvērestībai. Tiroles pili Johana prombūtnes laikā vajadzēja ieņemt. Ilgāk vairs nevarēja kavēties — viss jādara zināms Margarētei. Tāpat arī jādabū viņas piekrišana laulībām ar Vitelsbahu. To visu nokārtot uzņēmās fon Šennas kungs.

Viņš sēdēja blakus Margarētei kalsns, neizne-sīgs, sakumpis, runāja ar to gurdā, aizlauztā balsī par visādām nenozīmīgām lietām. Vecīgās, gudrās acis atkal un atkal pārslīdēja tās sejai. Viņš vienīgais nojauta visu sakarību. Piesardzīgi, it kā starp citu viņš ieminējās, lai viņa neizbīstoties, ja tuvākajās dienās pilī ienākšot cits garnizons, pastiprināts garnizons. Ja ari skanēšot kliedzieni, troksnis, šķindēšot ieroči, lai viņa paliekot savā istabā, viņai nekādas briesmas nedraudēšot. Viņš apklusa, nogaidīja. Margarēte joprojām palika vienaldzīga. Pēc brīža viņš rāmi pajautāja, vai viņa neprasīšot, kāpēc tas viss tā. Nē, viņa neko neprasīja.

Viņš mainīja sarunas tematu. Stāstīja par Agnesi. Ikviens jauns sēru gadījums nākot viņai par labu. Arī tagad, kad viņa ieradusies pilī, ikvienam vajadzējis atzīt, ka melns tērps viņai piestāv visjaukāk. Margarēte sāka ausīties, gudrais Senna redzēja: nu viņas vienaldzība ir maska. Viņš ierunājās par ko citu, tad atsāka to pašu. Jā gan, tagad Agnese drīz vien būšot te viešņa uz ilgāku laiku: šai ziņā hercogs Johans esot līdzīgs labajam karalim Heinriham. Margarēte spēji izslējās. Senna līdz šim vienmēr bija izturējies kā draugs. Vai tā esot taisnība? Viņa gūsteknes lomā — un tā otra... pavēlniece; te, šajās sienās, elpot to pašu gaisu, ko viņa, — tas esot neiedomājami. Un nu viņam, dieva dēļ, jā-pasakot taisnība.

Senna atbildēja atklāti: jā, Johans esot Agnesi fon Flavonu ielūdzis. Un, cik nu viņš, Senna, šo dāmu pazīstot, tad viņa ielūgumu pieņemšot. Kad Margarēte aizmiedza acis, savieba seju, viņš to

mierināja: vēl jau esot kāds līdzeklis, — un sāka klāstīt savus plānus. Viņa atmeta noraidoši ar roku, negribēja neko dzirdēt.

Lūdza nekavējoties ierasties pie viņas hercogu Johanu. Vai tā esot taisnība? Vai viņš patiesi to gribot darīt? Viņa dusmās kvēloja. So pili pataisīt paklīdenēm par pajumti? Jā, viņš to darīšot. Viņš to atļaušoties. Viņš redzēja, ka beidzot šādā veidā var to satriekt, atkausēt tās sastingumu, to mocīt un ievainot. Aiz niknuma piepūties, ar savām mazajām, naidpilnajām vilka acīm viņš lūkojās Margarētē. Ko Margarēte iedrošinoties? Vai gribot aizliegt viņam gūt šo sievieti? Viņa — un aizliegt? Ar tādu izskatu kā viņa — aizliegt? Margarēte norija siekalas, apvaldīti teica: viņa nelūdzot Johanu apdomāt, ko teikšot tauta, ko sacīšot ļaudis citos galmos, ja te, pašas tēva pilī, ko Johans guvis, pateicoties viņai, tikšot ieslodzīta cietumā, bet otrai būšot spoža dzīve. Viņa tikai gribot atgādināt, ka Johana metreses vīrs esot vadījis sacelšanos, ka tā pati arī esot piedalījusies sazvērestībā, varbūt bijusi pat musinātāja un neticami, ka tā sava vīra apkaunojošo nāvi tik ātri būtu aizmirsusi. Lai viņš piesargājoties no tās! Johans ļauni iesmējās; tādas muļķības lai viņam nestāstot. Margarēte esot greizsirdīga zoss. Vēl plātīgi piebilda: ko tad, ja varbūt Agnese viņu, Johanu, esot brīdinājusi, atklādama hercogienes intrigas?

— Es taču tevi brīdināju! — Margarēte iesaucās. — Es! Es!

Uz mirkli Johanā uzvilnīja netīkama sajūta; viņš atkal redzēja to tādu kā toreiz, kad tā gulēja viņa priekšā kā negausīgi pierijusies čūska;

viņš jutās pazemots savas tukšās lielības dē). Taču tūlīt viņā atkal pamodās pašapziņa. Tie neapšaubāmi bija viltīgi, nekaunīgi meli, tādā ceļā tā gribēja viņu samulsināt.

— Uz šāda āķa varbūt var uzķerties tavi Tiro-les zemnieki, ne es! — viņš teica ar tēlotu, nicīgu dzedrumu balsī. Un tūlīt saspringti turpināja: — Tātad trāpīja gan beidzot? Ķeras gan pie dūšas? Skaistuli ārā no mājas? Kož kaulā, ka viņa būs te? Tieši tādēļ viņa te ieradīsies! Tieši tādēļ te paliks! Došos izjādēs kopā ar viņu! Jāšu medībās kopā ar viņu! Uz Meranu, Bocenu, Trientu jāšu kopā ar viņu! Gan es tev parādīšu, riebekle tāda! Neglītene! Čūska! Nešķīstene!

Kad viņš aizgāja, Margarēte vēl ilgi sēdēja kā sastingusi, ar nelokāmu apņēmību sirdī. Tik vienkārši un godīgi viņa bija runājusi, vēlreiz skaidri un gaiši parādījusi ceļu, kas veda atpakaļ pie viņas. Ja viņš nebija kurls vai pēdējais nelietis, tad viņam vajadzēja dzirdēt. Viņš pats bija izlēmis savu likteni.

Nākošajā dienā atkal ieradās fon Sennas kungs. Nolika viņai priekšā īsu vēstuli imperatoram, kura aizsardzību viņa pieņēma, piekrizdama savu baronu lēmumam. Nevilcinādamās viņa vēstuli parakstīja. Tad Senna aši, lietišķi pavēstīja, ka nākošajā dienā, kamēr Johans būšot medībās, pili ieņemšot baronu karaspēks; Johanam būšot liegts ieiet pilī. Margarēte pati viņam to varēšot paziņot, ja viņš atgriezies uzstāšot, lai ielaiž pilī. Tikšot gādāts, lai nebūtu nekādu nelikumību, lai neviens viņam nepiedurtu ne pirksta. Tikai grāfistē viņš neatradīšot pajumti. Ja Johans atstāšot

grāfisti, neviens ceļā šķēršļus nelikšot, Šenna smaidot pabeidza. Turklāt viņš laipni un gaužām padevīgi piebilda, ka šoreiz jau par visu iepriekš padomāts. Pat ja hercogs tiktu brīdināts, veiksme garantēta. Šenna paņēma parakstīto vēstuli, gāja projām, kā parasti, neveikliem, grīļīgiem, šļūcošiem soļiem.

Nākošajā dienā, proti, piektdienā, Johans ar nelielu svītu devās medībās. Bija novembra sākums, laiks rīta pusē skaidrs, debess zila, taču drīz vien cēlās migla un sāka pūst drēgns, nejauks vējš. Hercogs bija sapīcis; tas, ko Marga-rēte bija teikusi par Agnesi, tik viegli vis neaiz-mirsās. Bez tam vēl bija aizlidojis viņa skaistais, pelēkbaltais norvēģu vanags, ko bija aizbaidījis kāds lielāks plēsīgs putns. Hercogs sāka rāt va-nadznieku, klaigāja un šķendējās.

Tāpēc Johans ātri meta mieru medībām, jau pret vakaru devās mājup. Paceļamo tiltu viņš atrada paceltu, vārtus aizslēgtus. Stāvēja izbrīnīts vārtu priekšā, tad saskaitās, sāka lādēties. Pūta ragu. Parādījās torņa sargs, pavēstīja, ka viņam neesot vēlēts kungu ielaist. Hercogs kļuva sarkans kā vēzis, norēja vīru neķītriem lamu vārdiem. Pēkšņi vārtu tornī parādījās Margarēte, uzsauca savā siltajā, dobjajā balsī, lai Luksem-burgas princis nebļaustoties, te viņam mājvietas neesot, lai pameklējot citur pajumti. Varbūt Tau-fersā. Johans notēmēja. Iekams atlidoja viņa bulta, Margarēte jau bija pazudusi.

Tā nu viņš, aiz dusmām vai plīsdams, smieklīgs savā mednieka ģērbā stāvēja pie aizslēgtajiem

vārtiem. Viņa pavadoņi sačukstējās. Pūta salts vējš, lija. Daži no hercoga bohēmiešiem gribēja pielabināties, nedroši, samulsuši stāstīja, kā liels pulks pamatīgi apbruņotu tiroliešu ieņēmuši pili, bet viņi esot izsviesti ārā.

Rupjiem vārdiem lādēdamies par savu ļaužu gļēvumu, hercogs vēl brīdi pakavējās pie paceltā tilta. No pils skanēja smiekli, zobgalīgas dziesmiņas:

Kas stāv pie vārtiem? Kas drebinās vējā?

Vai nabags? Vai žīds? Vai kāds no kalpiem?

Nē, tas taču viņš — pats Tiroles grāfs.

Beidzot Johans lamādamies devās prom — uz Cenobergu. Tur norisinājās tas pats. Uz Greifen-šteinu. Tur atkal tas pats. Tuvojās pusnakts. Viņš jutās līdz nāvei noguris, gaužām satriekts, klaigājot un plosoties bija aizsmacis. Drebošs, nožēlojams viņš pārnakšņoja zem klajas debess.

Ausa blāva rīta gaisma. Hercogs uzkāpa zirgā netīrs, negulējis, sāpēja kājas un rokas, aiz bada vēders lipa pie ribām. Pie viņa turējās vairs tikai seši no viņa vīriem, pārējie bija klusi pazuduši.

Bez pārtraukuma lija lietus. Johana pavadoņi stāstīja, ka tauta pilnīgi atbalstot notikušo, smejoties, zobojoties, gavilējot, svinot svētkus. Dzirdētā dziesmiņa dūca viņam ausīs kā uzbāzīgs ods:

Vai nabags? Vai žīds? Vai kāds no kalpiem?

Nē, tas taču viņš — pats Tiroles grāfs.

Pa blakusceļiem viņš ielavījās tādu muižnieku pilīs, kuri viņam bija sevišķi uzticami. Kungi ne-

bija mājās, pils pārvaldniekiem nekādi norādījumi nebija doti, vārti aizslēgti. Tikai četri vīri vēl bija palikuši pie hercoga.

Johans bez mērķa klīda pa vīnakalniem, pa mežu. Lietus, lietus. Viņam šķita, ka viņu izseko, ielenc. Viņš nepazina baiļu kaujas laukā; tagad tās netīksmi zagās dvēselē. Viņš nevēlējās, ka viņu trenkā kā traku suni, ka viņu nosit kāds zemnieks vai smirdīgs pilsētnieks. Viņš devās augstāk kalnos. Pēdīgi nonāca Tēgena fon Vil-landersa nomaļajā pilī. Gudrais, piesardzīgais barons, kas vēlējās, ja vien iespējams, sadzīvot arī ar Luksemburgiem, pieņēma viņu. Taču iedrošinājās dot patvērumu tikai pavisam slepeni uz gaužām īsu laiciņu. Johans pavadīja te dažas dienas kā nepazīstams bruņinieks, vārdā Ekhards, nevienam nerādījās. Taču arī te viņam bez mitas ausī dūca saraustīti vārdi, kādas kuplejas vārdi: «Vai kāds no kalpiem? Nē, tas taču viņš — pats Tiroles grāfs.» Johans, drebuļu kratīts, devās projām naktī nu vairs tikai divu kalpu pavadībā. Viņš aizvien vēl bija mednieka apģērbā. Netīrs, sviedros izmircis, smirdīgs sēdēja galīgi nodzītā zirgā, kas vairs neklausīja, nespēja tikt uz priekšu pa dūksnainajām takām; krustu šķērsu Johans klaiņoja pa savu zemi. Kaut vismaz pārstātu šis sasodītais lietus! Viņš pārdeva rotaslietas, kas bija līdzi, vēlāk ieročus, medību ragu, beigu beigās arī zirgu.

Drudzī drebēdams, pārguris viņš gluži vientuļš sasniedza Akvilejas patriarha novadu. Ieradās Friaulā. Patriarha pilī. Kalpi ņirgājās, irgojās, kad nožēlojamais, noskrandušais vīrs apgalvoja, ka

esot Karintijas hercogs, Tiroles grāfs, Romas imperatora mazdēls. Patriarhs, Tiroles feodālo baronu naidnieks, kas arvien pret Luksemburgiem bija izturējies ļoti labvēlīgi, saņēma viņu ar lielu goddevību, apskāva. Pamazām pēc vairākām dienām pārgurušais, apjukušais hercogs atkal atguvās. Zobus griezdams, kala ļaunus plānus, lāstiem un draudiem mētādamies, indēja zemi, no kuras sieva viņu bija padzinusi.

OTRĀ GRĀMATA

Minhenē ķeizars Ludvigs bija apskāvis savu dēlu markgrāfu, Brandenburgu, ap pleciem. Staigāja ar viņu šurp un turp. Runāja ar sadrūmušo, saīgušo mierīgi. Brandenburgs, lai gan tikai divdesmit piecus gadus vecs, izskatījās visai vīrišķīgs. Gaišmatis ar mazām Ūsiņām, dzedrām, pelēkzilām, dzelstīgām acīm, kalsnu, saules nobrūninātu seju. Viņam bija spēcīgais Vitelsbahu kakla kumbrs, viņš bija liela auguma, muskuļains. Taču smagnējais, neveiklais imperators bija stipri garāks par viņu. Cauri apgleznotajām logu rūtīm spīdēja sniegotās dienas blāvā gaisma. Kad tie abi tā mierīgi staigāja, likās, tēvs, aplicis roku ap dēla pleciem, velk viņu pa telpu; dēls vilcinājās tēvam piekrist, atvairījās.

Nē, nē! Viņš to nevarēja, nē, nekādā ziņā. Viņš vienkārši nespēja apprecēt hercogieni Margarēti. Piecus gadus viņš bija nodzīvojis laulībā ar Elizabeti, dāņu princesi. Tā bija bijusi pieticīga būtne, tiesa gan, mazliet pasausa. Nu tā bija mirusi, lai dievs mielo tās dvēseli. Viņš grib trīs četrus gadus padzīvot bez sievas. Nodarboties Brandenburgā ar valsts lietām, uzlabot zemkopību, atsākt pilsētu izbūves darbus, pieveikt ven-dus. Apprecēt Tiroles Margarēti, kas savu vīru tik dīvainā kārtā padzinusi? Šo ekstravaganto sievieti? Nē, paldies! Viņš vienmēr gatavs pakalpot savam tēvam imperatoram. Bet Margarēti precēt — nē, to gan ne!

Imperators raudzījās ar lielum lielajām, stingajām, zilajām acīm dēlā. Viņa ierunas to nepārsteidza, neuztrauca. Nebija jau nekāda izprieca precēt tirolieti. Dēla vietā viņš būtu tāpat

pretojies. Bet viņš zināja, ka Ludvigs ir labs dēls, sapratīgs valdnieks, gan apsvērs, ka precības ir pats svarīgākais ierocis politikā. Tāda izdevība kā šoreiz vairs negadīsies. Ja Vitelsbahi dabū Tirdi, zemju loks noslēdzies, tad Vitelsbahi būs valdnieki no Ziemeļjūras līdz Adrijas jūrai. Viņš skaidri saprata, ka Ludvigam būtu pa prātam atpūsties, dažus gadus padzīvot atraitņos. Bet viņš taču bija markgrāfs un Vitelsbahs. Tālab tādas ērtības nedrīkstēja atļauties.

Sapīkušais markgrāfs nīgri minēja aizvien jaunus iebildumus. Ne jau tas vien, ka viņam Mar-garēte un viss, kas saistīts ar to, nepavisam nepatīkot, — bez tam taču esot pilnīgi skaidrs, ka pāvests tirolietes un Luksemburga laulību nešķiršot. Kristīgā pasaulē visi kā viens sacelšot brēku, ja viņš salaulāšoties ar cita sievu. Imperators uz to mierīgi atteica, ka viņam visu mūžu vajadzējis ciest baznīcas lāstu un interdiktu; viņš šo nelaimi nespējot aiztaupīt arī savam dēlam. Vitelsbahiem diemžēl citādi nevedoties gūt panākumus. .

Markgrāfs pavisam nelāgā omā pavirzījās prom no tēva, atbalstījās pret galdu, domās iegrimis, braucīja mazās Ūsiņas. Dāņu Elizabete gan neesot bijusi nekāda skaistā Helēna, valdnieks nevarot skatīties tikai uz daiļu izskatu, to viņš saprotot. Bet Margarēte! Tik neveikla! «Karin-tija!» imperators sacīja. Mute ar biezām lūpām! «Tirole!» imperators sacīja. Noļukušie vaigi. Šķībie, uz priekšu izvirzītie zobi! «Trienta! Brik-sena!» imperators turpināja.

Tajā pašā laikā cauri Minhenei jāja tiroliešu augstmaņi, kam bija uzdots ievadīt sarunas. Tā

bija grezna svīta, priekšgalā valsts ievērojamākie vīri: Burgštalls, Villanders, Šenna, Ekehards fon Trostbergs. Viņi nesteidzās, izturējās gaužām pašpaļāvīgi, ar patiku, atzinīgi vēroja gaišo, raibo pilsētu, kas, Ludvigam valdot, ātri bija uzplaukusi, jauno, mājīgo rezidenci, ko viņš sev cēla. Vitelsbahi bija apdomīgi, stingri valdnieki. Vajadzēja tikai nodrošināties visiem iespējamiem līdzekļiem, lai tie nepieviltu. Tā arī tirolieši darīja. Lika visas savas tiesības, dokumentus, privilēģijas apstiprināt. Grāba, rausa. Izspieda ar varu sev veto tiesības un atļauju kontrolēt visus valsts pasākumus. Saīdzis, izmisis Brandenburgs beidzot iebilda: ko gan viņš iesākšot ar tādu valsti, kas visnotaļ ierobežota, apspiesta, nebrīva. Atklāti, godīgi imperators paskatījās viņam acīs. «Vispirms uzvelc mēteli! Ja tas par garu, vari to nogriezt īsāku.»

Pēc sveču dienas, pašā ziemas vidū, zem mirdzošajām, gaišzilajām debesīm skanošā, krāšņā Vitelsbahu procesija gan braukšus, gan jāšus devās pāri koši baltajiem kalniem uz Tiroles pili. Gurkstēja sniegs, šķindēja bruņas, klindzēja zobenu karekļi, zelts un sudrabs; pēc sniega smaržojošā gaisā, kur apslāpa visi trokšņi, klusināti' uz priekšu virzījās milzīgais, raibais gājiens — zirgi, nastu nesēji dzīvnieki, palankīni, cilvēki. Imperators lieliskā noskaņojumā, viņa dēls Ludvigs, markgrāfs, Brandenburgs, sabozies, šaubu tirdīts, bet jau pa daļai zemes dižuma un daudzveidības savaldzināts, viņa jaunākais brālis Stefans. Hercogs Konrāds fon Teks, bagāts švābu augstmanis, vistuvākais Brandenburga draugs, aļ-laž drūms, fanātisks, nerimtīgs darbonis, uzticams

Vitēlsbahu piekritējs. Tiroliešu baroni. Neskaitāmi daudz bavāriešu, švābu, flandriešu, bran-denburdziešu augstmaņu. Freizingas, Rēgensbur-gas, Augsburgas bīskapi. Abi ievērojamie teologi, ko ķeizars bija atvedis uz galmu, — Okas Vilhelms un Padujas Mārsilijs.

Pa visa ceļojuma laiku imperators savā tuvumā pirmām kārtām paturēja šos abus baznīcas kalpus. Vēsts par paredzamajām Brandenburga un Margarētes precībām bija sacēlusi kājās visu Eiropu. Ne tikai tālab, ka Margarēte bija cita laulāta sieva, bet arī tāpēc, ka viņas vecomāti Elizabeti ar Brandenburgu saistīja trešā auguma radniecība. Pāvestam ne prātā nenāca šķirt hercogienes laulību — gluži otrādi: viņš nekavējās piedraudēt ar baznīcas lāstu un interdiktu. Tauta iztrūcināta, dziļi satraukta klausījās šais draudos. Taču imperators nekādā gadījumā nebija ar mieru piekāpties kūrijas priekšā. Viņš sūtīja pie pāvesta savus teologus. Imperators nebija necik izglītots, neprata pat latīņu valodu, bet juta bezgala dziļu godbijību pret zināšanām. Viņš patiesi nožēloja, ka viņa bavārieši ir tik truli un stulbi, tik maz tiecas apgūt zināšanas. Diemžēl izcilie zinātnieki — Okas Vilhelms un Padujas Marsilijs, ko viņš bija ataicinājis uz savu galmu, izraisīja interesi visā pasaulē, tikai ne viņa Bavārijā.

Imperators bija dievbijīgs, viņa sirdsapziņa bija tīrum tīra, viņš juta dziļu cieņu pret gudrajiem vīriem, ticēja tiem, bija pārliecināts par to zināšanām ticības jautājumos. Tā nu viņš, ar platajām, zilajām acīm cieši uzlūkodams savus teologus, vaicāja, vai pāvesta iebildumi esot likumīgi. Marsilijs un Vilhelms bija uzrakstījuši

paskaidrojumu, ka Margarētes laulība ar Johanu Luksemburgu laulātā drauga nepiemērotības dēļ īstenībā nekad neesot pastāvējusi, tātad nevar tikt atzīta un uzskatāma par nebijušu. Ievērojot šo paskaidrojumu, karaļa neatlaidīgi lūgts, Frei-zingas bīskaps Ludvigs fon Hamšteins bija ar mieru paziņot Margarētes un Johana laulību par šķirtu. Tātad šā iemesla dēļ Bavārijas bīskapi devās līdzi pāri Alpiem. Šāda misija bīskapiem šķita ārkārtīgi bīstama, katrs uzskatīja sevi par drosmīgu, svarīgu personu. Tiem bija saspringtas sejas, tie svīda.

Brandenburgs jāja blakus Konrādam fon Tekam. Aizvien vairāk viņu sāka interesēt šī zeme, tās pārvaldes aparāts. Viņš bija dedzīgs polit-ekonomiķis, tāpēc neveltīja nekādu uzmanību apkārtnei, ļaužu īpatnībām; skaņā, skarbā balsī tērzēja tikai par lauku apstrādāšanu, apdzīvotības iespējām, tirdzniecības ceļiem, par apgabala iedalījumu, nodokļu uzlikšanas metodēm. Vai nu Brandenburga, vai Tirole — viņam tās bija tikai pārvaldes objekts. Ik uz soļa te redzams posts un nolaidība. Ar stingru, veiklu lietpratēja roku viņš visur ķersies klāt.

Fon Šennas kungs jāja blakus Okas Vilhelmam. Viņiem turpat acu priekšā — ceļš pamazām veda kalnup — imperatora plecīgā, varenā mugura, spēcīgais kakla kumbrs. Abi kungi runāja par viņu. Pieredzējušais, izglītotais teologs jo dedzīgi slavēja imperatora šķietamo tiekšanos pēc zinībām, viņa godbijību pret izglītību, iepriecinošo Minhenes pilsētas izbūvi, Etalas bruņinieku ordeņa dibināšanu pēc Volframa Parsifāla ordeņa parauga. Taču vērīgais fon Šennas kungs negribēja

tam piekrist, viņaprāt, Vitelsbahs bija daudz modernāka valdnieka tips. Imperatoram pilsētas patika labāk nekā pilis, tirgotājs labāk nekā karavīrs, līgumi labāk nekā kaujas, viņš naudu vērtēja augstāk nekā bruņnieciskumu. Protams, reizēm viņu pārņēma romantiska noskaņa; taču šādai noskaņai iegansts bija tradīcijas, tā nebija viņa īstās būtības izpausme. Karalis Johans, Luk-semburgs, lai gan pēc rakstura nepastāvīgs, bija daudz konservatīvāks, īsts vecā kaluma bruņinieks, piedzīvojumu meklētājs. Imperatoram turpretī bija vairāk līdzības ar pilsoņu kārtas cilvēku, viņš bija šāsdienas valdnieks, aprēķinātājs. Tāpēc arī Luksemburgs sagrābs vairāk, bet mazāk spēs paturēt, un galu galā imperators vienmēr gūs triumfu, jo viņš ir sava laika cilvēks. Teologs klausījās gudrajos, pareizajos un literārā formā tērptajos spriedelējumos domīgi un negribīgi. Viņi skatījās platajā, spēcīgajā Vitelsbaha mugurā. Abi neteica ne vārda, bet domāja vienu un to pašu: tas vienmēr meklēs savu labumu un tikai to, vienmēr atklātām un platām acīm raudzīsies pasaulē un uz citiem cilvēkiem, vienmēr godīgi un nešaubīdamies izmantos taisnīgumu, tikumību, dieva gribu sava labuma iegūšanai.

Viņi pārnakšņoja Stercingā; nākošajā dienā laiks bija skaidrs, gaiss sveloši salts, viņi kāpa Jaufenas kalnu pārejā. Augstiene jau bija palikusi aiz muguras, ceļš pamazām gāja lejup ielejā. Te pēkšņi Freizingas bīskapa zirgs paklupa, iztrūkās, nosvieda jātnieku uz galvas zemē. Bīskaps gaužām nelaimīgi ietriecās klints sienā, lauza sprandu. Tur nu allaž rosīgais mazā auguma vīrs gulēja sasalušajā sniegā, pār viņu pletās līksmās, skaidrās debesis. Viņš bija pāvesta ieteiktā kandidāta vietā pats ieņēmis Freizingas bīskapa krēslu, pret pāvesta gribu grasījies pārkāpt laulības svēto sakramentu; nu viņš gulēja miris, dzeltgans un stīvs. Skaļais, raibais, skando-šais gājiens apstājās. «Dieva sods!» atskanēja čuksti; augstmaņi, šausmu pārņemti, stāvēja apkārt līķim. Mirušo ietina segās, veda nestuvēs līdzi uz Meranu. Pavisam klusu mazais, iedomīgais bīskaps sasniedza pilsētu, kur viņš bija dzīries veikt pašu drosmīgāko, pašu bīstamāko darbu savā dzīvē. Pārbiedētie Augsburgas un Rēgens-burgas bīskapi atteicās izpildīt imperatora lūgumu — šķirt Margarētes pirmo laulību.

Kad imperators iegāja Tiroles pilī, viņa oma tomēr uzlabojās. Aviņjona bija tālu — lai jau Benedikts raida pret viņu savus nevarīgos lāstus. Tie bija tukši vārdi; bet viņam taču piederēja zeme. Vai vēl kur kristīgajā pasaulē bija tik varens valdnieks kā viņš? Viņš bija apvienojis abas Bavārijas, viņam piederēja Brandenburga, bija drošas izredzes uz Holandi, Frīziju, Zēlandi, Henne-gavu. Tagad piedevām zeme kalnos, skaistā, senā, bagātā, slavenā zeme. Aiz tās Itālija, saplosīta, bezspēcīga. Tagad, kad viņš ir valdnieks pār Alpu kalniem, tā viņam tikpat kā rokā. Skaistā Tiroles pils! Jaukā, stiprā Tiroles pils!

Kungi priekštelpā izbrīnīti klausījās, kā imperators savā istabā skaļā, līksmā balsī dzied.

— Viņš dzied kā ķēniņš Dāvids pie derības šķirsta! — Augsburgas bīskaps teica.

Bet imperators vienatnē skatījās pa savas istabas

logu uz balto, gaišo zemi, plikšķināja sev pa gurniem, dziedāja īsas, jautras, piedauzīgas dziesmiņas, kādas dzied viņa Bavārijas ciemu krodziņos.

Pēc divām dienām imperators pats izpildīja markgrāfa Ludviga un hercogienes Margarētes laulību ceremoniju. Par lielu sašutumu Tirolei un visai Eiropai. Tūlīt nākošajā dienā viņš Meranas pilsētā nodeva jaunlaulātajiem lēņa īpašumā Ka-rintiju un Tiroli. Imperators bija tērpies valdnieka ornātā. Konrāds fon Teks turēja valsts zobenu, Arnolds fon Masenhauzens scepteri, fon Krausa kungs — valstsābolu. Margarēte mirdzēt mirdzēja aiz greznuma, smagā auduma tērps, dārgakmeņiem nosēts, stīvi apņēma viņas augumu, stingu, nekustīgu skatienu viņa raudzījās taisni uz priekšu.

Vīnes pilī gari un plaši apspriedās klibais Al-brehts un Bohēmijas Johans. Luksemburgu un Habsburgu atkal bija savedusi kopā vēsts, ka Tiroli sagrābis Vitelsbahs. Šis nekauņa imperators bija piesavinājies ne tikai Tiroli, bet nodevis lēņa īpašumā savam dēlam arī Karintiju, kur mita Habsburgs un ko imperators pats viņam bija palīdzējis sagrābt. Abi valdnieki bija vairāk pārsteigti un sašutuši par Vitelsbaha muļķību nekā par viņa nekaunību.

Albrehts jau iepriekš bija parūpējies, lai, cik labi vien spēdams, aizstāvētu savu Karintiju. Klibais valdnieks neatteicās vēlreiz izpildīt sarežģīto, viņam divkārt smago Karintijas troņa pārņemša-

nas ceremoniju; viņam bija svarīgi nodrošināt savu popularitāti.

Aklajam Luksemburgam bija bagāta fantāzija un pārdrošāki plāni. Tirolē, viskrāšņākajā auglī, ko bija noplūcis pārgalvīgais, neveiklais Vitels-bahs, bija iegrauzies tārps. Klibais, apģērba un matu sakārtojuma ziņā mazliet nevīžīgais Al-brehts ar ziņkāri un klusu, negribīgu apbrīnu vēroja aklo karali, kas stalts, elegants un rūpīgi kopts sēdēja viņa priekšā un lēni un piesardzīgi klāstīja savus drosmīgos, fantastiskos plānus. Nē, par jauno zemi kalnos imperatoram nebūs daudz prieka. Viņš, Johans, patiesi ir saticīgas dabas cilvēks. Līdz šim viņš Ludvigam tikai mazliet bija turējies pretī — kad bija nepieciešams, kad to vajadzēja darīt paša labā, taču viņš pret to nejuta nedz naida, nedz dusmu. Tagad būs citādi. Viņu bija pārņēmis neizsakāms riebums un niknums par šo pēdējo tik neģēlīgo, stulbo izdarību, tik muļķīgi iedomīgo, lišķīgo alkatību un nekaunību. Bruņiniekā un piedzīvojumu meklētājā uzliesmoja sašutums pret mietpilsoni.

Jaunais pāvests Klements Sestais nebija teorētiķis kā nelaiķis Benedikts, nē, viņš bija pieredzējis, spožs valdnieks un politiķis; viņu ar karali un tā dēlu Kārli saistīja cieša draudzība, viņš bija Kārļa skolotājs un tā uzticības persona nākotnē.

Brandenburga laulības izraisīja sašutumu pret imperatoru. Ja nu jaunais pāvests no visām kancelēm liek pasludināt imperatoram baznīcas lāstu un interdiktu, tad tāda nolādēšana netiks uzskatīta kā pret viņu vērsts politisks pasākums, bet gūs sirsnīgu atbalstu un piekrišanu visā kristīgajā

pasaulē. Kūrfirsts, pilsētas, tauta nepakļausies Vi- . telsbaham, jau tagad atsaukuši savas karadrau-dzes. Ja tad viņa — Johana dēls Kārlis ar Aviņ-jonas palīdzību kļūst par Romas imperatoru, viņš,

Johans, raidīs pret Ludvigu neuzvaramu savienību.

Albrehts nevilšus paberzēja slikti skūto seju, nopietni klausījās otra klāstījumos. Šiem plāniem bija godīgāki pamatojumi nekā parasti Luksem-burga plāniem, bet tie nozīmēja uzbrukumu, neizbēgamu cīņu. Viņam, Albrehtam, nepatika iejaukties. Viņš vairs nebija jauns, bija daudz pieredzējis, lika lietā zobenu tikai ārkārtējā gadījumā. i

Tā nu viņi, abi varenie valdnieki, kuru rokās atradās lielā puse Viduseiropas, kopīgi apspriedās; aklais mudināja klibo, bet tas viņam varēja I piedāvāt tikai aizsardzības savienību.

ārpusē kāds no svītas atvēra durvis.

Lai no jauna sodītu ļaudis par grēkiem, atvērās debesu slūžas — sākās otrie grēku plūdi.

Zemei kalnos uzbruka briesmīga nelaime — dieva sods par to, ka hercogiene tik rupji bija pārkāpusi laulības sakramentu. «Ēģiptes mocības!» sauca pāvesta piekritēji pa visu Eiropu. «Ēģiptes mocības!» Tauta nobālēdama nopūtās, sita sev pa krūtīm, gavēja.

«Vai manu bēdu! Ūdensvīrs gāž pār zemi dei-kalonisku lietu,» Viktringas abats Johanness citēja kādu senu latīņu autoru. Likās, pār zemi plūst visas Eiropas upes — no zemes virsas tika noslaucīti koki, pļavas, ciemi, cilvēki, Inna aiznesa tiltus, torņus, mājas, Ečas ieleja izskatījās pēc ezera, no Neimarktas brauca ar kuģi uz muižām lejpus Traminas.

Tai pašā gadā īsā laikā cits pēc cita briesmīgi ugunsgrēki nopostīja Meranas, Insbrukas, Neimarktas pilsētas.

Bet visbaismīgākais un dīvainākais notikums, kas lika tautai sastingt šausmās, bija milzīgie siseņu bari, kas šajā vasarā uzbruka Tirolei un nopostīja zemi. Tie nāca no austrumiem.

Pēc tam kad tie bija noēduši pliku Ungāriju, Poliju, Bohēmiju, Morāviju, Austriju, Bavāriju, Lombardiju, tie metās virsū ziedošajai Tirolei. Vairs neredzēja sauli — tik biezs bija siseņu mākonis. Tie lidoja dieņu un nakti, un tomēr pagāja divdesmit septiņas dienas, kamēr tie aizlidoja visgarām Ečas piekrastei.

Izbiedētā tauta procesijās nesāja līdzi svēto attēlus, skaitīja lūgsnas, stiepa rokas pret debesīm. Kalternas mācītājs lika zvērinātajiem kaitīgo insektu oficiāli nosodīt ar tiesas spriedumu, nolādēja to no kanceles. Tie bija lieli kukaiņi, to zobi bija kā mirdzoši dārgakmeņi, un sievietes ar tiem izrotāja savus tērpus. Siseņu bari, kas nopostīja Innas upes apkaimi, bija divējādā ziņā īpatnēji. Vadoņi un vēl daži no bara izlidoja dienu pirms ceļojuma, sameklēja vietu, kas visai milzīgajai varzai būtu noderīga. It kā pa eskadroniem

ar īsti militāru disciplīnu tie atkal cēlās gaisā. Siseņi aprija krūmus, kokus, aprija visu, kas zaļš, aprija zāles stiebrus, labību, prosu — visu līdz pēdīgam. Kad tie beidzot bija prom, pāri palika melna, pelēka, sausi izkaltusi zeme.

Hercogiene Margarēte devās pāri Arlbergai. Sanantonā ziņkārīgo ļaužu pūlī kopā ar savu māti stāvēja gadus vienpadsmit divpadsmit veca meitene. Kad gājiens devās garām, meitene satraukti, nopietni iesaucās:

— Māt, māt! Kura ir visžēlīgā hercogienes kundze? Vai tā garā, vājā vai tā otra — tā maul-taša'?

Māte, jauna, omulīga, mazliet robusta sieviete, nosmīnēja, piesarka, iedunkāja meiteni.

— Vai tu turēsi žaunas, utubunga tāda!

Ļaudis visapkārt smējās, meitene pinkšķēja,

vārds gāja no mutes mutē. Tas aizskanēja pa visu zemi, vēl tālāk, drīz visa kristīgā pasaule neglīto hercogieni citādi vairs nesauca kā tikai par Maul-tašu. Margarēte to uzzināja, pieņēma iesauku ar klusu sarūgtinājumu. Kā nosaukt savu jauno pili? Par Bruneku? Par Neigrafenburgu? Viņa nosauca to par Maultašas pili.

Markgrāfs Ludvigs ar savu draugu hercogu Konrādu fon Teku noņēmās ar rēķiniem un dokumentiem. Jaunais, stingrais markgrāfs sapratīgi un akurāti salīdzināja ciparus un faktus.

1 Bērna mutē spontāni radusies iesauka neglītajai sievietei.

Smagnējais, kareiviskais, par viņu mazliet vecākais hercogs fon Teks uzmanīgi klausījās. Viņš bija bruņu tērpā, sēdēja rāmi, turpretī markgrāfs, kaut arī visai lietišķs, nespēja atturēties neuzcir-tis ar dūri gan pa galdu, gan pa čaukstošajiem papīriem.

Viņa kalsnā, noteiktā seja ar stingrajām, nespodri zilajām acīm un brūngano, raupjo ādu, paplānie, gaišie mati, īsās, gaišās Ūsiņas, kas nebija apcirptas pēc modes prasībām, — viss pauda niknumu un lielu satraukumu. Viņš arvien bija uzskatījis Tiroles baronus par viltīgiem, slīpētiem mantraušiem. Bet, ka tie arī viņa valdīšanas laikā tik nekaunīgi, tik atklāti iedrīkstēsies blēdīties, ka tie ar mierīgu prātu iebāzīs kabatā ne tikai pusi, bet pat deviņas desmitdaļas no viņa ienākumiem un savos galīgajos norēķinos gandrīz nemaz necentīsies to noslēpt, — tā tomēr bija tik liela un tik nelietīga mantkārība, kādu viņš nekad nebija paredzējis. Turklāt baroni bija labi nodrošināti. Ka baronus par viņu pārvaldes grēkiem apžēlos, tas bija pilnīgi skaidrs, arī kontrolēt turpmāk tos varēs vienīgi vietējās iestādes un, tā kā tie visi bija saradojušies, tad kontrole būs tikai formāla.

Smagnējais, kareiviskais Konrāds fon Teks ar gludi skūto seju ļāva markgrāfam pateikt visu. Tad viņš sacīja:

— Jārīkojas enerģiski! Līgumi, apžēlošanas — tas viss ir blēņas! Sagrābt kādu no viņiem ciet! Lai pārējie uzstāda prasības, protestē! Ja viņi redzēs, ka nekas nelīdz, tad ātri vien kļūs rāmi.

Ar tikko manāmu smaidu markgrāfs nolika draugam priekšā kādu dokumentu: pavēli arestēt

Folkmaru fon Burgštallu. Taču pavēle nebija parakstīta.

— Mans tēvs tā noteikti nedarītu, — viņš teica. — Var iziet sasodīti plāni. Man nav aizmugures atbalsta.

Konrāds fon Teks ar savām neizteiksmīgajām, brūnajām acīm palūkojās viņā, čērkstošā balsī ieteica:

— Parūpējies par aizmuguri!

Ludvigs viņā saprotoši paskatījās, pazvanīja, pavēlēja:

— Hercogienes kundzi.

Gaidot Margarēti, abi vīrieši klusēja. Ludvigam pret draugu nebija nekādu noslēpumu; tas labi zināja, kādas ir Ludviga un Margarētes attiecības. Viņa neuzticēšanās un nepatika pret Margarēti pamazām bija pāraugusi atturīgā, labvēlīgā biedriskumā. Margarēte bija gudra, neuzbāzīga, neizrādīja lieku jūtelību pret citiem un negribēja, ka citi izrāda tādu viņai. Tas Vitelsba-ham bija tieši pa prātam; viņa stingrā, lietišķā izturēšanās Margarētei patika, vienīgi šādu attieksmi pret sevi viņa šais gados bija spējīga paciest. Pie hercogienes dīvainā sastinguma un noslēgtības viņš palēnām pierada, tāpat kā pie viņas neglītuma, un, ja sarunā ar Konrādu, tāpat kā visa lauta, nosauca Margarēti par Maultašu, tad tas neskanēja nicīgi.

Pagāja krietns laika sprīdis, kamēr viņa ieradās. Jo viņa vienmēr atklātībā parādījās tikai visā hercogienes greznībā. Viņa bija ģērbusies brūnā smaga auduma tērpā, sētiņ nosētā zelta rotājumiem, seju kā stinga maska klāja smiņķis un pūderis, arī rokas bija izkrāsotas. Markgrāfs

nolika viņai priekšā dokumentu, vispirms īsos vārdos norādīdams, cik neapstrīdami esot materiāli pret Folkmaru fon Burgštallu. Margarēte domās redzēja dumjo, spēcīgo Folkmaru, viņa trulo, brutāli alkatīgo seju. Ar savu neveiklo roku viņš bija sitis, kur vien varējis, — raidījis cīņā pret Luksemburgiem jauno Rotenburgu, līksmo, miermīlīgo Albertu, bet pats gļēvi, viltīgi slēpies savas tukšās, smacīgās pils kaktos. Margarētes seja zem smiņķa kārtas joprojām palika stinga un neizteiksmīga.

— Arestējiet viņu! — Margarēte teica.

Pat rāmais Konrāds fon Teks pārsteigts pacēla acis.

— Jūs esat drosmīga dāma, hercogienes kundze! — viņš sacīja.

— Tā kā tas ir jūsu padoms, Margarēte, — teica Brandenburgs, — tad jūsu tautiešiem vajadzēs samierināties, ja es to izpildīšu.

Viņš lūdza, lai arī viņa paraksta apcietināšanas pavēli. Viņa parakstīja.

Burggrāfs Folkmars tika apcietināts, pret viņu ierosināja prāvu. Šāda rīcība pret valsts ievērojamāko augstmani sacēla milzīgu satraukumu. Baroni, trīcēdami aiz bailēm par savu ādu, turējās kopā; dienvidos uz pretošanos musināja Trien-tas bīskaps Nikolajs, rietumos — Kūrās bīskaps. Konrāds fon Teks, kura ziņā apcietinātais tika nodots, izpildīja visu, kā paredzēts. Apsūdzība, mantas konfiskācija, nopratināšana, spīdzināšana. Līdz spriedumam nenonāca. Burggrāfs nomira, nomira cietumā, pavisam negaidot. Visur skanēja čuksti, tauta grasījās sacelties, taču neiedrīkstē-jās, samierinājās, klusēja.

Margarēte sēdēja buduārā pie kosmētikas galdiņa, kad saņēma ziņu par Folkmara pēkšņo nāvi. Fon Rotenburgas jaunkundze, kas sukāja hercogienei matus, sāka elpot aizgūtnēm, trīcēt, suka izkrita tai no rokām.

— Sukā vien tālāk! — Margarēte teica, un viņas sulīgā, dobjā balss skanēja vienaldzīgi un stingri.

Hercogiene no Sennas pils lodžijas raudzījās saules apspīdētajā ainavā. Jākobs fon Šenna sēdēja viņai pretī. Pa sienām virs viņu galvām soļoja bruņinieki krāšņos tērpos.

Bija labi klausīties Sennas gurdajā, rāmajā balsī. Viņa skaidrie, rāmi plūstošie vārdi bija kā vēsa pelde. Markgrāfs bija gribējis iesaistīt viņu, Sennu, savā dienestā. Taču fon Sennas kungs bija diplomāta titulu, goda amata zelta važiņu atstājis saviem brāļiem — Pētermanim un Estleinam; viņš labprāt bija ar mieru dot padomu, taču nekādu amatu ieņemt nevēlējās.

Senna, kā jau parasti, runāja par markgrāfu.

— Nē, — viņš teica, norādīdams uz jātniekiem pie sienas, — ar tādiem viņam nav nekā kopēja. Ja viņš redz mežu, tad vis nedomā par kādu nezvēru, kas tajā varētu slēpties, vai arī par kādu dāmu, kuru apsargā milzis un kura būtu jāatbrīvo. Viņš aprēķina, cik liela meža koku vērtība, vai atmaksājas kokus nogādāt uz tuvāko pilsētu, lai uzsāktu tur celt mājas. Rūķus markgrāfs nekad nav redzējis, tie arī neatgriezīsies, kamēr viņš valdīs. Ar karali Johanu viņš arī

nekad nesacentīsies. Viņam arī nebūs svarīgi, vai viņš vienā gadā iegūst astoņpadsmit vai divdesmit uzvaras turnīros, vai viņam ir modernākais bruņojums, vai viņš pēc iespējas biežāk brauc uz Parīzi. Toties viņš rūpēsies, lai viņa vārds reti parādītos Florences mesera Artezes korespondencē, lai tirgoņi droši varētu pārvadāt pa ceļiem savas preces, lai pilsētas iestādes strādātu godīgi un kārtīgi.

Senna turpināja savu iemīļoto sarunu tematu. Vecie laiki pagājuši. Bruņniecība un bruņinieku tikumi kļuvuši lēti un butaforiski. Nu vairs nedrīkstēja tik vienkārši doties pasaulē un sist, kam vien pagadās; tūlīt ieradās policija. Ar dēkām tagad, šai vienmuļīgajā laikmetā, nevarēja gūt ne godu, ne mantu. Senāk droši vien dzīve bijusi skaistāka, priecīgāka, godīgāka. Bet pašlaik tā kļuvusi gauži sarežģīta. Pils vietu aizstājusi pilsēta, atsevišķas spilgtas personības — organizācija. Ja ceļojošs bruņinieks lūdza pajumti, ko iebaudīt un padzerties — tad, žēlīgais dievs, viņam prasīja par to samaksu. Nākotne piederēja nevis bruņiniekam, bet pilsētniekam, nevis ierocim, bet precei, naudai. Ar kādu spožumu vēl tādi kungi kā karalis Johans klaiņoja pa pasauli! Tas, ko viņi veica, nebija nekas paliekošs. Paliekošs bija necilais, rāmais, rūpīgais, labi apsvērtais pilsētnieku darbs; tie necēla neko lielu, strādāja bikli, tomēr nemitīgi krāva akmeni uz akmens, lika ķieģeli pie ķieģeļa.

Margarēte bija pārliecināta, ka šādi uzskati pareizi. Vai viņa pati nebija to visu dziļi un nežēlīgi izbaudījusi? Kas gan bija mīla? Kas piedzīvojumi? Tie cilvēkam izsmēla spēkus, salauza to,

ievainoja un iztukšoja. Domas, kādas nedeva miera jau senāk, ieguva dziļāku jēgu, kļuva konkrētas, tās viņai jau bija asinis. Viņas neglītums bija dāvana, ceļa rādītājs, ar ko dievs viņai parādīja īsto ceļu. Bruņniecība, piedzīvojumi — tas viss tikai māņi un maldi. Viņas uzdevums bija — veidot nākotni. Rūpēties par pilsētām, tirdzniecību un amatniecību, par labiem ceļiem, kārtību un likumību. Viņai nav lemti svētki un ceļojumi, un mīla; viņas daļa — lietpratīga, nosvērta politika.

Markgrāfam šādi uzskati bija tieši pa prātam. Margarēte skaidrāk par skaidru saprata, zināja, manīja, cik vīrs sīkumains un pedantisks. Taču cienīja viņa darbīgumu un pašpaļāvību, pierada pie tā kā pie kaut kā tuva, bez kā grūti iztikt. Laulātie draugi bieži kopā pavadīja laiku, kopā ēda, kopā gulēja. Kopīgi strādāja. Dzīvoja saticīgi. Viņu domas saskanēja. Margarēte bija īstā valdniece; taču valdīja tik nemanāmi, ka nebija iespējams pateikt, kurš valda un pār kuru tiek valdīts. Bieži vien, sarunājoties ar Konrādu fon Teku, markgrāfs atzinīgi teica: «Jā, mana sieva Maultaša.» Un tomēr Margarēte sirds dziļumos palika nepieejama, viņas sastingums nebija salaužams, viņa izturējās ļoti laipni un sirsnīgi, bet palika joprojām atturīga.

Otrajā laulības gadā Margarēte kļuva grūta. Līdz ar to viņa pārvērtās, izturējās brīvāk, viņas skaņā, zemā balss skanēja siltāk, taču svešatnība un sastingums viņai vēl piemita. Viņai nebija strauju, bezprātīgu vēlmju, viņa palika tāda pati mērena, nepazina dziļākas jūtas. Vēroja, ka pašas bērns — meitene nav ne skaista, ne neglīta.

Tai bija skarbā, stūrainā tēva piere un, paldies dievam, tēva, nevis mātes mute. Margarēte kopa bērnu rūpīgi, ar lielu pienākuma apziņu, taču bez sirsnības.

Pāvests saņēma jaunā Morāvijas un Luksem-burgas markgrāfa Kārļa roku savējā, dedzīgi cenzdamies pārliecināt, staigāja šurp un turp ar viņu pa mājīgo istabu. Arā pāri baltajai Aviņjo-nas pilsētai vērsmoja spoža, karsta saule. Pāvesta pilī valdīja patīkama puskrēsla, te nebija pārāk tveicīgi. Klementam Sestajam bija melnīgsnēja, enerģiska, cienīga seja, kuras vaibstus īpaši izcēla pēc skūšanās redzamās zilganās ēnas; pret jauno valdnieku, savu saprātīgo audzēkni, viņam bija maigas, tēvišķīgas jūtas. Tas viņam bija pareģojis tiāru^1, bet viņš savukārt markgrāfam — Romas imperatora kroni.

Un nu pareģojums sāka piepildīties. Vitelsbahs, šis tūļīgais lācis allaž bija pārāk alkatīgi centies gūt laupījumu. Ar pēdējo, pārlieku lielo kumosu — Tiroli tam vajadzēja aizrīties un noslāpt. Gan kūrfirsti, gan Romas impērijas pilsētas piesardzīgi un stingri vēl varēja cīnīties pret kūrijas kontroli; netīrais gaiss, kas bija radies tiroliešu vainas dēļ, kutināja visiem tik stipri degunus, ka tie tomēr nespēja nostāties iebrucēja Bavārijas Ludviga pusē. Jā, tagad viņš, Vitelsbahs, gribēja pieglaimoties. Pazemīgi smilkstēja pāvesta krēsla priekšā, atzina par pareizu savu daudzo noziegumu uzskaitījumu, apsolīja dot parakstu un

pakļauties. Klements smaidīja, apņēma savu jauno skolnieku ciešāk ap pleciem. Bavārietis nāca par vēlu. Viņš, Klements', svinīgajā konsistorijā jau bija pasludinājis, ka uzkrauj bavārietim baznīcas lāstu, jau uzaicinājis kūrfirstu kolēģiju stāties pie jauna karaja vēlēšanām. Kad rīt viņa mīļais skolnieks Kārlis fon Luksemburgs dosies līdz Reinai — uz Renzu, lai piedalītos vēlēšanās, viņš varēs būt drošs, ka pāvests darījis visu — gan devis svētību, gan apkrāvis lāstiem, lai piepildītos pareģojums par imperatora kroni.

Pēc dažām dienām kūrfirstu vairākums tiešām nodeva savas balsis par Luksemburgu. No pieciem valdniekiem, kas balsoja par viņu, pirmais bija viņa tēvs, otrais — tēvocis, trešais — arhibīskaps bez bīskapijas un zemes, ceturtais un piektais — nopirkts par zeltu.

Pēc tam kad kolēģijas priekšsēdētājs Trīras arhibīskaps Balduins bija paziņojis vēlēšanu rezultātus, tēvs apkampa Kārli, kūrfirsti vēlēja laimes. Kārlis steidzīgi nosūtīja kurjeru pie pāvesta. Palicis viens, garais, kalsnais virs izpleta rokas, uzelpoja. Ievēlētais Vācijas karalis, nākošais Romas imperators. Viņš vis nebija tāds kā tēvs, kā šis aklais bruņinieks. Viņš necentīsies pēc spožuma, neizkaisīs vējā visu, ko sagrābis. Saņems, nosargās, paturēs. Bet viņš nebija arī tāds kā bavārietis — lēns, pedantisks, pilsonisks. Pils un pilsēta, karaspēks un pārvalde — tas viss viņam nepieciešams. Ko lielu dod tas, ja sagrābj tikai teritorijas? Tās vajag uzart, apstrādāt. Baznīca, māksla, zinātne, pilsētu celtniecība. Savākt, krāt, rūpēties. Visu savākt un par visu rūpēties: par zemēm, pilsētām, tituliem, pilīm, par zinātniekiem,

relikvijām, mākslas priekšmetiem. Vai viņš bija godkārīgs? Vai viņš bija mantrausīgs? Nē, tas bija krietni pārdomāts, labi izprasts valdnieka pienākums. Kalsnējais, stiegrainais markgrāfs apsēdās pie rakstāmgalda. Rakstīja direktīvas, uzmeta shēmu, savas valdīšanas kanonu. Zinātniski klasificēja paražas, prasības, plānus. Iedalīja pa ailēm: numur viens, divi, trīs. Strādāja garas stundas — līdz vēlai naktij. Pārlasīja uzrakstīto. Vai aiz tā visa tomēr neslēpās mazliet godkārības? Viņš bija dievbijīgs, godkārība bija grēks. Viņš nožēlos grēkus. Viņš bija ar aizrautību vācis relikvijas: ērkšķus no Kristus vainaga, svēto drānas, galvaskausus, rokas. No Pāvijas viņam piedāvāja svētā Veita pīšļus. Svētais bija pārlieku dārgs. Par spīti krāpšanai, viņš tomēr šīs relikvijas iegūs, lai izpirktu grēkus.

Margarētes priekšā stāvēja maza auguma tukls, kustīgs cilvēks, tas izturējās gauži pazemīgi, runāja kārkšķinošā balsī. Teica, ka viņu saucot par Mendeli Hiršu. Viņš bija ebrejs. Tai laikā, kad brāļi Armlederi uzsākuši vajāšanas, viņš bēdzis no Bavārijas uz Regensburgu, kur pilsētnieki ņēmuši viņu savā aizsardzībā. Toreiz, kad simt divdesmit septiņās draudzēs sarīkoti grautiņi, viņš bijis viens no nedaudzajiem, kas izglābies. Nu viņš bija dabūjis no imperatora aizsardzības vēstuli un tādu pašu saņēmis arī no imperatora pretinieka karaļa Kārļa.

Hercogiene vēl nekad nebija redzējusi dzīvu ebreju. Uzmanīgi, ar vieglu nepatiku viņa aplūkoja tuklo cilvēku, kas, ģērbies brūnos svārkos,

ar smailu cepurīti galvā, grozījās viņas priekšā, ātri bērdams vārdus, kaut ko murmuļodams, ērmīgi kustēdamies. Tad tādi izskatījās tie, kas apgānīja hostijas, nežēlīgi nomocīja nevainīgus bērnus, tad tāda bija šī nolādētā tauta, kas nonāvējusi dievu! Viņa bieži bija dzirdējusi par šiem savādajiem, šausmīgajiem cilvēkiem, vēl tikai nesen sakarā ar pēdējiem ebreju grautiņiem visu jo sīki pārrunājusi ar Viktringas abatu Jo-hanu. Tas ebreju vajāšanas nedz atzina par kaut ko labu, nedz arī nosodīja. Viņaprāt, piepildījies mūžsenais lāsts, ar kādu vajātā tauta pati savām lūpām sevi nolādējusi: «Viņa asinis tiks atriebtas pie mums un mūsu bērniem!» Abats paraustīja plecus, citēja kādu senu klasiķi: «Ak, es, nelaimīgais! Lielas ir manas bailes, jo lieli ir mani grēki!»

Margarēte atzina, ka šāda jautājuma nostādne ir mazliet vienkāršota. Protams, cilvēks, kas mudināja vajat ebrejus, varēja to darīt aiz dedzīgas vēlēšanās pakalpot dievam. Iespējams. Skaidrs bija tas, ka viņš ar to daudz iegūst. Vai tad nebija cita labāka līdzekļa, kā atbrīvoties no ebreju kreditora, kā viņu nogalināt? Ja nu bija nepieciešams ebrejus iznīdēt un tas bija pieļaujams — kāpēc tad tos aizstāvēja paši gudrākie laicīgās un garīgās pasaules valdnieki? Hoenštaufena Fridriha Otrā likumi, Inokenta Ceturtā bullas nepavisam neliecināja par tādu viedokli, kāds bija viņas krietnajam abatam. Un pašreiz valdošais pāvests Klements — tas bija viņas ienaidnieks, taču varen gudrs —, kāpēc gan viņš tik ļoti aizstāvēja tos ar savām bullām un stingrajiem likumiem?

Margarēte raudzījās uz mazā auguma vīrieti, kas stāvēja iepretī viņai, strauji mētādams rokas, bērdams vārdus. Viņš stāstīja par briesmām, kādas pārcietis. Kā viņa tautieši sadzīti savos lūgšanas namos un sadedzināti, kā citi sabāzti maisos ar akmeņiem un nožēlojamā kārtā noslīcināti Reinā, kā sakropļoti, nožņaugti, kā sievietes savu sasaistīto vīru acu priekšā izvarotas un bērni uzdurti uz mietiem un kā karogi izkārti pa degošo māju logiem. Viņš bērtin bēra vārdus, žestikulēdams sīki un plaši visu klāstīja juku jukām, burbuļodami plūda vārdi, viņš smaidīja, rezignēti, pārmetoši, it kā atvainodamies, izmeta pa jocīgam teicienam, piesauca dievu, nervozi plūkāja noplukušo bārdeli, kratīja galvu. Hercogiene klusēdama klausījās; kādā istabas stūrī sakumpis sēdēja fon Šennas kungs, uzmanīgi vēroja mazo, enerģisko, ērmīgo vīru.

Mendelis Hiršs lūdza atļauju apmesties Bocenā. Viņš bija ceļā uz Livorno pie saviem ticības brāļiem. Taču, redzot Tiroles uzplaukstošās pilsētas un tirgus, viņam bija ienācis prātā, ka te ir labāks, jaukāks darbošanās lauks:

— Tranzīttirdzniecība, visžēlīgā hercogienes kundze! Tranzīttirdzniecība! Mesas! Tirgi! Šeit iet lielie satiksmes ceļi no Lombardijas uz Vāciju, no slāvu zemēm uz romāņu zemēm. Kāpēc Trien-tai, Bocenai, Rivai, Hallei, Insbrukai, Stercingai, Meranai jābūt sliktākām nekā Augsburgai un Strasburgai?

Briksenas un Trientas bīskapi esot ar mieru ņemt ebrejus savā aizsardzībā un piešķirt tiem privilēģijas. Ar žēlīgās hercogienes atļauju viņš ātri vien panākšot tirdzniecības uzplaukumu.

Zemē ieplūdīšot nauda, daudz naudas, liela nauda. Viņš izmantošot jebkuru kapitālu. Pakalpošot veiklāk nekā Venēcijas un Florences kungi. Eksportēšot vīnu, eļļu, malku, ievedīšot zīdu, kažokādas, zobenus, Spānijas vilnu, dārgakmeņus, mauru zelta izstrādājumus, no slāvu austru-miem — ādas, bet galvenokārt arī vergus. To šeit nevajagot? Pietiekot ar pašu zemniekiem dzimtcilvēkiem? Ak tā? Tātad nevajagot. Bet stiklu — tas taču nepieciešams, sicīliešu stikls, viņam esot lieliski sakari. Un krāsotā vadmala arī noderēšot. Tāpat kanēlis, pipari, citas garšvielas. Viņš visu dabūšot. Lai tik viņam ļaujot darboties!

Margarēte solījās apsvērt viņa lūgumu. Kad viņš bija aizgājis, viņa apspriedās ar Sennu. Šen-nam ebreja projekts varen patika. Protams, vajagot atļaut viņam te apmesties, jācenšoties viņu te noturēt. Tad ieskanēšoties jaunā laikmeta balss, valstī atplaukšot rosība. Bez šaubām, turnīros Mendelis Hiršs nekādu labo iespaidu vis neatstāšot, baroni, tāpat arī pilsētnieki raukšot pieres. Šo laisko ļaužu tukšā augstprātība sagādāšot kustīgajam, nerimtīgajam vīram raizes.

Tā nu ebrejs Mendelis Hiršs atnāca dzīvot uz Bocenu. Viņš ieradās ar veselu varzu — ar dēliem, meitām, znotiem, vedeklām, mazbērniem; turklāt starp tiem bija trīs zīdaiņi un mūžveca māmuļa, kas allaž kaut ko murmināja. Tie ņudzēt ņudzēja pa Bocenas ielām — žiglām kājām, runāt-nīgi, ar acīm kā mandelēm; vēroja greznās dažādu krāsu mājas, mūrus, vārtus, laukumus, visu novērtēja, izteica skaļiem vārdiem un straujiem žestiem savas domas.

Nevarētu teikt, ka Bocenas iedzīvotāji būtu ebreju Mendeli Hiršu sagaidījuši ar sajūsmu. Gluži otrādi — pajumte viņam tapa atvēlēta tikai pēc markgrāfa stingra brīdinājuma, kurš, tāpat kā tēvs, imperators, ebrejus cienīja un atbalstīja, jo tie veicināja pilsētu uzplaukumu. Un tomēr bocenieši aizvien vēl izturējās pret Hiršu visai rupji un ar aizdomām, sauca prom bērnus no ielām, pa kurām viņš gāja, nopurināja piedurknes, ja viņš bija pieskāries, kliedza viņam nopakaļ lamu vārdus un iesaukas, apmētāja no muguras ar dubļiem. Resnais, kustīgais vīrs izlikās, ka nebūtu neko ne dzirdējis, ne redzējis, notīrīja drānas, ja viņu notašķīja, smaidīja, paplucināja noplukušo bārdiņu. Ja pret viņu izturējās pārāk ļauni, pašūpoja galvu, noteica: «Nu, nu!» Aizvien viņš bija un palika pazemīgs, ieradās atkal, ja tika padzīts. Nopirka māju, vēl otru, trešo. Viņš saņēma preces, tās krātiņ krājās — neparastas, nekad neredzētas, skaistas, vesela bagātība, ne pārāk dārgas. Viņš pirka visu, ko viņam piedāvāja, ātri, droši novērtēja pirkumu, naudas viņam nekad netrūka, viņš vienmēr maksāja skaidrā naudā. Vietējie tirgoņi rādīja skābas sejas, pārējie pilsētnieki pamazām pierada pie ebreja, reizēm gan vēl lamāja viņu, taču drīzāk aiz ieraduma nekā aiz ļaunuma.

Kad Mendelim Hiršam bija pagadījušās īpaši skaistas, jaunas preces — lakati, ādas, dārglietas, viņš tās aiznesa vispirms hercogienei un fon Šen-nas kungam. Tie labprāt parunājās ar vīru, kurš bija apbraukājis pasauli un pazina ceļus, preces, cilvēkus, kuram bija labi sakari un kurš visu skatīja gluži no cita redzes viedokļa. Ja nopietnā

pārrunā sarunas biedrs atļāvās skaļus vārdus, viņš pikti sarauca seju. Par bruņinieku paražām, turnīriem, karogiem un līdzīgām lietām tikai pavīpsnāja ar tādu kā labsirdīgu nicināšanu, kas Sennu gan aizkustināja, gan uzjautrināja. Mende-lis Hiršs teica:

— Kādēļ gan vienmēr žvadzināt ieročus un' skriet ar galvu sienā? Mazliet pacietības, un viss būs kārtībā.'

Zobeni, šķēpi, bruņojums viņu padarīja nervozu un iesvēla viņā bailes. Reiz, pieteikts pie hercogienes, viņš neieradās, jo pa ceļam bija gadījies sastapt daudz karavīru.

— Viņš ir bailīgs, — Margarēte teica.

— Protams, — fon Šennas kungs apstiprināja. — Ar zobenu viņš var ļaunākajā gadījumā sev pāri nodarīt. Tomēr viens pats un bez ieročiem iet tādos ļaudīs, kas viņu ienīst, un viņa vienīgais ierocis ir markgrāfa aizsardzības vēstule.

Margarēte uzzināja, ka viņš ik vakaru lasa ebreju grāmatas, savus bērnus māca pēc tām. Viņa uzzināja par Mendeļa Hirša dīvainajām ieražām, par lūgšanu mēteli, pātaru jostu, īpatnējo ēdienu gatavošanu. Margarēte iztaujāja viņu visos sīkumos. Pieklājīgi un nepiekāpīgi viņš izvairījās no atbildes. Tas Margarētei patika. Viņš bija neglīts, pat sevišķi neglīts. Noslēgta rakstura. Viņa bija Maultaša, viņš — ebrejs.

Pamazām ebreju saradās vairāk. Gan Insbrukā, gan Hallē, Meranā, Briksenā, Trientā, Rovereto. Visi ar daudziem bērniem, kuriem acis bija kā mandeles. Apmēram divdesmit ģimenes. Ieplūda

nauda, pilsētas izauga lielākas, bagātākas, ceļi kļuva labāki, tika ievestas preces, parādījās jaunas, vēl neredzētas drānas, augļi, garšvielas. Dzīve kalnu zemē kļuva turīgāka, ērtāka.

Cauru nedēļu no agra rīta līdz melnai naktij ebreji noņēmās ar tirdznieciskiem darījumiem. Nevienu no šiem darījumiem tie neuzskatīja par nenozīmīgu, stundām ilgi nenogurdami gaidīja uz katru izdevību. Pacieta pazemojumus, padevīgi klanījās, neaizstāvējās, ja tiem uzbruka, ja tos apspļaudīja. Bet piektdienas vakarā ieslēdzās savās mājās, un tad neviens nedrīkstēja traucēt viņu sabatu — ne paši dižākie augstmaņi, ne svarīgākie tirdzniecības darījumi. Ļaudis stāvēja viņu aizslēgto durvju priekšā un draudēja: «Tur, lūk, viņi noņemas ar savām ķecerībām un nolādētajām buršanām.» Taču ebreji nelikās ne zinis par draudiem, cieši aizvēra durvis un logus.

Mendelis Hiršs mēdza šai dienā aizdegt daudz jo daudz svētku sveču, brūnos svārkus un smailo cepurīti apmainīt pret skaista, sena auduma drānām un greznu cepuri, arī viņa sieva, meitas un vedeklas ietērpās lepnos tērpos. Tad viņš dziedāja psalmus un lūgsnas savā neglītajā, kārkšķi-nošajā balsī un bērni viņam piebalsoja. Gan pastaigājās, gan pa brīdim pasēdēja savās istabās, labi paēda, padzēra, priecājās par bērniem un savu bagātību. Lasīja kādu nodaļu no svētajiem rakstiem, piebilzdams pa gudram paskaidrojumam, aizvien attiecinādams to uz kādu jaunāko notikumu. Māja uzposta mirdzēt mirdzēja, smaržoja pēc dārgām esencēm. Viņš uzlika bērniem roku uz galvas, svētīja tos, lai tie kļūtu kā Ma-nase un Jefreims. Laimīgs viņš klīda pa istabām,

paplūkāja bārdu, klanījās, teica: «Sabatā visi bērni ir Izraēlas valdnieku bērni.»

Markgrāfs apgalvoja Margarētei:

— Tas ir labi, ka ebrejiem atļauts te apmesties. Viņi ieplūdina naudu, rada preču apgrozību, mudina darboties. Bet tautas neiecietībai pret viņiem ir savs īpašs iemesls. Tā nu dzīvo tāds ebrejs Mendelis Hiršs. Kas viņam baznīca, kas reliģija? Sliktāks par pagānu vai īstu lopiņu.

Fon Tekā kungs savā čērkstošajā balsī piebilda:

— Visnejēdzīgāk ir tas, ka tādam cilvēkam nav ne mazākā lepnuma. Kā viņš klanās? Cik suniski pazemojas! Rāpulis! Gnīda!

Margarēte klusēja. «Viņš ir ebrejs,» viņa domāja, «es esmu Maultaša.»

Aklais karalis Johans sēdēja nabadzīgā zemnieku istabā ar zemiem griestiem, bārddzinis sukāja viņam matus un bārdu. Iepriekšējā diena bija bijusi spiedīgi karsta, taču pašlaik pūta spirgts ziemeļvakaru vējš. Pulkstenis rādīja pusčetri, saule vēl nebija uzlēkusi, bet debesīs jau ausmoja rīts. Pie karaļa atradās divi virsnieki pilnā apbruņojumā, pirmais kambarkungs, adjutants un divi pāži. Lai gan Luksemburgam bija sešdesmit gadu un viņš bija akls, tomēr gaužām rūpējās par nevainojamu apbruņojumu un apģērbu. Kambarkungs un pāži ieberzēja viņa balto, poraino ādu ar smaržām, rūpīgi uzvilka kreklu, bikses, sudraba bruņu tērpu.

Karalis bija gulējis tikai dažas stundas, bet jutās žirgts un možā omā. Turpat netālu no

viņiem bija liela birzs, aiz tās stāvēja angļu karaspēks. Tātad šodien beidzot sāksies cīņa. Tā vis nebūs nieka sadursme, tā būs karsta, liela kauja. Angļi bija gatavi likt visu uz spēles.

Elegantais, aklais vīrs nu stāv tur apkopts, apbruņots, ieelpodams vasaras rīta spirgto gaisu, aizgainījis visus liegos, sentimentālos jūtu uzplūdus, kādi viņam pēdējā laikā reizēm uznāca naktī, atceroties aizvadīto dzīvi, kas pagaisusi kā dūmi. Gluži kā dzīvnieks, kurš pēc garas stallī pavadītas ziemas jauš pavasari, viņš kāri ieelpo kaujas dvaku, kas vēdī gaisā.

Johans pastāvēja mājas priekšā, tad pabrokastoja, pajokojās ar saviem ļaudīm. Pūta viegls, dzedrs vējiņš. Tūlīt iemirdzēsies pirmie saules stari. Viņa tēvs bija bijis Romas imperators, valdījis pār visu kristīgo pasauli. Viņš, Johans, nu nonācis franču armijas kalpībā; īstenībā gan nebija nekādas jēgas iejaukties lielajā ķildā, kas norisa starp angļiem un frančiem, viņš to bija darījis vienīgi cīņas prieka pēc. Turklāt viņš izšķērdis naudu, ko saņēmis no Francijas par karaspēka vervēšanu, un nu viņam diezgan nožēlojamā kārtā jāmēģina aizbildināties. Skaidri redzams — nekur, it nekur viņam neveicas. Lai jau! Tagad viņam vienalga. Tagad viņš cīnīsies. Viņš ' ir gaužām apmierināts.

Johanam pasniedza baltmaizes šķēli, sviestu, medu, medalus dzērienu. Ap viņu zumēja bites. Viņš noglaudīja pāžu galviņas ar mīkstajiem matiem.

Viņš bija izšķiedis algotņiem paredzēto naudu. Pats par to pasmējās. Nu ko, ja viņa dēls Kārlis tagad būs Vācijas karalis, tad katra karavīra alga dos savu ieguldījumu. Kārlis to nedrīkst zināt. Varbūt viņš to nojauš, bet zināt nedrīkst. Viņš ir tik korekts. Vienalga. Viņš, Johans, mīl Franciju, izdarījis tai ne mazums krietnu pakalpojumu, jūt, ka arī par izšķērdēto naudu šodien uzvijām atlīdzinās. Johans noskurinājās, izstaipījās, apjautājās, vai saule jau uzlēkusi.

Viņi uzkāpa zirgos, devās ceļā. Tas veda caur lielu birzi, aiz kuras plašā, putekļainā laukā gaidīja ienaidnieks. Ķiveru sejsegi vēl nebija nolaisti; dziedāja putni, zari glauda seju, smaržoja lapas. Tik jauki bija dzīvot, tik jauki rīta agrumā jāt caur mežu, un aiz tā stāvēja ienaidnieks. Ak, pēkšņi pieklusa putnu balsis! Zvadžoņa, kliedzieni, dārdi, pakavu dipoņa, zirgu soļi, skaļas trompešu skaņas, putekļi, daudz putekļu. Mežs beidzās. Karalis ar saviem vīriem apstājās.

— Kā noris kauja? — viņš jautāja ar kaislīga spēlmaņa satraukumu. Viņa pavadoņiem vajadzēja sīki attēlot kaujas norisi. Viņš komandēja, raidīja vienības gan tur, gan atkal citur. Taču aklā vīra uzspiestā stratēģija bija teorētiska, virsnieki, lieku nerunādami, koriģēja viņa pavēles pēc sava prāta vai arī nemaz neizpildīja. Kaujas lauku sedza bieza putekļu kārta, pelēka, smaga tā klāja labības stiebrus, vārpas, zāli, zirgus, bruņojumu. Kauja bija pārvērtusies neskaitāmu karaspēka daļu spīvā cīņā. Un vecais valdnieks vairs neizturēja. Vai viņš nomanīja, ka viņa pavēles ir tukša skaņa, — ar padevību uzklausītas, tās tomēr netika izpildītas. Piepeši viņš uzslējās

stāvus zirgā, viņa labais bērais zirgs cēlās pakaļkājās, zviedza, reizē ar zviedzienu atskanēja spalgs, priecīgs Johana kliedziens, viņš metās cīņā. Virsnieki mēģināja viņu atturēt, pāži strauji, dedzīgi drāzās priekšā. Par spīti visiem kavēkļiem, viņš nokļuva visbiezākajā kaujas mutulī, viņa greznais ģērbs, bagātīgais bruņojums vilināja ienaidnieku. Viņš tika ielenkts, tad atkal atbrīvots no aplenkuma, vēlreiz ielenkts. It īpaši divi skotu bruņinieki, plikadīdas, savu tēvu jaunākie dēli, bija metuši acis uz viņa krāšņo ietērpu un greznajām krūšu bruņām. Aklais, vecais valdnieks kaut ko teica, kliedza, smējās, cirta ar zobenu visapkārt. Viņš bija nošķirts no saviem virsniekiem, pāži turējās viņam cieši blakus. Jokodamies, sirdīgi, uzmudinoši, ciniski viņš uzrunāja vienu no pāžiem, blondo, trauslo Johanu, savu mīluli. Tas jau bija zobeniem sakapāts, miris, bet aklais karalis tam vēl ko bilda. Pēdīgi ievainotais zirgs nosvieda karali zemē, saspieda. Kāds metās viņam virsū, norāva bruņu cepuri ar sejsegu, sadragāja galvaskausu. Tur nu kluss un nožēlojams gulēja putekļos to laiku rosīgākais cilvēks un valdnieks, viņa koptā bārda bija nejauki sapluinīta un asinīs salipuši, abi noplukušie bruņinieki norāva viņam sudraba bruņas no krūtīm, gredzenu nevedās tik viegli novilkt no stingās rokas, kas krampjaini savilkta gulēja putekļos, tāpēc tie nocirta visu pirkstu. Tad kauja pavirzījās tālāk — un franču armija, kuras labā aklais bija bez kādas jēgas un mērķa cīnījies, tika izklīdināta un sakauta.

Mirušais karalis palika kaujas laukā viens. Liela, spīdīga muša nolaidās viņam uz vaiga.

Kārlis Luksemburgs, Vācijas karalis, ari šai kaujā ievainots, laimīgi izglābās. Anglijas karalis, kam allaž patika dižoties, cik bruņnieciski viņš vedot karu, bija Kārlim godpilnā apsardzībā aizgādājis tēva līķi. Un nu viņa acu priekšā gulēja briesmīgi sakropļotā tēva mirstīgās atliekas. Viņš nekad nebija tēvu mīlējis. Vecais izšķērdētājs, kas tik untumainiem līčločiem bija klaiņojis pa visu pasauli, tik traki un pārgalvīgi spēlējies ar savu kroni, nevis to sargājis un stiprinājis, aizvien tika apdraudējis dēla mantojumu. Tomēr Johanam piederēja tiesības, tituli, malu malās sagrābtas zemes. Kārlis neizšķiedīs savus spēkus, viņš necentīsies visu pārlieku lepnīgi paturēt, bet apvienos, noapaļos. Galvenais ir tikai darījumi, nevis ārējais spožums. Te nu gulēja karalis Jo-hans, viņa tēvs. Kādreiz viņš bija kristīgās pasaules bruņinieks, visdižākais bruņinieks; spožum spoža zvaigzne viņš bija, bet nu gulēja te — briesmīgi sakropļots, trūdošs gaļas blāķis. Veltīgi Johans bija dzīvojis, veltīgi upurējis savu dzīvību. Smējies par baznīcu, priesteriem, svētajiem un tomēr nebija varējis pakļaut pasauli savai varai, nebija ieguvis ne debesis, ne zemi. «Dusi mierīgi, tēvs! Es būšu citāds nekā tu!»

Karalis Kārlis lika izņemt līķim sirdi, miesu verdošā ūdenī atdalīt no kauliem. Pārveda mirstīgās atliekas uz dzimto Luksemburgu, pavēlēja tās svinīgi apbedīt blakus visai godājamām relikvijām. Tad — tā kā Ahena bija savus vārtus slēgusi — lika Bonnā kronēt sevi par Vācijas karali, bet Prāgā — par Bohēmijas karali. Imperators Ludvigs uzskatīja, ka pēc franču sakāves pienācis īstais laiks iesniegt pretiniekam stingru

protesta notu. Viņš svinīgi aicināja Kārli atteikties no savām prasībām un pakļauties viņam, spēcīgākajam. Kārlis atbildēja tādā pašā garā: viņa stiprums neesot vis karapulki, bet gan dižais sabiedrotais — dievs.

Taču vispirms viņš meklēja pasaulīgus sabiedrotos. Apspriedās ar ungāriem, ar klibo Albrehtu. Kārlim bija tiesības, tituli, baznīca, reliģija, simpātijas, Ludvigam — vara. Abu zemju robežas saskārās; taču abi bija prātīgi un apdomīgi un vairījās tur uzsākt karu. Attapīgais, gudrais Kārlis turklāt nojauta, ka Vitelsbaha vājā vieta slēpjas pavisam kur citur: Tirolē.

Trientas un Kūrās bīskapi, kurus markgrāfs Ludvigs ienīda, Tirolē nemitīgi noņēmās ar kūdīšanu un musināšanu. Feodālie baroni zobus vien grieza Vitelsbahu brutalitātes un sīkstuma dēļ un to vien gaidīja, lai atgrieztos Luksemburgi. Arī lielie Lombardijas pilsētu valdnieki — Karara,Vis-konti, della Skala, Gonzaga gaužām noraizējušies raudzījās uz bīstamo kaimiņu imperatoru Ludvigu.

Pie karaļa Kārļa ieradās kurjeri. Aizvien neatlaidīgāki kurjeri. Viņa rīcībā esot bīskapa karaspēka daļas, Lombardijas algādži, baronu kontingenti. Kārlis beidzot izšķīrās par lēmumu. Labāka izdevība vairs nevarēja būt. Markgrāfs Ludvigs cīnījās tālu ziemeļos, Prūsijā. Lai viņš gūst slavu cīņā ar pagāniem! Tikai ne Tirolē. Tirolē pašlaik noteikti nebija ne karaspēka, ne valdnieka.

Kārlī pēkšņi pamodās tēva avantūristiskais gars. Slepeni triju uzticamu vīru pavadībā viņš devās ceļā; visi četri bija pārģērbušies par tirgotājiem un ceļoja ar Lombardijas pasēm. Ceļojums norisa īstā spelgonī, pa piesnigušām kalnu takām.

Negaidot Kārlis ierodas Trientā. Svinīgs dievkalpojums Trientas domā. Kārlis karaļa omātā. Protams, insignijas — valstsābols, scepteris, zobens diemžēl bija tikai īsto aizstājēji; īstos Vitelsbahs turēja stingrā apsardzībā. Skanēja zvani, kūpēja vīraks. «Gloria in excelsis,»{ dziedāja savā fanātiskajā balsī drūmais bīskaps Nikolajs, dziedāja zēni. Kārlis pieņēma parādi; bīskapa Nikolaja, Itālijas pilsētu, Kūrās bīskapa, Akvilejas patriarha,. neskaitāmo Dienvidtiroles baronu, sava brāļa atriebīgā Johana karaspēka daļu parādi. Lieliem spēkiem viņš devās ceļā, iegāja Bocenā, iegāja Meranā. Dižs un varens stāvēja Tiroles pils priekšā.

Margarētei pilī nebija īpaša karaspēka. Mark-grāfs un Konrāds fon Teks atradās tālu Prūsijā. Zemākie karavadoņi vilcinājās — ja viņiem jautāja, vai pili varēs noturēt, viņi atsaucās uz dievu, uzvēla visu atbildību lēmumu pieņemšanā Margarētei. Aizvien ciešāk saslēdzās aplencēju loks ap pili.

Margarēte niknā mierā staigaja pa telpām. Viņas vīrs Johans, mazais viltīgais vilcēns, reiz bija stāvējis aizvērtu vārtu priekšā — un viņa nebija to ielaidusi. Nu viņš nāca ar apbruņotiem kājniekiem un jātniekiem un ar īstu kara pompu, lai ar varu ielauztos pilī. Uz savas izpostītās dzīves drupām viņa puslīdz bija uzcēlusi jaunu dzīvi, nodibinājusi jaunu ģimeni, kaut cik ieviesusi kārtību un likumību savā zemē un savā namā. Nebija sasniegts nekas liels, skaists, spožs. Tās bija nožēlojamas dzīves atbiras, te ielāps, te [2]

aizstāšana, te robs, te atteikšanās. Bet tas bija godīgi iegūts, izglābts no dubļiem un nīcības, nožogots, nodrošināts īpašums. Un nu šis nelietīgais cilvēks ierodas otrreiz un grib viņai to visu atņemt! Ai, gan viņa parādīs ir liekulīgajam, blēdīgajam Kārlim, ir Johanam — ļaunajam, glūnī-gajam vilkam!

Viņa zināja, ka galvenais — izturēt pirmās aplenkuma dienas. Viņas rīcībā nebija lielu karaspēka daļu, toties tās bija uzticamas. Margarēte organizēja aizstāvēšanos. Viņa nebaiļojās — ļaudis redzēja, ka viņa ne mirkli nevairās pakļaut sevi briesmām. Viņas gribasspēks, aizrautīga, saprātīga enerģija ietekmēja garnizonu. Pirmie triecieni tika ar apdomu un bez lieliem upuriem atsisti; starp pils aizstāvjiem valdīja savāda, drūma humorpilna noskaņa; markgrāfiene tika no visas sirds godāta un apbrīnota. «Mūsu Maultaša!» karavīri sacīja.

Starp virsniekiem bija kāds bavārietis — jauns, neglīts cilvēks, albīns Konrāds fon Frauenbergers. Citi no viņa vairījās atbaidošā, nekaunīgā, īdzīgā rakstura dēļ. Bet tieši tādēļ viņu pamanīja Margarēte. Viņa uzticēja fon Frauenbergeram aizstāvēšanās cīņu vadību, labi sapratās ar viņu. Atzina, ka viņš ir straujš un veikls gan vārdos, gan darbos, lai gan citi viņā saskatīja tikai īgnu lielinieku. Viņš savukārt droši un spīvi slavēja hercogienes enerģisko rīcību, viņas rīkojumus.

Aplencējus jo dienas arvien vairāk māca neapmierinātība. Viens bija skaidrs: šo zemi varēja ieņemt vai nu triecienā, vai neieņemt nemaz. Nu viņi te stāvēja, sastapuši negaidītu šķērsli, bija aplenkuši sievieti, neglīto, nicināto hercogieni

Maultašu, netika ne soli uz priekšu. Kārlis skaitās par neparedzēto kavēkli, saknieba lūpas, apslāpēja niknumu. Vai tas gan iespējams, ka viņa labi apbruņotajai armijai vajadzētu ciest sakāvi pie šiem mūriem? Kur gan šī sieviete, šī patiesi smieklīgā Maultaša, rod tādu spēku? Viņš bija dziji satraukts, skaitīja lūgsnas, mocījās sirdsapziņas pārmetumos. Trientā viņam bija parādīts svētā Nikolaja pirksts. Viņš bija gribējis dabūt dārgo relikviju — svētā viena roka viņam jau piederēja —, taču pirkstu viņam nedeva. Viņš nebija spējis turēties pretī kārdinājumam, aši izlēmis, izvilcis nazi, nogriezis daļu pirksta, paņēmis līdzi. Varbūt svētais bija saskaities, varbūt atvīlis no viņa karogiem laimi un piešķīris to ienaidniecei? Līdz ar garu atvainošanās vēstuli Kārlis nosūtīja pirksta kauliņu atpakaļ.

Tikai tas nu vairs nelīdzēja, viņa nožēla nāca par vēlu. Markgrāfs jau bija tuvu. Ja kauju pieņemtu, tad draudētu lielas briesmas — atceļš uz Itāliju tika nogriezts. Kārlis devās prom no Tiro-les pils. Uzsāka atkāpšanos uz dienvidiem, uzsāka to sūra niknuma pilns. Johans grieza zobus, itāliešu baroni aiz dusmām vai plīsa. Kārlis pa ceļam laupīja, dedzināja, postīja. Merana pelnos, Bocena pelnos, Ečas ielejā tika izpostīti visi tīrumi, nogriezti vīnogulāji, nodedzinātas mājas.

Ieročiem žvadzot, markgrāfs iegāja Tiroles pilī. Vētraini, ar lielu goddevību apskāva Margarēti. Nekad viņš nebija izturējies tik sirsnīgi. Viņa, vienīgi viņa bija izglābusi Tiroli.

— Mūsu Maultaša, — markgrāfs sacīja Konrādam fon Tekam, paplikšķinādams viņai pa plecu. — Mūsu Maultaša!

Konrāds fon Teks izmantoja izdevību, lai beidzot pilnīgi pazemotu šejienes muižniekus un atņemtu tiem varu. Margarētei nepalika apslēpta viņa labi pārdomāto pasākumu nežēlība. Taču viņa lāva pilnu vaļu, nekad neko neiebilda. Kopš tā brīža, kad bija Vitelsbahiem izglābusi Tiroli, viņa jutās iekšķīgi cieši saistīta ar vīru, saliedēta ar savu zemi; pašas labsajūta aicināt aicināja, lai valsti pārvaldītu, ievērojot Vitelsbahu principus: apspiest muižnieku varu, vairot pilsētu un bir-ģeļu ietekmi. Lēnām viņa plauka kopā ar savu zemi, kas bija atbrīvojusies no baronu jūga.

Margarēte uzturējās savā Maultašas pilī. Ieauga, iesakņojās savā zemē. Margarētei bija trīs bērni — divas meitenes un zēns Meinhards. Viņa sirsnīgi rūpējās par tiem; bet tuvāku saišu ar bērniem nebija. Viņas miesa un asinis — tā bija zeme. Tās upes, ielejas, pilsētas, pilis bija daļa no viņas pašas. Kalnu vējš — viņas elpa, upes — viņas artērijas.

Reiz pusdienas laikā viņa viena izgāja pastaigāties gar Paseras krastu, apgūlās zem klintīm, atpūtās, iesnaudās. Te pēkšņi viņu pamodināja dobja, trausla balss:

— Dieva vārdā, esiet sveicināta, hercogienes kundze!

Viņa uztrūkās, ieraudzīja sīku, mazu, bārdainu, matiem apaugušu radījumu stāvam klints spraugā, tas neskaitāmas reizes viņas priekšā aši, padevīgi, ērmīgi paklanījās, tad pazuda. Rūķis! Te atkal ieradušies rūķi! Rūķi ieradās tikai tad, kad jutās droši, tie parādījās tikai īstiem valdniekiem, arī viņa tos redzēja. Nu viņa patiešām bija kalnu zemes valdniece.

Atsacījies no Tiroles pils aplenkšanas, karalis Kārlis drīz vien atstāja zemi kalnos. Ar dažādām relikvijām, tomēr ar gaužām mazu guvumu. Atkāpjoties viņam vēl izdevās sakūdīt Gērcas grāfu pret Brandenburgu; sekodams sava tēva piemēram, viņš dāvāja firstiem un muižniekiem daudzas Tiroles pilsētas un pilis, kas viņam nepiederēja, tādā kārtā uzrīdīdams Vitelsbaham aizvien jaunus ienaidniekus.

Pēc atgriešanās Vācijā viņa neveiksmi Tirolē drīz vien bagātīgi atlīdzināja negaidīts pavērsiens cīņā par impēriju. Kādās lāču medībās netālu no savas galvaspilsētas Minhenes gluži negaidot nomira karalis Ludvigs Vitelsbahs. Triekas ķerts, pilnasinīgais vīrs nogāzās no zirga, veca zemniece aizspieda viņa zilās, lielās, labsirdīgās acis, ? mūki slepeni aizveda līķi, lai, par spīti baznīcas lāstam un interdiktam, to iesvaidītu un guldītu svētā zemē.

Un nu Bohēmijas Kārla lielais ienaidnieks, kas bija valdījis pār tik daudzām zemēm un pakļāvis tik daudzas pilsētas, bija miris. Svētie bija palīdzējuši. Viņš, Kārlis, nu gadsimtu mijā neap-strīdāmi bija kļuvis Vācijas karalis, karalis bez sāncenša.

Cīņa ar Vitelsbahiem bija viņu nogurdinājusi, tāpat kā savukārt Vitelsbahus — cīņa ar viņu. Klibais Albrehts kļuva par starpnieku. Kārlis, tāpat kā viņa brālis Johans, atteicās no Tiroles un Karintijas, piešķīra markgrāfam uz tām lēņa tiesības, apsolīja samierināt viņu ar kūriju. Vi-telsbahi savukārt atzina viņu par Vācijas karali, zvērēja viņam uzticību, nodeva impērijas regā-lijas.

Impērijas regālijas! Ar sāpošu sirdi viņš bija pēc tām ilgojies. Kārlim piederēja tik daudzas dārgas relikvijas, tomēr trūka pašu vērtīgāko varas emblēmu — to, kuras viņam pienācās. Viņam bija šķitis, ka viņš pats un viņa tituls ir tīrais nieks, kamēr viņam nepieder relikvijas un jāsamierinās ar imitācijām. Nu viņš svinīgi veda jaukās, dārgās lietas uz savu dārgumu glabātavu Prāgā. Starp tām bija svētais šķēps, nagla no Kristus krusta, kā arī svētās Annas roka. Taču vissvētākais bija senlaicīgais scepteris, valstsābols no gaiša, bālgana zelta, žuburainais kronis un zobens, ko Kārlim Lielajam bija atsūtījis kāds eņģelis cīņai pret pagāniem. Karalis pavēlēja Prāgas domā dārgās lietas apsvētīt. Tad pats ienesa tās dārglietu glabātavā. Tur nu tās gulēja starp izbalējušiem mocekļu kauliem, starp dārgakmeņiem, vērtīgām grāmatām un gleznojumiem, starp aktiem un līgumiem, svētiem šķēpiem, ērkšķiem no Kristus kroņa, atlūzām no Kristus krusta. Kalsnais karalis stāvēja visu šo lietu vidū, smaidā savilcis plānās lūpas, noglauda ar vājo, kaulaino plaukstu kroņa žuburus, valstsābola dīvaini negludās malas, sava ievērojamākā vārdabrāļa Kārļa Lielā trulo, sarūsējušo zobenu.

Agnese fon 'Taufersa-Flavona reti kad ieradās savās Tiroles muižās. Arī viņas jaunākā māsa bija apprecējusies — ar kādu Kastelbarko kungu, politiskā ziņā visai divkosīgu cilvēku, kas allaž mētājās šurpu turpu: gan bija Trientas bīskapa pusē, gan pieslējās vienam vai otram no Itālijas pilsētu valdniekiem, gan Tiroles galmam, —

turklāt viņam piederēja bagātas muižas un privilēģijas. Agnese daudz ceļoja, bieži dzīvoja pie savas vecākās māsas Bavārijā, arī pie jaunākās Itālijā. Pēc hercoga Johana izraidīšanas viņa vairs netika traucēta. Visus jautājumus, kuri starp viņu un markgrāfa pārvaldi būtu varējuši izraisīt ķildu, pēc viņas gudra norādījuma, nokārtoja ierēdņi, tā ka līdz strīdam nemaz nenonāca. Viņa neieradās galmā biežāk, nekā pieklājība prasīja, stingri izvairījās to darīt, lai neliktos uzbāzīga.

Agnese bija kļuvusi mulsinoši, gandrīz satraucoši skaista, ko pati apzinājās. Itālijā viņai nolika pie kājām pilsētas un grāfistes, cits citu nogalēja viņas dēļ. Pat tūļīgie bavārieši klakšķināja mēli, pliķēja sev pa gurniem, apgalvodami: «Ak, viņas dēļ visu var paciest un izstrādāt visādas muļķības!» Viņa staigāja laipna, ar vieglu, daudznozīmīgu smaidu uz lūpām, tīksminādamās par sumi-nājumiem, sadursmēm, pašnāvībām.

Kad viņa retu reizi ieradās Tiroles galmā, tad vienmēr izrādīja visdedzīgāko interesi par Tiroles dzīvi. Ar lielu ziņkāri puspavērtām lūpām klausījās, ko stāsta par darbīgo Margarēti. Par viņas pasākumiem, kas vērsti pret muižniekiem, par simpātijām pret pilsētām, pret ebrejiem, par viņas aizstāvēšanās cīņu pret Luksemburģiem, par katru mazāko sīkumu, kas noticis Margarētes dzīvē, viņa pavēlēja atkal un atkal pastāstīt. Turklāt pati nekad ne ar vārdu, ne darbiem neiejaucās. Ja vaicāja, kādas ir viņas domas, Agnese izvairījās, bilda kaut ko nenozīmīgu, pasmaidīja.

Visai labprāt viņa parādījās tautai. Taču izturējās augstprātīgi, neatņēma sveicienus. Nekad

neziedoja naudu ciemu vai pilsētu labdarības iestādēm; ar savu muižu zemniekiem apgājās slikti. Taču tautai Agnese patika. Kad viņa brauca garām, ļaudis stāvēja ceļa malā, sagaidīja priecīgiem saucieniem, apbrīnoja viņu, mīlēja viņu.

Agnesi bieži apmeklēja mesers Arteze no Flo-rences. Viņa dzīvoja ļoti izšķērdīgi, viņai vienmēr vajadzēja meklēt palīdzību pie neizskatīgā Florences baņķiera, kas nemitīgi klanījās un kam bija ieķīlātas visas viņas muižas. Mesers Arteze viņai daudz stāstīja par Tiroles galmu. Viņš nerunāja neko labu par markgrāfu un Maultašu. Ludvigs arī vienmēr bija naudas grūtībās, jo kari aprija milzīgas summas. Bet viņš aizņēmās no saviem bavāriešu un švābu muižniekiem, bailīgi izvairījās no krietnā, pakalpīgā mesera Ar-tezes pakalpojumiem; jā, viņš pat ar zaudējumiem izpirka ieķīlātās muižas, kas vēl bija flo-rencieša rokās. Ari vārmācīgais veids, ar kādu markgrāfa zemju pārvaldnieks Konrāds fon Teks mēdza iegūt naudu un īpašumus, — visas šīs konfiskācijas un nāves sodi gaužām nepatika klusajam, pieklājīgajam florencietim. Protams, nauda esot jānopelna. Ja nauda nav zagta, tā ir dieva dāvana. Nekārtīgos parādniekus nedrīkstot saudzēt, nokavētie maksājumi, bez šaubām, jāpie-dzen. Taču to visu varot izdarīt smalki, uzvedīgi, ievērojot pieklājības normas. Cietums, nāves sods — ak, tas esot nepieļaujami, tā nepiedienoties rīkoties!

Taču visvairāk mesers Arteze bija sašutis par ebreja Mendeļa Hirša priekšrocībām. Kā tad tā? Šo smirdošo, kārkšķinošo, nekaunīgo, uzbāzīgo

dīdoņu ebreju, šo riebīgo elles izdzimumu, vērtē augstāk par viņu — klusu, pieticīgu, izglītotu itāliešu augstmani un krietnu kristieti? Vai tad nepietiek ar to, ka šī dieva nolādētā tauta mūsu mīļo kungu un pestītāju nomocījusi un situsi krustā, ka vācu un itāliešu pilsētām uzlaidusi sērgu? Vai tad nejaukajai Maultašai vēl vajadzēja pasviest tiem zemi kalnos, lai tie te ielīstu kā utis un visu aprītu, un nebūtu vairs izskaužami? Te nu tie mita, šie pretīgie insekti, it visur tie bija pirmie klāt ne saukti, ne lūgti ar savu naudu, šie nožēlojamie mirlas, šie salašņas, uzdrošinājās ņemt mazākus procentus nekā viņš, augsti godājamais, krietnais, visu valdnieku un augstmaņu labi ieredzētais florencietis! Parasti tik laipnīgā, pieklājīgā, savaldīgā vīra seja savaik-stījās aiz bezgalīga niknuma.

Agnese klusēdama klausījās viņā. Viņa dzirdēja visu, paturēja cieši prātā, labi noglabāja atmiņā, bija ārkārtīgi laipna pret meseru Art ezi. Tas tūlīt atguvās, daudzkārt atvainojās, pagaisa tumsā.

Pēc vienošanās ar karali Kārli neviens vairs neapstrīdēja Margarētes un markgrāfa tiesības uz Tiroles īpašumu. Līdz ar viņa tēva imperatora nāvi Ludvigam bija radušies dažādi sarežģīti mantošanas strīdi ar brāļiem. Beidzot viņi tiktāl vienojās, ka viņš no šī mantojuma paturēja Augšbavāriju, bet no markgrāfistes Brandenbur-gas — tikai titulu un kūrfirsta godu. Atbrīvojies no rūpēm par Brandenburgu, viņš valdīja savā Tirolē; viņa varas robežas sniedzās no Gērcas līdz Burgundijai, no Lombardijas līdz Donavai.

Viņš saucās par Brandenburgas un Lauzicas mark-grāfu, par Svētās Romas impērijas augstāko valdnieku, Reinas pfalcgrāfu, Bavārijas un Karintijas hercogu, Tiroles un Gērcas grāfu, Aglejas, Trien-tas un Briksenas fogtu.

Margarēte dzīvoja ar vīru saticīgi, izturējās pret viņu draudzīgi, gandrīz vai ar mātes mīlestību. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka dievs viņai atņēmis pievilcību, lai visas savas sievišķīgās jūtas viņa veltītu valdnieces pienākumiem. Šāda atziņa nomierināja. Margarēte bija tik lēnīga kā rāms ūdens, ko nesaviļņo ne mazākā vēja pūsma. Viņas lēnumiem piemita liela, stingra pašpārliecība. Viņa bija gan sieva, gan valdniece. Marga-rētes padomi, viņas rīkojumi nekad nebija ar viltu izgudroti vai divkosīgi. Tie izauga no sirds siltuma, bieži vien neatbilda likuma burtam, noteikumiem, bet tajos aizvien jautās dziļa labsirdība.

Grūts un akmeņains bija viņas valdnieces ceļš. Vienmēr karš pēc kara: ar Luksemburgu, ar bīskapiem, Lombardijas pilsētām, dumpīgajiem baroniem. Viss rūpīgi celtais aizvien tika sagrauts, izpostīts. Turklāt vēl zemestrīces, plūdi, ugunsgrēki, sērgas, siseņu uzbrukums. Pastāvīgie militārie izdevumi iedragāja valsts ekonomiku. Nebija viegli panākt zemes uzplaukumu, ko kavēja visi šie šķēršļi. Taču viņas stiprās jūtas, kas pauda uzticību, un spēja ziedoties atveldzēja zemi, deva tai aizvien jaunu spēku un izturību augt un attīstīties. Viņa panāca izlīgumu, atbrīvoja no nodevām pilsētas, kas bija cietušas karā un ugunsgrēkos, piespieda stūrgalvīgos baronus, nevērojot to kurnēšanu, samaksāt kaut daļu no

nodokļiem. Tas viss notika normas robežās, bez skaļiem vārdiem un vardarbības.

Ja Margarētei bija kārtojami sarežģīti finansu jautājumi, viņa aicināja par padomdevēju ebreju Mendeli Hiršu. Visai apaļīgs, kustīgs, rosīgs, ģērbies brūnajos svārkos, viņš ieradās žigli jo žigli, uzklausīja Margarēti, šūpoja galvu, smaidīja, atzina, ka tas esot pavisam vienkārši, kārkšķinošā balsī runāja gari un aplinkiem, līdz ieteica pārsteidzošu atrisinājumu. Mazais, tramdītais, pa pasauli trenkātais cilvēks bija hercogienei gaužām pateicīgs par labvēlību, kas dāvāja viņam pietiekami drošu eksistenci un pajumti. Viņš mīlēja hercogieni, pūlējās iejusties viņas lomā, centās izlietot visu savu izmanību viņas labā.

Nebija jau viegli Tiroles pārvaldes haotiskajā ekonomikā noturēties uz zaļa zara. Vietējo feodāļu patvaļa gan bija mazliet ierobežota, arī nevēlamais mesers Arteze aizraidīts. Bet mark-grāfs nešaubījās, ka lielās naudas summas, kas viņam bija nepieciešamas, varēs aizņemties no saviem švābu un bavāriešu vasaļiem. Tie kā atlīdzību nekautrīgi prasīja dot ķīlu zīmes un rakstiskus solījumus, rausa sev aizvien vairāk bagātības, tā ka galu galā izrādījās — markgrāfs neko nebija ieguvis. Gluži otrādi, ja agrāk valsti bija izmantojuši vietējie augstmaņi, tad tagad iedzīvojās svešinieki — bavārieši un švābi. Viņi ieņēma visus svarīgos valsts pārvaldes amatus, mantkārīgais, varmācīgais Konrāds fon Teks bija sagrābis milzu mantības, Hadmars fon Dirrenbergs ieguvis tiesības uz Halles sāls monopolu, vairāki minhenieši — Jākobs Freimanis, Grimoalds Drek-slers un citi birģeļi — Landekas raktuves. Bez tam

arī svarīgākās muitas un ienākumu nodokļi bija iznomāti bavāriešiem, švābiem, austriešiem. Šajā ziņā markgrāfs nevienu neklausīja. Viņš uzticējās saviem bavāriešiem un švābiem, bet tie viņa uzticību ļauni izmantoja. Tomēr Mendelim Hiršam, kas piesardzīgi turējās malā, Margarētei piepalīdzot, izdevās iedabūt līgumos ar šiem kungiem tādus punktus, kas pa daļai paglāba markgrāfu no bavāriešu un švābu patvaļas.

Margarēte joprojām neuzticējās vīra bavāriešu draugiem. Tikai pret vienu viņa bija draudzīgāka, pret kādu virsnieku, kurš viņai reiz bija palīdzējis nosargāt Tiroles pili cīņā pret Luksembur-giem, — pret gaišmataino, drukno, sarkanacaino Konrādu fon Frauenbergeru. Viņš bija tik neglīts, tik netīkams, tik vientuļš. Margarēte juta, ka starp viņiem ir kaut kas radniecisks, runāja ar viņu draudzīgāk nekā ar citiem, allaž viņu izcēla. īgnais, nelaipnais cilvēks ātri tika uz augšu, ieguva lēņu muižas un varu. Jā, viņa pat panāca, ka to iecēla par landshofmeistaru.

Viņai laimējās panākt arī vēl ko citu: izdot pavēli, lai ieviestu valstī kārtību. Tika noteikti stingri tarifi, vēl vairāk ierobežota feodāļu patvaļa un tiesas vara, pastiprināta centrālā valsts vara, uzlaboti pilsētas iedzīvotāju apstākļi, sekmēta tirdzniecība, amatniecība. Pilsētas uzplauka, kļuva krāšņas, ziedošas, pletās plašumā, izauga, tapa bagātas. Valsts likteņa noteicējas vairs nebija baronu pilis; visu izlēma maģistrāti, liela nozīme bija varenajām pilsētu mesām. Sarosījās arī mazās apdzīvotās vietas: Bruneka, Glurnsa, Klau-zena, Arko, Ala, Ratenberga, Kicbīhele, Lienca. No lielajām biržām un tirgiem, no Trientas,

Bocenas, Rivas, Briksenas zarojās ceļi un pletās tirdzniecības tīkls pa visu pasauli. Tas viss, ko bija iesējis Mendelis Hiršs, plauka un ziedēja.

Hercogiene mīlēja krāšņās, trokšņainās pilsētas; šīs skaistās, rosīgās apdzīvotās vietas īstenībā bija viņas veikums. Kas vīrieši! Kas mīlestība! Vai tad varēja vēl bagātīgāk dzīvot, strādāt, uzplaukt, attīstīties nekā tagad? Vai tad šie uzplūdi un atplūdi, šī dzīvā, mērķtiecīgā straume nebija daļa no viņas? Viņa ziedoja visus spēkus savai zemei, bija saaugusi ar to. Vai tad zeme to varēja nemanīt, varēja neatbildēt uz tādu lielu mīlestību, neļaut tai saaugt kopā ar sevi? Jā! Jā! Jā! Pilsētu nami raudzījās možām, saprotošām acīm uz viņu, bruģa akmeņi skanēja citādi — draudzīgāk zem viņas zirgu pakaviem. Viņas ledainums izkusa, ziedodama sevi savai zemei, viņa jutās apmierināta, laimīga.

Fon Sennas kungs un Berhtolds fon Gufidauns siltajā vakarā omulīgi jāja pa labi uzturēto ceļu uz Sennas pili. Viņi jāja no Meranas, kur hercogiene svinīgā ceremonijā bija papildinājusi Lielo padomi ar Mazo padomi, tā krietni vien paplašinot pilsētas iedzīvotāju tiesības. Tā bija nozīmīga dāvana, ko hercogienei bija izdevies piešķirt gan ar naudas palīdzību, gan ar ietekmi. Tauta bija pienācīgi un godbijīgi pateikusies, bija skanējuši «urā» saucieni, ar cieņu teikti vārdi «mūsu Maultaša».

Kungiem nācās nokāpt no zirgiem, palaist garām kādu nelielu, grezni tērptu ļaužu procesiju. Viņi laipni sveicināja. Nestuvēs sēdēja Agnese fon Flavona. Visapkārt drūzmējās ļaudis.

— Cik viņa skaista! Kā debesu eņģelis! — Skanēja «urā» saucieni — taču pavisam citādi nekā iepriekšējā ceremonijā, tie bija aizrautīgi, jūsmīgi.

Fon Šennas kungs svilpoja kadas itāliešu dziesmiņas melodiju. Berhtolds fon Gufidauns kavējās domās; zilās acis viņa iedegušajā, vīrišķīgajā sejā raudzījās saspringti. Viņš nebija visai attapīgs.

Netālu no pilsētas viņu ceļā pagadījās virves dejotāji, kas demonstrēja savu veiklību nelielam ļaužu pulciņam. Burvju mākslinieks ugunssarkaniem matiem rādīja lielu pērtiķi. Tas grotesks un melanholisks sēdēja stīpā, ķēra ābolu. Pēc tam uzstājās kāda meitene, tā dejoja, žonglēja ar bumbām. Tad atkal nāca pērtiķis. Nu viņš bija ietērpts zilās zīda drānās, ar zeltītiem vizuļiem ap galvu. Tā nu viņš sēdēja — neveikls, garām rokām, gaužām neglīts, bēdīgs, nikns, atņirdzis dzeltenos zobus uz priekšu izvirzītajā mutē. Ļaudis uz mirkli sastinga. Tad gāja vaļā — no visām pusēm skanēja skaļi smiekli, smējās locīdamies, pa gurniem sev sizdami, bez mitas, elpai aizraujoties, tā ka pakrūtē iemetās žņaudzējs.

— Maultaša! Tā taču ir hercogiene! Maultaša!

Vīri gāja tālāk. Gaužām sapīcis, Berhtolds nosēcās caur zobiem. Pretī nāca kāda vīnkopja meitene — basām kājām, brūna, skaista. Viņa sveicināja smaidīdama, pazemīga. Berhtolds pat neuzmeta tai acu, tikai Šenna mazliet pajokoja. Taču viņa jautrība nepavisam nelikās īsta. Drīz vien arī viņš iegrima domās, tāpat kā Berhtolds, jāja klusēdams, sakumpis sēdēja zirgā, savilcis gareno, apvītušo seju sājā, nosodošā grimasē.

Alas pilsētā, kur Licanas baroni — brāli Aco un Markabruns veda sarunas ar kādu Trientas kapi-tula kungu, vecākais brālis Aco, aprāvies pusvārdā, pēkšņi sagrīļojās; seja viņam kļuva dzelt-ganīga, tad zili melna, viņš pakrita. Padusēs, cirkšņos, uz gurniem parādījās puni — melni, strutaini augoņi olas lielumā. Viņš sāka gārgt, nenāca vairs pie samaņas, pēc dažām stundām nomira. Trientietis, šausmu sagrābts, trenca zirgu atpakaļ uz savu pilsētu. Tātad tā, šī sērga, nu bija klāt. Tā bija ieradusies arī kalnu zemē. Veronā jau četri pieci esot beigti — tie nav vis bijuši meli. Un nu melnā nāve atnākusi uz kalniem. Un nu lai dievs visiem žēlīgs!

Mēris bija ievazāts no austrumiem. Vispirms tas plosījās jūras piekrastē, tad spiedās tālāk iekšzemē. Tas nonāvēja dažās dienās, bieži dažās stundās. Neapolē, Monpeljē apmira divas trešdaļas iedzīvotāju. Marseļā gāja bojā bīskaps un viss kapituls, visu baznīcu mūki un zemākie kalpotāji. Plaši apgabali palika pilnīgi bez iedzīvotājiem. Lieli trīsmastu kuģi ar visu kravu peldēja pa jūru bez vadības, komanda līdz pēdējam vīram bija apmirusi. Jo briesmīgos apmēros sērga trakoja Aviņjonā. Kardināli piepeši novēlās zemē, pārspiesto augoņu strutas notriepa viņu greznās drānas. Pāvests ieslēdzās pašā dziļākajā telpā, nevienu nepieņēma, augu dienu kurināja spožu uguni, kurā dedzināja aromātiskus augus un kvēpināmās zāles, kas tīra gaisu. Prāgā savas pils pazemes dārgumu glabātavā starp zelta krājumiem, retumiem, relikvijām dirnēja Vācijas karalis Kārlis, gavēja, skaitīja lūgsnas.

Tiroles ielejās mēra epidēmija izplatījās šaus-

minoši plašos apmēros. No Viptales iedzīvotājiem dzīvi palika tikai viena trešdaļa, no ļaudīm pārpilnā Marienbergas klostera — tikai abats Vizo, priesteris Rūdolfs, kāds klostera sulainis un mūks Gosvins, hronists. Dažās ielejās palika dzīvs tikai katrs sestais. Tā kā slimības dīgļus izplatīja elpa, izgarojumi, drānas un priekšmeti, tad cits pret citu izturējās naidīgi, ar neuzticību, vairījās draugs no drauga, līgava no saderētā, bērni no vecākiem. Ļaudis mira bez sakramenta, pilsētās daudzas mājas ar visu iedzīvi stāvēja tukšas, neviens tur neuzdrošinājās ieiet; mesas nelasīja, tiesas procesi nenotika. Ārstu minējumi bija dažādi, taču galu galā nevarēja atrast citu iemeslu kā vien to, ka tā esot dieva griba. Palīdzēt tie nespēja. Apstulbuši aiz bailēm, cilvēki mērdēja, šaustīja sevi, sievietes pulcējās māsu apvienībās. Parādījās flagelantu^3 procesijas, fanātiķi un pravieši. Citi negausīgi pierijās, nodevās plītēšanai, uzdzīvei, netiklībai. Asinīm notraipījušies, novārguši flagelanti sastapās ar piedzērušiem, raibi ģērbtiem meteņu ākstiem.

No Margarētes trīs bērniem dzīvs palika vienīgi dēls Meinhards, abas meitenes nomira. Viņas gulēja drausmīgi uzblīdušas, klātas lielum lieliem, melniem augoņiem. «Nu viņas ir neglītas, tāpat kā es.»

Margarētei nebija laika nodoties ilgām pārdomām. Viņa strādāja, gāja it visur bez bailēm, apskaidrota un mierīga. Milzīgajā haosā no viņas pavēlēm tikai nedaudzas tika izpildītas, turklāt nevērīgi; tomēr viņa panāca, lai valstī tiktu ievērota

stingra kārtība un paklausība, citu zemju valdniekiem šajā vispārēja sajukuma laikā tas nebija izdevies. Kad mēra epidēmija pierima, viņa tūlīt pievilka grožus, piemēroja valsts pārvaldīšanu jaunajiem, daudz vienkāršākajiem apstākļiem, kādi bija radušies sakarā ar iedzīvotāju skaita samazināšanos. Viņa arī stingri raudzījās, lai tās neskaitāmās muižas, kas bija zaudējušas īpašniekus, nepiesavinātos par pusvelti; turklāt arī šādos apstākļos viņa prata lēti, bet pieklājīgā veidā iegūt daudz zemju un īpašumu.

Mesers Arteze darbojās jo rosīgi, viņam šis laiks bija ienesīgs. Malu malās mājas, nekustamus īpašumus, tiesības un privilēģijas guva mantinieki, kas nepavisam nezināja, ko ar visu to iesākt. Mesers Arteze pelnīja, rausa. Taču Tirolē viņam tika izrādīta pretestība. Tur viņu kavēja likumi, muižu un iestāžu pirmpirkuma tiesības, stingri noteikumi. Taufersas pilī pie Agneses viņš vairs nespēja valdīties, sāka šķendēties, ārdījās aiz dusmām. Slīpētais Mendelis Hiršs, šis ebrejs, tas tik pie visa vainīgs! Tas traucēja viņu, kristīgu finansistu, kārtot darījumus. Tikai tālab, lai mestu .iņam sprunguļus ceļā, tas bija izperinājis visus šos nekrietnos, ellišķīgi viltīgos noteikumus un ierobežojumus.

Agnese ļāva florencietim iztrakoties, klausījās ne vārda nebilzdama, nenovērsdama no viņa savas dziļās, zilās acis. Tad nosvērtā, valdzinošā balsī ņēmās stāstīt. Viņa bijusi pie Reinas. Tur neskaitāmās pilsētās notverti un sadedzināti ebreji. Jo tikai ebreji vainojami mēra epidēmijā, tie bija saindējuši akas. Viņa to zināja noteikti. Cofingenā bija atrasta inde. Bāzelē viņa pati sa-

vām acīm redzējusi, kā ebreji dzīti prom uz kādu Reinas salu un kādā koka namā sadedzināti. Tie briesmīgi klieguši, vēl ilgi gaisā turējusies deguma smaka. Pareizi darīts. Tie, šie nolādētie, patiesi vainīgi, ka izcēlies mēris. Protams, klibais Austrijas Albrehts, Maincas bīskaps un Maul-taša aizstāvot savus ebrejus. Rāmi, nosvērti, nenovērsdama acis no florencieša, Agnese teica:

— Laikam valdītājiem šai ziņā ir savi pamatoti iemesli.

Mesers Arteze klausījās, neko neatbildēja. Bez panākumiem atgriezās savā Florencē.

Baumas lēnām nāca no Itālijas uz Tiroles ielejām, veikli slīdēja aizvien tālāk, vispirms runāja čukstus, tad aizvien skaļāk un skaļāk: ebreji uzlaiduši mēri. Mēris nebeigsies, kamēr ebreji dzīvos šai zemē. Savilkās negaiss, sākās vajāšanas, uzbrukumi.

Ebreji turpināja nodoties darbam, kārtoja darījumus. Daudz to bija, ļoti nopietni, ļoti svarīgi. Mazais Mendelis Hiršs skraidīja šurpu turpu, mētājās rokām, runāja kārkšķinādams, arī bērnu bariņš, kuru acis bija kā mandeles, nopietni, nerimtīgi palīdzēja, pat murminātāja vecum vecā māte atžirga, ar pūlēm pajautāja:

— Kā veicas ar darījumiem?

Tie, paldies dievam, vedās lieliski. Mēris sāka pierimt pats no sevis. Darba bija daudz — jātirgojas, jāpērk, jābūt par starpnieku, jāslēdz līgumi. Jau pēc dažām nedēļām, ja dievs vēlēs, Bocenā atkal būs pirmais lielais tirgus. Žēlīgajai hercogienes kundzei — lai dievs viņu sargā! — Mendelis bija nepieciešams ik uz soļa.

Pa to laiku tas tuvojās — draudīgs, zobus atņirdzis, bezjēdzīgs, aizvien drūmāks. Ebreji to pazina. Tāpat bija pirms divpadsmit gadiem brāļu Armlederu lielajos grautiņos. Tagad šis vilnis vēlās šurp no dienvidvakariem. Veltīgi centās pretoties pāvests, gudrais, labvēlīgais, daudz pieredzējušais Klements, gan pats personiski, gan ar bullām, aizrādīdams, ka ebreji tāpat cietuši no sērgas kā pārējie, — kā tad viņi varējuši to izraisīt? Iemesls nebija saindētās akas, tā bija manta un parādnieku saraksti, kas viņus izpostīja. Ebrejus aplaupīja un nogalināja Burgundijā pie Reinas, Holandē, Lombardijā, Polijā. Divpadsmit, divdesmit, simt, divsimt kopienās. Tiroles ebreji nogaidīja. Gavēja, skaitīja lūgsnas. Dot lielas dāvanas Tiroles iestādēm nebija vajadzības. Skaidri zināms, ka hercogiene viņus aizstāvēs, cik vien būs tās spēkos. Arī markgrāfs izturējās pret viņiem labvēlīgi, tāpat kā viņa tēvs, imperators, kas bija rūpējies par pilsētu un tirdzniecības attīstību un vienmēr viņus aizstāvējis. Taču izrādījās, ka no satrakota, asiņu un naudas alkstoša pūļa nevar glābt ne imperators, ne pāvests, ne bende. Vajadzēja tikai nogaidīt, skaitīt lūgsnas, kārtot savus darījumus.

Un tad pēkšņi vienā un tai pašā dienā tas sākās. Rivā, Rovereto, Trientā, Bocenā. Rivā ebreji tika noslīcināti ezerā, Rovereto, pūlim skaļi klaigājot un gavilējot, tos piespieda lēkt lejā no klints, Trientā tos sadedzināja. Bocenā vairāk metās uz laupīšanu, slepkavošanas tika mazāk organizētas. Tās nenotika plānveidīgi, tāpēc murmi-nātāja vecāmāte, kāda no vedeklām un viens no mazajiem bērniem palika dzīvi.

Minhenē markgrāfs nebija spējis pasargāt savus ebrejus; taču Hallē un Insbrukā viņš enerģiski aizstāvēja tos pret vardarbīgo pūli. Aizstāvēja to tiesības un taisnīgumu. Tā kā mirušajiem viņš vairs nespēja palīdzēt, tad vismaz centās atņemt vajātājiem laupījumu. Slepkavām tika maz prieka. Bavāriešu un švābu feodāji nogalināto vietā savukārt uzstādīja prasības markgrāfa labā, turklāt daudz krasākas, nekā būtu uzstādījuši ebreji. Galu galā iejaucās arī karalis Kārlis. Viņš tīkoja saņemt savu tiesu nonāvēto mantības gan no visām tām pārvaldēm, kuru ebreji bija aizgājuši bojā, gan arī no paša markgrāfa. Sākās sīva kaulēšanās.

Padzirdusi par vardarbībām, Margarēte satraukta lielā steigā devās uz Bocenu. Ieradās tur naktī. Šaudīgajā lāpu gaismā ieraudzīja mežonīgi izpostīto māju; nelielās, agrāk ar dažādu mantību pieblīvētās istabas bija tukšas, izdemolētas, piegānītas. Ieraudzīja dēlu, meitu, daudzo, vienmēr tik ņipro, vērīgo, mandelacaino bērnu līķus; daja no cilvēkiem bija zvērīgi nogalināti un sakropļoti, citi bez sevišķām tūlīt pamanāmām brūcēm. Klusi tur gulēja veiklie un rosīgie ļaudis, starp tiem tikpat klusi arī Mendelis Hiršs. Viņš bija ģērbies lūgšanu mētelī, lūgšanu siksna apņēma roku un pieri; ievainojumu nekādu nemanīja; lāpu gaismā šķita, ka viņš smaida, smaida pazemīgi, nopietni, lēnīgi, maigi. Margarētei tā vien likās, ka viņš tūlīt, tūlīt pašūpos galvu, pateiks savā kārkšķinošajā balsī, ka tas viss nemaz tik briesmīgi nav, ka tas nav nekas neparasts: ļaudis nepavisam neesot tik ļauni, bet tie tiekot kūdīti, turklāt visu lēni apsverot, tos

varot pierunāt. Taču Mendelis nebilda ne vārda, nemētājās rokām, nerunāja savā manierē, gulēja gaužām kluss. Viņš bija gribējis tikai labāko, protams, par sevi visvairāk domājis, lai gan savu tiesu arī par viņu, Margarēti, un Tiroli; viņš bija gudrs un darbīgs un būtu visai zemei, arī viņas mīļajām pilsētām devis daudz laba. Nu tie bija viņu nogalinājuši, muļķīgi, bezjēdzīgi, zvēriski nogalējuši. Kālab gan īsti? Ar asu, niknu jautājumu Margarēte griezās pie kāda no tuvumā esošajiem.

— Viņš taču uzlaida mēri! — tas bikli, muļķīgi, mazliet iecirtīgi atteica.

Kādā kaktā klusi vēkšķēja izglābtais mazulis, dīvaini uzposusies sieviete pūlējās viņu iemidzināt, dziedāja nepatīkamā, aizlauztā balsī dziesmu, vecāmāte kaut ko murmināja.

Margarēte piegāja tuvāk, pastiepa roku, lai bērnu noglāstītu. Viņa jutās nogurusi, nelaimīga. Lāpas gaismā redzēja savu roku; tā bija liela, nesamērīga, dzeltenīgi bāla; viņa bija aizmirsusi to noziest ar smiņķi.

Kādā no Minhenes jaunās rezidences — to bija cēlis markgrāfa tēvs, un pats markgrāfs to aizvien vēl cītīgi paplašināja — ērtajām telpām markgrāfa Ludviga priekšā stāvēja baroniete fon Taufersa, Agnese fon Flavona; markgrāfs raudzījās viņā dzedri. Viņa lūdza atļauju pārdot daļu no viņai piederošajiem īpašumiem. Esot gadījies pircējs — kāds no vietējiem. Taču aiz visa darījuma slēpās mesers Arteze. Markgrāfam Agnese likās nesimpātiska; viņš bija dzirdējis daudz

slikta par tās nolaidīgo, čigānisko saimniekošanu; rnarkgrāfa kalsnā, melnīgsnējā seja ar īsajām, gaišajām ūsām palika atturīga, pelēkās, mazliet dzelstīgās acis raudzījās neuzticīgi.

Agnese it labi manīja viņa nedraudzīgo izturēšanos; taču nepavisam neizrādīja, ka ir aizvainota. Līganiem soļiem pagājās šurpu turpu, lūkojās viņā ar savām dziļajām, tumšzilajām acīm, šaurās lūpas, kas sārtin sārtas kvēloja baltajā sejā, atplauka smaidā, viņa izturējās kā īsta dāma — nepiespiesti, bez pārspīlētas laipnības. Piesardzīgi, izmanīgi centās salauzt rnarkgrāfa saltumu, mazliet uzjautrinādamās par tā īgno omu.

Markgrāfs aplūkoja viņu. Varbūt viņai nodarīta netaisnība? Viņa draugi prasīja, lai sieviete dienām un naktīm nododas mājsaimniecībai, skraida pakaļ kalpotājiem, pieskata pavardu un veļas māju. Nenoliedzami — šī sieviete daiļa. Maiga, glezna, kopta no galvas līdz kājām un tomēr stipra un spēka pilna. Viņš atvadījās laipnāk nekā pats bija to paredzējis. Aicināja vēlreiz ierasties.

Tad ilgi lūkojās viņai pakaļ. Nopūtās. Domāja par Margarēti. Tā atkal bija uz grūtām kājām. Jā, skaista gan tā nebija. Iedomājoties sievu blakus tai otrai, baigi metās ap sirdi. Gudra viņa ir — mūsu Maultaša. Ļaudis cienīja to, bet nemīlēja. Kad parādījās otra, atskanēja «urā» saucieni.

Abas meitenes bija nomirušas. Tautā runāja: tas esot dieva pirksts. Protams, viņš pats, Ludvigs, bija vainīgs! Tāpēc vien, ka pāvestam labāk būtu paticis, lai Tirole kļūtu viņa izlutinātā Kārļa īpašums, tagad viņa — Ludviga laulība tika

uzskatīta kā sakramenta aptraipīšana, viņa bērni bija bastardi. Zvani nezvanīja, viņš bija vainīgs, ka izcēlās ugunsgrēki, plūdi, uzbruka siseņu bari, sērgas.

Ak, šie muļķi! Auna galvas! Stulbeņi! Liels prieks laikam būt par Maultašas vīru? Sen viņš vairs nebija pievērsis uzmanību tās izskatam. Šodien tas atkal ienāca prātā. Ar tik neglītu sievu viņš kļūst par apsmieklu Eiropai. Te nu bija diženais kungs un valdnieks, varenākais vīrs Vācijā. Pilsētas uzplauka, un raženi kļuva apvidi, ja tik pielika roku; viss, kas sagruva, tika kaismīgā darbā radīts par jaunu. Tas nevedās viegli. Darbs bija augām dienām un naktīm, strādāts tika pēc labākās sirdsapziņas. Izņemot bailes no dieva, viņš citas nepazina. Veica sūri grūtu pienākumu, veica to diendienā. Ko tas galu galā deva? Eiropas apsmieklu.

Lejā Agnese izkāpa no nestuvēm. To ielenca tauta, ļaudis stāvēja kailām galvām, apbrīnoja viņu. Ja Agnese būtu Maultašas vietā, ļaudis neteiktu; dieva pirksts, — neteiktu pat tad, ja draudētu siseņu briesmas un mēris. Vai viņa nepameta acis augšup? Kā pieķerts skolas puika viņš žigli novērsās.

Pēc pāris nedēļām Margarētei piedzima nedzīvs bērns. Markgrāfs sadrūma, kļuva pret sievu vēsāks. Nē, viņa laulībai nebija svētības. Nu visas cerības viņš lika uz vienīgo dēlu, uz Mein-hardu, — lēnīgu, neapdāvinātu, slimīgu, tuklu zēnu, kas nepavisam nebija atsities savā vectēvā Ludvigā; drīzāk gan tam piemita kaut kas no

lfiO

otra vectēva — no mātes tēva, labā karaļa Hein-

riha.

Jau pēc nedēļas Margarēte atkal sāka pildīt savus pienākumus. Viņa strādāja tikpat nesavtīgi un apzinīgi kā agrāk. Taču prieka vairs nejuta, pilsētas vairs nebija viņas aizraušanās. Mazais, darbīgais ebrejs, kas visnotaļ tik prasmīgi bija mācējis vadīt dzīvi, bija nogalēts, bērni, kurus viņa dzemdēja, bija miruši. Lai ko viņa uzsāka, viss izjuka. Nekas viņai nevedās, nekas nenesa augļus. Kas bija markgrāfs? Cilvēks ar lielu pienākuma apziņu, bet nejūtīgs. Viņas dēls? Resns, parasts pamuļķa puika. Ko viņai atlika darīt?

Sai laikā viņai aizvien tuvāks kļuva Konrāds fon Frauenbergers. Neglītais cilvēks ar sarkanīgajām acīm un blāvi gaišajiem matiem bija piektais no sešiem Trautzama fon Frauenbergera — ne visai ievērojama bavāriešu bruņinieka dēliem; taču šis bruņinieks bija izcēlies kādā no imperatora Ludviga senajām kaujām. Tāpēc jaunais Konrāds jau zēna gados nokļuva Bavārijas galmā par pāžu, bet vēlāk — Tirolē tika uzņemts mark-grāfa svītā, kur ilgu laiku kalpoja kā necils jaunākais leitnants. Viņa neglītums un brutālais, īgnais, spīvais raksturs atbaidīja; viņam, dienestam pakļautam karavīram, nebija nekādu izredžu kļūt par kaut ko ievērojamāku, taču beidzot viņa drosme un pārgalvība Tiroles pils aplenkuma laikā lika viņu pamanīt.

Viss', par ko vēl Margarēte sapņoja, viņas ilgas pēc dzīves krāsainības, dažādības, pēc piedzīvojumiem, pēc visa tā, ko fon Šennas kungs sauca par «pagātni», hercogienes domās saistījās ar nežēlīgo, neglīto Frauenbergeru. Albīns ar plato

vardes muti, čērkstošo balsi, īsajām, raupjajām rokām viņai šķita īsts apburtais princis. Viss bija tāpat kā ar viņu, Margarēti pašu; droši vien neveiklā āriene slēpa sevī trauslu, maigu dvēseli. Vai kāds brīnums, ja šādā čaulā kļūst skarbs un rupjš? Nožēlojamais, vientuļais, nesaprastais! Viņa pret Frauenbergeru izturējās īpaši laipni un draudzīgi.

Sūrajā jaunībā, kad Frauenbergers bija juties visu atstumts, viņa raksturs veidojās salts, nežēlīgs, viltīgs. Viņš zināja, ka ir neglīts; pats par sevi saprotams viņam likās tas, ka visi viņu atstumj. Arī viņš, ja vien būtu ticis uz augšu, mīdītu kājām citus. Viņš neticēja nekam pasaulē. Nauda, vara, manta, bauda bija visu ļaužu mērķis, naudaskāre, varaskāre, miesaskārības — viņu rīcības motīvi. Nebija ne atmaksas, ne soda, ne taisnības, ne tikumības. Tam visam nebija nekādas nozīmes. Bija gan manīgie, gan neveiksminieki, proti, laimīgie un nelaimes putni. Viņš bija vienis prātis ar kādā dziesmā skandēto: nešaubīgi un pārliecinoši tā daudzina septiņus priekus, kurus vērts apdziedāt un censties baudīt. Pirmais — rīšana, otrais — žūpošana, trešais — atvieglošanās pēc aprītā, ceturtais — atvieglošanās pēc ietemptā, piektais — gulēšana ar sievieti, sestais — mazgāšanās, septītais un pats jaukākais — miegs.

Kad hercogiene viņam tik atklāti parādīja uzmanību, viņš ne mirkli nešaubījās, ka iegansts ir tikai jutekliska alkatība. Starp citu, nebija jau arī nekāds brīnums, ja neglītene meta acis tieši uz viņu — neglīto. Viņš bija ar to samierinājies. Izturējās saprātīgi un lietišķi. Zināja, ka

viņam, piektajam dēlam, turklāt ar šādu izskatu, neiespējami izsisties uz augšu. Taču nekad nebija mitējies nežēlīgi, viltīgi, ar asu skatienu, gatavs lēcienam, glūnēt aiz stūra. Tagad pavērās lieliskas izredzes. Tā tik bija cūkas laime, ka neglītā grezele iedegusies pret viņu! Šo iespēju viņš izmantos.

Sava kalpa klātbūtnē viņš atļāvās jo neganti priecāties, neķītriem vārdiem runāja par Maul-tašu un viņas kaislību. Citkārt visai skops — viņš šoreiz ielēja puisim vēl īpaši krūku vīna. Augu nakti sveces gaismā Frauenbergers žūpoja divatā ar kalpu. Auroja dziesmu par septiņiem priekiem, kurus vērts baudīt. Svepstēja, ka pratīšot izmantot šo Maultašu savā labā. Tad tīksmi izstaipījās, grasīdamies likties gulēt. Jā, tas bija pats jaukākais dzīvē. Viņš juta, ka aiz pārguruma smeldz kājas un rokas. Knikšķināja locītavas. Atpleta lielo muti. Žāvājās, baudkāri vāļādamies. Iemiga.

Viltīgi un piesardzīgi viņš spēra katru soli, vienmēr tik ar aizdomām. Viņš zināja, ka mark-grāfs viņu necieš. Vairījās to sastapt. Centās arī citādi nelīst acīs. Tikai vienmēr ar nekaunīgu familiaritāti meklēja mirkli, kad Margarēte bija viena. Viņš ieguva pilis, privilēģijas, tiesu ienākumus, beidzot kļuva landshofmeistars. Ne viņš pats, ne arī kāds cits nekad nebūtu varējis pareģot tādu karjeru. Nekaunīgi smīkņādams, viņš negausīgi pievāca visu, kas tik pagadījās. Kļuvis landshofmeistars, viņš palika tāds pats kāds tolaik, kad bija vēl necils virsnieks. Neko un nevienu viņš nebija respektējis, vienīgā vērtība viņa acīs bija naudai, varai, baudai.

Margarēte joprojām nebeidza visus savus sapņus saistīt ar albīnu. Pretīgais izskats Frauen-bergeru it kā vēl vairāk izcēla, padarīja tai radniecīgu. Šajā ļumīgajā, neciešamajā gaļas blāķī katrā ziņā slēpās dvēsele, cēla dvēsele. Nekādas jūtas viņš pret to neizrādīja; visa viņa tuvības izpausme bija — reizēm atļauties ar vulgāru familiaritāti nicīgi, rupji paņirgāties. Margarēte nemanīja viņa garīgo tukšumu vai arī uzskatīja to kā rūgtuma pilnu rezignāciju, tēlotu trulumu, aiz kura kautri slēpās atklāti neizpausts maigums un cēlums.

Fon Sennas kungs ar bažām raudzījās, kā īstenībā bez kāda dziļāka iemesla, bet drīzāk gan tāpēc, lai Jautu notikumiem ritēt savu gaitu, Margarēte kļūst markgrāfam aizvien tālāka un gandrīz vai pret savu gribu tuvāka Frauenbergeram. Tas viņam bija gaužām pretīgi. Viņš jutās aizvainots, ka izvēlīgā Margarēte reizē ar viņu arī šo cilvēku izvēlējusies par savu uzticības personu. Vai gan viņš bija kaut kādā ziņā tam līdzīgs? Vai iespējams, ka hercogienei tīkams viņa izsmalcinātais, gaumīgais skepticisms un reizē arī bavā-rieša rupjā, zemiskā gara nabadzība un neticība nekam. Sennas patmīlību aizskāra Margarētes vēlēšanās dāvāt uzticību viņiem abiem.

Vispār fon Sennas kungam klājās gaužām labi. Sērga bija viņu saudzējusi. Viņš bija saņēmis mantojumu, turklāt pēc mēra epidēmijas laiku izmantojis, lai izbūvētu un izdaiļotu krāšņos īpašumus. Savās pilīs viņš jutās ērti un mājīgi, tur bija grāmatas, gleznas, greznas lietas un pāvi; tāpat kā senāk, Senna atteicās no jebkura posteņa, līksmi un domīgi vēroja augļu dārzus,

tīrumus, vīnakalnus, kļuva ik dienas lēnīgāks, gudrāks, pilnīgi iegrima savā esībā kā rūpīgi audzēts auglis, kas pamazām nobriest. Viktringas abats, kas tagad bija hercoga Albrehta sekretārs un jau vecum vecs un nespēcīgs, varēja nocitēt par fon hennas kungu gandrīz visu Horāciju. .

Senna baudīja atpūtu un mieru, viņš labprāt būtu palīdzējis Margarētei. Viņš centās panākt, lai Margarētes un markgrāfa laulības saites atkal kļūtu ciešākas. Šāda cenšanās bija loti apsveicama — ja tai būtu panākumi, vieglāks kļūtu slogs, ko baznīcas sods bija uzlicis Margarētes laulībai.

Hercogam Johanam Luksemburgam, protams, jau sen bija apnicis, no baznīcas viedokļa raugoties, būt precētam, bet īstenībā neprecētam vīram. Viņa stāvoklis, pateicoties brāļa karaļa Kārla gudrajai politikai, bija stipri uzlabojies; ar jaunu aprēķina laulību viņš to cerēja pilnīgi nostiprināt. Tālab pirmām kārtām bija nepieciešams likumīgi un pēc visiem noteikumiem no Margarētes šķirties. Viņš lūdza tai vizīti. Paskaidroja, ka vēloties kopīgi atrast tādu iespēju izšķirties, kas abiem būtu pieņemama un ne vienu, ne otru nepazemotu. Viņi esot vienādi ieinteresēti. Tas bija acīm redzams, un Margarēte solījās viņu pieņemt.

Tā nu hercogs Johans ieradās kā viesis Tiro-les pilī. Šoreiz vārti viņam tika atvērti. Rībēja bungas, skanēja trompetes, tika parādīts gods. Johana iegarenā seja aizvien vēl izskatījās zēniska. Mirkšķinādams mazās, dzijās ačeles, viņš bez mazākā mulsuma raudzījās Margarētē. Runāja dzelstīgi draiskā tonī, ar tādu kā ironisku biedriskumu, ko viņa neņēma Jaunā. Viņi sēdēja

viens otram blakus, gudroja visādus ieganstus, cītīgi prātoja gan šā, gan tā, sprieda, kala plānus. Beidzot apmierināti vienojās. Hercogs Johans esot apprecējis Margarēti, nezinādams, ka viņi abi ir radinieki ceturtajā augumā. Lai cik godīgi viņi būtu centušies pildīt savus laulības pienākumus, tas neesot bijis iespējams, jo Johans neapšaubāmi bijis noburts. Tā kā ar citām sievietēm Johans gluži labi varot pildīt šos pienākumus un vēloties turpināt savu augstās kārtas dzimtu, tad lūdzot pāvestu pasludināt viņa laulību ar Margarēti par spēkā neesošu. Pāvests, Bohēmijas un Luksemburgas nama draugs, šādu lūgumu noteikti ievērošot.

Par to vienojušies, Johans un Margarēte ieturēja brokastis. Abi bija labā omā.

— Jūs, vilcēn, nemaz neesat kļuvis vecāks, — Margarēte teica.

— Un jūs, hercogiene Maultaša, lai dievs mani soda, par spīti visam, esat kļuvusi īsta valdniece, — Johans sacīja.

Ikviens no viņiem vispār jutās pārāks par otru un pārāks šai situācijā; viss bija atrisinājies teicami; gluži patīkamas viņiem likās šādā veidā nokārtotas attiecības. Šķīrās viņi draudzīgā noskaņā, izbaudīdami spīvu, saprašanās pilnu tuvību.

Līdz ar abu Margarētes bērnu nāvi mantošanas apstākļi kalnu zemē kļuva atkal tādi paši kā labā karaļa Heinriha valdīšanas laikā. Vienīgais zemes mantinieks bija zēns Meinhards, kuram bija vārga veselība un kura brāļi un māsas bija nomiruši jau bērnībā. Tā nu varenie vācu vald-

nieki atkal raudzījās uz Tiroli, alkatīgi stiepa rokas pēc tās. Luksemburgi noapaļoja savu īpašumu robežas pie Reinas un pie Vltavas, tie nevarēja piedalīties cīņā par dienvidu zemi. Bet Vitelsbahs un Habsburgs neatkāpās no rūpīgi pārdomātām, pamatotām prasībām, glūnēja, nenovērsa acis no tās.

Vispirms Habsburgs — klibais Albrehts izstrādāja plānu priekšdienām. Viņam pašam gan bija maz cerības redzēt to piepildāmies. Taču Klibais, savas ilgās slimības sarūgtināts un guvis lielāku pieredzi, sen vairs nepūlējās kaut ko sasniegt jau tuvākajā laikā, viņš domāja par nākotni. Iegūt Tiroli — tas nozīmēja ceļu uz rietumiem, tiltu uz švābu īpašumiem, pretējā gadījumā — atteikšanos no sapņiem par lielvalsti.

Vispirms viņš centās iemantot bīskapiju īpašnieku labvēlību. Trientai un Kūrai bija bēdīgi piedzīvojumi ar Vitelsbahiem; bīskapijas labprāt gribēja pieslieties Habsburgam, kurš tās visādi lutināja. Albrehts aizvien rādīja laipnu seju, pastiepa devīgu roku tiem, kam Tirolē bija teikšana. Viņš dāvāja Šennam, fogtiem fon Mačiem, Frauen-bergeram titulus, rangus, posteņus; tas neprasīja nekādas lielās pūles, bet ienesa daudz naudas.

Visiem līdzekļiem viņš centās iegūt markgrāfa uzticību un draudzību. Kad Luksemburgs uzsāka cīņu pret markgrāfu, viņš neuzbruka tam no flanga, viņš bija ar mieru uzņemties starpnieka lomu. Drīz vien nonāca tiktāl, ka klibais Albrehts saprecināja vienu no savām meitām ar Ludviga resno, lēnīgo, slimīgo nelielā auguma dēlu Mein-hardu, Tiroles mantinieku. Citkārt tik skopais aprēķinātājs Albrehts ar devīgu roku palīdzēja finansiālu grūtību mūžīgi nomāktajam markgrāfam,

līdz ar to padarīdams viņu aizvien atkarīgāku no sevis. Bet tad negaidot, kad Ludvigam atkal bija nepieciešama liela summa, austrieša finansu padomnieki paskaidroja, ka šoreiz aizdot neesot iespējams. Viņu kases esot galīgi tukšas; turklāt, lai cik tas būtu žēl, viņiem drīzā laikā vajadzēšot atprasīt jau aizdoto naudu. Dziļā sašutumā briesmīgi apjukušais markgrāfs dzīrās tiem mesties virsū gan ar acu zibšņiem, gan vārdiem, taču savaldījās, iekoda lūpā, gāja prom, ne vārda nebildis.

Markgrāfs grasījās pats griezties pie Albrehta. Taču lepnums neļāva to darīt. Otrajā tikšanās reizē Habsburga finansu padomnieki ļoti miermīlīgi paskaidroja markgrāfa padomniekiem, ka esot atraduši lielisku iespēju, kā godīgi nolīdzināt parādu. Lai taču markgrāfs kā ķīlu par vecajām un no jauna pieprasītajām summām uz dažiem gadiem uzticot Augšbavārijas pārvaldīšanu Austrijai. Ar to ietaupījumu palīdzību, kādus Al-brehts iegūšot kopīgās, palētinātās pārvaldes rezultātā, viņš īsā laikā atgūšot no Augšbavārijas markgrāfa parāda summas.

Kad padomnieki markgrāfam paziņoja austrieša piedāvājumu, viņš kļuva bāls. Pārlaida tiem savu zilo, dzelstīgo, skarbo acu skatienu. Nē, viņi nesmaidīja. Ierēdņu sejas bija lietišķas, nopietnas. Viņš norija siekalas, apsolījās pārdomāt, pamāja ar galvu, atlaida tos.

Sēdēja viens — smagnējs, sagumis. Augstu uzrāvis drukno kakla kumbru. Pārmērīgi lielās prasības bija īsta nekaunība. Albrehts taču ir gudrs, izturas pret viņu draudzīgi, Albrehtam, bez šaubām, nebija nodoms viņu apvainot. Tātad tas

tāpēc, ka citādā veidā acīm redzams naudu nav iespējams sadabūt. Viņam jāatsakās no ienākumiem; bet ienākumi jau nav zeme. Tomēr, ja Vitelsbahu dzimtas vecākajam jāuztic savas zemes pārvaldīšana Habsburgam, tad tas, par spīti visām garantijām, ir zaudējums — smags jo smags, tikko panesams zaudējums.

Par šo priekšlikumu viņš savai padomei pastāstīja vienā mierā, lietišķi, izklāstīja visu tā, it kā tas nebūtu nekas svarīgs. Ar neuzticību vēroja padomnieku sejas — vai tie uzdrošināsies atklāti izrādīt dziļi slēpto izsmieklu. Ak, kaut būtu vēl dzīvs draugs Konrāds fon Teks! Pret viņu tāda neuzticība būtu lieka. Viss kļūtu vieglāk panesams. Nekādu sentimentalitāti! Pāris vārdos viņš pateica, par ko ir runa. Neatklāja savas domas. Lūdza padomniekus izteikties.

Pirmais runāja Frauenbergers. Viņš, protams, tāpat kā visi pārējie, uzskatīja, ka austriešu priekšlikums ir īsta izspiešana. Viņam īstenībā bija gluži vienalga, vai nu Ludvigs, vai Albrehts, vai nu Bavārija, vai Tirole, vai Austrija. Habs-burgs bija bagātāks un gudrāks; tātad viņš droši vien būs pārāks par visiem. Tā kā viņš turklāt bija nopircis Frauenbergeru ar goda amatiem un lielām naudas summām, tad Frauenbergeram būtu bijis vēlams, lai Ludvigs priekšlikumam piekristu. Ja viņš mēģinās pierunāt Ludvigu, kas jau tā uz viņu netur labu prātu, tam radīsies aizdomas. Galu galā markgrāfam, vai nu viņu atrunātu vai neatrunātu, neatliks nekas cits kā sakost zobus un parakstīt pazemojošo līgumu. Viņš, Konrāds fon Frauenbergers, tātad var pavisam mierīgi, Habsburgam pat nepamanot, atļauties dīvainu

gājienu — nospēlēt patriotiska bavārieša lomu un censties atrunāt savu valdnieku no austriešu pazemojošo prasību izpildes.

Margarēte bija ārkārtīgi sajūsmināta par Habs-burga priekšlikumiem. Naudas būs papilnam, un beidzot varēs tikt vaļā no tām nomācošajām saistībām, kādas vēl pastāvēja kopš labā karaļa Hein-riha laika. Kā uzelpos viņas mīļās pilsētas, kad šī nasta būs nokratīta! Bavārija viņas acīs vienmēr bija bijusi tikai tāds piekareklis. Viņa labprāt no tās atteicās naudas dēļ. Šenna un Men-delis Hiršs bija viņai iemācījuši saprast naudas vērtību. Ko tas līdzēja, ja ir liels augums, bet par maz asiņu? Tagad zemei būs pietiekami asiņu, tagad tā kļūs vesela. Viņas jaukā zeme! Viņas mīļās, ziedošās pilsētas!

Markgrāfs sadrūmis klausījās. Skaidri redzams, cik maz tā jebkad viņu sapratusi. Viņš bija ba-vārietis, Vitelsbahs, imperatora dēls, pieradis pie lielvalsts, pieradis domāt par plašām teritorijām. Viņa bija tiroliete; tālāk par Tiroles kalniem nesniedzās viņas domas. Tās tika līdz līdzenumam, ne sprīdi tālāk. Viņa bija neievērojama Tiroles grāfa meita, sīkumaina, taupīga, bez plaša vēriena. Viņš — Romas imperatora pirmdzimtais, valdonīgs, ar pasaules vērienu, tikai dieva priekšā un pats sev atbildīgs. Nē, viņus abus šķīra ne tikai Margarētes neglītums.

Tad runāja smalkais fon Sennas kungs. Šai brīdī Ludvigs Šennu nepavisam nevarēja ciest. Viņš, protams, bija tādās pašās domās kā Margarēte, viņš taču bija tirolietis, nevis bavārietis. Atrisināt abu valstu finansu jautājumu no pašu kabatas diemžēl neesot iespējams. Tāpēc gaužām

labi, ka dižciltīgo rikšotāju Bavāriju varot nodot uz īsu laiciņu barošanai laipnīgā Habsburga stallī. Tā pēdīgi dabūšot nepieciešamās auzas labajam zirgam Tirolei. Vispār — vai tad esot cita

iespēja?

Jā, vai tad bija citādi iespējams? Tā nu tas bija. Celt iebildumus būtu veltīgi. Habsburga pazemojošais piedāvājums jāpieņem. Markgrāfs nodūra galvu, kļuva redzams druknais, draudīgais kakla kumbrs. Viņš pateicās padomniekiem nelaipni, pāris vārdos. Solīja apsvērt viņu izteiktās domas. Visi zināja, par ko viņš izšķirsies.

Nelielas svītas pavadībā Ludvigs gaužām saīdzis jāja no Tiroles pils ziemeļu virzienā — uz Min-heni, lai vēl nokārtotu pēdējos — īstenībā jau nesvarīgos jautājumus, pirms zemes pārvaldīšana tika nodota Habsburgam.

Skumīga oktobra diena. Smidzina smalks, apnicīgs lietus. Ko gan bija dāvājusi dzīve? Viņš valdīja, bija varens valdnieks. Taču lielākais, kas bija darīts, — lielākā tiesa no visām šīm svinīgajām ceremonijām, manifestiem, rīkojumiem bija nepatīkami un nomāca prātu. Savu dzimto zemi nodot Habsburga ziņā, turklāt rādīt laipnu seju. Turklāt sacīt: «Dievs to jums atlīdzinās!» Viņš sakoda zobus. Garā redzēja sev pievērstas tēva lielās, blāvi zilās acis. Ko viņš par to teiktu?

Tur, mājās, tie priecājās. Pretīgais Šenna, lielais gudrībnieks, kas par visu tik zobojas, ar savu mūžīgo, nekaunīgo, apnicīgo, saldo smaidu.

Frauenbergers, šis bezkaunīgais ragulops, kas svepst par Vitelsbahu godu, par draudzīgām attiecībām starp Vitelsbahu un Bavāriju, bet klusībā berzē rokas ļaunā priekā, jo indīgais rāpulis it labi zina, ka Vitelsbaham tomēr jāpiekrīt Maultašai, kura domā tikai par savu Tiroli, viņai Bavārija ir prece, ko ar prieku aizmestu prom, ja vien dabūtu guldeņus un Veronas markas. Ne-glītene, kas padarījusi viņu par apsmieklu visai kristīgajai pasaulei! Cik viņa tam pretīga! Kā viņa tur dirn un ziņkāri klausās, ko svepst Frauenbergers, šis albīns, izdzimtenis! Viņa sieva! Viņa hercogiene! Fu! Maultaša!

Patiešām, lai nu viens saka, — kas tā par dzīvi! Vai gan viņš ceļā uz Minheni pirms rūgtā malka baudīšanas nevarētu baudīt ko tādu, kas nebūtu tik rūgts? Ja nu viņš iegrieztos Taufersā, pats savām acīm pārliecinātos, kā īsti tur izskatās? Daudz laika netiktu zaudēts; bez tam — jo labāk, jo ilgāk novilcina to, kas viņam paredzams.

Agnese Taufersā nepavisam nebija tik pārsteigta, kā viņš bija iedomājies. Jā, kad vārtu sargs ziņoja, ka ieradies markgrāfs ar savu svītu, viņa uzelpoja, izstiepa rokas, apmierināts smaids atplauka viņas sārtin sārtajās lūpās. Taču viņa saņēma markgrāfu ar rāmu laipnību, nepavisam ne ar īpašu godu. Maltīte, ko pasniedza viesim, bija laba, arī galds uzklāts gaumīgi un ar pienācīgu cieņu, taču viss stipri atšķīrās no tās lepnās greznības, ar kādu, kā tika stāstīts, viņa bija uzņēmusi mazāk varenus kungus, varbūt pat neievērojamus itāliešu baronus.

Ludvigs aplūkoja viņu. Dega sveces, kamīnā lāktīja sīka uguns, labi smaržoja pagales. Su-

laiņi pasniedza augļus un saldumus. Burvīga būtne, dievs lai man piedod grēkus! Vai brīnums, ja par viņu trin mēles! Bet viegli ar viņu vis nebija. Viņa risināja vēsu, mazliet zobgalīgu sarunu, neļāva sev tuvoties. Nopietnais, neveiklais mark-grāfs pāris reižu bezpalīdzīgi centās viņai pateikt kaut ko galantu. Agnese paraudzījās viņā mierīgi, it kā neko nesaprazdama. Nē, viņa bija nepieejama.

Tādēļ jo negaidīts markgrāfam nākamajā dienā bija viņas vienaldzīgi pateiktais lūgums — vai viņa nedrīkstētu markgrāfam piebiedroties ceļojumā uz Minheni. Viņa vēloties apciemot savu māsu, bez tam Bavārijā viņai esot kārtojami vēl citi darījumi.

Markgrāfs vilcinājās, apjucis klusēja. Šis lūgums bija nereizē. Būs nevalodas. Viņš bija nopietns, nosvērts cilvēks, turklāt ne vairs tajos gados, kad tādus jokus drīkst atļauties; nepavisam nebūtu labi, ja par viņu sāktu trīt mēles. Bet atteikt dāmai — un tā viņa tomēr bija —, kuras viesmīlību bija baudījis, šo mazo pakalpojumu viņš nespēja. Mazliet sapīcis, juzdamies neveikli, viņš nelaipni atbildēja, ka priecāšoties pakalpot.

Ceļojuma laikā Agnese bija gaužām pieklājīga, atturīga, nemanāma. Lielākoties uzturējās savās slēgtajās nestuvēs. Agnese sēdēja vientuļa aiz nestuvju aizkariem, baudīja savu triumfu. Tā otra, ienaidniece, mita Tiroles pilī, saucās par Brandenburgas markgrāfieni, par Bavārijas hercogieni, Tiroles grāfieni. Viņai bija solīds, godājams vīrs. Viņa bija tam dāvājusi bērnus. Pieradusi pie tā — un tas pie viņas. Bet tagad viņa, Agnese fon Flavona, ceļo ar markgrāfu pa naid-nieces likumīgo zemi.

Augstprātīgi Ludvigs nokārtoja Minhenē nepa- j tīkamos darījumus. Tūlīt pēc ierašanās pilsētā j Agnese ar pieklājīgu, bet nepārspīlētu pateicību atvadījās no markgrāfa. Nu viņš labprāt būtu sa- ) vus neomulīgos vakarus šad tad padarījis līk- J smākus Agneses sabiedrībā. Pirmoreiz viņa attei- ļ cās, otrreiz — atnāca. Viņš pierada pie Agneses. * Viņa aizbrauca no pilsētas apmeklēt māsu. Mark- 1 grāfs vilcinājās atgriezties mājup bez Agneses. I Kad saulainajā vēlā rudens dienā viņi devās mājup, Agnese vairs neuzturējās nestuvēs. Galvu augstprātīgi pacēlusi, viņa mirdzoša jāja savā izgreznotajā zirgā blakus markgrāfam.

Valstī ieplūda nauda. Milzīgas summas par Bavārijas ieķīlājumu. Uzplauka rūpniecība. Kaln-raktuves, sālsraktuves. Tika izbūvēti ceļi, atviegloti, nokārtoti tirdznieciskie sakari. Pilsētas izauga, kļuva lielākas. Pilsētnieki staigāja, krūtis izgāzuši, uzpūtīgi. Viņu nami kļuva augstāki, pildījās izmeklētām mēbelēm, mākslas darbiem, mājsaimniecības priekšmetiem. Tika uzcelti vaļņi, torņi, rātsnams, baznīcas. Uz pilsētnieka galda, kas bija glīti servēts, arī darbdienās pasniedza putnu cepeti un aromātisku vīnu. Pilsētnieces tērpās krāšņāk nekā sīko muižnieku sievas — tām bija zīda tērpi, greznas lentas, milzīgas aubes, šlepes, rotaslietas.

Kopš kura laika bija sākusies šī laimīgā pārvērtība? Kopš markgrāfs turējās kopā ar skaisto Agnesi fon Flavonu. Skaisto, dieva svētīto Agnesi fon Flavonu. Noteikti viņa bija tā, kurai ienāca prātā brīnišķīgais plāns — atbrīvoties no

ļ

sei fon Flavonai! Skaidri redzams, ka viņa ir dieva izredzētā. Neapšaubāmi viņas dievišķīgais skaistums izstaro mīļās dievmātes svētību. Turpretī tā otra — Maultaša bija apzīmogota. Debesu dusmas šaustījušas viņu. Viss, ko viņa darīja, tapa nolādēts. Viņas bērni nomira. Zemi piemeklēja sērgas, ugunsgrēks, plūdi, uzbruka siseņi, kur vien viņa roku pielika — tur nelaime. Visi viņas padomi un darbi bija nolādēti. Vai tad viņa nebija vainojama šai saistībā ar Bavāriju — visa posta dīgli? Vai tad viņa nebija at-

1 aicinājusi šurp nežēlīgos, mantrausīgos bavāriešu muižniekus, kuri izsūca zemi? Vai tad viņa neturas kopā ar Frauenbergeru, briesmīgo izdzimteni? Vai viņa nav to iecēlusi par landshofmeis-taru? Laime gan, ka valdnieks no viņas novērsies. Beidzot viņš sapratis, kur meklējama taisnība. Tagad iestājies laimīgs laikposms. Lai dieva svētība mūsu mīļajai, skaistajai Agnesei fon Flavonai!

Uz ļaudīm, kas stāvēja ceļa malā, viņa nolūkojās tāpat kā uz kokiem un namiem, viņu apsveikumu saucieni viņai bija vajadzīgi tāpat kā rotaslietas. Viņa smaidīja. Gāja cauri ziņkārīgo pūlim, cauri apbrīnotāju pūlim, neraudzījās ne pa kreisi, ne pa labi; galva pacelta, lepns, augstprātīgs smaids atplaucis šaurajās lūpās. Un tauta gavilēja.

Margarēte staigāja nomākta, sevī iegrimusi, tāl-tāla savam vīram, tāltāla dēlam Meinhardam. Domāja vienīgi par Agnesi un viņas uzvaru. Redzēja

Sennu, redzēja Frauenbergeru. Redzēja, ka pilsētas brīvi uzelpo, aug, plešas plašumā. Viņas sējums, viņas darbs. Pēdējie spēki izsmelti, viņa bija tukša un nabaga. Tas, kas vēlēts citām sievietēm, viņai liegts. Taču darbs bija paveikts. Vismaz tas — vienīgais, kas viņai vēl palicis.

Taču jo skaidrāk visu saprata Senna. Redzēja, kā tauta to veikumu, par ko bija jāpateicas neglītajai, piedēvēja skaistajai. So atziņu, šo sāpīgo atmošanos Senna centās Margarētei aiztaupīt. Viņš arī redzēja, kā Ludvigs aizvien vairāk sapinas Taufersas tīklos. Vēl gan pārsteigtais, apstulbušais, bezpalīdzīgais markgrāfs, smagi vilkdams elpu, atvairījās, jo šādu apjukumu piedzīvoja pirmoreiz mūžā. Vēl tā bija tikai dēka, pārejošas apslāpējamas jūtas. Bet drīz vien, varbūt jau pēc pāris nedēļām, būs par vēlu, drīz vien viņš tiks ar nodomu sasaistīts nesaraujamām saitēm.

Senna gribēja viņu atgūt Margarētei. Gribēja atgūt Margarētei tautas labvēlību. Nedrīkstēja pieļaut, ka Margarēte arī šo pēdējo zaudē.

Pirmām kārtām bija nepieciešams panākt, lai beidzot tā tiktu atbrīvotā no muļķīgā baznīcas soda. Sis kauna traips — izstumšana no baznīcas — atbaidīja tautu no viņas, atbaidīja vīru no viņas. Lai gan viņas laulība ar Johanu bija likumīgi šķirta un baznīca vairs nedrīkstēja saukt viņu par laulības pārkāpēju, tomēr viņas nelikumīgās saites ar Ludvigu pāvests nekādā gadījumā nesankcionēja. Baznīca uzskatīja Margarē-tes laulību par nelikumīgu, viņas dēlu troņmantnieku Meinhardu — par bastardu. Joprojām uzlika viņai un Ludvigam baznīcas sodu, viņas

zemei — inlerdiktu. Markgrāfs gan bija sūtījis uz Aviņjonu sūtņus, piedāvājis jebkuru kompensāciju, ko vien svētais tēvs pieprasītu; taču pāvests, ko uzkūdīja imperators Kārlis, liedzās dot

piekrišanu.

Tagad Klements bija miris, viņa pēctecis — Inokents Sestais atradās stiprā Habsburga ietekmē. Klibais Albrehts ari bija ļoti ieinteresēts, lai viņa meita nebūtu apprecējusies ar bastardu, bet ar baznīcas atzītu Tiroles mantinieku. Senna darbojās ar viņam neparastu centību. Brauca no Ludviga pie Albrehta, no Albrehta — pie Margarētes. No Minhenes — uz Vīni, no Vīnes — uz Tiroli.

Albrehts uzstādīja noteikumus. Viņš sēja sēklu nākotnes labā. Viņa meita, apprecoties ar Mein-hardu, iegūs tiesības uz zemi kalnos. Taču jaunais Meinhards bija Vitelsbahs. Arī Vitelsbahi zināmos gadījumos var uzstādīt prasības. Kā pieredze rādīja, šī nemierīgā zeme beigu beigās vienmēr palika tam, ko tauta uzskatīja par savu likumīgu valdnieku. Maultašu tauta nemīl, taču aiz reliģiozas pārliecības uzskata viņu par vecā Tiroles grāfa vienīgo mantinieci un pilntiesīgu zemes īpašnieci. Viņa bija noteicēja par savu zemi; kura ziņā viņa to nodos, tā pusē būs tauta. Albrehts Ludvigam, Vitelsbaham, neuzstādīja nekādas prasības, bet no Margarētes viņš pieprasīja stingru testamentu. Tādā gadījumā, ja Margarēte, viņas laulātais draugs Ludvigs un dēls Meinhards nomirtu, neatstājot tiešu mantinieku, zemi pienākoties mantot Austrijas hercogiem. Formalitāte. Tīra formalitāte, viņš apgalvoja fon Sennas kungam. Turklāt tikai pavisam nejaušam un

neparedzētam gadījumam. Bet Albrehts ir īsts pedants, pieprasa Margarētes parakstu. Par to viņš apsola panākt, lai pāvests atbrīvo Ludvigu un Margarēti no baznīcas lāsta un interdikta.

Šenna uzskatīja šo priekšlikumu par visai izdevīgu. Jautrie, saticīgie austrieši izsenis viņam patika labāk nekā skarbie, varmācīgie bavārieši.

Margarētes priekšā uz galda gulēja dokuments, viņa sēdēja viena; bija vēls vakars. Tātad viņai jānodod zeme Habsburga rokās. Jā, vispirms viņa bija to atdevusi Luksemburgam, pēc tam — Vi-telsbaham; kāpēc gan neatdot Habsburgam? Albrehts, bez šaubām, bija pats gudrākais un krietnākais no vācu valdniekiem. Un viņa dēls Rūdolfs ir drosmīgs, noteikts, saprātīgs. Krietni ļaudis, šie Habsburgi. Nav šaubu, ka arī Tirolē viņi būs krietni valdnieki. Viņu rokās bija Austrija, Karintija, Kraina, daļa Švābijas, Gērca, viņi pārvaldīja Augšbavāriju. Tirolei viņi nebūs sliktāki valdnieki.

Tirole! Viņas Tirole! Nupat kā viņa to atbrīvojusi no Bavārijas. Un tagad tai būs jāpievienojas šīm sešām valstīm kā septītajai. Zeme, ko pārvaldīs sveši valdnieki. Viņas Tirole!

Ne tik strauji! Tas viss tālu nākotnē. Pagaidām vēl dzīvs viņas dēls. Viņš nav tik gudrs un drosmīgs kā Rūdolfs, kā pārējie Albrehta dēli. Turklāt nav ko noliegt, viņš ir mazliet neizdarīgs jauneklis. Bet viņš ir tās dēls. Grāfa Meinharda mazmazdēls. Kas gan citiem daļas par Tiroli? Un, ja arī viņas dēls būtu galīgi aprobežots, — viņš tomēr ir tirolietis.

Mieru, tikai mieru! Neviens viņam nevēl ļaunu. Gadījumā, ja viņam nebūtu pēcteču, — Albrehts raugās tālā nākotnē, gudrais, klibais, dzēlīgais Albrehts. Patiešām savādi, ka tas vēlas tikai viņas parakstu. Viņas vīrs ir markgrāfs, imperatora dēls, Vitelsbahs, bet gudrais Albrehts nevēlas vis Ludviga, bet gan viņas parakstu.

Diez ko Ludvigs par to domās? Darbīgs ir arī viņš. Viņam ir labas attiecības ar Habsburgu. Neizprotami, kāpēc no viņa netiek prasīts paraksts. Vai gan gudrais Albrehts jau skaidri zina, cik tālu viņš ir no tās? Agrāk Ludvigs būtu ar viņu, Margarēti, apspriedies. Nu viņš ir projām. Bavārijā. Kopā ar Agnesi. Viņa raudzījās tukšumā, lielā, neglītā mute saraucās bēdīgi, bet ne pārāk rūgti. Kādēļ gan Ludvigs nevarētu papriecāties ar Agnesi? Viņa ir ļoti skaista. Viņš vairs nav nekāds jaunais. Krietni nostrādājies. Tagad viņš ticis vaļā no Bavārijas. Var mazliet atpūsties. Viņa ir ļoti skaista. Kāpēc viņš nevarētu papriecāties?

Viņa piecēlās smagi, mazliet ievaidēdamās. Vēlreiz izlasīja rakstu. Tas bija garš, rūpīgi uzrakstīts. «Mēs, Margarēte, ar Dieva žēlastību Brandenburgas markgrāfiene, Bavārijas hercogiene un Tiroles grāfiene, visiem kristiešiem mūžīgi mūžos, kas šo vēstuli jel kad redzēs, lasīs vai dzirdēs, tagad un turpmāk nododam Mūsu sveicienu un tālāk sekojošu ziņojumu. Ja notiktu tas, ko Dievs savā žēlastībā mums nolēmis, — ka Mēs un Viņa Gaišība valdnieks, Mūsu sirds-mīļotais laulātais draugs markgrāfs Ludvigs fon Brandenburgs, beigtu savas šīszemes gaitas, neatstājot mantinieku, un arī Mūsu mīļais dēls hercogs Meinhards beigtu savas šīszemes gaitas, — lai Dievs vēlētu tam nenotikt, — neatstājot mantinieku, ka tad Mūsu augšminētās hercogistes un grāfistes, zemes un valstis ar Tiroles pili un visām citām pilīm, klosteriem, cietokšņiem, pilsētām, tirgiem, ciemiem, cilvēkiem un tiesām top par likumīgu mantojumu un īpašumu Mūsu mīļajiem tēvočiem, Austrijas hercogiem —»

Margarēte ar nepatiku lāva papīra lapai noslīdēt uz galda, tā ka tā čaukstēdama saritinājās kopā. Viņa atstāja istabu. Ar smagiem, šļūcošiem soļiem devās apgaitā pa pili, kā katru nakti pirms gulētiešanas bija paradusi darīt. Savā greznajā tērpā, kas dīvaini stīvi nokārās gar augumu, neglītā sieviete viena pati lēni gāja cauri zālēm, istabām, koridoriem, un sveces tramīgi šaudīgā ēna steidzās viņai pa priekšu.

Viņa nonāca līdz vērpēju istabai. Smagās durvis vērās pavisam klusi. Kalpones bija beigušas darbu, istabā atradās arī daži kalpi. Visi drūzmējās ap kādu jaunu, druknu kalponi, kura tur stāvēja apmulsusi, jautri smiedama. Visnotaļ spiegšana, kņada, smiekli. Kā? Vai tad viņa tiešām nesaprotot? Tad viņa vienīgā Tirolē, kas to neattop. Tātad vēlreiz. Piķa Marija bija nejauka un neglīta; kur vien viņa parādījās, viss nokalta un savīta. Bet Zelta Marija mirdzēja dievišķīgā skaistumā. It viss, ko skāra viņas roka, uzziedēja, kur vien viņa soli spēra — skanēja zelts. Tātad kura ir zelta Marija? — Ag ... — Beidzot meičai atausa gaisma, viņas seja atplauka, atmirdzēja platā smaidā. Agnese fon Flavona! Protams. Un Piķa Marija? Ak! Liels izbrīns. Un nu arī meiča kratījās nevaldāmos smieklos.

Spiedzot un skaļi smejoties, hercogiene netika pamanīta. Pavisam klusi ar sveci rokā viņa bija stāvējusi puspavērto durvju ēnā. Nu viņa lēnām aiztaisīja tās ciet. Gausiem soļiem devās prom pa koridoriem. Atpakaļ pie dokumenta. Atritināja to. «Mēs, Margarēte, ar Dieva žēlastību markgrā-fiene —» Pergaments čaukstēja. Viņa iemērca spalvu, rūpīgi parakstījās.

Vīnē savā pilī, ģērbies rīta svārkos, satinies segā, sēdēja klibais Albrehts. Turpat blakus uz galda starp citiem papīriem atradās Margarētes novēlējums. Pie viņa bija dēls Rūdolfs, Gurkas bīskaps, vecum vecais Viktringas abats Johan-ness. Vecīgais hercogs bija saņēmis pēdējo svaidīšanu; viņš zināja, ka pēc nedaudzām stundām aizvērs acis uz mūžu. Saldams sēdēja atzveltnī, lai gan bija ietinies segās un istaba bija pārkurināta, un gandrīz vai ar svētlaimīgām sāpēm juta, ka viņā lēnām dziest dzīvība. Taču viņa skatiens, kā arvien, bija skaidrs, rāms, pat tāds kā smeldzīgi līksms.

Rūdolfs jau trešo reizi jautāja, vai neataicināt pārējos brāļus. Mati viņam bija gaiši, seja stingriem vaibstiem, brūngana, piere ne visai augsta, stūraina, ērgļa deguns, bieza apakšlūpa — viss viņa izskats pauda nopietnību, pašpārliecību, vīrišķību. Albrehts jau trešo reizi atbildēja noraidoši. Jaunekļiem darba gana, viņa miršana nedrīkst tos traucēt.

Viņš elpoja klusi, veselā plauksta pavērās, sažņaudzās, no jauna pavērās. Viņš bija aizvadījis laimīgu mūžu, cik nu vispār cilvēka mūžs var būt laimīgs. Bija strādājis un pūlējies. Guvis panākumus. Daudz paveicis savā un savu zemju labā. Albrehts bija apmierināts ar sevi, izlīdzis gan ar cilvēkiem, gan ar dievu.

Viņa dēls Rūdolfs saņēma lielu mantojumu. Tas bija skaisti, un liela bija dieva žēlastība, ka viņš, Albrehts, vēl paguvis savām acīm redzēt dokumentu, kas dēlam nodrošināja Tiroli. Nu viss bija nokārtots — no Svābijas līdz Ungārijai zeme piederēja vienīgi Habsburgiem. Laba un kristīga valdīšana, visur kārtība un labklājība. Viņa dēli ir saprātīgi, stingra rakstura. Viņš gan it labi zina, kāpēc tos ar savu nāvi netraucē.

Tā nu viņš aiziet, pēdējais no trijiem. Luksem-burgs, karalis Johans, bija šķīries no dzīves gaužām aplam, miris muļķīgā nāvē, kā bruņinieks kaujā, kurā viņam nemaz nebūtu vajadzējis piedalīties.

Bavārietis, Ludvigs, bija nomiris pēkšņi, aiz pārgalvības, medībās, nenokārtojis savus šaubīgos darījumus; tā bija nevajadzīga, bezmērķīga nāve, nepamatota, tikpat muļķīga un nenozīmīga kā visa viņa dzīve. Viņš, Albrehts, nekad nebija saucies par Romas imperatoru, nekad nebija tiecies pēc imperatora sceptera, ne tas viņam bija piederējis, ne arī viņš to bija kārojis. Bet, ja labi padomā, — nu viņa lūpas pavērās rāmā, viltīgā smaidā, — viņš bija allaž bijis pats spēcīgākais no visiem trim, īsts kristīgās pasaules šķīrējtiesnesis, turklāt vienmēr bija noticis tā, kā viņš vēlējies.

Pašlaik viņš jutās briesmīgi noguris. Sauca Rūdolfu vārā, aizsmakušā balsī. Tas tūlīt pievērsās viņam. Ar veselo roku Ludvigs meklēja dēla roku. Tā noslīdēja lejup, iekams dēls paguva satvert. Arī galva nolīka.

Stingrs un noteikts Rūdolfs stāvēja blakus tēvam. Nu viņš bija Habsburgu galva, varenākais vīrs starp vācu valdniekiem. Gurkas bīskaps skaitīja lūgsnas. Vecum vecais Viktringas abats Johanness pārvilka ar vājo, brūno roku pār Mar-garētes pergamentu. «Esmu uzcēlis pieminekli, kas stiprāks par vara pieminekli,» viņš murminādams citēja antīku klasiķi. Tad šļūcošiem soļiem piegāja pie Albrehta. Redzēja, ka tas ir miris. Saņēmās, izslējās taisns, sagrīļojās, palika stāvam. Mēģināja runāt cik vien iespējams stingrā balsī. Vairākkārt aprāvās, beidzot paziņoja: «Defunctus est Albertus de Habsburg, imperator Romānus.» Bīskaps un Rūdolfs saskatījās; tāda titula nelaiķim nekad nebija bijis, nekad viņš nebija pēc tāda kārojis. Mūžvecais vīrs grīļodamies ar pūlēm svinīgi atkārtoja: «Miris Albrehts Habsburgs,

Romas imperators.» Tad iegrima sevī, aizvilkās līdz galdam, pārmeta krustu, kaut ko murmināja.

Minhenes galma pils nelielā Svētās Margarētes kapela stāvgrūdām pilna grezni tērptām augstu amatu personām. Laukā ir skaidra, zeltaina rudens diena. Telpā cieši cits pie cita stāv gan laicīgās varas augstākie pārstāvji bruņu tērpos, gan garīgās varas pārstāvji krāšņos ornātos. Austrijas hercogi — Rudolfs, Leopolds, Fridrihs, viņu kancleri un maršali — Johans fon Placheims, Pilgrims Štreins, Bavārijas un Tiroles augstmaņi, maršaii, burggrāfi, oberjēgermeistari, landshof-meistari, markgrāfi, Šenna, Frauenbergers, Konrāds Kummersbrukers, Dipolds Hēls. Garīgie tēvi violetos un laškrāsas ornātos, Zalcburgas, Rēgens-burgas, Vircburgas, Augsburgas bīskapi, dekāni, prāvesti, doma kungi. Tiroles, Teizendorfas, Pīberas garīdznieki. Baznīcu karogi, laicīgo valdnieku karogi. Vīraka smarža. Laukā tauta, kurai tuvāk spiesties neļauj karaspēks. Visos logos, uz mūriem, izciļņiem, rudenīgajos, saules apspīdētajos kokos — tauta.

Kapelā Ludvigs un Margarēte nometās ceļos pāvesta komisāru — Freizingas bīskapa Paula un Sanlamprehtas abata Pētera priekšā. Iepriekšējā dienā bija oficiāli izšķirta viņu laulība un noteikts dzīvot šķirti. Nu bīskaps svinīgi nolasīja pāvesta šķīstīšanās ediktu: pēc tam kad Bavārijas Ludvigs — nelaiķa Bavārijas Ludviga, kas saucās par Romas imperatoru, pirmdzimtais esot izpildījis it visu, ko pāvests no viņa pieprasījis, pēc tam kad viņš personiski atzinis savu pārkāpumu pret baznīcu, bīskaps un abats Pēteris kā pāvesta komisāri piekrītot minētā valdnieka un valdnieces Margarētes laulības šķiršanai tuvās radniecības dēļ, atļaujot viņiem par jaunu doties laulībā, uzskatot viņu jau dzimušo dēlu princi Meinhardu par likumīgu atvasi. Atbrīvojot Ludvigu un Margarēti no visiem sodiem un negoda, atdodot viņiem tiesības uz privilēģijām, lēņiem, muižām. Uzņemot viņus baznīcas klēpī. Atbrīvojot viņu zemes no interdikta.

Bavārijā un Tirolē atvērās baznīcu durvis, kas daudzus gadu desmitus bija slēgtas. Zvani, kas tik ilgi bija klusējuši, sāka zvāroties un skanēt.

l auta, izslāpusi pēc garīgā vārda, bariem plūda uz dievnamiem. Vīri un sievas, kas bija uzauguši, nedzirdot dievkalpojumus un zvanus, pirmo reizi klausījās mesu.

— Es vairs neielaidīšos nekādos darījumos ar Habsburgiem! — Lejasbavārijas hercogs Stefans enerģiski iesaucās stingrā virsnieka balsī, un uz galda skaļi noklindzēja viņa nomestais metāla cimds. Viņš piecēlās, staigāja šurpu turpu. Aizdomu pilnās, saltās acis zem stūrainās pieres raudzījās ļauni, nikni brālī, markgrāfā, kas sēdēja, gurdi noliecis galvu, tā ka skausts izskatījās vēl druknāks nekā patiesībā. Minhenes galma pils lielā zāle vēl nebija īsti iesilusi, lai gan tika stipri kurināta, laukā bija nejauks slapjdraņķis — sniegs krita kopā ar lietu.

— Tātad ne, — markgrāfs noteica, un viņa balss skanēja gurdi un nomākth — Nu tad likšu jums, brāļa kungs, sagādāt citu dokumentu, kā mēs jau norunājām.

Hercogs Stefans saknieba lūpas, ko apslēpa kuplās, biezās, tumšbrūnās ūsas. Viņš piegāja brālim tuvāk, paskaidroja, kāpēc izturējies tik asi.

— Mēs vienmēr puslīdz esam vienojušies par daudziem nepatīkamiem mantošanas jautājumiem. Neko nelikumīgu neesam mēģinājuši viens otram iegalvot. Bez liekiem vārdiem un tielēšanās, atklāti un lietišķi allaž esam aizstāvējuši katrs savas intereses. Nekad neesam centušies viens otru pierunāt. Bet ikvienam no mums sešiem sirds smeldz par to, ka nācies savas zemes saskaldīt un sadalīt, un mazināt Vitelsbahu varu. Taču citas iespējas, cita ceļa nav bijis, un mums nav lieki ko vārdus tērēt. Tomēr esmu spiests runāt, — un viņš apsūdzošā, čērkstošā balsī vēl skaļāk turpināja, — uzzinot, ka jūs, brāļa kungs, jūs, Vitelsbahu valdnieks, esat ļāvis Tiroli ar testamentu novēlēt Habsburgiem. Es zinu, ka šis jautājums ir tikai pašu tiroliešu lieta un man gar to nav daļas; es nekad ari neesmu jaucies jūsu darīšanās. Bet jāatzīstas, ka tas mani pārāk sarūgtina, man iekšā viss vārās aiz niknuma.

Markgrāfs neko neatbildēja. Viņa zilās, saltās, dzeļošās acis truli vērās tukšumā; viņš izskatījās stipri vecāks par savu nedaudz jaunāko brāli. Kad viņš, kas citkārt nekad nepalika atbildi parādā, aizvien metās runāt pretī, tagad joprojām sēdēja sakumpis un mulsi klusēja, hercogs Stefans mazliet iecietīgāk piebilda:

— Jūs varbūt sacīsiet, ka tā ir jūsu sievas darīšana, ne jūsējā; varbūt ari sacīsiet, ka atbrīvošana no baznīcas lāsta un interdikta ir laba samaksa par apšaubāmo papīra strēmeli, un jums šai ziņā taisnība. Tomēr es jūsu vietā to nevarētu pieļaut, tāpat to nepieļautu neviens no pārējiem brāļiem, ne ari tēvs, ja viņš vēl būtu dzīvs.

Markgrāfs sēdēja aizvien vēl gurdens, it kā iegrimis dīvainā aizmirstībā. Šāda aizmirstība parasti nepiemita skarbajam un enerģiskajam vīram, viņa brālim tā nemaz nepatika. Gandrīz vai kā atvainodamies, viņš piemetināja:

— Manuprāt, nav jau viegla dzīve, ja par sievu ir Maultaša un par landshofmeistaru Frauenber-gers.

Kad markgrāfs palika viens, viņu pārņēma bezpalīdzīgas, stindzinošas dusmas, kādas vēl nekad nebija izjutis. Kā tad tā? Viņš atradās savā galma pilī, un viņa jaunākais brālis Stefans, šis necilais, neievērojamais vīrs, šis knēvelis, nožēlojamais Lejasbavārijas īpašnieks, stāvēja viņa priekšā un ņēma uz grauda kā tādu nedarbnieku. Un viņš — kas gan to būtu domājis, — viņš mierīgi sēdēja un ļāva tam notikt. Vai tad jau tiktāl? Vai viņš kļuvis tik nevarīgs? Stefanam taisnība — tā tas bija. Habsburgi valdīja kopīgi, vadību atstāja gudrā Rūdolfa ziņā. Rūdolfs bija viņu vadonis, viņi bija viena vesela kopība, vienoti valdīja pār visām plašajām teritorijām. Vi-telsbahu zemes bija sadrumstalotas un sadalītas — saskaldītas sešos apgabalos. Viņš bija ļāvis tam notikt, viņš, vecākais. Un ne tikai tas vien. Viņš bija ļāvis gūt virsroku Habsburgiem. Viss bija sācies ar ebreju grautiņiem. Tā bija bijusi pirmā kļūda. Ja viņš būtu ņēmis ebrejus savā aizsardzībā, tāpat kā klibais Albrehts, viņa maks nekad nebūtu kļuvis tik tukšs un caurs. Nekad viņam nebūtu vajadzējis atdot Bavāriju austriešu finansistiem. Tagad tie kuplā skaitā stipri un vareni mitinājās viņa zemē, kontrolēja un saimniekoja, kā vien patika. It visur — gan virs Vi-telsbahu ģerboņa, gan zem tā un blakus tam redzams Habsburgu sarkanais lauva. Markgrāfs juta sev pievērstu tēva lielo acu ciešo skatienu. Viņam aizrāvās elpa. Brālim bija taisnība.

Nav ko prātot. Kļūda pieļauta. Ebreji bija beigti; tos, kas palikuši dzīvi, nekādi solījumi vairs neatvilinās šurp. Zeme bija nabaga un bez naudas, un Habsburgi pārvaldīja to.

Blēņas! Ne jau par to ir runa. Neviens viņam par to nav pārmetis. Runa ir par testamentu. Par testamentu, ko sastādījusi viņa sieva, šī Maul-taša, neglītene. Par to vajadzēja cīnīties, to nedrīkstēja novēlēt. Kā brālis bija sacījis? Nav viegli dzīvot ar tādu sievu kā Maultaša. Nē, dievs lai ir mans liecinieks — tas nav viegli! Viņš aiz-svilās trakās dusmās pret sievu. Pie visa vainīga viņa, arī par līgumu ar Habsburgiem. Viņa, Maultaša, neglītene, bija uz vienu roku ar savu smieklīgo mīļāko, ar Frauenbergeru, šo izdzimteni, svepstētāju. Bija uz vienu roku ar to un grūda postā viņa Bavāriju. Padarīja viņu smieklīgu visā Eiropā. Ak, viņa nojauta nebija vīlusi jau toreiz, kad viņš kopā ar tēvu staigāja šurpu turpu pa istabu un vilcinājās piekrist precībām ar šo sievieti. Ludvigs stingu skatienu raudzījās tukšumā. Elpoja smagi, norūca kaut ko, ievaidējās.

Tad gāja pie Agneses. Tā zvilnēja uz dīvāna; blakus viņai stāvēja vanadznieks. Agnese bija uzvilkusi cimdu, rotaļājās ar tikko kā dabūto putnu. Viņa tūliņ pat pamanīja, ka markgrāfs deg aiz nepacietības parunāties ar viņu divatā. Bet viņa lika tam gaidīt. Noņēmās ar savu vanagu, pūlējās to iedresēt, nepavisam nedomāja sūtīt vanadznieku projām.

Ludvigs caur zobiem izgrūda, ka viņam šodien maz laika domāt par medībām ar vanagiem un sportu. A — markgrāfs esot sliktā omā? Vai kādas nepatikšanas? Viņa jūtot līdzi. Vai ar hercogu Stefanu? Lūk, kā! Hercoga kungs taču esot visai laipnīgs cilvēks. Vai viņš runājis par mark-grāfienes testamentu? Un par bavāriešu un Habs-burgu pārvaldes līgumu? Par to ne? Kā ne, arī par to, protams, tikai starp citu.

Kaut taču viņa beidzot aizsūtītu prom puisi ar vanagu! Bet viņa nemaz to nedomāja darīt. Vai viņai gluži neko nenozīmēja tas, ka tieši no sava brāļa viņš nācis šurp pie viņas? Putns izpleta spārnus, atkal tos sakļāva. Agnese glaudīja to, sauca mīlināmos vārdos. Viņa baudīja klusu uzvaras prieku. Vai tad beidzot bija tiktāl? Vai beidzot pienācis šis brīdis? Vai tiešām sabrucis naid-nieces nams, ko tā ar tādām pūlēm bija uzcēlusi?

Tātad hercogs Stefans esot runājis par bavā-riešu un habsburdziešu līgumu? Nu, jā, viņa it neko nesaprotot no politikas. Bet, atklāti sakot, viņa aizvien esot brīnījusies. Tik liels, gudrs valdnieks — un uztic savas zemes pārvaldi citiem! Viņa to pateica it kā starp citu, pieglauzdama un atkal atliekdama vanaga cekuliņu. Tūlīt pat sāka strīdēties ar vanadznieku par to, cik ilgi putnam jāliek badoties. Klusībā viņa gavilēja: izspiest tik visu sulu no Tiroles, lai tik tā plūst uz Bavāriju vai, vienalga, uz kurieni. Lai iznīkst viss, ko cēlušas naidnieces rokas!

Ludvigs jutās nomākts, gaužām sarūgtināts. Viņš bijis gatavais muļķis. Pat bērniem skaidrs, kas te padomā. Nekādā ziņā viņš nebija drīkstējis nodot Bavārijas pārvaldi austriešu ziņā. Un kaut arī visas savas pilsētas un ienākumi būtu jāieķīlā meseram Artezem! Margarētes testaments — tur nu vairs neko nevarēja līdzēt! Bet pārvaldes līgums — tā termiņš notecēs pēc pāris mēnešiem: viņš to uzteiks. Lai notiek kas notikdams!

Agnese zvilnēja uz dīvāna, nelikās gandrīz ne zinis par viņu. Vanadznieks joprojām nebija vēl aizgājis. Būtu viņa bijusi viena, Ludvigs mestos viņai klāt, sapurinātu. «Vai dzirdi, nesmejies par mani! Es uzteikšu līgumu! Aiztriekšu Habsburgu ierēdņus! Nesmejies par mani, draņķe tāda!» Un viņš to sagrābtu tā, ka Agnesei pārietu smiekli un visas domas par vanagu. Bet vanadznieks stāvēja vēl turpat ar glupu, padevīgu seju, un Agnese pat nepaskatījās uz viņu, markgrāfu.

Konrāds fon Frauenbergers apspriedās ar Brik-senas bīskapa padomnieku. Bīskapija bija kļuvusi pilnīgi atkarīga no markgrāfa; viņš lika to kungiem skaidri saprast. Svepstētājs Frauenbergers jutās gaužām apmierināts, omulīgi nolūkojās ar mazajām, sarkanīgajām ačelēm uz nosvīdušajiem padomniekiem, tirdīja tos bez žēlastības. Beidzot pameta šiem nožēlojamiem nabadziņiem nicīgā, ļaunā priekā kādu pabiru. Viņa sekretārs, necils garīdznieks, bijīgs un apzinīgs, klusi protokolēja.

Kad padomnieki bija aizgājuši, Frauenbergers pavēlēja sekretāram uzrakstīt dažas vēstules savu īpašumu pārvaldniekiem. Šiem kungiem vienmēr nācās vienu un to pašu liet kā ar karoti mutē. Tie taču nedrīkstēja — lai trīsastainais velns tos parauj — būt tik gļēvulīgi. To tik vien zina kā nodokļus atlaist. To tik vien zina kā paildzināt klaušu izpildes termiņu. Un šī muļķīgā žēlsirdība sodu piespriešanā. Zagli pārmāca tikai ar kauna stabu un cietumu, jo viņš esot zadzis, trūkuma spiests. Blēņas! Katrs to dara, trūkuma spiests. Tādam nelietim jānocērt roka — tāpat kā līdz šim. Malu mednieks esot jāsaudzē, jo viņam ir ģimene. Viņa medījumam arī ir ģimene. Vai to kāds saudzē? Tāds zellis jāsoda ar nāvi. Tas ir vecs, krietns paradums. Nekādu moderno humanitāti viņa muižās! Frauenbergers svepstēja, klusais sekretārs rakstīja.

Palicis viens, neglītais vīrs atglauda palsos matus, izstaipījās, atlikās uz kušetes, knikšķināja locītavas un apmierināti žāvājās. Pasaulē viss jauki iekārtots, un viņš māk dzīvot. Viņš, velns parāvis, jau tālu ticis. Markgrāfs gandrīz nekad nav mājās, viņš ir vai nu pie savas Agneses, vai kur citur. Kāpēc lai būtu citādi? Kāpēc lai viņš dotu priekšroku Maultašai, nevis skaistajai Agnesei? Viņam, Frauenbergeram, tiesa gan, daudz darba, ja markgrāfs ir prom: Maultaša un Tirole. Daudz darba, nepatīkama darba. Toties tas ir ienesīgs, to nevar noliegt. Ludvigs nebūtu varējis padarīt viņam to vieglāku, lai tiktu ar to galā. Tā valdnieks aiztaupīja viņam pulēs izskaidroties.

Frauenbergers aplūkoja savas resnās, sarkanās, gaļīgās rokas. Viņš savu vīrišķību ir novērtējis pārāk zemu. Vajag tik pašam tai ticēt, tad ticēs arī sievietes. Tagad viņam būs padevīga ikviena, kuru tik viņš gribēs. Viņš izstaipās, uzsvilpo, ņirdzīgi pasmejas. Laiski pieceļas. Paņem tušu, otu, pergamentu. Laika kavēklis brīvajās stundās, kad viņš negul miegā. Jā, šodien viņam ir patika. Senna uzskata viņu par trulu cilvēku. Domā, ka viņš neredz, kas ir skaists. Senna nav vis muļķis, bet, ja viņš iedomājas, ka vienīgi pašam ir sajēga par to, kas labi garšo, kas ir apaļīgs, jauks un tīkams, tad viņš, šis ģeķis un āksts, maldās! Frauenbergers noliek pergamentu pa rokai. Oho! Viņš zina it labi, kas ir skaistums. Viņš pavīpsnā, uzsvilpo savu iemīļoto dziesmu, kas stāsta par

septiņiem pasaules priekiem, sāk strādāt. Platā ; mute paveras labsajūtā, viņš šmakstina, klak- 1 šķina ar mēli, grudzina, svepst, atraugājas. Uz- * velk kontūras, krāso. Rūpīgi, nežēlodams krāsas. Sievietes drānas, krūtis, seju. Viņš iedziļinās darbā.

Paveras augšup. Margarēte stāv aiz muguras. Viņas neglītā seja dīvaini, jocīgi saviebta. Skaidrs, ka viņa ieraudzījusi; nav nekādas nozīmes slēpt, noliegt. Viņš uzlūko to ar nekaunīgu skatienu, sašķoba plato muti, nevērīgi nosvepst:

— Amulets.

— Amulets? Tiešām? Smalka, jauka tās personas ģīmetne.

Viņš naivi, pārdroši:

— Jā, protams. — Viņam esot ar to strīdi robežu jautājumā, Margarēte taču to zinot. Turklāt politiskā ziņā tās ietekme uz markgrāfu esot kaitīga.

Ar drošu, nozīmīgu skatienu Margarēte drūmi raugās Frauenbergerā. Viņš paliek salts, vienaldzīgs. Lai viņš atdodot tai zīmējumu, tā pēdīgi piebilst.

— Kāpēc gan ne? — Frauenbergers nosvepst. Tas nu gan neesot nekāds svētais. Tas varot viņa gribu, viņa vēlējumus ātri vien izpildīt. Viņas vēlējumi šai personai laikam esot tikpat nepatīkami kā viņa paša.

Viņš ņirdzīgi smaida, pārspīlēti zemu paklanīdamies, sniedz tai zīmējumu.

Vienatnē Margarēte to krietnu brīdi aplūko, sīki pēta. Zeltaini mati, stingas acis — divi zili glupi plankumiņi, jo zīmējums nemākulīgs. Ar nosmiņķētajiem pirkstiem Margarēte izvelk no

matiem matadatu. Lēni, uzmanīgi notēmējusi, dur to cauri zilajiem plankumiņiem. Pergaments ir tingrs, viņa dur stiprāk — lēnām adata izduras «auri. Papīrs nošņirkst. Acu vietā paliek divi mazi caurumiņi plušķainām malām.

Markgrāfs piecēlās, saruna bija ilgusi labi ja desmit minūtes. Tika runāts tikai par darījumiem, jautājumi un atbildes skanēja salti, lietišķi.

— Vēl paliek jautājums par Taufersu, — Mar-garēte sacīja.

— To atliksim, — Ludvigs noraidoši atteica.

— Nu jau drīz būs gads, kamēr šī lieta tiek vilcināta, — Margarēte nerimās. — Beidzot tomēr tā jānokārto.

— Tātad — ko jūs vēlaties? — markgrāfs naidīgi vaicāja.

Starp Agnesi fon Taufersu un Frauenbergeru bija radušās domstarpības robežu jautājumā. Agnesi atbalstīja Briksenas bīskapija, no kuras viņa agrāk bija saņēmusi lēni, nevis Frauenbergers. Pēc būtības tiesības bija viņam, formāli — Agnesei. Ja vien markgrāfs ko teiktu, Briksena neko neiebilstu — un Agnese īpašumus zaudētu. Bīskapa padomnieki saprata, ka tas nav markgrāfam padomā, tāpēc viņi uzdrīkstējās šai punktā Frau-enbergeram spīvi pretoties.

Naidīgi noskaņota, Margarēte minēja iemeslus, kas nāca par ļaunu bīskapijai. Markgrāfs, tikpat saīdzis un iecirtīgs kā viņa, uzskaitīja politiskos motīvus, kuru dēļ viņš pašlaik negribot bīskapu aizkaitināt. Viņš un Margarēte mērojās spēkiem, abi drūmi, apņēmīgi. Nekad viņi nebūtu cēluši iebildumus ar tādu niknumu, ja runa būtu pašiem par savu īpašumu.

Lai gan atsvešināšanās kļuva aizvien lielāka, līdz šim viņi nekad nebija nonākuši līdz nopietnam strīdam. Nekad ne ar vārdu markgrāfs nebija ieminējies par Margarētes testamentu, nekad ne ar vārdu par viņas sakaru ar Frauenber-geru. Margarēte savukārt nekad nebija izrunājusi Agneses vārdu viņa klātbūtnē. Nu viņi iekarsa, uzsāka cīņu draudīgi, iecirtīgi, daudz kaismīgāk, nekā šīs mazsvarīgās lietas dēļ būtu vērts. Saniknoti stāvēja viens otram pretī. Markgrāfa mierīgā, vīrišķīgā seja kļuva ļauna, saviebās. Viņa savaldījās, bija mierīga, dzēlīga, izsmējīga.

Līdz beidzot markgrāfa pacietības mērs bija pilns, dusmīgi un zobgalīgi viņš tai teica:

— Tas viss tikai tava pērtiķa Frauenbergera dēļ.

Viņa kļuva pavisam pelēka, elpoja aizgūtnēm, uzlūkoja viņu naidpilnām acīm. Pēdīgi aizsmakušā ablsī iesaucās:

— Jā, jā, jā! Es necietīšu, ka tiesības mīda kājām tavas palaistuves dēļ.

Viņš sažņaudza rokas, lai sievai neiesistu. Viņa dabā nebija lamāties. Bet nu viņš Margarētei uz-' bruka rupjiem vārdiem:

— Ragana! Izdzimtene! Smerdele! Tupi kopā ar savu pērtiķi un nez ko izperini? Tāpat jau nezinu, kur acis likt aiz kauna, ka man tāda sieva, ko dievs apzīmogojis. Vai tu gribi arī manu vārdu vēl aptraipīt? Pēc vīriešiem sakārojusies tu — ar tavu izskatu! Jauki gan saderat abi kopā — Maultaša un pērtiķis!

Pēkšņi markgrāfs apklusa, dzīslas uz pieres viņam pietūka, un viņš metās Margarētei klāt aiz dusmām tā pārvērstu seju, ka viņa izbijusies atkāpās aiz galda.

— Es to necietīšu! — viņš kliedza. — Es viņu nositīšu! Neļaušu likt sevi apsmieklā!

Pa to laiku Frauenbergers viesojās Taufersas pilī. Savas sarkanīgās acis mirkšķinādams, vērās

Agnesē.

— Gan jau mēs vienosimies, — viņš svepstēja. — Jūs esat bagāta, arī es neesmu nabags. Vai tad galmiem tik liela nozīme jūsu dzīvē? Manā ne. Man tie ir tik vien nepieciešami, lai redzētu jūs. — Ar savu sarkano, strupo plaukstu viņš paplikšķināja tās balto, slaido roku. Agnese smaidīja. Tas tik bija vīrietis, tam bija spēks, stingra griba, atklāta valoda! — Pasaule ir stulba, — viņš svepstēja. — V.ēl stulbāka, nekā liekas.

Drukns, spēcīgs, nekaunīgs, neglīts — viņš sēdēja tai blakus plati pavērtu muti, gludi skūtu, sarkanu seju.

— Manuprāt, no visiem apkārtējiem mēs esam vienīgie sapratīgie. — Un viņa raupjie, strupie pirksti kāri slīdēja augšup pa tās roku.

Turklāt Frauenbergers nedomāja ne par matu piekāpties strīdīgajā jautājumā.

Agnese staigāja ar klusu, rotaļīgu smaidu uz lūpām. Izbaudīja savu triumfu pār Margarēti, it

kā izgaršoja to, juta izkūstam uz mēles. Saistīja markgrāfu arvien ciešāk pie sevis — apdomīgi, nemanāmi. Izsūca viņa spēkus, ielīda viņa dvēselē, sagrāba savā varā.

Viņš bija taupīgs, lietišķs cilvēks, kam nepavisam nepiemita tieksme uz izšķērdību. Agnese pieprasīja viņam — turklāt nevērīgā tonī — tādas summas, ka agrāk viņš būtu gadiem apsvēris, vai izdot. Ja viņš kaut mazliet iebilda, viņa neuzstāja, tūlīt piekāpās. Viņai vienīgi bija maniere tikko manāmi, ironiski, ar visai nievājošu izbrīnu novērsties, bet uz markgrāfu tas atstāja lielāku iespaidu nekā asaras, lūgumi, zākāšanās. Tā nu Agneses ietekmē stingrais, apdomīgais markgrāfs kļuva pavisam citāds, tā mudināja viņu uz greznību un izšķērdību, izpostīja, izjauca visu, ko Margarēte gadu desmitiem ilgā darbā bija pa

nākusi.

Piepeši atkal ieradās mesers Arteze. Viņš bija klāt visur, pie tam vai desmit vietās uzreiz — nemanāms, pārlieku pieklājīgs, kopā ar saviem trim brāļiem, kas bija viņam pilnīgi līdzīgi. Vēl ne īsti attapties neviens nepaguva, kad jau viņa rokās atkal bija muitas, tiesības uz sāls ieguvi, raktuves. Manot Margarētes nicīgi salto izturēšanos, viņš tikai nemitīgi klanījās. Ar vislielāko pakalpību atbrīvoja markgrāfu no ieķīlājumu parādiem, kas viņam bija jāizpērk no Habsburgiem. Ja vien Ludvigs būtu vēlējies, viņš tagad varēja uzteikt pārvaldes līgumus. Protams, summa, ko viņš maksāja florencietim, bija trīskārt lielāka nekā tā, ko pieprasīja austrieši. Tāpat kā ieradies, mesers Arteze nemanāmi kā ēna atkal pa

zuda.

Uzradās Taufersas pilī. Vai kāds būtu spējis ticēt, ka mazais, pieklājīgais cilvēks jel kad varētu tā plosīties kā nu pie Agneses? Viņi sēdēja viens otram pretī — Agnese un viņš. Uzsmaidīja viens otram ar vieglu, viszinošo smaidu. Ai jā, skaista zeme, bagāta, dieva svētīta zeme! Vīns, augļi, labība. Ziedošas, labi iekārtotas, darbā kūsājošas pilsētas. Viņš kāroja guvumu, viņa to pasvieda. Pasviezdama trāpīja hercogienei, šai neglītenei. Viņš juta mazāku prieku par vilinošo peļņu, bet vairāk alka izpostīt, sadragāt to, ko cēlis ienaidnieks, — pilnīgi sagraut to, ko bija uzcēluši nogalinātie, iznīdētie ebreji. Viņa deva triecienu hercogienei, viņš — iznīdētajam ienaidniekam.

Kā niere pa taukiem dzīvoja Konrāds Frauen-bergers, kļuva jo dienas jo resnāks, viņa gludi skūtā seja ar lielo muti spīdēja sārtin sārta. Viņš zvilnēja uz dīvāna Taufersas pils mazajā, elegantajā zālē. Agnese sēdēja viņam iepretī. Pa logu iespīdēja saule, viņš miedza acis, laiski staipījās, žāvājās, knakšķināja locītavas. Agnese lūdzās, uzstāja, izteica glaimus, draudēja: viņam jāpa-vadot tā ceļā uz Trientu. Viņš atbildēja, ka to vis nedomājot darīt. Vai tad viņa gribot mark-grāfu par muļķi pataisīt? Viņa novērsās ar to pašu rāmo, vieglo, izbrīna pilno nicinājumu, ar kādu izdevās no markgrāfa panākt visu. Frauen-bergers sāka skāņi, jautri, nekautrīgi smieties. Pagriezās uz otru pusi. Tā kā Agnese joprojām iecirtīgi klusēja, viņš ņēmās žāvāties. Kauliem knakšķot, izstaipījās, mierīgi, omulīgi aizsnaudās, sāka skaļi krākt. Pēc stundas pamodās. Tuvojās vakars; Agnese vēl aizvien sēdēja iepretī stūrī, bija aizvainota. Viņš slinki piecēlās, piegāja tai klāt, rupji, joviāli sagrāba to un novilka sev līdzās-uz dīvāna. Agnese nepretojās.

Viņš izturējās pret to, kā vien ienāca prātā: gan lika viņai kā sunim lūgties glāstus. Gan aplaimoja ar solījumiem, par ko, protams, pats tikai pavīpsnāja un tos neturēja. Viņu dzīt projām? Tas nebija iespējams. Viņam jāsmejas. Un tas arī šķistu smieklīgi. Kurš vēl bija tik neglīts? Tik nekaunīgs? Prata tā sagrābt? Otra tāda vis nebija.

Agnese locījās tā rupjajos skāvienos, paraudzījās iesānis uz viņu. Redzēja viņa alkatīgo, viltīgo, tuklo, ņirdzīgo seju. Cik neglīts viņš bija! Cik spēkpilns un vulgārs! Viņā pamodās ziņkārība. Vai tiešām nekas nespētu viņa nekaunīgajam, pašpārliecinātajam ģīmim uzspiest baiļu un pazemības zīmogu?

Agnese sāka kūdīt markgrāfu. Pavisam nemanāmi, jokodamās. Viņas sēkla atrada labu, ilgi gatavotu augsni. Tā uzdīga, dzina asnus, auga. Kā hercogs Stefans bija teicis? Nav-viegla dzīve, ja ir tāda sieva un tāds landshofmeistars kā Frauenbergers. Viņš tam visam darīs galu! Nu viņam reiz pietiek! Eiropas apsmiekls. Tam visam jādara gals Minhenē! Un vienā rāvienā! Vispirms Habsburgu cūcībām. Tad Frauenbergera — šā neģēļa, izdzimteņa izdarībām.

— Aplūko mani labi, — lielīdamies, ar groteski pasvītrotu svarīgumu Frauenbergers teica Mar-garētei. — Aplūko mani labi! Varbūt tev drīz tādas iespējas vairs nebūs.

Kad Margarēte izbrīnījusies pacēla uz viņu acis, viņš svepstošā balsī turpināja:

— Es zinu, ka esmu neglīts, bet otru tādu nevar atrast. Ja* kādam ir interese par mani, tas labi darīs, mani pamatīgi aplūkodams, lai palieku atmiņā. Ilgi vairs aplūkojams nebūšu. Kaut kas tiek perināts pret mani. Markgrāfs dursta mani skatieniem kā asiem šķēpiem. Diemžēl aiz tā visa slēpjas pietiekami daudz īstu šķēpu. Viņš pavēlējis, lai pavadu viņu ceļā uz Minheni. Tur viņam būs vieglāk to izdarīt. Gufidauns, labais, godīgais jauneklis, kas mani neieredz, un Kummers-brukers nav varējuši turēt mutes. Aplūko mani pamatīgi, Margarēte! Kad es vairs nebūšu starp dzīvajiem, ņem un piedzeries un sapņo par mani. Mesas tev nevajag likt lasīt. Hercogiene Margarēte, tu esi kārtīgs sievišķis! — Viņš smējās un uzsita Margarētei uz pleca. Tad uzsvilpoja savu dziesmiņu par septiņiem priekiem, pamirkšķināja viņai, devās prom, plati likdams soļus.

Margarēte nebija atteikusi ne vārda. Nu viņa viena sēdēja pie masīvā galda, ģērbusies greznā, gaišzaļā damasta tērpā, stingu, nosmiņķētu seju. Viņas priekšā uz galda stāvēja aktu un dokumentu kaudzes. Telpa bija nomācoši drūma, ausīs viņai aizvien vēl skanēja Fraueribergera dziesma.

Jā, laikam gan viņam bija taisnība. Kas cits vēl paliek pāri kā šie septiņi prieki viņa dziesmā?

Viņa nebija nolaidusi rokas. Viņa jau reiz tika sakauta un satriekta, bet nebija nolaidusi rokas. No drazām, no nekā bija uzcēlusi visu savā zemē par jaunu, pilsētas, viņas krāšņās, trokšņainās, biezi apdzīvotās, rosīgās pilsētas — tās viņas darbs. Un tagad asinis, ko viņa ar tādām pūlēm bija tām piegādājusi, vajadzēja aiztecināt, aizplū-dināt uz Bavāriju, uz kaut kurieni, bezjēdzīgi aizplūdināt šai padauzai. Markgrāfs nebijā viņai neko teicis, bet šādas ziņas bija ienākušas no malu malām. Pārvaldīšanas līgums Habsburgiem uzteikts. Viņas pilsētas, viņas Tirole kļūs bezpalīdzīga, nabadzīga, izsūkta, pamesta.

Ar to vēl nav gana. Vēl kas cits. Frauenber-gers. Neglītais, vientuļais, kurš piederēja viņai. Viņa to bija ataicinājusi šurp. Varbūt viņš bija ļauns, zemisks, nelietīgs. Taču piederēja viņai. No visiem tikai viņš vien. Nu arī viņu markgrāfs gribēja viņai atņemt. Ai, viņa nebija aizmirsusi, kā tas bija klaigājis pēdējā sarunā: «Es viņu nositīšu! Es neļaušu padarīt sevi par apsmieklu citiem!» Margarēte dzirdēja vīra balsi — piesmakušu aiz naida, redzēja viņa bezprātīgās acis. Jā, Konrādam bija pareiza nojauta, te oda pēc slepkavības. Ja viņš dosies uz Minheni, tad vairs neatgriezīsies.

Viņas vecā, izkaltusī fon Rotenburgas jaunkundze bija ienākusi zālē, krekšķināja. Tur bija arī itāliešu tirgonis, palermietis, kam viņa bija likusi ierasties. Margarēte priecājās, ka varēs izklaidēties, aicināja ienākt. Tukls, olīvdzeltenīgu seju, spridzīgām, brūnām acīm — tāds tas stāvēja viņas priekšā. Tirgonim bija daždažādas preces. Raibi putni, smalki, spīdīgi lakati un audumi, dārgakmeņi, retas smaržas, citzemju saldumi. Palīgam piepalīdzot, viņš ātri un veikli izlika savu mantrbu apskatei. Viņa aplūkoja te vienu, te ko citu. Lika paskaidrot, klausījās izklaidīgi, runāja dzīvāk nekā parasti. Kas tā? Pudelīte, maza, nespodra pusdārgakmeņa vāzīte, patīkama pēc formas, cieši aiztaisīta, aizzīmogota. Tā? O, hercogienes kundze esot lietpratīga, hercogienes kundzei esot lieliska gaume. Tā, protams, esot ļoti vērtīga manta. No viena vesela akmens, t'ik cēla pēc formas, kāds apaļš veidojums. Kā nu citādi — liela meistara darbs! Un, ja labpatīkot, viņa varot aplūkot attēlus, kas iegrebti akmenī. Te Hoenštaufenu karalis Fridrihs Otrais un te jūdu ķēniņš Zālamans, un tā te Zabas ķēniņiene, un ceturtajā pusē sultāns Boabdils, varens, nežēlīgs berberu valdnieks. Arī pudelītes saturs esot liels retums: smalks šķidrums bez smaržas, bez krāsas, bez garšas; kurš nobaudot kaut vienu pilienu, ne stundu vairs nepaliekot starp dzīvajiem, izdziestot kā dakts bez eļļas. Vērtīga, cildena pudelīte.

Hercogiene pretēji paradumam nekaulēdamās nopirka daudz mantu, turklāt bez īpašas izvēles. Lakatus, garšvielas, rotas, divus no raibajiem putniem, arī mazo pudelīti.

Tad viņa sēdās pie galda. Eda. Ieturēja maltīti gluži viena, krāšņi izrotājusies. Ari galds bija grezni servēts —ar lepniem ēdieniem, zelta bļodām un šķīvjiem. Blakus telpā skanēja mūzika. Skraidīja sulaiņi, kambarkungi, ēdiena sagriezēji. Viņa ēda daudz. Frauenbergeram bija taisnība. Ēšana bija viens no septiņiem pasaulīgajiem priekiem. Turpat blakus bija saliktas mantas, ko viņa bija nopirkusi, — rotaslietas, lakati, arī pudelīte. Ar nosmiņķētajām rokām viņa ņēma ēdienu, mutē pazuda buljons, zivis, cepetis, garšīgie citzemju saldumi, ko viņa šodien bija nopirkusi. Margarēte ēda kāri, pa malkam nobaudīja vīnu.

Krēsloja vakars. Tika aizdedzinātas smagas, lielas sveces. Viņa sēdēja viena — neveikla, it kā sastingusi, pārlieku grezna. Eda.

Tātad te nu tas bija. Pats atnest viņš to nebija iedrošinājies. Bija atsūtījis ar ziņnesi. Klāt pielikta īsa, pieklājīga vēstulīte, kurā viņš lūdza tās parakstu.

Margarēte bija nekavējoties aicinājusi ierasties Šennu. Viņa klātbūtnē pauda visu savu sašutumu. Tik tiešām — līgums ar Habsburgiem uzteikts. Izpostīts un iznīcināts brīnišķīgais, lieliskais kanāls, pa kuru viņa lika pludināt uz savām pilsētām dzīvinošo sulu, kurš ļāva tām uzplaukt. Un nu vēl jādod paraksts. Pamats zem viņas kājām ira kā smiltis. Viņas darbs sagrauts, izslīdējis no rokām kā tekošs ūdens, ko nevar noturēt. Viss pagalam, muļķīgi, bezjēdzīgi izpostīts.

Šenna, ne vārda nebilzdams, klausījās, viņa savītusī, iegarenā seja bija dīvaina, ķēmīgi saraukta. Hercogienes posts, viņas sabrukums tam ķērās pie sirds vairāk, nekā viņš gribēja sev atzīties. Nelaimīgā sieviete! Nelaimīgā hercogiene Maultaša! Ja tavas lūpas būtu kaut cik šaurākas, tavi noļukušie vaigi mazliet tvirtāki, tu dzīvotu mierīgi, laimīgi un Tirole un Romas valsts izskatītos citādas. Viņš izcīnīja iekšķīgu cīņu ar sevi. Muļķīgā sentimentalitāte!

Kad viņš pēdīgi ierunājās, tad bija atkal saņēmis sevi rokās. Augstā, gurdā, aizlauztā balsī Senna paskaidroja, ka, nedodama parakstu, viņa neko neiegūšot; oficiāli viņas parakstam neesot nozīmes, markgrāfs to prasot vienīgi aiz cieņas.

Bet, ja viņa parakstīšot, tad vismaz pie līguma anulēšanas būšot jāuzklausa arī viņas domas.

Taču, redzot Margarēti smagnēju, neveiklu, samulsušu un sabrukušu sēžam, viņu atkal pārņēma žēlums. Viņš teica, ka gribot kur vien varēdams tai palīdzēt. Viņš esot tirolietis. Viņu sāpīgi aizskarot tas, ka rosīgā, uzplaukusī, kulturālā Tirole tiekot nodota trulo, snaudulīgo, varmācīgo bavā-riešu rokās. Beidzot Senna saņēmās — tas bija smags lēmums, īstenībā viņam nebūtu vajadzējis parādīt tik jūtīgu sirdi. Viņš piecēlās, un viņa svinīgi teiktie vārdi jau skanēja mazliet ironiski: ja nu viņai tas vēl ko līdzētu, viņš esot ar mieru, lai vēl ko glābtu, uzņemties kalnu zemes pārvaldi un burggrāfa pienākumus. Margarēte paspieda viņa garo, izkaltušo, ļengano roku ar savu tuklo, izkrāsoto roku.

Tad pie viņas ieradās Frauenbergers, lai atvadītos. Šķindēja zobens, zem spožās bruņu cepures ņirdzīgi pretī raudzījās gludā, noskūtā, sārtā, nekaunīgā seja ar plato muti. Viņam nekas cits vairs neatliekot kā vien nozust, nozust tumsā, nezināmā prombūtnē, kur markgrāfs viņu nevarētu atrast; jo mirt viņam vēl nenākot ne prātā. Tāpēc viņš pa ceļam izdevīgā brīdī pazudīšot. Jā-turoties, kā īstam vīram pienākas, nedrīkstot ņemt pārāk pie sirds šo šūpošanos — augšup un lejup. Viņa esot labs sievišķis, viņš no tās guvis vairāk prieka nekā no tādas ar glītu lelles ģīmi. Noteikti bijis interesantāk. Tātad ar dieva palīgu.

Viņa teica, tas esot viņai iedevis kādu amuletu pret kādas personas ļauniem vēlējumiem. Viņa gribot revanšēties. Margarēte pasniedza viņam bezkrāsaino pudelīti. Šķidrums esot bez smaržas, bez garšas; kas to baudot, tas tajā pašā stundā nokļūstot vai nu ellē, vai paradīzē. Iekams viņš pazūdot tumsā, nezināmā prombūtnē, viņam par to visu vajagot labi padomāt.

Viņš paņēma pudelīti, smīkņādams teica — hercogiene esot īsts velna sievišķis. Bez smaržas, bez garšas — hm, tas krietni jāapsver.

Margarēte ātri piebilda: viņa neesot neko teikusi. Tā viņai sicīlietis apzvērējis. Un, tā kā viņš nu domājot, ka tā viņu vairs nekad neredzēšot, tad atdodot viņam šo pudelīti. Viss paša ziņā, Margarēte neko neesot teikusi.

Milzīgi liels savās bruņās — viņš izsvepstēja no «biezajām dzelzs krūtīm», ka daudzkārt pateicoties. Kā jau minējis, tā esot velna sievišķis. Viņš ar pūlēm pacēla savu dzelzs roku, uzsita tai uz pleca, nosvepstēja:

— Mūsu Maultaša.

Tad smagiem soļiem devās prom dzelžains, šķindošs, ņirgdams ar plato vardes muti. Uzsvilpoja savu dziesmu.

Lejā skanēja aizjājēju pūstie ragi un trompe tes. Markgrāfs nebija atvadījies. Vai pieiet pie loga? Viņai neklausīja kājas. Viņa atbalstījās pret galdu bāla, pelēka — kā izkrāsots mironis.

Markgrāfs un viņa pavadoņi rikšiem jāja pa zeltbrūnganajiem septembra laukiem. Kādu laiku viņu ceļš veda gar pelēcīgo, plašo Kīmezera ūdens klaidu. Pūta spirgts vējš, blāvi zilā dūmākā tītie kalni palika aiz muguras.

Ludvigs bija labā noskaņā. Viņš bija aplicis vieglas, tumšas krūšu bruņas, ķiveri iedevis kādam zēnam, ap galvu ar īsi apgrieztajiem matiem vēdīja patīkams vējiņš. Viņš jutās pavisam jauneklīgs, stingrās, zilās acis vīrišķīgajā, melnīgsnējā sejā šķita raugāmies spridzīgāk nekā parasti. Tas bija apsveicams lēmums — padzīt austriešus no Tiroles. Nu viņš jāja pa savu zemi kā īsts valdnieks. Lai pazūd Habsburgu nekaunīgā, sarkanā lauva no zilā Vitelsbahu karoga! Viņš priecājās, ka tagad varēs iecelt pats savus ierēdņus, beidzot visu nokārtot, kā nākas.

Jā, visu nokārtot. Arī par Frauenbergeru viņš visu ir sīki apdomājis. Jau šonakt pat viņš to nogrābs, izrēķināsies ar viņu bruņnieciski, ar ieročiem. Par rezultātu viņš nešaubījās. Tad gaiss būs tīrs, viņš varēs uzelpot. Ar Margarēti viņš tikpat kā nemaz vairs neredzēsies. Lai viņa sēž savā Tiroles pilī; viņš uzturēsies Minhenē, Ins-brukā, Bocenā, pārvaldīs zemi tā, kā pašam patiks. Ja viņa būs vienis prātis — jauki, ja ne — arī labi. Agnesei vairs nebūs iemesla novērsties — šī Agneses klusā, nekaunīgā maniere viņu ļoti kaitināja.

Apziņa, ka viss nomācošais jau palicis aiz muguras, ka viņam skaidri zināms, ko uzsāks, mark-grāfu uzmundrināja, padarīja atklātāku un līksmāku; jau kopš gadiem viņš nebija tā juties. Viņš jokoja ar Berhtoldu fon Gufidaunu, ar savu uzticamo Kummersbrukeru. Jā, pat uz Frauenbergeru viņš raudzījās ar tādu kā drūmu labvēlību. Tas jāja zirgā liels, sārts, žvadzošs spožajās bruņās, savas sarkanīgās acis blisinādams, viltīgi un omulīgi raudzīdamies saulainajā, līksmajā pasaulē, — un tomēr bija jau tikpat kā m>ris. Markgrāfs pasauca viņu, jāja viņam blakus.

Frauenbergers stāstīja piedauzīgas anekdotes, izteica nekaunīgas piezīmes. Ludvigs skaļi smējās, pieskaņojās viņa tonim, viņi tērgāja ciniskā, rupjā karavīru valodā, lieliski izklaidējās.

Pavisam agri tika ieturētas pusdienas. Viņi ēda zem klajas debess, mielojās pa krietnam, iedzēra, uz brīdi nolikās atpūsties. Vēlreiz iedzēra, atkal sēdās zirgos. Arī Ludvigs bija uzlicis galvā bruņu cepuri, tā viņš gribēja aizjāt līdz Minhenei. Frauenbergers turējās blakus markgrāfam, kas tieši meklēja viņa sabiedrību. Jāja pilnos auļos. Tagad sākās līdzenums, aizmugurē palikušie kalni tinās dūmakā; līdzenums bija plašs, vienmuļīgs, pa reizei saulē paņirbēja kāda sīka, neievērojama bruņinieka mājoklis, kāda saimniecība, diezgan nabadzīgs ciematiņš. Ceļinieki skubināja zirgus, vēl pirms vakara krēslas tiem jānokļūst Minhenē.

Sarunas starp markgrāfu un Frauenbergeru vairs nevedās, apsīka. Ludvigu pārņēma savāds gurdums, bija grūti elpot, vieglais bruņojums žņaudza. Vai viņš būtu par daudz iedzēris? Ceļa labajā pusē iznira ciems, mājas likās tik dīvaini apaļas, netīri pelēkas, lai gan spoži spīdēja saule, tās jocīgi blīvējās cita virs citas.

— Šo apdzīvoto vietu sauc par Comedingu, — kāds sacīja. Vai tā bija Gufidauna vai Kummers-brukera balss?

Pēkšņi markgrāfs sāka knibināties gar ķiveri, gar bruņām, gāzties gar zirga sāniem zemē, pa pusei atkabinātā ķivere slīdēja nost no galvas. Piejāja Kummersbrukers, kāds pāžs, satvēra viņu. Ķivere noripoja ceļa putekļos, markgrāfs bija kļuvis bāls, taču citādi likās tāds pats vien, kā bijis, tikai apakšžoklis atkārās. Mirušā masīvais kakls izskatījās neglīts, īss, tas nebija vairs bīstams. Viņi ņēmās markgrāfu berzēt, skaitīja lūgsnas. Nomācošā samulsuma brīdī pēkšņi atskanēja Frauenbergera smalkā, skaļā, nekaunīgā

balss:

— Dīvaina sagadīšanās. Klajā laukā, Minhenes tuvumā. Tieši tāpat kā tēvs. — Berhtolds fon Gu-fidauns draudīgi, drūmi noraudzījās viņā no galvas līdz kājām. Frauenbergers, nekaunīgi mirkšķinādams acis, izturēja tā skatienu, nosvepstēja: — Vai jūs, kungs, kaut ko vēlaties?

Gufidauns lēnām novērsās, klusēja.

Līķis tika novietots uz katafalka Minhenes galma pils Svētās Margarētes kapelā. Dega daudz sveču. Ulrihs fon Abensbergs, Hipolts fon Šteins un vēl pieci baroni stāvēja goda sardzē. To vidū bija arī Frauenbergers. Taču drīz vien viņš sāka žāvāties, aizgāja projām. Izstiepās savā gultā, uzsvilpoja dziesmu, knikšķināja locītavas, atraugājās, paklakšķināja ar mēli, vienā mierā aizmiga.

TREŠĀ GRĀMATA

Landshutā sava galma pili hercogs Stefans tikko bija devis rīkojumu, kuram no augstmaņiem viņš jāpavada uz Minheni. Hercogs gribēja apsveikt savu vecāko brāli, markgrāfu, kas beidzot bija nolēmis padzīt Habsburgus no savas zemes. Hercogs Stefans izjuta prieku un lepnumu, ka patiesībā tieši viņš pats bija pamudinājis pieņemt šo lēmumu. Stefans izslēja galvu ar īsajām, biezajām, riekst-brūnajām ūsām; skaidrs, ka viņa pārliecinošie vārdi bija padarījuši Ludvigu šajās dienās tik nepiekāpīgu. Un tagad viņš dosies uz Minheni un mēģinās panākt, lai Vitelsbahi ciešāk saliedētos. Kāpēc gan — ka tevi nelabais — lai neizdotos Vitelsbahus apvienot tāpat, kā apvienojušies Habsburgi, ja Ludvigs un viņš pats ir stingri apņēmušies to panākt? Droši vien tie plūcas kā gaiļi, kad spriež par savām lietām un citu nav klāt; bet, ja tiem jāreprezentējas uz ārpusi, tad tie visi ir kā viens un pār lūpām plūst tīrais medus, sarunājoties citam ar citu. Labi gan, ka Ludvigs beidzot saņēmies. Viņš tagad neliksies mierā, līdz izirusī Vitelsbahu dzimta atkal būs apvienota.

Tika atnestas bruņas, Stefanu sāka post ceļam. Te pēkšņi ieradās ziņnesis no Minhenes, pavēstīja par markgrāfa nāvi. Hercogs Stefans palika stāvam kā sastindzis, muti pavēris, pirkstus dīvaini izpletis. Tad skaļā, čērkstošā balsī pavēlēja saviem ļaudīm iet prom; puskailais vīrs skraidīja šurpu turpu, strauji, pavēlnieciski žestikulēja, viņa seja nepārtraukti mainījās — te draudīgi savilkās, te vaibsti izlīdzinājās, īsās, biezās ūsas raustījās līdz ar drebošo lūpu.

Viņš iztēlē redzēja pavīdam iespējas, daždažādas, žilbinošas. Tās vilināt vilināja. Jaunais Meinhards vēl bija zēns, vārgulīgs, pamuļķīgs, labsirdīgs; turklāt jūsmīgi pieķēries viņa — Stefana- dēlam Fridriham.

Jā, Stefana rokās tagad atradās Vitelsbahu dzimtas liktenis. Abas Bavārijas vajadzēja apvienot. Jāpiespiež samierināties dumpīgajiem brāļiem — Holandietim, Brandenburgam, Pfalces grāfiem. Viņiem taču tas jāsaprot, viņiem taču jāpakļaujas. Kas tad viņi bija — šis Ludvigs, Albrehts, Vilhelms, Ruprehts? Viņi nebija nekas; bet Vitelsbahu dzimta nozīmēja daudz, tā bija viss. No viņa izstrāvos liels spēks, viņa ticība, krietnums, dievbijība, nesavtība darīs savu, tie ļaus sevi pārliecināt.

Stefans smagi atslīga krēslā, viņa sejā vairs nebija liekulīgi stingrās kareiviskās izteiksmes, viņš saduga. Ak, nekas no tā visa neiznāks! Mokoša, mānīga cerība! Viņš nebija īstais vīrs, kas to varētu veikt. Tiesa gan — izdevība tagad bija; taču nasta viņam par smagu. Jau viņa tēvs, imperators, būdams daudz robustāks, bijis gauss domātājs, tāpēc arī pametis darbu nepabeigtu; kā gan lai dēls, kas vājāks par viņu, paveiktu visu līdz galam — saliedētu visu to, kas sadrumstalots, izkropļots?

Viņa brālis bija nomiris ceļā. Slikta zīme. Viņš Ludvigu nebija sevišķi mīlējis, ne reizi pat nebija ar viņu draudzīgi aprunājies. Visi seši brāļi nekad nemēģināja saliedēties, ar neuzticību vēroja cits citu, lai tik kāds nepagrābtu pārāk lielu mantojuma daļu. Bet Ludvigs vienmēr bijis kārtīgs cilvēks, viņam neklājās viegli, viņš bija apprecējis Maultašu, Vitelsbahu nama dēļ nesis lielu upuri. Nu viņš miris, aizgājis brieduma gados. Oreols ap Vitelsbahu dzimtu izbālēja, tās spožums dzisa.

Stefans atcerējās, kā bija noklausījies pāvesta bullu, kurā baznīca nolādēja tēvu: «Lai šis lāsts piemeklē viņa dēlus! No saviem mājokļiem padzīti, viņi kritīs ienaidnieku rokās un tiks nolemti iznīcībai.» Viņš toreiz bija mazs zēns, nesaprata šo svinīgo, draudīgo, patētisko vārdu patieso jēgu, taču tie viņam lika nodrebēt un iespiedās atmiņā uz visu mūžu. No tā brīža Vitelsba-hiem vairs neklājas labi. Viņu zemes tika sadalītas. Brāļi plēsās savā starpā. Ziemeļrietumos, Flandrijas provincēs, valdīja māte, ķeizariene, kopā ar Vilhelmu, visspējīgāko no brāļiem. Starp māti un dēlu bija izcēlies strīds. Vilhelms sakāva mātes karaspēku mežonīgā, asiņainā jūras kaujā pie Māsas grīvas, viņa aizbēga pie sava svaiņa Anglijas karaļa. Māte bija augstprātīga, grūtsirdīga, saviem bērniem sveša; tiesa gan, viņas klātbūtnē tiem vajadzēja saņemties, tie vienmēr jutās nomākti. Pagurusi no majestātiskuma, bēdām un rūpēm, viņa nu bija mirusi, un Vilhelms, gudrākais,'spējīgākais, laipnākais no brāļiem, bija zaudējis prātu, jo dziļi pārdzīvoja naidu ar māti un jutās svešs šajā zemē. Nē, Vitelsbahu dzimtai neklājās labi; kādreizējais lāsts — ja arī ne burtiski — tomēr bija rūgti piepildījies. Sastingušu skatienu Stefans vērās telpā. Brāļa nāve deva viņam iespēju un uzlika pienākumu zemi kalnos stingrāk saņemt savās rokās, noturēt dienvidu robežnovadus. Viņš palūkojās uz savām rokām;

tās bija smagas, gurdas, bezspēcīgas: kā gan viņš to spēs ar šīm rokām ...

Muļķības! Viņš brokastīs iebaudījis pārāk daudz stipro vīnu ar garšvielām, tas viss. Tāpēc asinis rit lēni, domas drūmas. Vai viņam nebija lieliskas izredzes? Meinhards ir vārgulīgs zēns un viegli pakļaujas. Žēlīgais dievs, to taču viņš varēs padarīt no sevis atkarīgu! Stefans saslējās, virs sakniebtajām lūpām spurojās īsās, biezās, riekstbrūnās ūsas. Viņš Vitelsbahus saliedēs un cels godā.

Stefans lika atnest bruņas. Tagad viņam bija divkāršs iemesls jāt uz Minheni. Viņa balss skanēja tāpat kā iepriekš — kareiviski, čērkstoši. Viņš pavēlēja, lai ataicina pie viņa dēlu Fridrihu.

Princis Fridrihs jau bija uzzinājis par mark-grāfa nāvi. Viņš kūsāt kūsāja aiz enerģijas, viņam bija tik daudz plānu. Meinhards bija viņam pieķēries, jūsmīgi viņu apbrīnoja. Tagad, pateicoties Meinhardam, viņš kļuvis varenāks nekā tēvs. Jaunais cilvēks, slaids un elegants, tumšiem matiem, kas bija zemu noauguši pār plato, stūraino, ietiepīgo pieri, no pašas agras jaunības ar nicinājumu bija raudzījies uz visu apkārtējo. Vienīgi viņš bija īstais imperatora mazdēls. Zobus sakodis, viņš bija noskatījies, kā Vitelsbahu dzimta aizvien vairāk sadrumstalojas. Augstprātīgi bija pretojies visam, ko ieteica un darīja tēvs, kuram nebija ne pietiekami stipra dūre, ne tvēriens, lai savaldītu dižciltīgo, pārāk jūtīgo, tiepīgo zirgu Vitelsbahu dzimtu. O, viņam, princim Fridriham, šajā ziņā bija īstais tvēriens un izjūta, viņš padarīs to rāmu! Un tā nu slaids,

lepns, naidīgs, slepena nicinājuma pilns — viņš nostājās sava tēva priekšā. Hercogs Stefans uzskatīja, ka viņa dēls princis ir spēcīgāks un apdāvinātāks par viņu pašu, saskatīja viņā savu ieceru piepildījumu; viņam pat bija pa prātam dēla straujums, ātrās dusmas, augstprātība. Bet viņš nevarēja valdīties, kad zēns pārāk nekaunīgi sacēlās pret viņu; atkal un atkal starp abiem notika vētrainas sadursmes.

Stefans īsos vārdos kareivīgā, čērkstošā balsī princim paziņoja, ka markgrāfs Ludvigs esot pēkšņi miris, viņš tagad jāšot uz Minheni uz bērēm un domājot tur palikt kādas astoņas vai pat desmit dienas. Lai Fridrihs pa to laiku Landshutā glabājot zīmogu un kārtojot lietas, svarīgākajos jautājumos lai sūtot viņam ziņnešus uz Minheni. Fridrihs apsvēra. Vēl nekad tēvs nebija ļāvis viņam uzņemties tik lielu atbildīgu pienākumu; kas aiz tā slēpās? Viņš skatījās uz tēvu ar neuzticību. Ahā! Hercogs baidījās, ka dēls varētu ietekmēt Meinhardu, un gribēja viens pats doties uz Minheni, Meinhardu no viņa nošķirt, viņu tur nobīdīt malā.

Fridrihs atmeta galvu, viņa sprigano, brūno acu skatiens aši pārslīdēja tēva sejai, dēls augstprātīgi noteica — viņš gan nedomājot, ka tik smagā brīdī varētu neierasties pie sava drauga Meinharda, pats par sevi saprotams, viņš ari jāšot uz Minheni. Istabā bija vēl divi vai trīs augstmaņi, arī kāds no kambarkungiem. Hercogs Stefans iesvilās dusmās, aizsmakušā balsī jautāja, vai dēls esot prātu zaudējis. Pārējie stāvēja, acis iepletuši, saspringuši gaidās. Fridrihs atbildēja, ka viņš tomēr esot pie pilnas sajēgas; katrs

kārtīgs valdnieks un galminieks viņu sapratīšot, viņam piekritīšot. Hercogs, bruņām šķindot, tuvojās dēlam. Jauneklis sākumā stāvēja nekustēdamies, tad pagriezās, metās laukā. Uzlēca kādam zirgam mugurā — neviens viņu neuzdrošinājās aizkavēt —, aulekšoja prom uz dienvidiem, uz Minheni.

Hercogs smējās — pirmajā brīdī īdzīgi, tad ar labpatiku. Viņa augstmaņi, priecīgi par šādu iznākumu, smējās līdzi. «Velna puika tas Fridrihs!» teica hercogs. «Tas tik ir velna puika, viņa gaišība princis!» augstmaņi piebalsoja. Bet tad maz pamazām Stefans atkal sadrūma. Pats savu dēlu viņš nespēj savaldīt. Kā lai viņš padara paklausīgu visu nerimtīgo Vitelsbahu dzimtu?

Hercogs uzsēdās zirgā. Smagā solī kuplas svītas pavadībā jāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija aizaulekšojis princis Fridrihs.

Jaunajam Meinhardam par tēva nāvi paziņoja oberjēgermeisters fon Kummersbrukera kungs, viņš to darīja uzmanīgi, aplinkus. Veltas pūles. Astoņpadsmit gadus vecais to nekādi nespēja aptvert, tā ka fon Kummersbrukera kungam beidzot vajadzēja paskaidrot vienkārši, un tieši: mark-grāfs ir miris.

Meinhards apjucis raudzījās uz viņu ar savām apaļajām, sirsnīgajām acīm, mēģināja savā labsirdīgajā, lielajā galvā apjēgt šo ziņu, svīda. Viņš bija pilnīgā neziņā, kādas sekas šim notikumam varēja būt, ko viņam vajadzētu uzsākt. Tagad viņš bija hercogs. Tas laikam gan ļoti nogurdinoši, prasa daudz darba, sagādā neērtības. Daudz

omulīgāk viņš varētu justies, ja būtu sīks lauku barons. Patiesībā gan tas, ka tēvs miris, bija skumjš notikums valstij un it visiem. Jo tēvs allaž bijis krietns un enerģisks, turpretim māte, kā viņa draugs princis Fridrihs paskaidroja, bija netikla un riebīga. Ak dievs! Īstenībā par viņu nebija rūpējies ne tēvs, ne māte. Šī nāve bija viņam vienaldzīga, radīja tikai īgnumu, prasīja piepūli, izraisīja pārdomas.

Meinhards izvilka no kabatas mazo grauzēju, ko pastāvīgi mēdza nēsāt līdzi, mazo garastīti murkšķi, kuru ar lielu pacietību bija tā izdresējis, ka tas klausīja uz vārda Pēteris un, kad viņš iesvilpās, nāca gan reizē ar viņu ēst, gan pie viņa gulēt. Lielām, saīgušām, bēdīgām acīm princis aplūkoja dzīvnieciņu, paglāstīja to.

Tikai maz pamazām, redzot, ka tagad pret viņu izturas pavisam citādi nekā agrāk, viņš atbrīvojās no savas trulās, mulsās nedrošības sajūtas. Visu sejās, sākot no ģenerāļa un visaugstākā ierēdņa un beidzot pat ar zemāko sulaini, bija lasāma lielāka padevība, uzmanība, iztapība. Kad viņš to sāka manīt, viņam sagādāja prieku atkal un atkal pārbaudīt manīto pārmaiņu un gūt tai apstiprinājumu. Viņš deva pavēles, dažnedažādas, juceklīgas, gluži pretrunīgas, uzjautrināts noskatījās, kā tās cītīgi izpilda, lika saviem ļaudīm šaudīties šurp un turp, tīksminājās, ka viņu sejas joprojām paliek tikpat padevīgas un nepauž nekādus iebildumus.

Tikai uz vienu viņa augstais stāvoklis acīmredzot neatstāja nekādu iespaidu — uz Frauenbergeru. Ikreiz, kad Meinhards šo tuklo vīru ieraudzīja, viņu pārņēma neomulīga sajūta;

Frauenbergera taukā, gludā, skūtā seja ar vardes muti* baltganie, palsie mati* iesarkanās acis, kā Meinhardam šķita, vienmēr slēpa sevī draudus, tāpat ari izaicinošā izturēšanās izraisīja bailes. Frauenbergers pienāca pie viņa, blisināja acis, visžēlīgā, tēvišķīgā balsī nosv.epstēja:

— Nu, jaunais hercog! Nav viegli. Bet tikai nezaudēt galvu! Gau jau tiksim galā.

Ar savu tuklo, draudīgo roku viņš saņēma apaļīgo lāga zēna roku, pamirkšķināja tam nepavisam ne godbijīgi, nepavisam ne pazemīgi, drīzāk gan it kā jokodamies, ar zobgalīgu pārākumu, apgriezās, gāja prom, uzsvilpoja savu dziesmiņu.

Tad trauksmains, viss sviedros izmircis, sajūsmas pilns ieradās princis Fridrihs. Tūlīt pat traucās pie jaunā hercoga. Brālēni apskāvās, Meinhards drauga klātbūtnē jutās atvieglots; Fridrihs pastāstīja par strīdu ar savu tēvu, Meinhards bija sajūsmināts. Slaidais melnmatis princis, pārpilns darbošanās alku, godkāres, jaunības spara, iekaisa, aizrāva gaišmataino, resno, pakļāvīgo Meinhardu, kas aizgrābts ar savām zilajām, labsirdīgajām, apaļajām acīm lūkojās uz brālēnu laimīgs, ka viņam ir tik lielisks draugs. Viņš kļuva gaužām vaļsirdīgs, pastāstīja ari par to, cik nepatīkami, augstprātīgi pret viņu izturējies Frauenbergers. Fridrihs aizsvilās dusmās, cirta kāju pret zemi. Teica, ka to tā neatstāšot. Pavēlēja atsaukt Frauenbergeru. Sacīja viņam pār plecu augstprātīgi, ka hercogam viņa klātbūtne Minhenē neesot vajadzīga, uzdeva viņam sagaidīt hercogieni atraitni, kas, bez šaubām, esot jau ceļā uz Bavāriju. Frauenbergers noskatījās uz abiem jaunajiem kungiem rāmi, nekaunīgi, ar labsirdīgu

zobgalību, smaidīdams, teica, ka viņš labprāt būtu palīdzējis tik žēlīgā mirušā markgrāfa bēru ceremonijas sarīkošanā, taču jūtoties ļoti pagodināts, ka viņam uzticēts pavadīt tikpat žēlīgo valdnieci. Viņš tikai cerot, Frauenbergers, tēvišķīgi norūpējies, piebilda, ka jaunie kungi te Minhenē bez viņa tikšot galā. Acis blisinādams, viņš paraudzījās gan uz vienu, gan uz otru, gāja projām.

FTīdrihs bija ieradies ar noteiktu politisku programmu un centās panākt, lai brālēns tai piekristu, iekāms vēl citi — viņa tēvs, Maultaša, Habsburgs varētu iejaukties. Viņš nekādā ziņā nebija mierā ar tradicionālo Vitelsbahu valdīšanas metodi, kas ļāva izvirzīties birģeļiem, nevis dižciltīgajiem, deva privilēģijas pilsētām uz piļu īpašnieku rēķina. Šī nogaidošā, piesardzīgā tirgotāju un bodnieku politika, kas to, kurš nepiederēja pie bruņinieku kārtas, uzskatīja par pilnvērtīgu cilvēku un cienīja to, viņam jo dziļi derdzās. Pasaules balsts — tā viņam šķita neapšaubāma patiesība — bija kristīgais bruņinieks, valdnieks, kas nepazina nekādus citus ierobežojumus kā vien paša noteiktos bruņniecības likumus. Bet tagadējiem valdniekiem trūka lepnuma, viņi ik brīdi piekāpās, slēdza kompromisus, nevis nostiprināja savu varu, bet gan to zaudēja. Muižniecība jāpadara stipra, visi zemākie slāņi jāpakļauj, lai tie būtu tikai pakāpslis zem valdnieka kājas. Kāda nozīme naudai! Kāda tirdzniecībai! Kāda pilsētām! Bruņniecības vecie, saprātīgie likumi atkal jānospodrina spoži, uz tiem jābalstās zemei un valstij.

Jaunais Meinhards sajūsmināts klausījās drauga pārspīlētajos klāstījumos. Tas nāca ar praktiskiem

priekšlikumiem. Lai Meinhards šos principus realizējot savās zemēs. Bavārijā vēl mītot vecā kaluma baroni, kas pret birģeļu salašņām visu mūžu izturoties ar pienācīgu nicinājumu. Lai Meinhards kopā ar viņu un kādu daļu no šiem aristokrātiem 1 nodibinot medību un turnīru biedrību, kurai būtu ļ tādi paši stingri statūti, kādi bijuši agrākajām 1 bruņinieku apvienībām, kā, piemēram, ArtusB galma Apaļā galda bruņinieku un līdzīgiem aug- 1 stākās muižnieku kārtas klubiem. Taču šī apvie- 1 nība nekādā ziņā nedrīkstot kalpot tikai sporta ļ spēlēm, tās mērķis — visas nācijas atjaunošana. ! Un pirmām kārtām arī, lai veco, sažuvušo teologu un ierēdņu kabineta vietā tā saņem savās rokās > īsto valsts vadību.

Meinhards no visas sirds tam piekrita. Viņš i bija baidījies, ka valsts būs jāpārvalda vienam ; pašam; bet tagad jutās atbrīvots un laimīgs, ka ļ tas viss sācies tik patīkami, ka to var veikt sporta spēļu cienītāju bruņinieku un draugu sabiedrībā j ģeniālā, draudzīgā Fridriha vadībā.

Viņi apsēdās, sastādīja to baronu sarakstu, ku- j rus vajadzēja uzņemt apvienībā. Ulrihu fon i Ābensbergu, Ulrihu fon Lāberu, Hipoltu fon Steinu — tos pirmām kārtām. Tad Hēenrainu, Freibergu, Pincenavu, Trautzāmu fon Frauenho- ļ fēnu, Hansu fon Gumpenbergu, Oto fon Maksl-rainu. Daži vārdi radīja šaubas, bija nepieciešams ilgi un pamatīgi apsvērt. Jaunais hercogs bija izņēmis no kabatas savu murkšķīti; tas sēdēja uz galda, kustināja asti te uz vienu, te otru pusi, acis lielajā galvā vēroja rakstītājus. Abi jaunekļi rakstīja tā, ka raibs metās gar acīm.

Kad vakarā ieradās hercogs Stefans, Bavārijas ,

valdība bija jau tikpat kā sastādīta. Fridrihs bija brālēnu neatlaidīgi brīdinājis, lai pret hercogu Stefanu izturas cik vien iespējams piesardzīgi. Tā nu hercogs satapa brāļadēlu tramīgu, iecirtīgu. Viņš gribēja dabūt no Meinharda piekrišanu zināmos principiālos jautājumos, kas attiecās uz robežām, uz muitu. Meinhards izvairījās, ņemdams vērā Fridriha padomu, sacīja, ka negribot neko uzsākt, kamēr tēvs nebūšot guldīts zemes klēpī. Hercogs Stefans gan gluži labi zināja, ka aiz šīs izvairīšanās slēpjas Fridrihs. Dusmojās, priecājās.

Tad ieradās Margarēte un tajā pašā diena svinīgs un grezns arī Austrijas hercogs Rūdolfs. Markgrāfs tika apbedīts ar neiedomājamu krāšņumu. Agnese fon Flavona vēlreiz pārliecinājās, ka melnā krāsa viņai piestāv vislabāk. Visu acis bija pievērstas viņai, nevis nelaiķim markgrāfam uz katafalka, nevis atraitnei markgrāfienei, Rei-nas pfalcgrāfiem, abu Bavāriju, Austrijas hercogiem, bet atkal un atkal tikai viņai vien.

Jaunajam markgrāfam nedeva mieru ne Tiro-les Margarēte, ne Lejasbavārijas hercogs Stefans, ne Austrijas hercogs Rūdolfs; viņi visi pieprasīja izdot pavēles, slēgt līgumus, atzīt viņu pretenzijas, dot parakstus. Labsirdīgais, pakļāvīgais jauneklis Fridriha ietekmē palika nelokāms. Trešajā dienā pēc markgrāfa bērēm tika nodibināta Bavārijas Artus galma Apaļā galda bruņinieku savienība. Tās vadītāji bija Meinhards un Fridrihs, augstākie priekšnieki — fon Abensberga, fon Lā-bera un fon Steina kungi. Savienības biedri bija piecdesmit divi Augšbavārijas un Lejasbavārijas baroni. Savai mātei un hercogiem, kas no viņa

neatkāpās ne soli, Meinhards pateica, ka viņu saistot bruņinieka zvērests un viņš nevarot neko noteiktu izlemt, neapspriežoties ar saviem draugiem un uzticības personām — augstmaņiem no Artus galma Apaļā galda bruņinieku apvienības. Gluži apstulbuši stāvēja Stefans, Margaiēte, Rūdolfs. Kas bija šī dižciltīgo muižnieku kliķe, kura dabūjusi jaunekli savā varā? Aizdomu pilni viņi mēģināja iztaustīt cits citu. Vienīgi Stefans uzreiz nojauta patiesību. «Velna puika!» viņš ārdījās, taču bija apmierināts.

Ulrihs fon Ābensbergs bija apprecējis Agneses fon Flavonas-Taufersas vecāko māsu. Ar Abens-berga starpniecību Fridrihs iepazinās ar Agnesi. Jūsmoja. Agnese ar labpatiku nolūkojās uz slaido, jauno, stūrgalvīgo princi. Viņa uzņēmās patroneses lomu Artus galma Apaļā galda bruņinieku apvienībā. Bija klāt, kad tika iesvētīts savienības karogs, kuram bija viņas krāsas. Agnese sacīja Fridriham:

— Princi Fridrih, jūsu politiku var atbalstīt no visas sirds.

Kad karogs noliecās viņas priekšā, princis ar dziļu saviļņojumu pateica tradicionālo teicienu:

— Pour toi mon âme, pour toi ma vie.

Agnese staigāja šķindošās bruņās tērpto augstmaņu vidū, katram tā atrada viņam vien piemērotus laipnus vārdus. Viņas iegarenās, zilās acis bieži ar saprotošu skatienu pievērsās smuidrajam, melnmatainajam Frīdriham, šaurās, pārdrošās lūpas uzsmaidīja Abensbergam, ar slaidajiem, baltajiem pirkstiem viņa glāstīja hercoga Meinharda murkšķi. Visi bija sajūsmināti un aplaimoti.

— Vai drīkstu jūsu gaišībai ziņot, kā mira markgrāfs? — Frauenbergers jautāja Margarētei.

Margarēte bija kļuvusi ļoti resna. Ada ap ķē-mīgi uz priekšu izvirzīto muti bija briesmīgi grumbaina, savītusi, sejas augšdaļa sasprēgājusi un klāta kārpām, ko smiņķis vaiTS nespēja noslēpt.

— Jā, markgrafu reti kad bija gadījies redzēt tik līksmu kā todien, kad devāmies ceļā, — Frauenbergers sacīja un muļķīgi iesmējās. — Mēs abi iedzērām. Visu laiku turējos viņam blakus. Viņš sāniski nokrita no zirga. Markgrāfs nebija stipri cietis. Tas ir dīvaini, ka trieka viņu ķēra Min-henes tuvumā. Gluži tāpat kā tēvu.

Margarēte neko neatbildēja. Viņas parasti tik izteiksmīgās acis raudzījās stingi, neko neredzēdamas.

— Nu, nu, hercogiene Maultaša, — Konrāds svepstošā balsī turpināja, — mums ar Meinhardu nebūs grūti tikt galā. Mazliet bikls gan, taču lāga zēns. Viņu musina lejasbavārietis, Fridrihs, šis melnmatis muļķa puika. Vajag nogaidīt. Tikai ne nobīties! Vienu skūpstu es gan esmu pelnījis, — viņš ņirdzīgi sacīja. Bet, kad Margarēte juta tā platās mutes elpu nākam aizvien tuvāk, viņa atrāvās atpakaļ nodrebinādamās. — Nu, tad nevajag, — viņš omulīgi atteica.

Kopā ar Austrijas hercogu Rudolfu uz Minheni bija atbraucis arī vecum vecais Viktringas abats Johanness. Viņš bija kļuvis pavisam nedrošs uz kājām, jutās gaužām nespēcīgs, trīcēja, turēja acis gandrīz pastāvīgi aizvērtas, reizēm kaut ko nesaprotamu nomurmināja pie sevis. Abats glāstīja Margarētes rokas, viņam āda bija vēl sausāka

nekā viņai, vecais virs sauca viņu par «savu mīļo meiteni».

Vēlāk Margarēte lika viņu aicinat pie sevis. Pastāstīja viņam par bezkrāsaino pudelīti, vārdu pa vārdam savu sarunu ar Frauenbergeru. Tā nebija grēksūdze, un tomēr tā bija vairāk nekā grēksūdze. Viņš sēdēja sadudzis, it kā izdzisis, Margarēte nezināja, vai abats saprot, ko viņa stāsta. Tas arī bija gluži vienalga; svarīgi bija tikai runāt, kad klausās dzīvas būtnes ausis. Bet, kad viņa bija beigusi stāstīt, abats citēja kādu antīku klasiķi:

— «Daudz briesmīga ir pasaulē, taču nav nekā briesmīgāka par cilvēka sirdi.»

Agnese izvairījās no Frauenbergera, izturējās vēsi, zobgalīgi pret viņu. Viņš omulīgi apjautājās:

— Vai esat sliktā omā, grāfien? Mans ģīmis jums vairs nepatīk? — Tad uzsita viņai uz pleca, ņirdzīgi iesmējās, nosvepstēja: — Tu taču esi zostiņa, Agnes. Sametusies kopā ar puikām, ar ākstiem. Domā, vecajam kuģim ir sūce. Tu esi labsirdīga, dumjo zostiņ Agnes.

Frauenbergers glāstīja viņu, kļuva uzmācīgs. Tā kā Agnese atvairījās viņš, apmierināti smaidīdams, atlaidās uz dīvāna, aizgriezās, skaļi nožāvājās.

Hercogs Rūdolfs, Habsburgs, alkatīgi tvēra dokumentus, kurus ar nozīmīgu skatienu, svinīgi viņam sniedza paša kanclers — gudrais bīskaps fon Gurks. Hercogs lasīja tos vairākkārt, iedziļinājās, parasti tik mierīgais, savaldīgais vīrs bija drudžaini satraukts. Viņš pārlaida roku pār pa-

piliem. Klausījās paskaidrojumos, ko viņam sniedza kanclers — bīskaps ar neparasti plašām juridiskām zināšanām. Viņš stāstīja, cik ārkārtīgi liela valstiska nozīme esot tam, ka šie dokumenti atrasti. Rūdolfs lasīja vēlreiz. Svinīgi un godbijīgi noskūpstīja pergamentus, nometās ceļos, lūdza dievu. Spēcīgā pateicības jūtu usplūdumā viņš satraukti spieda bīskapam rokas, tas stāvēja sasprindzis un neatļāvās pat ne mazliet pasmaidīt.

Hercogs Rūdolfs no sava tēva bija mantojis skarbu, lietišķu dabu, iemācījies skaidri saprast, kas ir īstenība un kas iespējamība. Viņš zināja, ka Habsburgu dzimta vēl nav pietiekami stipra, lai pildītu pienākumus, ko uzliek valdnieka gods, turklāt neciešot jūtamus zaudējumus. Saglabāt valdnieka ārišķīgo godu — tas nozīmēja sadrumstalot savus spēkus, izsūkt dzīvības sulu. Vitels-bahi un Luksemburgi jau bija to pieredzējuši. Palika tikai viena iespēja: pagaidām gudri atsacīties no šī ārējā dižā spožuma, bet iekšēji tā nostiprināt savus spēkus, ka imperatora kronis beidzot it kā pats no sevis tiktu Habsburgam, stiprākajam. Šāda Albrehta politika bija viņa lielo panākumu pamatā.

Rūdolfs ar skaidru prātu aptvēra, ka viņam cita ceļa nav. Ar dzelžainu gribu viņš piespieda sevi nepārkāpt šīs robežas. Taču viņam trūka rāmā rakstura, kāds bija tēvam, klibiķim, kas jutās apmierināts, apzinoties savu īsteno varu. Rūdolfam turpretī neciešama likās doma, ka eksistē vēl kāds cits augstāks par viņu, viņa lēņu kungs, kas sevi — un ar pilnām tiesībām — sauc par Romas imperatoru. Kas tad nu sevišķs bija šis Kārlis, šis pārlieku lēnīgais, kalsnais vīrs ar iedubušajiem

vaigiem, sprogaino, netīro pilnbārdu? Viņam, Rūdolfam, piederēja zeme tāpat kā tam otram, tāpat kā tas otrs, viņš bija dibinājis universitātes, arī Vīnes universitāti, cēlis katedrāles, pilis, grandiozo domu. Tas otrs bija īstā brīdī izmantojis laimīgu izdevību, lai nodrošinātu sev valdnieka kroni; tagad tā būtu bijusi bezjēdzība — izšķiest spēku un varu šī ārējā simbola dēļ. Bet prāta argumenti nelīdzēja. Rūdolfs jutās aizskarts, sirdī gremza un mieru nedeva doma, zinot, ka tas otrs ir pārāks par viņu.

Viņš bija par lepnu, lai ļautu šādas domas nomanīt savam kancleram. Taču gudrais bīskaps tās uzminēja, apsvēra, nemitējās prātot, kur rast dziedinošas zāles, lai viņa kungs tiktu vaļā no šī drudža.

Pēkšņi kādu vakaru viņam viss tapa skaidrs, j Viktringas abats Johanness, ar kuru viņam lab- ļ prāt tikās kopā pasēdēt, nupat kā bija novēlējis «ar labu nakti». Kā ik vakaru abats ieslēdzās, lai rakstītu savu pasaules hroniku, to viņš mēdza darīt jau kopš mūžseniem laikiem. Pret savu darbu viņš izturējās ārkārtīgi pedantiski, turēja manuskriptu aiz atslēgas, slepenībā. Tā kā vecum vecais vīrs pēdējā laikā pats vairs nevarēja rak- ļ stīt, viņš bija ataicinājis kādu savu klostera brāli, kam diktēja. Mūkam vajadzēja svēti apzvērēt — nekad ne zilbi nevienam neizpaust. Ja kādā jautājumā vispār radās domstarpības, tad parasti griezās pie abata. Kas bija rakstīts viņa hronikā, j to uzskatīja par neapstrīdamu patiesību, gluži kā evaņģēliju.

Kad abats bija aizgājis, kanclers nodomāja: ļ «Tas, ko abats raksta, tiek uzskatīts par vēsturi,

tā ir vēsture. Un tomēr tas ir tikai papīrs. Viss saglabātais — tiesības, privilēģijas — tas taču ir tikai papīrs. Un tas tiek atzīts, uz tā var atsaukties. Ja tā labi padomā — tad pasaule balstās uz papīriem. Bohēmijas Kārlim ir gudri, mācīti teologi, tie ap viņa kroni uzcēluši veselu papīra privilēģiju valni. Vai mēs Vīnē neesam tik gudri un mācīti kā tie tur Prāgā?»

Viņš aprunājās ar abatu. Kanclers atsauca viņa atmiņā hercoga Albrehta nāvi. Kā toreiz abats bija pavēstījis? «Defunctus est Albertus de Habs-burg, imperator Romānus.» Šie vārdi, sacīja kanclers, aizvien vēl degot hercoga Rūdolfa sirdī; tie degot kā mūžīgā uguns kapelās, tie degot dienu un nakti. Vecais vīrs klausījās, raudzīdamies viņā izdzisušu skatienu. Kanclers runāja pusvārdiem, aplinkus, sirmgalvis kaut ko murmināja.

Un pēkšņi atradās šie dokumenti. Gudrais abats tos bija sameklējis, pētot galma pils arhīvu. Tos klāja putekļi. Šie vērtīgie pergamenti bija gulējuši aizmirsti kādā arhīva stūrī. Neaptverami.

Kanclers paskaidroja hercogam, ka šie pergamenti tomēr nozīmē daudz ko vairāk nekā tikai vēsturisku niekošanos. Tiem bija milzīga, vitāli svarīga nozīme, tie spēja pacelt Habsburgu uz jauna, augsta, varena pjedestāla — blakus Romas imperatoram.

Drudžaini satraukts, Rūdolfs pārbaudīja papīrus. Pavisam bija pieci dokumenti. Tos bija izsnieguši Romas imperatori — pirmais Fridrihs, ceturtais Heinrihs, tie attiecās pat uz Cēzara un Nērona valdīšanas laiku. Tajos bija noteikts, ka Habsburgu namam jābūt izcilākam par pārējām vācu valdnieku dzimtām, tas jāatbrīvo no

apgrūtinošiem pienākumiem, tam jādāvā īpašas tiesības, Habsburgam jākļūst par impērijas pirmo, augstāko, uzticamāko valdnieku.

Rūdolfs lēnām, domīgi pacēla acis, palūkojās uz kancleru. Nopietni, gaužām mierīgi, atklāti tas raudzījās pretī. Tad Rūdolfs paņēma no galda pa-® pīrus, piespieda tos pie krūtīm, stingri pateica, i ka esot gatavs pieņemt cieņas apliecinājumus un 1 uzņemties atbildību, ko dievs līdz ar šiem dokumentiem viņam uzliekot.

Ar milzīgu sajūsmu viņš pavēstīja visai kristī- J gajai pasaulei par atrastajiem dokumentiem, kas ļļ viņam piešķirot vislielākās privilēģijas. Pie pā- ļ vesta, pie imperatora, visos galmos ieradās lielas I sūtņu delegācijas. Noturēja svinīgas mesas Habs- 1 burgiem piederošo zemju baznīcās. Rūdolfs sa- I jūsmā par savu dižumu pavēlēja pārvērst par ka- ļ peļu istabu, kurā viņš, Habsburgu galva, kas bija I cēlis dienas gaismā šos dokumentus, bija pie- ļ dzimis.

Vācu valdnieku kancelejās bija redzamas pār- ] steigtas sejas. Bohēmijas, Brandenburgas hercogu, ] Pfalcas grāfa juristi sarakstījās, sanāca kopā, pie- 1 sardzīgi apspriedās, skatījās cits uz citu, viens vārds ļ visiem bija uz mēles, tikai to sargājās izrunāt.

Beidzot šis vārds tika izteikts, to atveda no ļ Itālijas hronists Viļāni, — pēc īpaša lūguma savu . ] atzinumu bija pavēstījis Petrarka. Tas skanēja i skaidri ūn nepārprotami: dokumenti, kas apliecina austriešu nama privilēģijas, ir krāpšana, ļ rupjš viltojums. Tikai neviens neuzdrošinājās < svešzemnieka atzinumu likt lietā.

Dziļi neapmierināts, imperators Kārlis vēroja Habsburga rīcību. Viņam bija gandrīz sagandēts ļ

viss prieks par paša relikvijām, jo tagad ari sāncensim piederēja šādi dokumenti. Viņš nebija drošs par šo papīru īstumu, it īpaši Cēzara un Nērona izdotie dokumenti viņam šķita aizdomīgi, kaut gan latīņu teksts bija nevainojams. Tomēr pat pēc Petrarkas izteiktā atzinuma viņš šaubījās un neuzdrošinājās ne domās sev atzīties, ka pergamentus pilnā mērā uzskata par viltojumu.

Hercogs Rūdolfs sēdēja pie saviem vērtīgajiem dokumentiem, lasīja tos vēl un vēl, iedziļinājās, centās paturēt prātā katru ķeburu, katru papīra krociņu. Kanclers un abats Johanness noraudzījās viņā. Sapratušies, apmierināti viņi vēroja, kā hercogs aizvien vairāk privilēģijas uzskata par savu credo.

Atgriezusies Tirolē, Margarēte palika tāda pati iztukšota, dīvaini sastingusi. Viņa nerūpējās par valsts lietām. Uz Minheni ar kurjeriem vajadzēja sūtīt dekrētus, lai jaunais hercogs tos paraksta, bet tie nedējām un mēnešiem ilgi gulēja neaizskarti. Padomnieki rīkojās pēc saviem ieskatiem, vilcinājās, veica pagaidu pasākumus, jo nezināja, kas galu galā sagrābs varu — Vitelsbahs, Habsburgs, Maultaša vai Minhenes Apaļā galda bruņinieki. Paši svarīgākie jautājumi tika atlikti, tos neizlēma.

Margarētes garīgie spēki bija galīgi izsīkuši. Ar tik milzīgām pūlēm viņa bija guvusi panākumus, par jaunu iegrūsta dubļos, atkal uzraususies kājās. Un nu bija izrādījies, ka viss tikai tukši vārdi, muļķīgi, melīgi, nekaunīgi vārdi; skaidrība, tikumība, spēks, kārtība, jēga un mērķis bija tādas pašas muļķīgas frāzes kā dižciltība un bruņnieciskums. Frauenbergeram taisnība: pasaulē bija vienīgi tie septiņi prieki, par ko viņš ņirdzīgi dziedāja savā neķītrajā dziesmā, un vairāk itin nekas.

Ar gandrīz pedantisku alkatību neglītā, pavecā sieviete vadīja savas dienas pēc šāda parauga. Viņas galdi vai lūza no gardiem ēdieniem, stundām ilgi viņa sēdēja un mielojās, viņas virtuvēs sacentās burgundiešu, sicīliešu, bohēmiešu pavāri. No lieliem kausiem hercogiene dzēra stiprus, skrubinošus vīnus. No visa viņa gribēja baudīt, no visa nogaršot. Retas zivis, putnus, medījumus, gliemežus, kas tika gatavoti arvien citādā veidā — sautēti, vārīti, cepti, mandeļpienā, pikantā vīna mērcē. Negausīga, kāra, baiļodamās, ka varētu kaut ko nenogaršot, kaut ko nokavēt, viņa pieprasīja, lai piegādā arvien jaunus gardumus. Viņa agri gāja gulēt, vēlu cēlās, gulēja arī dienā daudzas stundas. Jo miegs — tas bija pats labākais. No Frauenbergera Margarēte bija pārņēmusi paradumu izstaipīties, skaļi žāvāties, knakšķināt pirkstu locītavas. Tur nu gulēja krākdama šī resnā, pavecā, baismīgi neglītā sieviete. Viņas cietie vara krāsās mati nokarājās taisnām šķipsnām. Uz sejas bija uzlikta mīklas maska — ēzeļmātes piena un ciklameņu sakņu pulvera maisījums, jo tas piešķīra ādai svaigumu.

Frauenbergers jutās apmierināts ar pārmaiņām, kas norisa hercogienē. Jā, Maultaša ir prātīga sieviete, tā bija ļāvusi sevi pārliecināt, atzinusi, ka viņa — Frauenbergera pasaules uzskats ir pareizs. Viņš atzinīgi uzsita Margarētei uz pleca. Ņēma viņas izpriecu rīkošanu savā ziņā.

Dīvainas baumas klīda pa Meranas pilsētu, pa Paseiras ieleju. Lai vieglāk iespējamas būtu nakts satikšanās, dzelzs grozs pie Tiroles pils stūra loga esot ierīkots tā, ka to varot nolaist lejā pagalmā un kopā ar viesi atkal uzvilkt augšā. Pils torņa cietumā, kā melsa, smokot favorīti, kas hercogienei kļuvuši par apgrūtinājumu. Ļaudis rauca degumu, kad runāja par Paseiras privilēģijām, tās kaktu krodziņiem, par atbrīvošanu no nodokļiem, par tiesībām medīt un izcirst mežus.

Hercogiene pārcēlās tālāk uz dienvidiem. Viņas mazā atpūtas mājiņa mirdzēja baltiņ balta; lejā melngani zils pusdienas saules tveicē kūpēja plašais ezers. Pussagruvušas kāpnes veda lejup, cauri granātkoku dārzam. Pār melngani zilo ūdens klaidu svinīgi slīdēja liela, raiba, izgreznota barka, kurā brauca neglītā hercogiene; ķīļa priekšā lēkāja' vizošas zivis, vienmērīgi cilājās airi, sakuldami ūdeni putās. Viņa bija iekārtojusies uz klāja, no barkas tilpnes skanēja mūzika.

Margarētes ceļā gadījās jaunais Aldrigeto fon Kaldonaco. Straujais, varaskārais septiņpadsmit gadu vecais zēns ar dzeltenbālo, dedzīgo seju, strupo degunu, lielajām, tumšajām, spriganajām acīm bija hercogieni jau redzējis Veronā, bet vēlāk Vičencā, kur Cari Grande Jaunākais, pats varenākais Lombardijas valdnieks, rīkoja svinīgu pieņemšanu. Mazais barons Aldrigeto bija vienīgais, kas no savas lepnās bagātās dzimtas bija palicis dzīvs Kastelbarkeru nežēlīgajās, asiņainajās cīņās. Viņš pats bija nikni cīnījies vairākās sadursmēs. Tagad lielākā daļa viņa cietokšņu un muižu atradās pretinieka rokās; Aldrigeto bija aizbēdzis uz slavenā veronieša galmu, gandrīz vai ar draudiem pieprasījis palīdzēt no jauna uzsākt cīņu. Aldrigeto bija savas sensenās dzimtas pēdējā atvase. Viņš bija bezgala izlutināts, nesavaldīgi ļāvās katram jūtu uzplūdumam. Sievietēm patika viņa dzeltenīgi bālā, zēniskā seja ar skarbajiem vaibstiem.

Viņš ieraudzīja Margarēti. Ieraudzīja to blakus varenajam della Skalam, tā gāja pa viņa pils kāpnēm, zvaniem skanot, starp godbijīgu, bruņās tērptu vīru rindām un noliektiem karogiem; redzēja viņu dīvaini neglītu, izkrāsotu, stingu seju, lepnā, greznā, ar dārgakmeņiem sētiņ nosētā zelta tērpā. Aldrigeto juta sev pievērstu viņas ilgo, savādo, nedzīvo skatienu. Viņš, protams, tāpat kā visi, bija dzirdējis noslēpumainos, baismīgos nostāstus par hercogieni — kā viņa, neapmierināma, savu pirmo vīru padzinusi, otro noindējusi, neremdināmajā alkatībā pazudinājusi neskaitāmus mīļākos. Itālijā viņu sauca par vācu Mesalīnu. Viņam glaimoja, ka Margarēte raugās uz viņu. Aldrigeto vilināja viņas vara, ar Margarētes palīdzību viņš varbūt varēs iznīcināt savus pretiniekus. Viņu vilināja bīstamās baumas, kas klīda par hercogieni. Viņš bija jauns, jo senas dzimtas vēlīna atvase. Viņu vilināja Margarētes neglītums.

Divus vasaras mēnešus hercogiene pavadīja pie plašā ezera kopā ar zēnu Aldrigeto. Bija tveicīgi karsts, arī naktis viņi gandrīz vienmēr pavadīja brīvā dabā. Margarēte bija likusi uzcelt teltis uz kādas mazas pussaliņas pie dienvidaustrumu piekrastes — starp seno romiešu villu drupām, zem mūžseniem olīvkokiem. Viņi gulēja šūpuļtīklos zem moskītu tīkliem. Melngani zils, it kā sastindzis pletās ezers.

Un notika kaut kas dīvains — nevaldāmais, straujais zēns ar dzeltenīgi bālo seju iemīlēja neglīto hercogieni. Viņš bija skaists, slaids, bāls, kā sadauzītās statujas, kas vietumis stāvēja zem olīvām. Viņa bija liels, varens, sastindzis, burvības pilns, neglīts elks. Kas gan salīdzinājumā ar viņu bija jaunās, smuidrās, spriganās meitenes, kuru krūtis cilājās straujāk, kad viņš tām tuvojās! Tīrās zostiņas tās bija, tukšas un dumjas, un aušīgas, visas vienādas. Hercogiene bija gluži citāda, tāda kā neviena, pārpilna mūžsenas gudrības, kalnu zemes valdniece, noslēpumaina, varena, vientulīga, savdabīga, no visa norobežojusies. Visus savus sapņus Aldrigeto saistīja ar hercogieni. Jau sen tā vairs nebija godkāre, savtīgums, ziņkāre, kas viņu pie tās vilināja. Kad Aldrigeto jūsmīgi viņai stāstīja par diženo valsti, ko tas gribēja saliedēt, sākot no Po upes līdz Donavai, un kad Margarēte lēnām pievērsa viņam savu skumjo, stingo, neizsakāmi neglīto seju, tad gadījās, ka viņš apklusa pusvārdā, aizmirsās. Kaut kas šajā sejā viņu pārvarēm mulsināja, lika notrīsēt, neizdibināmi, neatvairāmi valdzināja. Tā viņi kopā pavadīja tveicīgās dienvida stundas: hercogiene — liela, skumja, sena teiksmu būtne no pagātnē aizgrimuša laikmeta, neskaitāmu cīņu rētām izvagota, nogurusi no visa bezgalīgi daudz piedzīvotā, un zēns — smuidrs un lokans kā palmas zars, pēdējais, vēlīnais rupjo iekarotāju mazdēls, kura dedzīgās, tumšās acis baltganajā sejā raugās nākotnē, kas viņai jau bija kļuvusi par pagātni.

Viņa sadalīja granātābolu. Asinssārtā sula tecēja gar izkrāsotajiem pirkstiem. Platajā, neglītajā mutē pazuda stiklaini dzidrie graudi, tie sašķīda starp šķībajiem, lielajiem, stiprajiem zobiem. «Cik savādi!» viņa domāja. «Šis zēns noskatās, un viņam nav pretīgi. Gandrīz vai šķiet, ka viņš man nav pieķēries aiz savtīguma. Esmu kļuvusi veca, garīgi tukša, izsīkusi, un tagad gadās kāds, kas mani mīl.» Viņa atcerējās Kretienu de Laferti, noglaudīja ar neveiklo roku Aldrigeto mirdzoši melnos matus. Pēkšņi zēns pagrieza galvu, iekoda viņai rokā. Tad sāka smieties, taču bez ļaunuma. Sudrabotas mirdzēja olīvas, pusdienas dūmakā mirguļoja rāmā snaudā iegrimušie, svētlaimīgie ezera krasti.

Kamēr hercogiene atradās Itālijā, Tirolē par viņu sāka klīst aizvien dzēlīgākas un zemiskākas baumas. Tika melsts, ka viņa esot ragana, pa naktīm vīriešiem izsūcot asinis, varot vienlaikus atrasties divās vietās; tai laikā, kad viņa mita Veronā, Traminā bija redzējuši kādu sievu tumšsarkanā zirgā jājam pa gaisu. Arvien biežāk varas iestādēm vajadzēja likt publiski nopērt ļaudis, kas bija necienīgi izteikušies par hercogieni.

Margarēte pavadīja laiku, gurdi un laiski gulēdama barkā ezera krastā. Apstājās stundas, dienas, mēneša ritējums. Ja barka aizpeldēja zem kokiem, ezers pēkšņi it kā sastinga, baisas, trīsoši saltas ēnas pamodināja no siltās mijkrēšļa snaudas. Zēns Aldrigeto tātad mīlēja viņu. Viņš bija slaids, skaists, sievietes, sastopot viņu, skatījās viņā ilgpilnām, valgām acīm, bet Aldrigeto mīlēja hercogieni; taču viņa bija pārāk iztukšota un izsmelta, lai par to priecātos. It kā no tāluma viņa atcerējās Frauenbergeru: gulēšana ir vislabākais. Gurduma pārņemta, viņa vēlējās tikai

vienu: uz visiem laikiem tā palikt, iegrimt

snaudā, tveices pilnajā vasarā liegi, klusi izgarot kā saules apstarots ūdens.

Pa to laiku Minhenē bija jau noorganizējusies muižnieku. apvienība — bavāriešu Artus galma Apaļā galda bruņinieku apvienība. Krāšņi, ceremoniāli tika svinēti dibināšanas svētki, uzņemti un iecelti bruņinieku kārtā atsevišķi locekļi, iesvētīts karogs, Agnese fon Flavona kronēta par apvienības karalieni. Pēc tam sekoja liels turnīrs, tika klāti dzīru galdi, rīkotas plašas medības ar dzinējiem.

Jaunajiem varmācīgajiem apvienības locekļiem prinča Fridriha idejas bija gaužām pa prātam. Viņi dzīvoja, viņi bija jauni, viņi bija — visa pasaule. Viņos kūsāja nevaldāma varaskāre, pār mēru liela vēlēšanās trakot, kliegt, radīt nebeidzamu, jautru kņadu, visu sev apkārt sagraut. Piepildīt pasauli ar savu jaunību, kas pati nezināja, kurp traukties, kur likt savu spēku, kam trūka mērķtiecības un lietderības, kā veldzēt savas alkas kaut ko paveikt, darīt.

Princis Fridrihs šai neskaidrajai, vardarbīgajai tieksmei bija devis skaistu, skanošu nosaukumu, kaut ko tādu, kas ietver sevī noteiktu jēdzienu, ideju, ideālu. Jaunie pārgalvīgie, kauslīgie baroni pēkšņi jutās tā, it kā viņiem būtu uzticēta īpaša misija, viņu pusē bija dievs, tiesības, vara, viņi bija laimīgi.

Kur gan vēl citur ēda un dzēra tik negausīgi kā Minhenes galmā? Kur gan vēl citur notika tik grandiozas medības? Kur vēl turnīrā laikā tik daudzi aizgāja bojā, skanēja tāds svinību troksnis? Druskas, ko atmeta ākstiem un punduriem, kas maisījās viesiem pa kājām, bija bagātīgākas nekā daža laba sīkāka valdnieka kungu galds. Jaunie baroni bija tik nadzīgi uz plūkšanos, ka uzbruka pat gluži svešiem. «Vai ir vēl cildenāka sieviete par Agnesi fon Flavonu?» Un, ja uzrunātais atbildēja, ka viņš šo dāmu nepazīstot, svešo nogalināja divkaujā. Pēc medībām viņi nodedzināja zemnieku mājas, veselus mežus, lai būtu svētku apgaismojums nakts dzīrēm brīvā dabā.

Galma dejas bija pārāk izsmalcinātas un garlaicīgas. Flautas vietā vaidēja dūdas, arfas vietā skanēja mutes ermoņikas. Dejoja vienkāršas zemnieku riņķa dejas — ridevancu, hopeldeju, vēl citas lempīgas, neveiklas dejas un, uzsizdami sev pa gurniem, uzdziedāja neķītrus pantus. Braukāja apkārt kā satracināti lāči, cēla gaisā sievietes, ka svārki pāri galvai plīvoja, un, skanot pārmērīgi skaļiem smiekliem, ne visai krietnā veidā gāza viņas gar zemi. Meta kauliņus, krita bezjēdzīgā azartā, paspēlēja saimniecības, pilis, muižas, dažreiz arī saņēma tās atpakaļ kā dāvanu; gadījās, ka partneri nosita. Visiem pa vidu streipuļoja apreibušie, vīns neturējās tiem iekšā. Dziedāja rupjas, ciniskas dziesmas, visu cauru nakti Minhenes šaurajās ieliņās ņirdzīgas, ķērcošas balsis klaigāja Frauenbergera dziesmu par septiņiem priekiem.

Jaunais hercogs Meinhards, tukls, labsirdīgs, pastulbs un apmierināts, staigāja pa trokšņaino baru, lepojās, ka viņš ir galvenā persona šajās svinīgajās un slavenajās svētku izpriecās, kas sarīkotas viņam par godu. Viņš katram vēlīgi uz« smaidīja, sacīja, ka šodien viss atkal esot īpaši labi izdevies. Jūsmīgi raudzījās uz slaido, tumšmataino princi Fridrihu. Paglaudīja savu mazo murkšķi Pēteri, stāstīja dzīvnieciņam, kas viņā cieši raudzījās, ka jūtoties gaužām labi, valdīšana esot viegla un vienkārša lieta, daudz patīkamāka, nekā viņš iedomājies.

Agnese nevērīgi un ar labpatiku pieņēma šo daudzo jauno cilvēku pārmērīgo dievināšanu. Pavisam nejauši viņa ieraudzīja, ka sejas āda šur tur k|uvusi vai nu pārāk asa, vai apvītusi, ka parādījusies kāda sīka, sausa rieviņa pie mutes kaktiņa, pie acs, redzams kāds krāsu zaudējis mats, manīja, ka kustības prasa mazliet vairāk piepūles, kļūst gausākas, ka uzkrājas tauki. Agnesei bija nepieciešams, lai jaunie ļaudis viņu neprātīgi dievinātu, tā apliecinot viņas pievilcību, viņai bija nepieciešama šī trokšņainā pielūgsme, viņa it kā peldēja tajā, bija patīkami izjust prinča Fridriha neapvaldīto jūsmu.

Bavārijas-Landshutas princis visā šai trokšņainajā burzmā tomēr neaizmirsa savus politiskos plānus. Viņš nemanīja skaļumu un rupjības, viņš redzēja tikai varu; viņš nemanīja negausību un plītēšanu, redzēja kundzību un spožumu. Kopā ar Artus galma Apaļā galda bruņinieku apvienības vadītājiem — Abensbergu, Lāberu, Hipoltu fon Šteinu viņš sagrāba valsts lietu vadību savās rokās. Jaunais hercogs viņiem uzticēja visu, ko vien viņi gribēja: padomi, pārvaldi, zīmogu. Valsti vadīja gan pie dzīru galdiem, gan medību laikā. Augstprātīgi, tukšojot vīna kausus, tika apstrīdētas pilsētu privilēģijas, zemniekiem uzliktas bezjēdzīgi bargas klaušas. Vecais rīkojums, kas zemnieku galdam liedza medījumus un zivis, uz ko tiesības bija vienīgi kungam, tika ieviests jo stingri no jauna. Meinharda galma uzturēšana, dzīrotāju izpriecas izmaksāja ārkārtīgi dārgi. Do-mēnes tika izputinātas. Muitu ienākumi, nodevas, pilsētu naudas līdzekļi netika iztērēti sabiedriskām vajadzībām, bet izlietoti Apaļā galda bruņinieku apvienības mērķiem. Tika paaugstināti nodokļi. Meža zvēru nodarītie zaudējumi bija neiedomājami lieli, zemnieks, kas pats sev kaut kā mēģināja palīdzēt, tika nežēlīgi nomocīts līdz nāvei. Daži no Apaļā galda bruņiniekiem uzbruka pat tirgotāju transportlīdzekļiem; sākumā tas notika tikai pa jokam, bet vēlāk jau kļuva par vēlamu bagātības pavairošanas paņēmienu. Tirdzniecība un amatniecība panīka, jo ceļi nebija vairs droši.

Pilsētu iedzīvotāji kurnēja, zemnieki vaidēja. Tiroles augstmaņi stāvēja pie robežām, hercogs Stefans, Habsburgs, vēl nekā neuzsāka, taču uzacis tam bija draudīgi savilktas. Šad un tad kā viesis Apaļā galda bruņinieku apvienībā ieradās Frauenbergers; iestāties apvienībā neviens viņu neaicināja. Viņš tomēr nemaz nejutās aizvainots, jokojās, musināja; nebija noliedzams — viņš gluži labi prata kungus uzmundrināt. Hercogs Stefans aizsūtīja dēlam sirdīgu vēsti: viņš zaudēšot savu mantojumu Lejasbavārijā, ja neatgriezīšoties Landshutā. Princis Fridrihs neatbildēja, sūtni iekala važās.

Ari Habsburgs, kaut gan gudrāk un mierīgāk mēģināja visu izzināt, piedzīvoja Minhenē neveiksmi. Hercogs Rūdolfs bija ar Ungārijas karali noslēdzis savienību pret imperatoru Kārli. Kādā sle-

I

penā vēstulē viņš uzaicināja Meinhardu iestāties šajā savienībā, uzskatīdams imperatoru par Vi-telsbaha īsto ienaidnieku. Bet princis Fridrihs, atbalstīdams tikai pārlieku augstprātīgo prestiža politiku, neuzskatīja nevienu no impērijas firstiem par līdzvērtīgu Vitelsbahiem, atzina vienīgi Romas imperatoru, negribēja sabiedroties ar parastu teritorijas pārvaldītāju un vismazāk jau ar nekaunīgo Habsburgu. Nē, kaut arī politiskās un ekonomiskās intereses bija pretrunā ar to, Vitel-sbahi, lepni un dižciltīgi, aiz tīri ideāliem motīviem atbalstīja vienīgo viņiem līdzvērtīgo vācieti — Romas imperatoru.

Maltītes laikā kāds raibi tērpies kuprains galma āksts uzsprauda uz sava kupra slepeno vēstuli, ko bija sūtījis Habsburgs — pirmais, augstākais, uzticīgākais impērijas firsts. Izraibinātais punduris, bez mitas dziļi klanīdamies, skraidīja no viena viesa pie cita, rādīja uz savu kupri un slepeno vēstuli, kurā Austrijas hercogs ļaunprātīgi nozākāja imperatoru. Tad Fridrihs kā līdzīgs līdzīgam Meinharda uzdevumā nosūtīja caurumaino, notraipīto vēstuli ar frāžainu pavadrakstu imperatoram uz Prāgu.

Pie pussalas, ezera dienvidaustrumu pusē, piebrauca barkā vecum vecais Viktringas Johan-ness. Viņu pavadīja divi klostera brāļi, noslēgtā lādē viņš veda līdzi savu hroniku — «Ticamu notikumu grāmata», kuru nu bija galīgi pabeidzis.

Vecais, gudrais vīrs bija pavisam izkaltis. Viņš bija tik daudz pieredzējis, visiem cilvēkiem un notikumiem veltījis skaistas vārsmas, visu apsvēris un aprakstījis savā grāmatā. Kas vēl joprojām notika, tas varēja vairs būt tikai variācijas par to, ko viņš jau attēlojis. Turklāt viņš bija dabūjis zināt, ka Džovanni Villani, kāds itālietis no Florences, strādā pie tikpat plašas un pamatīgas hronikas kā viņš pats. Lai gan abats jau stāvēja pāri jebkādiem prāta saviļņojumiem un veltīgiem satraukumiem, viņš tomēr bija sarūgtināts, kad dzirdēja gudrus un kompetentus vīrus cildinām itālieša darbu. Godkārīgais svešzemju literāts savu uzdevumu veica viegli; tas centās pēc sensacionāli izskaistinātiem aprakstiem, kādi izraisa spēcīgu efektu, kamēr viņš, zinātnieks, ar lielu atbildības sajūtu noslīpēja, noapaļoja, pamatīgi noskaidroja visus datus, faktus, vienmēr paturēdams prātā, cik liela nozīme darbam kopumā.

Beidzot viņš bija nolēmis pielikt punktu. Abats diktēja klostera brālim sekretāram: «Es atstāju citu ziņā — vēlākajām paaudzēm turpmākos notikumus attēlot labāk un šeit beidzu savu rakstīšanu, un, proti, kā es vismaz pats labprāt vēlētos, labā un vēstures cienīgā veidā.» Viņš kaut ko murmināja, ķiķināja, uzlika klostera brālim sekretāram savu kalsno roku uz pleca, ar neīstu, liekuļotu pazemību diktēja pēdējo teikumu: «Bet, ja mans darbs nav izdevies tik labi, tad lai man tiek piedots, jo es to uzņēmos par slavu svētajai un nedalāmajai trīsvienībai, lai gods, slava un cildenums tai mūžu mūžos. Āmen.»

Vecum vecais vīrs sēdēja olīvkoku un tūkstoš gadus vecu drupu ēnā un pasniedza hercogienei savu darbu, cerēdams, ka viņa — vērīgā skolniece to izpratīs. Margarēte bija atlaidusies guļamtīklā, lēja savā lielajā mutē atvēsinātu apel-

šinu sulu; slaids, balts kūtri grozījās jaunais Aldri-geto, laiski vīpsnādams par bezzobaino sirmgalvi.

Kad pienāca vakars un kļuva vēsāks, viņa lika, lai brālis sekretārs lasa priekšā. Plūstošā, zemā, mierīgā balsī garīdznieks recitēja abata veltījumu un ievadvārdus. Minēdams daudzus citātus, viņš stāstīja par to, kā dzīve un īstenība kļūst par vēsturi, kā nekas cits no dzīves un esamības nepaliek pāri kā vien vēsture un kā vēsture ir visas rīcības galvenais mērķis un tās labākais pamats. Kas cits paliek pāri no dižiem vīriem kā vien atmiņas, kuras ir kā aromāts, ko atstāj ar āboliem piekrauti kuģi krastā, kad paši jau ir tālu prom otrā krastā? Šādā pavērsienā viņš sāka izanalizēt pēdējo simt divdesmit gadu notikumu gaitu, apcerēt, cik īsa ir cilvēka dzīve, cik iznīcīga ir daba, cik nepastāvīga laime, cik mainīga im gaistoša pasaulīgā slava.

Margarēte domāja: «To visu es jau zinu, un tas mani vairs neskar. Mana dzīves programma jau ir pagātnē.» Bet pamazām, klausoties, kā garīdznieks zemā, mierīgā balsī turpina lasīt par dažādiem notikumiem — kā raibie, naivie, viltīgie, nekaunīgie, maigie, svarīgie, nenozīmīgie atgadījumi nomainīja cits citu, lēnām norima, iegūla atmiņā, tad atkal uzpeldēja un atkal pagaisa, tāpat kā iepriekšējie un nākamie, pamazām tas viss savaldzināja, aizrāva hercogieni, viņa iegrima attēlotajā laika straumē. Meinhards, dižais Tiroles grāfs, stiprs, viltīgs, drošs; viņa bija daļa no Meinharda. Šie novadi, kas tik ilgi bijuši atšķirti: viņa bija darījusi visu iespējamo, lai tos atkal, kā nākas, apvienotu. Šīs pilsētas, kas sākumā bija mazas, nožēlojamas apmetnes, — viņa bija

veikusi visu iespējamo, lai tās izaugtu lielas, ziedošas. Un tagad Margarēte bija atšķirta no plūstošās straumes kā nederīgs, sastāvējies ūdens. Dzīve uz mazās pussalas Margarētei piepeši likās neizsakāmi muļķīga. Olīvkoki, senās drupas, apelsīnu birzs — vai tas viss nebija tikai tukša, dumja, pretencioza dekorācija? Kā gan viņa varēja paslēpties nedzīvajā, tveicīgajā, vientulīgajā vasarā, kamēr tur, viņas zemē, risinājās vareni, satraucoši, postīgi notikumi, kamēr vācu valdnieki plēsās ap viņas nabaga smaidošo, muļķīgo dēlu? Bet kas viņai to visu aizstāja? Zēns Al-drigeto, glīts, mazs zēns.

Visu nākamo dienu viņa lasīja «Ticamu notikumu grāmatu». Vecum vecais vīrs staroja aiz prieka, pretēji savam paradumam dzēra vīnu, ar drebošo roku lielāko daļu izlaistīdams, galva viņam trīcēja. Tad hercogiene sūtīja kurjeru uz Vičencu pie Cari Grande — viņai esot neatliekami ar to jārunā.

Noslēpumaini, vēlīgi smaidīdama, Margarēte nevērīgi atvadījās no zēna, pārvilka ar roku pār viņa mirdzoši melnajiem matiem, noglāstīja viņa dzeltenbālo seju. Sacīja, ka pēc trim dienām atgriezīšoties. Zēns laiski ļāvās viņas maigumam, tad pēkšņi it kā draiskodamies ar stiprajiem pirkstiem sāpīgi saspieda viņas rokas locītavu un smaidot ļāva aizbraukt.

Vičencā viņas saruna ar della Skalas kungu bija īsa. Gudrajam, enerģiskajam augstmanim hercogiene patika, ar viņu varēja ātri un lietišķi apspriesties. Viņa sacīja, ka epizode ar mazo Aldrigeto esot beigusies, zēns viņai palikšot labā, jaukā atmiņā. Lai viņa zēnu šādā atmiņā varētu

paturēt, della Skalas kungam jāizdarot viņai pakalpojums un jāparūpējoties, lai tas pazustu. Can Grande vērīgi un saprotoši palūkojās viņā ar savām brūnajām, izvelbtajām acīm, kas mirdzēja enerģiskajā, tuklajā sejā, pieklājīgi paklanījās.

Pēc tveices pilnās vasaras skurbuma Margarēte atgriezās dzimtenes kalnu dzedrajā gaisā. Viņu sveica bez īpašas sajūsmas. Zeme cieta. Minhe-nes Apaļā galda bruņinieku apvienības valdība klausīja Agneses avantūristiskajām kaprīzēm, pakļāva Tiroli dažādiem eksperimentiem, novārdzināja zemi. Pilsētas panīka, zemnieks, iedams postā, kurnēja. «Maultaša mūs iedzīs nabadzībā,» dzirdēja sakām. «Viņa mums izsūks asinis. Nu, kad markgrāfs miris, skaidri saprotams, ka viss labais nācis no viņa, bet sliktais — no hercogienes.» Margarēte ar stingru roku pievilka grožus. Sāka izskaust lielākās ļaunprātības. Rūpējās, lai tik nesaudzīgi netiktu izpildīti rīkojumi, kas nāca no Minhenes. Tauta atviegloti uzelpoja. «Ak, nu beidzot ir iejaukusies Agnese fon Flavona! Skaistā, dieva svētītā Agnese! Mūsu eņģelis, mūsu glābēja!»

Šennas pils lodžijā kopā ar burggrāfu sēdēja Margarēte. Pa sienām pastaigājās raibi tērpti bruņinieki — Garels no ziedošās ielejas, Lauvas bruņinieks.

— Cik labi, ka jūs esat pamodusies! — sacīja fon Šennas kungs.

Gaiši un līksmi cits aiz cita virknējās viļņainie kalni. Pūta spirgts vējš. Gandrīz jau nogatavojušies augļi un vīnogas spīdēja saulē.

— Kāpēc jūs mani nepamodinājāt agrāk? — vaicāja Margarēte.

— Cauri šai vasarai jums vajadzēja iziet vienai, hercogiene Margarēte, — Šenna atbildēja.

Frauenbergers svepstēja:

— Cik žēl, ka jūs jau esat visu izbeigusi, hercogiene Maultaša! Viņš bija glīts zēns dzeltenbālu ādu, dienvidnieka tips. Un jums tik bezgala padevīgs. Tā vis negadās katru dienu. Kas jūs sagaida šeit? Darbs, cūcības, mēsli. Būtu jūs mierīgi ļāvusi Minhenes zeperiem iztrakoties. Tie jau paši būtu dabūjuši galu savā trakumā.

Sniegiem dāsnajā janvārī hercogiene devās nogurdinošā ceļā uz Minheni, lai uz vietas apskatītu, kā saimnieko Bavārijas Apaļā galda bruņinieki. Ar neuzticību, atturīgi, ļoti oficiāli viņa tika sagaidīta galvaspilsētā. Kad viņa uzstāja stingrāk, lai Meinhards sniedz viņai skaidru informāciju, tas izvairījās, muļķīgi smaidīdams, sacīja, ka valdot kopā ar saviem bruņiniekiem, -nomurmināja kaut ko par «bābiešu» valdīšanu, beigu beigās izgāza krūtis, noskandēdams dažus prinča Fridriha teiktos vārdus par aristokrātiskiem principiem, kas jāliekot sīkmanīgā, modernā pūļa režīma vietā. Viņai bija saruna ar Landshutas princi. Slaids, pieklājīgs, augstprātīgs — tas Margarētei paskaidroja, ka, viņaprāt, hercogs Meinhards esot pilngadīgs. Tam pašam esot teikšana, kam uzticēt savu zīmogu. Taču viņas — mātes padoms vienmēr tikšot uzklausīts. Vairāk neko Margarēte nepanāca.

Visur hercogienei iznāca saskarties ar Agnesi. Agneses krāsas, viņas parašas, viņas untumi, modes, simpātijas veidoja galma seju, noteica valsts valdīšanas raksturu.

Agnese ieradās pie hercogienes vizītē, kā to prasīja etiķete. Slaida, vienkārša viņa sēdēja pretī neglītajai, neveiklajai, izkrāsotajai, grezni ģērbtajai Margarētei. Viņas dziļās, zilās acis pieklājīgi smaidīja, pašpārliecinātā triumfā raudzīdamās otras sievietes izteiksmīgajās, caururbjošajās, draudīgajās acīs. Kamīnā liesmoja gaiša uguns, degošā sandalkoka smarža pildīja lielo, krēslaino telpu.

— Vai jūs tagad pastāvīgi dzīvojat Bavārijā? — jautāja Margarēte.

— Nebūt ne, hercogienes kundze, — atbildēja Agnese, un viņas mazliet griezīgā balss krasi atšķīrās no Margarētes maigās, zemās balss. — Esmu nodomājusi jau tuvākajās nedēļās doties uz Taufersu. Nepieciešama mana klātbūtne tur, protams, nav. Man ir krietni ierēdņi; arī fon Frauenbergera kungs ir tik laipns un rūpējas par mana īpašuma pārvaldīšanu.

Hercogiene klusēdama uzmanīgi aplūkoja Agnesi. Viņa bija kļuvusi mazliet pilnīgāka; taču viņas āda bija pavisam svaiga. Viņa sēdēja viegla un vingra; tumšā kleita izcēla maigo, gludo kaklu. Dievināšana, ko viņai parādīja visi šie jaunie cilvēki, kā redzams, bija lielisks jaunības avots, labāks nekā peldes un smiņķis. Tik droša un uzvaras apziņas pārņemta viņa tur sēdēja, tā ka ap šaurajām lūpām tik tikko vairs bija samanāms izsmiekla vaibsts.

— Jūs atkal daudz nodarbojaties ar politiku? — Margarēte jautāja.

— Nē, cienītā kundze, — Agnese atteica, kļūdama visai uzmanīga un saspringta. — Hercoga kungs un princis Fridrihs dažkārt pajautā, kādas ir manas domas. Es tad arī neizvairos; kālabad lai to darītu? Bet tās ir tikai muļķa sievietes domas un nekas vairāk. — Viņa runāja ārkārtīgi laipni.

— Es uzskatu, ka jūsu domas ne vienmēr ir pareizas, grāfiene Agnese, — Margarēte teica. — Jā, runājot pavisam atklāti, esmu pārliecināta, ka reizēm tās pat kaitē valstij. Gribu jums kaut ko ieteikt, — viņa jautri, gandrīz kā jokodamās, sacīja. — Kā būtu, ja jūs turpmāk savas domas izteiktu tikai attiecībā uz Bavāriju?

Agnese ļoti moži, ar tādu pašu vieglu, sirsnīgu jautrību kā Margarēte, viņai atbildēja:

— Jūs esat mana valdniece, cienījamā kundze. Bet vai arī hercogs Meinhards nav mans valdnieks? Ja nu viņš katrā ziņā grib dzirdēt manas domas kādā jautājumā par Tiroli? Lai ar kādu prieku es cenšos izpildīt katru jūsu gaišības vēlēšanos, bet, ja hercogs prasīs, lai pasaku savus, bez šaubām, muļķīgos uzskatus, — vai es to viņam drīkstu liegt? Taču pietiek, protams, ar mazāko mājienu no jūsu puses, un maniem aušīgajiem vārdiem vairs nebūs nekāda svara.

Abas dāmas uzlūkoja viena otru, abas smaidīja. Triumfējošā izteiksme skaistules smaidā un acīs, šķiet, atkal kļuva manāmāka. Tad tika runāts par kaut ko citu. Par Minhenes galma pils arhitektoniskām izmaiņām, par matu tīkliņiem, kuri, tāpat kā Prāgā, arī te nākuši modē. Margarēte bija uzlikusi smagu, zeltainu tīkliņu uz sausajiem, cietajiem, krāsotajiem rudajiem matiem. Agnese nevērīgi pārvilka ar roku pār saviem biezajiem, spīdīgajiem matiem; viņa nevarēja pie šīs jaunās modes pierast.

Imperators Kārlis dzīvoja lielā greznībā savā Nirnbergas pilī. Rīkoja dzīres, turnīru. Pieņēma pilsētas rātskungus. Svešzemju māksliniekus, zinātniekus. Imperatoram bija ar viņiem garas, patīkamas, interesantas sarunas. Viņš te atpūtās — tālu no galvaspilsētas, no valsts lietu kārtošanas. Viņš piedalījās plašajos karnevāla svētkos, kurus bagātā pilsēta rīkoja par godu Romas majestātei.

Imperatora bārda, līdzīga nošķeltam ķīlim, saka jau mainīt krāsu, kalsnās sejas āda bija kļuvusi pelēcīga, krunkaina. Bet virs mazliet plakanā deguna viltīgi un ļoti moži raudzījās spriganas acis, garais, kaulainais stāvs kustējās ātri, droši.

Imperators jutās apmierināts. Viņš bija nogaidījis, kamēr vara viņa rokās stingri nostiprinājās. Tikai tad laida pasaulē bērnu. Dievs svētīja viņa apdomīgo piesardzību: piedzima dēls, smags, veselīgs puisēns, kuram nu varēja atstāt mantojumā impēriju. Aplaimotais tēvs nosūtīja kā svaidīšanas dāvanu uz Ahenu tīru zeltu sava bērna svarā, tad nometās ceļos relikviju vidū un ģindeņiem pasludināja: «Man, Kārlim Ceturtajam, Romas imperatoram, ir dēls un mantinieks. Jūs, mīļie, godātie svētie, jūsu gaišības mocekļi! Lūdziet par Vencelu, manu dēlu!»

Līksms viņš tagad mita Nirnbergā, priecājās par saviem dzejniekiem un arhitektiem, izvairījās no

\

politikas, viegli un brīvi sarunājās par cilvēcīgām un dievišķīgām lietām ar kancleru, daudz pieredzējušu teologu, kas sekoja pasaules notikumiem, vairoja savu relikviju un citu dārgumu kolekciju, izklaidējās kamaniņu braucienos, maskarādēs, turnīros.

Negaidīti šajās bezrūpīgajās dienās ielauzās hercogiene Maultaša. Imperators un viņa augstmaņi bija galīgi pārsteigti. Kopš tā laika, kad Kārlis bija aplencis Tiroles pili, Margarēte pret viņu izturējās vēsi, ļoti oficiāli. Viņas ierašanās, kanclers rakstīja savam draugam, Magdeburgas arhibīskapam, esot viena no piecpadsmit brīnum-parādībām pirms pastarās dienas. Viņš pa krietnam pairgojās par vācu Mesalīnu, šo moderno Krīmhildi, kas tagad parādoties te galmā, pēc tam kad visu mūžu personiskas mīlestības un naida dēļ sējusi postu un nesusi bēdas savai zemei un ļaudīm. Kanclers attēloja, kā viņa, šī lempīgā sieviete, kārpaina kā krupis, resna kā alus vāts, turnīra laikā sēdējusi ložā blakus skaistajai Hoenloes princesei.

Imperators bija labā omā un savu bijušo svaini saņēma reizē labvēlīgi un zobgalīgi. Jā, abi reiz bijuši jauni. Tajos laikos, kad viņš izbeidzis sava tēva uzsākto Itālijas dēku, viņam bijusi daža laba sirsnīga saruna ar Margarēti. Viņa bijusi gudra princese, taču ne pietiekami savaldīga. Margarēte nesātīgi gribējusi nobaudīt no visa, tādēļ galu galā arī visu zaudējusi. Viņš toties savu temperamentu gudri apvaldījis, viņš bija Romas imperators, un viņam bija dēls, kuram varēja atstāt mantojumā nostiprinātu valsti. Viņa klīda apkārt pa pasauli. Viņas zemes izšķērdēja vārgulīgs, neizdevies jauneklis, rotaļlieta jebkuram, kas tikai prata to paņemt. Turpretī viņa brāli Johanu Margarēte esot nonievājusi, apkaunojoši padzinusi, no Tiro-les pils, un pēc tam kūrijai vajadzējis visu izgrozīt tā, it kā laulībā ar Johanu nevarētu rasties nekāds labais mantinieks. Imperators nespēja liegt sev prieku — stādīja viņai priekšā stalto, glīto Johana dēlu. Kuram tad nu bija labāks mantinieks — viņai vai Johanam?

Seni notikumi. Seni notikumi. Margarēte klusēdama pacieta ironiju un pazemojumu, pacieta to ar lietišķu mieru, ko varbūt bija iemācījusies no ebreja Mendeļa Hirša, ar nosvērtību, kas ļauj mierīgi panest iepriekšējās formalitātes, lai tikai sasniegtu mērķi. Tad viņa sūdzējās. Sūdzējās par Apaļā galda bruņinieku trakulīgajām ļaundarībām, kas izposta zemi. Imperators klausījās; viņš izjuta puiciski nebēdnīgu, ļaunu prieku. Margarē-tei viņš apgalvoja, ka ir personiski ieinteresēts šajā lietā, taču uzsvēra, ka pēc tik daudzu gadu nogurdinošas valdīšanas esot atļāvies dažas nedēļas atpūsties. Un tas viss galu galā attiecoties tikai uz Vitelsbahu namu. Bet, atgriezies Prāgā, viņš tomēr visu labvēlīgi apsvēršot. Arī atkārtotā uzbrukumā Margarēte nepanāca neko vairāk; viņa bija veltīgi pazemojusies. Kārlis acīmredzot bija cieši nolēmis ievērot neitralitāti un ar smīnu noskatīties, kā Vitelsbahu dzimta iekšēji kļūst vājāka.

Starp citu, pavecais imperators izturējās pret hercogieni ar amizantu, gandrīz parodisku galan-tumu, kas agrāk Margarēti būtu ārkārtīgi saniknojis. Lielu baudu viņam sagādāja pacilātā līksmība, kāda valdīja viņa brīvdienu un karnevāla laikā, savai laimei, saviem panākumiem par fonu viņš izmantoja šo godkārīgo sievieti, kuras cerības bija pilnīgi sabrukušas. Gandrīz labsirdīgi viņš ar kancleru pazobojās par Maultašu. Vienos dārgakmeņos mirdzēdama, kā elks viņa bez mazākā mulsuma visspilgtākajā dienas gaismā parādījās kopā ar imperatoru. Tauta hercogieni uzlūkoja ar lielu izbrīnu. Bet viņa redzēja tikai savu mērķi: Tiroli, pilsētas. Agnese jāpadzen, valsts jāizrauj no viņas rokām. Tik pārņemta Margarēte bija ar šo domu, ka ne mirkli neapjauta, kas viņa šim galmam un pilsētai bija: šā karnevāla groteska kulminācija.

Agnesi visai uzmundrināja saruna ar hercogieni. Hercogiene bija piedāvājusi izlīgumu, atsacījusies no turpmākās cīņas. Netieši atzinusi sevi par uzvarētu. •

Agnese zināja, ka Apaļā galda bruņinieki vieni paši ilgu laiku varu savās rokās noturēt nespēs. Pilsētas, visi dižciltīgie, kas nepiederēja pie bruņinieku apvienības, viņiem pretojās. Pie robežām, izdevīgu brīdi gaidīdams, stāvēja Habsburgs, draudēdams — Vitelsbahs. Ja tagad no dienvidu puses vēl māksies virsū Maultaša, tad nebūtu prātīgi mēģināt bez sabiedrotajiem noturēt zemi savās rokās.

Princis Fridrihs to nepavisam negribēja atzīt. Slaidais, stūrgalvīgais, tumšmatainais jauneklis mētājās ar skaļām frāzēm par sava zobena spēku un savām tiesībām. Agnesei viņš ļoti patika. Bet viņa domāja par Frauenbergeru — kā tas, liekus vārdus netērēdams, ar savu jautro, bīstamo smaidu izgaisina pārmērīgi puicisko aizraušanos ar tukšiem niekiem. Viņa viegli, laiski nopūtās, noglaudīja prinča tumšmataino galvu, piesardzīgi saka mudināt viņu samierināties ar tēvu, hercogu Stefanu, lai Vitelsbahi vienoti būtu cīņā pret Habsburgu, pret Maultašu. Kā dzelts princis apsviedās, spītīgi atmeta galvu, dziļi aizvainots, ka Agnese uzskata viņu par tādu, kas spēj to izdarīt. Agnese klusēja, viņas pārdrošās lūpas smaidīja, viņa visu laiku glaudīja princim galvu.

Pēc dažām nedēļām Stefans, lejasbavārietis, un Reinas pfalcgrāfi Ruprehts Vecākais un Jaunākais noslēdza ar Minhenes un vienpadsmit citu Bavārijas pilsētu rātēm un birģeriem, kā arī ar divdesmit diviem Bavārijas baroniem savienību pret tiem, kas sevi dēvēja par Apaļā galda bruņiniekiem un kas bija padarījuši hercogu Meinhardu svešu viņa zemēm un to ļaudīm. Viņi atsacījās atzīt ministrus, kas bija pakļāvuši savai ietekmei Meinhardu, viņa padomes un pārvaldes, Apaļā galda bruņinieku apvienības zīmogu izsludināja par nederīgu, rīkojumus un likumus, ko tie izdeva, par spēkā neesošiem. Viņi uzņēmās jauno hercogu izglābt no kauna, kādā bruņinieki viņu iegrūduši, ietekmēt tā, lai viņš savu valdnieka varu izprastu pareizāk un izlietotu saprātīgāk.

Apaļā galda bruņinieki protestēja cēliem, skaļiem vārdiem, dažus Minhenes pilsoņus paņēma kā ķīlniekus, paziņoja, ka viņi dumpiniekus likšot pakārt aiz kājām kā kraupainus suņus. Pa to laiku augšzemes atsevišķās pilsētās Apaļā galda bruņinieku karaspēka daļas tika atbruņotas un

ļ

arestētas, ierēdņi, kas grasījās iekasēt nodokļus, tika piekauti. Minhenes dzīrotāji izgāza savas dusmas uz ķīlniekiem, apgājās ar tiem nežēlīgi, lika tiem laizīt grīdas, divus apkaunojošā kārtā pa-t kāra. Tomēr baronu karaspēka daļas jo dienas jo vairāk saruka, turpretī ziemeļos hercogs Stefans sakoncentrēja veselu armiju. Stūrgalvīgie augstmaņi nemaz nedomāja labprātīgi likvidēt apvienību. Minhenes galma pils lielajā zālē viņi, sakrustojuši zobenus, svinīgi zvērēja saglabāt vienotību un pretoties līdz nāvei. Hercogs Meinhards, kas šajā aktā bija klāt, stāvēja apmulsis, pacilāts, muļķīgs un lieks; viņš slepus glaudīja savu murk- i šķi Pēteri, tad skaļi korī piebalsoja citiem, kad tie ! ar svinīgu zvērestu apņēmās nepadoties — nekad, ] nekad, nekad.

Hercogam nu sākās dēkaina klejotājā dzīve, ' kuras jēgu viņš īsti neizprata. Viņš tika vazāts ļ pa Apaļā galda bruņinieku pilīm, vadāts no vie- 1 nas uz otru. Bija Lābera, Pincenava, Makslraina, Ābensberga pilī. Tika sarīkotas medības, dzīro- | šana. Reizēm bruņinieki uzbruka kāda dumpīga j barona pilij. Ieņēma Vērta pili, divas vecā mark- j grāfa uzticības vīra oberjēgermeistara fon Kum-mersbrukera pilis. Pasākumi, kuriem hercogs pie- ' krita, apstiprinot tos ar savu parakstu, kļuva aiz-vien mežonīgāki un bezjēdzīgāki. Kāds tirgus laukums, no kura neienāca tik lielas nodokļu summas, kā bija gaidīts, tika nolīdzināts ar zemi, Kummersbrukeram, kas bija paziņojis par savu ļ neitralitāti, bez tiesas lēmuma piesprieda nāves sodu, nocērtot galvu. Šis soda mērs bija iemesls, kāpēc visi neitrālie muižnieki pārgāja pretinieku nometnē.

Meinhards nebija visai robustas dabas, tālab nemaz nebija piemērots dēkainajiem braucieniem, kas norisa trakā steigā. Viņš sēdēja skumīgs un apātisks, kamēr citi nodevās uzdzīvei, reizēm sēdēdams iemiga. Arvien vairāk viņa ceļojumi atgādināja bēgšanu. Apaļā galda bruņiniekiem visā valsts dienvidu daļā nepiederēja vairs neviena pilsēta, neviena pils. Arvien vairāk viņus spieda uz Donavas pusi, kur atradās viņu visstiprāk nocietinātās pilis. Vēl aizvien viņi izdeva augstprātīgas pavēles, piedraudēja bez žēlastības sodīt dumpiniekus. Apaļā galda bruņinieki bēga uz Neiburgu, tad uz novadu, kura bīskaps fon Eihštets bija tiem padevīgs. Hercoga Stefana karaspēks ieņēma visu Augšbavāriju, beidzot ielenca Meinhardu kopā ar viņa pēdējiem piekritējiem Feihtvangenes pilī Altmīltālē. Bīskaps fon Eihštets ar hercogu Meinhardu pārģērbušies mēģināja tikt cauri ielenkumam. Jaunais hercogs dedzīgi bija piekritis šim nodomam. Viņu neizsakāmi uzjautrināja pārģērbšanās, un viņam nebija ne jausmas, kas īsti noticis. Taču jau Foburgā zemnieki viņus pazina, aizturēja, nosūtīja pie hercoga Stefana uz Ingolštati.

Feihtvangenes pils padevās. Princis Fridrihs un pēdējie no Apaļā galda bruņiniekiem tika sagūstīti.

Hercogs un princis Fridrihs satikās Ingolštates galma pilī Agneses fon Flavonas-Taufersas klātienē. Hercogs bija bruņu tērpā, aiz dusmām plosījās. Pilsētas un ciemati nopostīti, cilvēki apkauti, nauda izšķērdēta. Un tas viss muļķa zēna dēļ.

Slaidajam jauneklim seja bija pelēcīga, acis satumsušas, niknas, ievainotā roka iekārta saitē. >

— Tu nolūgsies, baznīcā visu ļaužu priekšā so-līsies pakļauties, — tēvs izrīkoja.

Jauneklis tikai nicinoši smaidīja.

— Es likšu tevi sapūdēt vissmirdīgākā cietumā! — hercogs plosījās.

Agnese veikli pieslīdēja te pie viena, te pie otra.

— Apsējums jaapmaina, — viņa norūpējusies sacīja, knibinādamās gar saiti.

— Ak, šie ārsti! — šķendējās hercogs. — Tādi ] neprašas! — Viņš pats aizsteidzās pēc ārsta un pārsienamiem. — Velna puika, — viņš lādējās.

Pamazām, sīksti kaulēdamies, viņi vienojās, pie kam Agnese bija par starpnieci. Par katru Apaļā galda bruņinieku, par apžēlošanu, soda mēru notika sīva cīņa, abi vārījās dusmās, trakoja, plosījās. Divas reizes hercogs Stefans pavēlēja bendēm būt jau gatavībā. Beidzot kaut cik izlīga. Meinhardam par pastāvīgu rezidenci tika norādīta Minhene; princis Fridrihs, tāpat kā agrāk, glabāja valsts zīmogu, bet viņa rīkojumus vajadzēja apstiprināt ar parakstu Lejasbavārijas vai Reinas-Pfalcas padomei. Būt par starpnieci Min-henei un Landshutai-Ingolštatei uzņēmās Agnese.

Hercogs Meinhards pateicībā mīlīgi smaidīja. Viņš bija priecīgs, ka pēc trakulīgajām nedēļām atkal drīkst atpūsties. Glaudīja savu murkšķi.

Margarēte apspriedās ar saviem ministriem. Piedalījās fogts Ulrihs fon Mačs, Tiroles mācītājs Heinrihs, grāfs Egons fon Tībingens, Bocenas

Vācu ordeņa komturs, Jākobs fon Šenna, Ber-htolds fon Gufidauns, Konrāds fon Frauenbergers.

Kas bija darāms tagad, kad hercogs Stefans sagrābis varu un guvis ietekmi Augšbavārijā?

Ar Vitelsbahu varēja izlīgt. Samierināties ar to, ka Bavāriju nepārvalda Tirole, bet gan Tiroli pārvalda Bavārija. Tādēļ ka īstā reģenta hercoga Stefana sēdeklis neatradās vis Minhenē, bet Ingol-štatē vai Landshutā, vadības centrs bija visai tuvu pie Tiroles, centralizēšana un apvienošana līdz ar to padarīta grūtāka, zemei kalnos tika garantēta zināma autonomija.

Pret hercogu Stefanu taču varēja aicināt palīgā Habsburgu. Tas to vien tik gaidīja. No sava veida atkarības arī tad nebūs iespējams izvairīties. Tomēr stipra, pastāvīga vara būtu nodrošināta.

Lēnām, vilcinoties tika minēti daždažadi argumenti. Margarēte klausījās īgna un nomākta. Vai nevienam neienāca prātā visvienkāršākais atrisinājums? Vai viņa nebija attaisnojusi cerības? Hercogiene paskatījās uz Sennu, uz Gufidaunu. Tie nogurušām, tukšām sejām stingi raudzījās kaut kur prom.

Dīvainā kārtā Frauenbergers ieteica plānu, kādu viņa gaidīja. Pavēris muti platā, ņirdzīgā smaidā, viņš apmierināts teica: ja nu jaunais hercogs patiešām esot tik bezpalīdzīgs un viņam vajadzīga vadība, kāpēc šo vadību neuzticēt viņa dabas dotajam aizbildnim — mātei hercogienei, kura jau daudz grūtākos brīžos tik lieliski attaisnojusi uz viņu liktās cerības? Kālab tad slēgt ar Vitelsbahu līgumu? Meinhards jāvedot šurp uz Tiroli. Ja šie bavāriešu kungi varējuši viņu vazāt pa saviem pretīgajiem, nožēlojamiem nomales ūķiem, vai tad nu ar dieva vai velna palīdzību netikšot galā un hercogu nedabūšot šurp uz Tiroli, kur viņa īstā vieta? Kolīdz Meinhards būšot savā 4 zemē, tā no šejienes varēšot valdīt pār Bavāriju. J Hercogs Stefans pamatīgi apsvēršot, pirms iedro- j šināšoties uzsākt kara dēku no Donavas krastiem j pret zemi kalnos. Un pat tad vēl vienmēr atbalsts, j dabiskais sabiedrotais, varēšot būt Habsburgs. j Sliktākajā gadījumā varētu patlaban no Augšba- ] vārijas atteikties pret kompensāciju un samierināties ar dižu autonomu Tiroli.

Jā, autonoma Tirole — tas bija arī Margarētes ; mērķis. Bavāriju tikai kā piedevu; visjaunākajā gadījumā var vispār iztikt bez tās. Bet Tiroli — tiroliešiem!

Pirmām kārtām vajadzēja panākt, lai Meinhards nepakļautos hercoga Stefana ietekmei, tāpēc viņš no Minhenes bija jāatgādā šurp uz Tiroli. Jaunais hercogs, kopš kļuvis par valdnieku, vēl ne reizes nebija ieradies kalnu zemē. Tā bija taisnīga tautas prasība — viņu beidzot skatīt vaigā.

Pēc Šennas un Gufidauna ierosinājuma Bocenā sasauca lielu sanāksmi. Ieradās gaišmataini, plecīgi vīri ar strupiem, platiem deguniem, lēnīgām, viltīgām acīm un kalsni, saulē iedeguši, ar melnām bārdām, stipri izliektiem deguniem un vērīgām, spriganām acīm. Ieradās trīs kalnu zemes galvenie pārstāvji — no Tiroles, no Ečas un In-nas ielejas, ieradās hofmeistari un fogti, un burg-grāfi. Ieradās baroni, gan ievērojami, gan necili, pilsētu iestāžu un tiesu pārstāvji. Pavisam simt piecdesmit trīs vīri. Divas dienas pēc kārtas, divas mirdzošas, tumšzilas atvasaras dienas viņi

pulcējās raibajā, līksmajā Bocenas tirgus laukumā. Tika apsvērts un spriests, gausi, gari, apdomīgi runāts skarbās, čērkstošās, gurdzošās balsīs. Gudrām un godīgām acīm viņi uzlūkoja cits citu, viņu kustības bija lēnas, stūrainas, nepiespiestas, smaga auduma svārku stūros viņi slaucīja nosvīdušās sejas. Sarkanīgi brūni un violeti pacēlās kalni, sniegotās virsotnes mirdzēja baltas.

Sapulcētie izlēma sūtīt jaunajam hercogam vēstuli. To parakstīja septiņi no baroniem: vecākais Ulrihs fon Mačs, Šenna, Trostburgers, Hein-rihs fon Kalterns-Rotenburgs, Gufidauns, Frauen-bergers, Bočs fon Bocens; un apstiprināja ar zīmogiem visu pārējo vārdā četras pilsētas — Bocena, Merana, Halle, Insbruka.

Vēstule skanēja tā: «Mīļais, visžēlīgais kungs! Mēs Jūsu žēlastībai zināmu darām, ka, Bocenā kopā sanākuši, vienojāmies Jūs lūgt, ka Jūs sava, kā arīdzan valsts goda un labuma dēļ atgrieztos pie mums, tālabad ka mēs jau izsenis Jūs būtu labprāt te redzējuši, kā tas pēc visas taisnības pienākas; jo Jūs esat mūsu mīļais, likumīgais kungs. Pie mums Jūs saņemsiet vairāk godāšanas un cienīšanas un nebūsiet vairs tik samaitāts kā tur, Bavārijā, kā tas mums tiek teikts, un arī Jūsu zeme un viņas ļaudis tad tiks brīvi no bēdām, kas ir tur ārpusē. Pie mums, šeitan kalnos, ar dieva svētību viss ir godīgi un jauki, tāpat kā reiz Jūsu nelaiķa tēva laikos; valda arī miers zemē un pie robežas. Žēlīgais kungs! Mēs lūdzam Jūs uzticēties mums, mēs vēlam Jums labu. Ticiet mums, mēs esam gatavi Jums upurēt savu īpašumu un savas asinis, neuzticieties citam nevienam!»

Frauenbergers aizveda vēstuli uz Minheni. Viņš ieradās ar krāšņu svītu, nodeva rakstu svinīgā audiencē. Pie tam viņš nepavisam necerēja kaut ko panākt un bija pārliecināts, ka būs jālieto citi līdzekļi.

Maltītes laikā princis Fridrihs pastāstīja, ka viņa mīļais hercogs un brālēns Meinhards esot saņēmis no savas provinces Tiroles kuriozu vēstuli, kuru viņš dižciltīgajiem kungiem tomēr negribot noslēpt. Vēstule tika nolasīta. Sākumā visi tikai vīpsnāja, tad sāka spurkšķināt aiz smiekliem. Smiešanās kļuva aizvien skaļāka, nevaldāmāka, aizrāva visus. Smaidīja Agnese, smējās dāmas, locīdamies dārdoši smējās kungi, ķiķināja sulaiņi, pīkstēja Meinharda murkšķis Pēteris, zviedza kambarkungi.

— Ak, šie tirolieši! — tika teikts bez elpas,

kratoties smieklos.

— Jā, mūsu tirolieši! — omulīgs, sārts, tukls, blisinādams sarkanīgās acis, sacīja Frauenbergers.

— Vai ari jums savas kalnu zemes vēstule liekas tik smieklīga, hercoga kungs? — Frauenbergers jautāja. Lai gan īstenībā viņa uzdevums līdz ar vēstules nodošanu bija galā, viņš bija palicis Minhenē un bieži uzturējās Meinharda tuvumā.

Jaunais hercogs Meinhards vienmēr manīja tādu kā nepatiku, kad klāt bija šis resnais cilvēks ar vardes muti un gludi skūto, sārto seju, tā joviālā izturēšanās hercogu biedēja. Taču viņš nespēja aiziet, kad Frauenbergers ieradās; smagnējais, smejošais, svepstošais vīrs iedvesa cieņu; viņš runāja gluži citādi nekā pārējie — bez godbijības, pašpārliecināti, atklāti. Viņam klātesot, Meinhardā pamodās savāda bezpalīdzības sajūta, vēlēšanās pakļauties viņa gribai. Neapvaldāmā ziņkārē, kas jaucās kopā ar baismām, mīlīgais, tuklais, glupais hercogs aizvien turējās albīna tuvumā.

Meinhardam vēstule no viņa tiroliešiem īstenībā nemaz nebija likusies smieklīga, gluži otrādi — tā viņa ausīm bija skanējusi jauki un patīkami; tikai tālab, ka citi bija tik traki smējušies un atzinuši vēstuli par aušīgu un iedomīgu, viņam vajadzēja smieties līdzi. Frauenbergers, lielais, prātīgais vīrs, tiroliešu vēstījumu, kā šķita, uzskatīja par nopietnu, un tas tramdīto, apmānīto valdnieku iedrošināja un visai iepriecināja. No uzticības pilnās vēstules plūda kaut kas vienkāršs un nomierinošs; īsu brīdi viņam bija sajūta, ka nav ne Minhenes, ne nogurdinošā bruņinieku ceremoniāla, ne Apaļā galda bruņinieku apvienības, ne Vitelsbahu. Cik jauki būtu gulēt kalnu pļavā, kur ganās brangas govis, nedzirdēt neko citu kā vien liega vēja šalkas un klusinātu svīpstoņu, kāda rodas, kad lopiņš plūc zāli!

Frauenbergers stāvēja viņam iepretī, blisināja acis. Meinhardu kāds it kā mudināt mudināja iet viņam tuvāk.

— Man prieks, — viņš teica un palūkojās uz viņu spožām, apaļām acīm, — ka jūs manu tiroliešu vēstuli neuzskatāt par muļķīgu.

— Par muļķīgu! — Frauenbergers aši nosvep-stēja. — Katrs vārds tur īstā vietā! Katrs burts trāpa mērķi! Tie, kas par vēstuli smējās, paši ir

muļķi. Citādi taču es to nebūtu parakstījis. Šodien un jebkurā brīdī es to atkal parakstītu — pat ar abām rokām!

Meinhards paspēra vēl nedrošu soli tuvāk tuk- 3 lajam vīram.

— Esmu tik noguris un nomocījies, — viņš žēlojās. — Frīdrihs arī vairs netur tik labu prātu uz mani kā senāk. Sākumā es domāju, ka valdīt ir viegli. Tagad mani rausta šurpu turpu, katrs' grib vilkt uz savu pusi.

Albīns uzlika savu tuklo, bīstamo roku hercogam uz pleca, svepstošā balsī teica:

— Puisēn! Puisēn, tu nepadodies!

Meinhards nodrebēja no tuklā vīra rokas pieskāriena, gribēja izbēgt no tās, taču piespiedās ; tai vēl ciešāk.

.— Jums ir draugi, jaunais hercog, — Frauen- 1 bergers teica, mirkšķinādams raudzījās viņā ar laipnām acīm, omulīgi smīkņāja.

Nākamajā dienā viņš jautāja:

— Kāpēc īsti jūs te paliekat, jaunais hercog? 1 Ja jums nav nepatīkama jūsu tiroliešu vēstule, kādēļ jūs tai nepaklausāt?

Viņi devās agrā rīta izjādē, lejā starp daudzajām saliņām, ko bija izveidojuši oli, zaļa un spirgta šalca Izāra, plostnieki klaigādami un sasaukdamies uzmanīgi vadīja lielu plostu. Zirgs sāka iet lēnāku soli. Meinhards sava palsā zirga mugurā sēdēja sakumpis, gurdens, resns, apmulsis.

— To taču nevar, — viņš teica. — To taču es nevaru.

— Kāpēc jūs nevarat? — uzstāja Frauenber-

gers. Viņš piejāja Meinhardam cieši klāt, kā mazam bērnam pacēla uz augšu zodu. — Kurš šeit ir kungs un valdnieks? — viņš vaicāja. — Stefans vai jūs?

— Jā, kurš te ir valdnieks? — Meinhards atkārtoja, taču viņa vārdi nepavisam neskanēja spītīgi, bet drūmi, domīgi. Viņš vairs neuzticējās albīnam, uzmācās skumjas, dzirdot, kā lejā traucas Izāra; viņam bija bailes no Frauenbergera, viņš jau gandrīz gribēja lūgt princi Fridrihu, lai sūta to prom.

Nākamajā rītā albīns vairs nerunāja par nodomu atstāt Bavāriju. Viņi abi ar Meinhardu gulēja zālē zem koka ar briestošiem augļiem. Frau-enbergers dziedāja savu dziesmiņu par septiņiem priekiem. Izskaidroja to tēvišķīgi, labvēlīgi, parupji. Šāds pasaules uzskats jaunajam valdniekam varen gāja pie sirds, viņš glaudīja savu miegamici Pēteri, bija apmierināts. Frauenbergers staipījās, knakšķināja pirkstu locītavas, pagriezās uz sāniem, žāvājās, gulēja, skaļi krākdams. Jā, miegs bija labāks par visu. Ziņkāri, taču ar satumsušām, baiļpilnām acīm Meinhards aplūkoja bezrūpīgo, plecīgo, krācošo vīru.

— Jūs ļoti ilgi uzturaties Minhenē, fon Frauenbergera kungs. Jums taču Tirolē tik svarīgi pienākumi. Vai tad jūs tur neesat vajadzīgs? — Agnese viņam vaicāja.

Frauenbergers ņirdzīgi pasmējās, it kā aptaustīja viņu ar savām iesarkanajām acīm, tā ka viņa pat satraucās, tad teica:

— Es, protams, tikai jūsu dēļ esmu šeit, grāfiene Agnese.

Abi satikās, viņš gulēja uz tās dīvāna; bija spiedīga vasaras tveice, gaiss istabā smacīgs un briesmīgi karsts. Agnese glāstīja viņa uzblīdušo, sārto seju.

— Nu, — viņa smaidīja, — vai mana izvēle ir bijusi nepareiza? Man šķiet, esmu labi nodrošināta.

Viņš muļķīgi iesmējās. — Paskatīsimies, cālīt, paskatīsimies!

Tas nozīmējot labi nodrošinātu, viņš domāja. Labi nodrošināts bija viņš pats. Ja viņš zēnu paņems līdzi uz Tiroli, viņa rokās līdz ar zēnu būs arī māte. īstais Tiroles pavaldonis ir viņš pats. Ai jā, ko visu gan nevar sasniegt, ja ir mazliet saprāta, lietišķības, laimes — un pat tad, ja tik neglīts.

Kā parasti omulīgs, jautrs, viņš ņēmās kūdīt jauno hercogu. Vilināja, mudināja, musināja. Varmācīgi sagrāba savās īsajās, sarkanajās rokās. Uz Tiroli! Meinhardam galu galā vajagot doties uz Tiroli, parādīties savai grāfistei.

— Tātad jābēg? — Meinhards bailīgi nomurmināja. Ko niekus! Kāda te bēgšana? Tikai nevajagot sacelt pārāk lielu brēku ap šo ceļojumu. Vienkārši jādodas prom — Meinhardam, viņam un diviem trim kalpiem. Bez lielas runāšanas. Bavārijā un Tirolē tāpat jau par daudz runājot. Tā tikai sarežģot visparastākās lietas. Nedēļas nogalē princis Fridrihs ceļos uz Ingolštati pie sava tēva. Tad arī viņi jās projām. Uz otru pusi — uz dienvidiem, uz tiroli. Murkšķim Pēterim jāredz atkal savi kalni.

w

— Mans dēls brauc šurp, Šenna! — Margarēte teica, un viņas tumšās, izteiksmīgās acis raudzījās moži. Pie viņas bija ieradies sūtnis no Frau-enbergera, tas vedīšot Meinhardu šurp.

— Cik jūs esat priecīga, hercogienes kundzei — garais Šenna sacīja, paliecās uz priekšu, ar pelēkajām, stipri vecīgajām acīm sirsnīgi uzlūkoja viņu. — Es vairs neticēju, ka jūs jebkad vēl spēsiet priecāties.

Margarēte neklausījās.

— Es zinu, — viņa sacīja, — viņš nav apdāvināts. Malu malās ir tūkstošiem citu daudz vairāk apdāvinātu. Bet viņš ir mans dēls. Šīs zemes radīts, tās gaisa, tās kalnu radīts. Ticiet man, Šenna, viņš redzēs rūķus!

jā, Margarēte atkal bija pacēlusi savu cerību karogu, saplosīto, lejup nolaisto karogu. Visas viņas vēlēšanās, visa dzīve saistījās ar dēlu. Neveiklām, izkrāsotām rokām viņa noglaudīja mīlīgā, tuklā, pastulbā zēna portretu.

Meinhards un Frauenbergers straujiem rikšiem devās uz dienvidiem — viens kalps jāja viņiem pa priekšu, otrs — aiz muguras. Lija, sliktais ceļš reizēm veda caur biezu mežu, vietām tas pilnīgi pazuda dubļos. Nebija viegli tumšajā, lietainajā naktī ieturēt pareizo virzienu; par lāpu gaismu lietū nebija ko domāt.

Viņi nebija tērpušies bruņās. Miklās drānas kūpēja, slapjie ādas vamži un kapuces stipri oda. Viņi jāja klusēdami, reizēm, kad rikšiem devās cauri kādam naksnīgam ciemam, šur tur ierējās suns.

Lengrīzas ciemā viņi apstājās. Pēc pāris stundām Frauenbergers mudināja doties tālāk. Bet Meinhards jutās noguris un nelaimīgs — vairāk gan aiz uztraukuma nekā no garā jājiena. Lielākās ceļa grūtības vēl priekšā, jo bija ieteicams izvairīties no apdzīvotām vietām, doties uz Tiroli cauri mežonīgās klints spraugai. Tā nu, izpildot Meinharda vēlēšanos, viņi apmetās Lengrīzas ciema iebraucamā vietā.

Frauenbergers un Meinhards gulēja šaurā, tumšā telpā uz salmu maisiem. Istaba bija zemiem griestiem, krāsns dūmoja, nesildīja, gaiss oda pēc kvēpiem. Pa vēdlodziņu iekšā sitās lietus un vējš. Frauenbergers skaļi .krāca; istabas kaktā skripšķināja žurka. Meinhards gulēja, kājas un rokas viņam sāpēja aiz noguruma, bet viņš nevarēja iemigt, jo niezēja āda un sūrstēja acis. Viņš jutās nomākts un nožēlojams, pēkšņi nesaprata, kas viņam meklējams Tirolē; vislabāk viņš būtu atgriezies Minhenē. Meinhardu biedēja sastapšanās ar māti; viņa bija tik resna un neglīta, un varmācīga. Viņš paglūnēja uz albīnu, kas tur liels un smags mierīgi gulēja, miegā šņāca. Meinhards juta no viņa bailes, taču Frauenbergers bija vienīgais, kas varēja viņam palīdzēt. Viņš iedzēra mazu malciņu pliekanā alus no smagās krūzes, kas atradās turpat blakus, vēroja kādu mušu, kas rāpoja Frauenbergeram pa seju; tā, šķiet, šo vīru netraucēja. Beidzot viņš klusu pasauca:

— Fon Frauenbergera kungs!

Tas tūlīt pamodās, bez aplinkiem noprasīja:

— Kas noticis?

— Nekas, — jaunais hercogs ar nožēlu teica. .— Man vienīgi ir neomulīgi. Es nevaru aizmigt.

— Nu, tad jāsim tālāk, — Frauenbergers nolēma un cēlās jau augšā.

— Nē, nē, — Meinhards lūdzās, — es gribētu tikai ar jums mazliet parunāties. Tad droši vien kļūšu mierīgāks.

— Muļķa puika! — Frauenbergers rūca.

— Vai tiešām manam tēvam Tirolē patika labāk nekā Bavārijā? — Meinhards jautāja.

Frauenbergers blisināja acis.

— Vispirms laikam Tirolē, vēlāk Bavārijā, — viņš atteica.

— Un tad viņš nomira? — jaunais hercogs taujāja.

— Jā, — Frauenbergers atbildēja, — tad viņš nomira.

Kad Meinhards, nogulējis pāris stundu caurā miegā, pamodās, viņa mazo murkšķi Pēteri nekur vairs neredzēja. Hercogs un kalpi ņēmās to meklēt; Frauenbergers kurnēja par kavēšanos. Beidzot dzīvnieciņu atrada beigtu Frauenbergera guļvietas salmos. Tas laikam bija savam saimniekam izmucis, smagais Frauenbergers droši vien pa miegam to bija nospiedis. Meinhards blenza uz to kā bez dzīvības. Viņu māca stindzinošas, smagas skumjas. Trulu, bezspēcīgu šausmu pārņemts, viņš skatījās, kā albīns viņam izņem no rokām jocīgo dzīvnieciņu, ko viņš bija tā iemīļojis, paceļ aiz kājām gaisā un svilpodams iemet kaktā.

— Bet tagad zirgos! — tas nosvepstēja.

Viņi jāja tālāk gar upi uz augšu. Ieleja kļuva šaurāka, stūraināka; sliktais ceļš vijās gar straujās, baltzaļganās upes nebeidzamajiem līčločiem.

Biezs mežs, lietū izmirkuši koki. Lejā — putojoša, stiklaini zila, neskaitāmu oļu saliņu šķērsota, trokšņaina, mutuļojoša straume, augšā — starp egļu galotnēm skumīgas, pelēki netīras debesis. Klints sienas bieži vien pienāca tik tuvu pie ceļa, ka zirgi izbijās un tikai ar pūlēm bija piedabūjami iet tālāk.

Tad ceļš sazarojās, pazuda biezā, bezgalīgi dziļā mežā. Skaļi šalcošā upe, gar kuru viņi jāja, kļuva aizvien šaurāka, dzidra un līksma tā lauza ceļu cauri tumšajam mežam. Apkārtne bija klusa, neparasti vientuļa. Lija lietus, rāmi, bezcerīgi, pat Frauenbergera svilpošana vairs nelikās tik spalga, tā it kā sastinga, izdzisa apkārtnes miklājā, pelēkajā sērīgumā.

Pēdīgi augsts kalnu masīvs šķērsoja ieplaku, pa kuru viņi visu laiku bija jājuši. Milzīgas, baismīgi kailas, bāli brūnganas klints sienas kā cirka arēna pusaplī ieskāva ieleju. Aiz tām bija Tirole. Sājā kalnu ieplakā viņi pārnakšņoja. Frauenber-gers un kalpi kā nu varēdami iekārtojās naktsguļai zem klajas debess. Kādu pavisam mazu, pus-sagāzušos būdiņu ļāva izmantot hercogam, kur patverties no lietus.

Tur nu viņš pussēdus, pusguļus kvernēja būdā — zēns Meinhards, Bavārijas hercogs, Bran-denburgas markgrāfs, Reinas novada pfalcgrāfs, Tiroles grāfs. Viņš paraudzījās apkārt, ieklausījās, vai pārējie, kas varētu viņu redzēt, jau apgūlušies. Pārliecinājies, ka palicis gluži viens, viņš vairs nevaldījās, Meinhardu māca bailes, viņš jutās satriekts, neizsakāmi nelaimīgs. No spožajām, apaļajām acīm lēni ritēja asaras pār tuklo, pamuļķo seju. Viņš raudāja tāpēc, ka Frauenber-gers bija nospiedis viņa murkšķi, viņš raudāja tāpēc, ka klints sienas, pār kurām rit jārāpjas pāri, ir tik augstas.

Agnese bija pārsteigta, cik vienkārši, ar kādu veiklību un nekaunību Frauenbergers bija nolaupījis hercogu. Frauenbergers iedvesa cieņu — tas tik bija zellis, kas ir, tas ir. Ar nepatiku, bez jebkādas cerības uz panākumiem viņa tomēr nolēma izjaukt tā nodomu. Vislabāk viņa visu būtu atstājusi prinča Fridriha ziņā. Taču tas atradās Ingolštatē. Viņai vienai vajadzēja noorganizēt pēdu dzīšanu.

Agnese sūtīja uz robežām kurjerus, nelielas apbruņotas patruļas. Nācās rīkoties klusi, nedrīkstēja pievērst sev uzmanību. Likās neticami, ka valdnieku ar varu aizkavēs doties uz savu grāfisti Tiroli.

Kad Frauenbergers bija atstājis mazo mednieku mājiņu Karvandelē, viņš nosprieda, ka briesmas vairs nedraud. Vēl atlika dažu stundu gājiens līdz takai, kas veda uz Ahenas ezeru, kad viņu ceļu krustoja kāda malkas tirgotāja vezumnieki; tirgotājs bija senāk tirgojies šajā apkaimē, un reiz, kad viņš nebija piekritis kādam pārāk vardarbīgam tirdznieciskam darījumam, albīns bija licis viņu publiski nopērt.

Pirmajā brīdī Frauenbergers gribēja tirgonim uzbrukt un novākt to no ceļa; taču kāds no viņa sešiem kalpiem vezumniekiem varēja izmukt, un tad hercogs būtu vēl vairāk apdraudēts. Tālab Frauenbergers nolēma neaiztikt tirgoni un, neņemot vērā ceļa zinātāja kalpa apsvērumus,

doties nevis pa viegli pārejamo Plumseras kalnu pāreju, bet izvēlēties grūto, nepazīstamo ceļu pa Lamzenas pāreju uz Svacu un Freindsbergu.

Atstājuši zirgus iepakaļ, viņi netālu no klints sienas iegriezās citā ielejā. Te līčločiem līkumoja strauts, tam nebija nekāds lielais kritums, vietvietām tas pavisam pazuda, tecēja apakš zemes. Kalps, kas zināja ceļu, gāja pa priekšu. Viņi nonāca kār-klājā, purvainē. Vēl aizvien lija. Tad, gluži negaidot, ieleja kļuva platāka. Pēkšņi viņi ieraudzīja kļavu — šai apkaimē neparastu koku. Vēl vairākas. Veselu birzi. Augsti un klusi vecie koki stāvēja lietū. Cauri lietus plīvuram aiz tiem kļuva redzamas milzīgās, baltās klints sienas, kas plašā lokā un skaidri saskatāmas no visām pusēm ieslēdza ieleju; tās sniedzās tik augstu, ka cauri koku lapotnei nebija ieraugāmas to virsotnes. Nejuta ne mazāko vēja pūsmu, tikai lietus lāses klusi un vienmuļi pilēja no veco, drūmo, pelēcīgo koku lapām.

Meinhards nespēja vairs paiet. Lai gan nepārtraukti lija, viņi atpūtās, ķērās pie līdzi paņemtā azaida. Meinhards neēda ne kumosa. Viņš baiļojās, jo nevarēja saredzēt klints sienu virsotni. Neparko viņam neizdosies tikt tur augšā un pāri tām; viņi bija iesprostoti šajā ielejā, starp šiem baismīgajiem, it kā mirušajiem kokiem, vistālākajā pasaules malā.

Viņi sāka kāpt augšup. Sākumā tas nebija grūti. Kāpa lēni gar maza, līkumota kalnu strauta malu. Kalpi pa priekšu, meklēdami vairāk iemītas takas. Meinhards jau bija pieredzējis vēl lielākas ceļa grūtības; taču pašlaik viņš jutās kā sastindzis. Kājas bija smagas kā bluķi, viņš svīda aiz nespēka, ar pūlēm vilka elpu. Uz miklās klints slīdēja kājas. Frauenbergers, saturēja viņu, zēns sarāvās pie katra pieskāriena. Jo augstāk viņi rāpās, jo augstāka, nicīgāka, nepārvaramāka pretī slējās klints siena.

Noziedējušas alpu rozes, ložņu augi, sniegs. Kalpi vienmērīgiem, smagiem soļiem slāja pa priekšu. Nedroši, paslīdēdams, elsdams, ik pa brīdim apstādamies, hercogs sekoja. Pēkšņi kāds no kalpiem palika stāvam, klausījās, palūkojās Frau-enbergerā. Arī tas jau bija ko sadzirdējis, taču viņa gludajā sejā nepārmainījās ne vaibsts. Tātad malkas tirgonis tomēr bija sacēlis trauksmi.

— Cilvēki vai ganāmpulks, — Frauenbergers vienaldzīgi teica un steidzās tālāk. Ari kalpi pielika soli.

Meinhards bija cerējis atpūsties. Skaitas, ka neļauj atvilkt elpu. Tad iegrima drūmā apātijā, pavisam slābans ļāva, lai tuklais vīrs velk viņu uz priekšu. Tiklīdz uz mirkli pārstāja kāpt, tā tūlīt sagrāba ledains aukstums. Sniegs kļuva aizvien dziļāks. Jaunais hercogs pie katra soļa neveikli iegrima.

Frauenbergers apsvēra ar asu pratu. Ja nebūtu dziļā sniega, tad zēnu droši vien varētu pārstiept pāri. Bet tagad nebija iespējams ar šādu mīkstčaulīgu puisi pārkļūt pāri klints sienai. Turklāt šķita, ka Meinhards iespītējies. Viņš vilkās uz priekšu ar aizvien lielākām pūlēm, negribīgāk.

Kalpi jau bija krietnu gabalu priekšā. Frauen-bergers apstājās.

— Nu, jaunais hercog? — viņš svepstēja. — Vai esat piekusis?

Meinhards bez spēka noslīga sniegā, elpoja aizgūtnēm. Frauenbergers svilpoja savu dziesmiņu. Drudžaini rosījās domas. Pasākums nav izdevies. Ar to viņš jau bija samierinājies. Ko tālāk? Ļaut lai Meinhards atkal nokļūst Vitels-bahu varā? Tie pēc neveiksmīgās bēgšanas saņemtu zēnu vēl stingrāk savās rokās. Būtu labi, ja ar Meinharda starpniecību varētu ietekmēt Margarēti. Tas nebija iespējams. Tad labāk nokārtot visu tikai ar Maultašu vien, lai beigu beigās Vitelsbahiem vairs nebūtu iemesla veikt nepatīkamo kontroli.

Viņš vēl aizvien svilpoja. Dzēra no pudeles vīnu. Piedāvāja arī Meinhardam.

— Mums jādodas tālāk, jaunais hercog, — viņš mudināja. Padeva viņam roku, lai palīdzētu piecelties.

— Es nevaru, — Meinhards žēlojās, ar pūlēm uzrausies kājās. — Un arī nevēlos, — viņš ietiepīgi piebilda.

— Ak tā? — Frauenbergers ņirdzīgi jautāja. — Nu, kad jau ne, tad ne, zēn, — viņš svepstēja. Kā vienmēr — it omulīgi; taču savādā balss pieskaņa lika Meinhardam paraudzīties uz viņu. Albīns vairs nemiedza acis, bet lūkojās cietu, saspringtu skatienu, vispirms — meklēdams kalpus, kas bija tālu priekšā, pēc tam — pavērdamies zēnā. Meinharda apaļās, spožās acis sastinga šausmās, viņš spēja izdvest tikai klusas, apslāpētas skaņas. Ar īsajām, resnajām bērna rokām krampjaini ieķērās alpu rozes zaros, ar kājām atspērās pret zemi. Frauenbergers rāmi un ņirdzīgi aicināja; — Nāc nu, jaunais hercog! — Tad lēni ar sarkanajām, tuklajām rokām atrāva no klints zēna

stingos, cieši tai pietvērušos pirkstus, pacēla viņu gaisā, turēdams virs bezdibeņa, svepstēja: — Ardievu, puišeli — Tad ļāva tam krist. Gāžoties ķermenis vairākkārt palēcās, atsizdamies pret klinti, nenokrita dziļumā, palika guļot.

Ar asu, spalgu svilpienu Frauenbergers sauca atpakaļ kalpus, klusēdams pamāja uz bezdibeni. Tie nokāpa lejā; līķis bija stipri sakropļots, apaļajā, mīkstajā pakausī rēgojās divas brūces. Viņi pagaidīja tos, kas sekoja pa pēdām. Tie bija divi virsnieki ar vairākiem kalpiem. Frauenbergers paskaidroja, ka abi ar jauno hercogu gribējuši noķert murkšķus, bet hercogs nogāzies. Smagnējs viņš stāvēja savā slapjajā, smirdīgajā ādas vamzī, blisināja iesarkanās acis. Jaukdamies ar sniegpārslām, lietus mērcēja mirušo. Bija sacēlies neliels, bet salts vējš. Noņēmuši bruņu cepures un kapuces, visi klusēdami stāvēja sniegā ap sakropļoto līķi.

Pa Tiroles pils zālēm un gaiteņiem streipuļoja kāda sieviete, gāja, kaut ko šļupstēdama, skaļi ievaimanājās, pakrita, cēlās atkal augšā, streipuļoja tālāk. Pārāk lielais, nesamērīgais apakšžoklis atkāries, mati nopinkājušies, bez spīduma, vietvietām netīkamā vara krāsā, vietām pavisam zaudējuši krāsu — bāli dzeltenīgi. Ap viņas drukno, uzblīdušo augumu, ap ļumīgajām, liela-

!jām krūtīm plandījās palagam līdzīgs naktskrekls, vilkās viņai līdzi gar zemi. Kalpotājiem šķita, ka

Īvaimanātāja, šļupstētāja, streipuļotāja ir kāda piedzērusies sieviete; tikņi pamazām tie sāka atskārst, ka tā ir hercogiene.

Kurjers ar nāves ziņu bija ieradies_ no paša rīta. Margarēte ļauno vēsti bija saņēmusi vēl gultā. Viņa bija piecēlusies ievaimanādamās, ne pārāk steidzīgi devusies garām apjukušajām, izbiedētajām istabenēm un kambarkungiem stingu, neko neredzošu skatienu, vilkdama aiz sevis palagu.

Senna atveda viņu atpakaļ uz guļamistabu. Nu viņa tur nekustīgi sēdēja, raudzījās tukšumā, pa galvu jaucās saraustīti domu pavedieni.

Viņas ceļš līķiem klāts. Kretiena de Lafertes galva, tad dzira bez smakas un garšas, no tās bija nomiris markgrāfs, viņas meitenes ar lielajiem, melnajiem uztrūkušajiem mēra augoņiem, smaidošais ebrejs Mendelis Hiršs lūgšanu mētelī, zēns Aldrigeto, Meinhards. Tas viss tādēļ vien, ka viņa tik neglīta, tāpēc nāve viņai seko, tāpēc no visiem stūriem uz viņu blenž tukši, kaulaini galvaskausi.

Viņa sēdēja nepakustēdamās. Pienāca pusdienlaiks, pienāca vakars. Izkaltusī istabene fon Ro-tenburgas jaunkundze apjautājās, vai hercogiene nevēloties ēst, vai nevēloties apģērbties. Viņa sēdēja nepakustēdamās. Viņas ceļš klāts līķiem. Tas tālab, ka viņa tik neglīta.

Pa to laiku Frauenbergers veda Meinharda līķi cauri Mitenvaldei uz Tiroli. Viņš ņirdzīgi smaidīja: maz pamazām taču viņš guva pieredzi savu mirušo valdnieku izvadīšanā.

Zeme kalnos samulsusi sagaidīja savu valdnieku. Svinīgā kongresā tā bija lūgusi viņu ierasties. Nu viņš ieradās, lūk, kā. Ļaudis stāvēja ceļmalās, kad sniegā un lietū gājiens slīdēja garām. Skanēja zvani, garīdznieki ornātos, feodālie bru-

ņinieki, tiesneši, ierēdņi — visi atsegtām galvām. Viņiem garām veda zārku, augšup pa Cirla kalnu, lejup uz Insbruku, tad augšā Brennerā, atkal lejā, pāri Jaufenas, pāri Paseiras kalnu pārejai. Ļaudīs, kas, krustus mezdami, noraudzījās gājienā, pamazām modās smagas, nepatīkamas domas. Tas tur bija pēdējais Tiroles grāfs. Maultašai valdot nepavisam nav veicies. Pirmais vīrs padzīts, otrais nomiris tik mīklainā nāvē, dēls aizgājis viņsaulē, vēl neredzējis savu zemi. Turklāt karš, nemieri, plūdi, ugunsgrēki, mēris. Nē, Tirole nebija piedzīvojusi nekādus labos laikus, Maultašai valdot.

Kā sastingusi pie pils vārtiem stāvēja hercogiene, sagaidīja gājienu. Melnās drānas spilgti izcēla balti izkrāsoto seju. Viņa pārgāja pār pils pagalmu, devās viena pati pie nestuvēm. Sniga. Bruņās tērpies, liels un drukns aiz nestuvēm smagiem soļiem gāja Frauenbergers.

Ziņu par Meinharda nāvi Minhenē uzņēma ar lielu apjukumu. Neviens te neticēja, ka noticis nelaimes gadījums, vienīgi prātoja par to, vai Frauenbergers rīkojies pats uz savu roku vai Maultašas uzdevumā; taču skaļi izteikt šādus minējumus neviens neiedrošinājās. Tikai uz sensācijām kārais florencietis, hronists Džovanni Vil-lani, krietnā Viktringas abata sāncensis, kas šajā laikā zināmu arhīva dokumentu pētījumu nolūkā uzturējās Minhenē, apgalvoja, ka runas par jaunā hercoga vardarbīgu nogādāšanu pie malas esot taisnība. Viņš jo sīki, turklāt ievērojot secību svarīguma ziņā, uzskaitīja visus iemeslus, kas

varēja un kam vajadzēja novest pie šāda nozieguma, izmeklētiem vārdiem uzrakstīja par to savā hronikā daiļrunīgu nodaļu, ko lasīja priekšā katram, kas vien gribēja klausīties.

Stefans, Fridrihs, Agnese bija galīgi apjukuši aiz dusmām un pārsteiguma. Nevienam ne prātā nebija ienācis, ka atrisinājums varētu būt tik vienkāršs, cinisks, brutāls. Pirmoreiz kopš viņu pazīšanās Agnese un Fridrihs sāka izteikt viens otram pārmetumus. Viņam vajadzējis Frauenber-geru aizsūtīt projām, viņš nedrīkstējis atstāt Min-lieni, kamēr tas bijis tur, Agnese sacīja. Fridrihs savukārt apgalvoja, ka Agnesei vajadzējis Mein-hardu labāk uzraudzīt; ja kaut dienu viņš, Fridrihs, esot prom, tā viss jau juku jukām, ne uz vienu nevarot paļauties. Hercogs Stefans gauži nelaimīgs stāvēja starp abiem. Viņš jau bija paredzējis, ka liktenis nebūs labvēlīgs, ka tas viņam nenovēlēs padarīt Vitelsbahu dzimtu varenu kristīgajā pasaulē. Strīdā noguruši, beidzot vienojās pirmām kārtām rūpēties par to, lai paturētu savās rokās Bavāriju; militārā ziņā viņi nejutās tik stipri, lai pārietu robežas un iebruktu Tirolē. Vienīgi Agnese vēlējās doties uz Tiroli, izpētīt, kāds tur gaiss.

Ar pavisam mazu svītu Agnese ieradās Tiroles pilī. Vēl tajā pašā dienā Margarēte viņu pieņēma. Sārtu, gludu seju, jauna, blonda — tāda viņa tur sēdēja ļoti vienkāršā melnā kleitā; izkrāsojusies baltiņ balta, rokas un neglīto kaklu izrotājusi smagiem, mirdzošiem dārgakmeņiem, greznā atlasa brokāta tērpā viņu sagaidīja hercogiene. Gaužām jauki, ka Agnese nebaidījusies no grūta ceļojuma ziemas laikā un ieradusies, lai izvadītu

viņas dēlu pēdējā gaitā, hercogiene teica ar mazliet sausāku, ceremoniālāku balsi nekā parasti. Mīlīgi un nepiespiesti viņu uzlūkodama, Agnese atbildēja, ka tas, protams, esot bijis viņas pienākums pēc daudzajiem pakalpojumiem, ko Tiro-les galms viņai sniedzis. Turklāt viņa nelaiķim esot bijusi sevišķi tuva. Tāpēc nespējot izteikt, cik briesmīgi satriekta jutusies, kad saņēmusi. šausmīgo vēsti. Pavērsusi pret Agnesi savu balto, plato, lepno, izsmiņķēto, maskai līdzīgo seju, cieši viņā raudzīdamās, Margarēte jautāja, vai viņa vēloties hercogu redzēt. Agnese, mazliet pavilcinājusies, jo viņa nelabprāt skatījās uz miroņiem, atbildēja apstiprinoši. Abas sievietes gāja uz kapelu, brokātā ģērbtā — smagiem soliem, otra — viegli un stalti. Jaunais hercogs atdusējās uz grezna katafalka, kūpēja vīraks, sudraba bruņās tērpta stāvēja goda sardze. Hercogiene pamāja ar galvu, smagais zārka vāks tika nocelts; tur nu gulēja jaunais valdnieks briesmīgi sakropļots, un ķēmīga, stinga no bruņu tērpa pretī vērās viņa miermīlīgā, tuklā seja. Līķis bija jau stipri satrūdējis; lai gan tika lietots balzams un esences, no spožā metāla ietvara nāca nelaba smaka. Ag-nesa sagrīļojās, nobāla. Margarēte veda viņu atpakaļ uz pili.

Kad abas dāmas atkal sēdēja pie kamīna, Margarēte it kā starp citu ieminējās:

— Nu mūsu pēdējā sarunā Minhenē zaudējusi nozīmi, grāfiene Agnese. Mans dēls nav vairs Minhenē, bet pie manis.

Viņas nevērīgā toņa samulsināta, nezinādama, uz ko īsti šie vārdi mērķēti, Agnese neatbildēja, raudzījās viņā, nogaidīja.

Hercogiene vēl aizvien tādā paša bīstami vieglā sarunas tonī turpināja:

— Jūs apprecējāt Kretienu de Laferti — viņš nomira. Jūs padarījāt manas mīļās pilsētas atkarīgas no Bavārijas, tās ir tikpat kā izpostītas. Jūs draudzējāties ar markgrāfu — viņš nomira. Jūs iemantojāt mana dēla uzticību, tagad viņa vairs nav. Vai pēc tā visa nav mazliet pārdroši ierasties pie manis Tirolē?

Margarēte to pateica gluži nevērīgi, viņas neglītā, ķēmīgi uz priekšu izvirzītā mute smaidīja, izkrāšļotā, bālbālā seja savilkās liekuļotā laipnībā, viņa pat paliecās uz priekšu — un vēl nekad tas nebija noticis, — ar biedinošu familiaritāti uzlika savu roku uz Agneses rokas; tā sēdēja bāla, kā sastingusi.

— Es nezinu, ko jūs vēlaties, — viņa sastomījās.

— Tas ir jauki, — Margarēte turpināja, — ka pati esat ieradusies. Citādi man būtu bijis jāielūdz. Ticiet man, es būtu jūs tādā veidā ielūgusi, ka jūs ierastos.

— Es jūs tiešām nesaprotu, — Agnese teica ar nobālušām lūpām.

— Jā, — Margarēte pēkšņi pārtrauca sarunu un piecēlās, — jūs tātad būsiet mana viešņa, kamēr hercogu apbedīs. Līdz tam vēl laiciņš jāpagaida, jo rūpīgi jāsagatavojas.

— Es biju nolēmusi līdz bērēm palikt Tau-fersā, — Agnese teica; viņa pēkšņi bija kļuvusi pazemīga un bikla, balss viņai drebēja.

— Nē, nē! — hercogiene dedzīgi iesaucās. — Jūs paliksiet tepat. Vai tad jūs un jūsu tuvinieki jau daudzreiz nav viesojušies Tirolē? Un pat nedomājiet doties prom, — viņa piebilda, pavadīdama Agnesi līdz durvīm. — Ceļojums var kļūt ļoti nepatīkams.

Kāds no kalpotājiem veda grīļīgiem soļiem ejošo Agnesi uz viņas istabu. Pie durvīm stāvēja apbruņota sardze, tā nolieca šķēpus, kad viņa pārkāpa slieksni.

Palikusi viena, Margarēte dīvaini ātriem, viegliem soļiem, it kā neveikli dejodama, skraidīja šurpu turpu pa istabu.

Cik žēl, ka Agnese tik neapdomīgi pati devusies viņas rokās! Cik jauki, kāda bauda būtu ar pūlēm atvilināt viņu šurp, vispirms parūpēties par mīklu un tikai tad ēst kūkas! Bet tādas nu bija tās ar gludajām sejām. Skaistas un dumjas.

Margarēte izgāja laukā. Brida pa piesnigušo vīnadārzu, kāpelēja pa terasēm. Apsēdās sniegā. Iegremdēja roku saltajā baltumā, saspieda sniegu pikā, ļāva tai nokrist, saspieda no jauna.

Līdz pēdīgam to pazemot, satriekt, saberzt putekļos, iznīdēt, samīdīt, tā ka nekas cits vairs pāri nepaliek kā vien nožēlojams trūdu pikucis. Izjust prieku par tās bailēm, tās postu, tās nelaimi, līdz beidzot skaistule, izplatīdama nejauku smaku, gulēs kapelā tāpat kā viņas dēls.

Kad pēc brīža ieradās izkaltusī fon Rotenbur-gas jaunkundze, viņa izdzirda to, ko gadiem nebija dzirdējusi. Hercogiene dziedāja. Dziedāja savā zemajā, siltajā, izteiksmīgajā balsī. Sēdēja sniegā un dziedāja, skāņi, brīvi balss plūda no neglītā kakla.

Vispirms Margarēte ataicināja pie sevis Šennu. Paskaidroja viņam, ka Meinhards esot nogāzies no klints un zaudējis dzīvību neapšaubāmi grāfienes fon Flavonas-Taufersas vainas dēļ. Viņai, Margarētei, ne prātā nenākot šo noziegumu noslēpt. Gluži otrādi — viņa esot nodomājusi pieprasīt atbilstoši bargu sodu. Šenna ļoti uztraukts dedzīgi mēģināja viņu atrunāt. Tauta tomēr stipri, lai gan nepelnīti simpatizējot Agnesei. Esot bīstami pret Agnesi ko uzsākt. Varētu gan samazināt viņas īpašumu tiesības, varu, ietekmi, bet kaut ko vairāk pasākt liedzot gudri, valstiski apsvērumi.

Aizkaitināta un nervoza Margarēte atbildēja, ka viņai labi zināms, cik pati esot nepopulāra. Ļaunāk vairs nevarot būt. Tātad viņa ne ar ko neriskējot.

— Un tomēr! — Šenna uz to neparasti asi atteica. Viņa riskējot ar visu. Viņa riskējot izraisīt atklātu sacelšanos, kas nākšot par labu Vitels-bahiem. Margarēte aizsvilās dusmās, paziņoja: nekādā gadījumā viņa vairs ilgāk necietīšot šīs personas līdzvaldīšanu. Labāk tad atteikšoties no valdnieces pienākumiem. Dusmīgi, neļaudama sevi ietekmēt ne ar kādiem mierīgiem apsvērumiem, viņa stingu skatienu raudzījās grīdā. Šenna uzbudināts lieliem, nevienmērīgiem soļiem staigāja šurpu turpu pa istabu. Ja nu hercogiene uz to katrā ziņā pastāvot, viņš pēc brīža ierunājās, dīvaini un īgni saviebis seju, tad viņš iesakot tai, dieva vārdā, sasaukt valsts tiesas palātu. Tikai nekādā ziņā neko nedrīkstot uzsākt pret Agnesi bez tiesas un tās sprieduma.

Margarēte ataicināja Frauenbergeru, arī vairākus ietekmīgus muižniekus. Viņai bija skaidrāks par skaidru: visi ir pret viņu, visi ir Agneses pusē. Taču tie gandrīz visi bija gatavi savus uzskatus pārdot. Tie uzskatīja Margarētes nostāšanos pret Agnesi par kaprīzi. Jā, tie bija ar mieru pakļauties šai kaprīzei, taču paziņoja, ka Marga-rētei par šo palīdzību būšot dārgi jāsamaksā.

Visi uzstādīja prasības; visi kaut ko gribēja. Margarētei sažņaudzās sirds, viņa sakoda zobus. Tie stāvēja viņas priekšā pazemīgi, lojāli, patriotisku apsvērumu pārpilni. Taču aiz tā visa slēpās ņirdzīgs izsmiekls: ja tu nesamaksāsi, tad neko nedabūsi.

Baroni vienojās, apsvēra savas pretenzijas. Frauenbergers paziņoja hercogienei kopējās prasības. Tās bija neaizplīvurotas, nekaunīgas. Lai Margarēte sastādot deviņu ministru kabinetu. Tajā noteikti jābūt Frauenbergeram, • Šennam, Berhtoldam fon Gufidaunam, abiem fon Maču kungiem — landshaūptmanim un fogtam, Vācu ordeņa komturam Egonam fon Tībingenam, Hein-riham fon Kaltemam-Rotenburgam, Dīpoldam Hē-lam, Hansim fon Freindsbergam. Šie kungi, kuri uzstātos arī kā tiesneši grāfienes fon Flavonas tiesas procesā, būtu valsts augstākā tiesas un pārvaldes instance. Margarētei bija jādod solījums, ka viņa bez ministru piekrišanas neizdarīs nekādus grozījumus valsts pārvaldē, nepiešķirs nevienu posteni, ne arī atcels kādu no amata, nevedīs sarunas, neslēgs savienību un līgumus ar ārvalstu valdniekiem. Viņa arī nedrīkstēja nevienu no ministriem atcelt; ja kāds nomirtu vai arī citu apstākļu dēļ atstātu kabinetu, tad pēctecis būtu jāizraugās kabinetam, nevis hercogienei.

Margarēte viena sēdēja un lasīja dokumentu. Viņa tik stipri rauca pieri, ka bira nost smiņķis. Dokumentu parakstīt nozīmēja: upurēt pilsētas, iesviest valsti nekaunīgo baronu rokās, lai tie sakampj to savos kārīgajos zobos, lai katrs sev izplēš kādu gabalu. To parakstīt nozīmēja: ļaut, lai Tiroli sadala daudzos sīkos muižnieku īpašumos, apkaunojošā kārtā iznīcināt darbu, kam viņas senči un arī viņa pati gadsimtu gaitā ziedojusi naudu, nervus, dzīvi.

Pēkšņi viņai ienāca prātā mazais, bārdainais vīriņš, ko viņa kādreiz bija redzējusi starp klintīm netālu no Maultašas pils. Tas nemitīgi klanījās, lūkojās viņā nopietnām mūžsenām acīm, uzrunāja viņu.

Ar varu viņa aizdzina rūķi projām. Pagalam zeme! Pagalam pilsētas! Loki nu muguru! Samierinies ar vasaļu augstprātību! Tam tā jābūt. Viņām abam pašām jātiek galā. Patlaban būtu bezjēdzīgi atteikties izpildīt baronu prasības un to saudzēt. Tā joprojām grautu, postītu, gandētu viņas darbu. Skaistule indēja zemi, tās nekautrīgais, alkainais skaistums bija visa ļaunuma sakne. Tai jāpazūd, tai jāiznīkst, tā jāizdeldē no pasaules, tā jāizskauž no zemes. Miera nebūs kalnu zemei, kamēr šī sieviete mājos te.

Ar atklātu sirdi dieva priekšā viņa varēja sacīt: aizritējušas stundas, dienas, nedēļas, kad viņai nav ienākusi prātā neviena sīka, augstprātīga doma, bet viņu vadījusi vienīgi godīga griba darīt to, kas uzlikts par pienākumu. Iedomīgā, tukšā aizvien no jauna it kā rotaļādamās ar vieglu roku satriekusi to, ko viņa ar grūtībām, pazemojumiem, upuriem bija uzcēlusi, tai ne jausmas nav bijis, kādas mokas un ļaunas nedienas viņa pārcietusi. Vai tas bija taisnīgi? Vai tas bija taisnīgi, ka tukšgalve, muļķe, negodīgā, nekrietnā tikai tādēļ vien, ka tai bija gluds ģīmis, staigāja lepni paceltu galvu, aizēnodama viņu, neatstādama neko viņai, garīgi bagātajai, ko gudru vērtušas ciešanas. To nevarēja nolemt dievs. To vajadzēja izšķirt cīņā. It kā ar tīksmi sāpīgu sastingumu Margarēte juta, ka pati ar skaistuli ir saistīta, ka viņai pašai lemts tikt ar visu galā. Nekādas vilcināšanās, nekādas slēpšanās vai maskēšanās, nekādas kautrēšanās veikt šo svarīgo uzdevumu, nekāda kompromisa! Ar to vajadzēja tikt galā.

Frauenbergers ieradās, lai saņemtu atbildi. Viņas roka neveikli gulēja uz dokumenta, kurā bija baronu prasības. Margarēte pacēla acis, uzlūkoja Frauenbergeru, mierīgi, klusā balsī sacīja:

— Diedelnieki. Izspiedēji.

Frauenbergers vienaldzīgi, omulīgi atteica:

— Jā, hercogiene Maultaša, lēti mēs neesam.

Tad viņa parakstīja.

Palikusi viena, Agnese gluži bez spēka apsēdās. Dievs žēlīgais, ko gan viņa bija izdarījusi! Laipni smaidīdama, pati nodevusi sevi naidnieces rokās. Kur viņai bijusi saprašana? Meinharda nāve gan bija zaudējums un sitiens Maultašai, taču tas bija vēl briesmīgāks sitiens viņai pašai. Līdz ar Meinharda nogādāšanu pie malas un drosmīgo, negaidīto atteikšanos no Bavārijas Margarēte bija kļuvusi uzvarētāja. Agnese nespēja aptvert, kā viņa varējusi šajā situācijā pati labprātīgi ierasties naidnieces mājā, lai svinētu tās uzvaru.

Viņa sēdēja gluži viena, domās nogrimusi. Istaba nebija silti izkurināta, viņa sala. Vai tas tiešām bija no aukstuma? Agnesei uzmācās doma, kāda līdz šim nekad nebija ienākusi prātā, tā stindzināja, smacēja viņu. Viņa arvien jutusies droša un pašpārliecināta, arvien bijusi stāvokļa noteicēja, vienmēr pēc savas patikas izrīkojusi vīriešus. Nu viņa bija gluži bezpalīdzīga, ienaidniece varēja darīt ar viņli, ko vien vēlējās. Agnesei sala, viņu māca bailes. Tumsās, zilās acis vairs nelūkojās pārgalvīgi, tās šķita sastingušas un izdzisušas, lokanais augums kļuvis slābans, baltās rokas savilktas dūrēs, gludā seja klāta sīkām, vieglām, stingām krunciņām.

Tā viņa nosēdēja līdz vakaram. Tika ienesta gaisma, par jaunu iekurta uguns, uz galda nolikts ēdiens. Agnese saņēmās, ēda, sasildījās, kļuva moža. Ko niekus! Otras nolūks bija — redzēt viņu pazemotu, smilkstošu, mazdūšīgu. Tā noteikti neuzdrīkstēsies uzsākt pret viņu kaut ko nopietnu. Vai gan visa zeme nav viņas — Agneses pusē? Tāpēc ka pati tik neglīta, Margarētei patiktu, lai Agnese izturētos gļēvi. Ne domas, ka viņa atļaus baudīt tai šo prieku. Viņa saspringa, acis raudzījās lepni un drosmīgi — kā vienmēr. Agnese ēda ar apetīti, pieprasīja vēl, pajokojās ar kalpotājiem. Gulēja labi, mierīgi, ilgi.

Ieradies nākošajā dienā, Frauenbergers ieraudzīja Agnesi priecīgi sūkājam konfekti un strinkšķinām uz lautas frivolu dziesmiņu. Viņa zobojās par nemoderno telpas iekārtojumu. Frauenbergers pavīpsnāja — protams, tik moderni un ērti kā viņas mājās pie Maultašas vis neesot. Viņš paglaudīja Agnesi. Mirkšķināja acis, bilda tēvišķīgi, ka savā laikā devis tai padomu neielaisties ar zaļknābjiem, lai neizietu plāni. Agnese nevērīgi apvaicājās, vai viņš ieradies Maultašas uzdevumā. Viņu neiebaidīšot. Kas īsti esot padomā? Cik ilgi tādi joki vēl turpināšoties? Albīns svepstošā balsī pateica, ka tai būšot jāstājas valsts tiesas priekšā. Agnese ieteica, ka to vajadzētu darīt labi drīz, jo Tiroles pilī esot gaužām garlaicīgi. Viņa arī vēloties, lai atsūta istabeni un šuvēju, lai tiesā varētu ierasties piemērotā apģērbā. Tās pavēles tikšot izpildītas, viņš apsolīja. Agnese palika viena, sūkāja konfektes, strinkšķināja lautu.

Hercogiene rūpējās, lai augstā un slepenā tiesa, kurai vajadzēja Agnesi sodīt, tiktu sagatavota svinīgi un krāšņi. Trīs tiesas zālei tuvējās telpas apsargāja bruņoti sargi, lai par slepeno prāvu neviens neko neuzzinātu. Klusēdami, ģērbušies tumšās drānās, sēdēja deviņi tiesas kungi, Mar-garēte — ļoti grezna starp valsts insignijām.

Agnese bija ģērbusies vienkāršā laša krāsas tērpā, kas bija piemērots vizītēm, nelielām godī-bām. Viņa izturējās brīvi, droši, bija pārliecināta, ka hercogiene neiedrīkstēsies viņu aizskart, ka rūpīgi, svinīgi sagatavotais tiesas process paredzēts vienīgi iebiedēšanai. Tas viss notika tikai tāpēc, lai viņu, skaisto, pazemotu neglītās priekšā. Nē, viņa nekādā ziņā negribēja sagādāt Maulta-šai šo prieku!

Tiroles mācītājs, kas izpildīja protokolista pienākumu, nolasīja apsūdzības rakstu. Grāfiene Agnese fon Flavona jau sendienis centusies Mein-hardu ietekmēt kaitīgā, Tiroles zemei nodevīgā garā. Kad jaunais valdnieks dzīries doties uz Ti-roli, lai izbēgtu no viņas ietekmes, un kad saprašanās ar uzticamajiem un labvēlīgajiem pavalstniekiem draudējusi izjaukt viņas plānus, viņa mēģinājusi ar vardarbīgiem līdzekļiem paturēt hercogu savā varā; šis mēģinājums maksājis hercogam dzīvību.

Agnese teica, viņa brīnoties, ka tādi gudri un vareni vīri varot tik ļaunprātīgi iztulkot vienkāršus un skaidrus faktus. Jā, viņai ar jauno valdnieku bijušas labas, sirsnīgas attiecības, tāpat arī tā tēvs pagodinājis viņu ar savu draudzību un uzticību. Viņa gan reizēm, cik nu viņas niecīgais sievietes saprāts atļāvis, kā krietna pavalstniece un kristiete nākusi talkā pēc labākās sirdsapziņas ar vienu otru padomu, ko valdnieks varētu izmantot savu zemju uzplaukumam. Kad hercogs Meinhards devies uz Tiroli, bet hercogs Stefans negaidot paziņojis par savu drīzo ierašanos Min-henē, viņa sūtījusi Meinhardam pakaļ jātniekus ar vēstuli, kurā paskaidrojusi, ka šādos apstākļos būtu prātīgi atgriezties Minhenē. Diemžēl viņas sūtņi nav atraduši hercogu vairs starp dzīvajiem. Viss te pilnīgi skaidrs un nepārprotams. Viņa tad nu esot liela grēciniece, Agnese smaidot piebilda. Viņas attieksmē pret hercogu Meinhardu, pēc viņas — sievietes pazemīgā ieskata, neesot bijis ne mazākā nodoma, pat ne tāda vārda, kura dēļ viņa nedrīkstētu bez bailēm raudzīties acīs dievam un cilvēkiem.

To visu viņa paskaidroja nevērīgi, asā, noteiktā balsi. Jauna, gludu seju, nevainīga, paļāvīga — viņa sēdēja savā vienkāršajā, laša sarkanajā tērpā drūmo, tumšās drānās ģērbto tiesnešu priekšā.

Margarēte sacīja, ka Minhenē viņa ieteikusi grāfienei fon Flavonai neiejaukties Tiroles lietās; grāfiene neesot paklausījusi. Agnese atbildējusi, ka hercogienes kundze viņu pārpratusi. Tiroles mācītājs nolasīja ar zvērestu nodoto grāfienes ziņnešu jātnieku liecību, ka viņas pašas uzdevumā tiem bijis hercogs ar varu jāatved atpakaļ uz Minheni. Visi raudzījās uz Frauenbergeru, kam šo liecību vajadzēja apstiprināt. Tas vienaldzīgi lūkojās prom. Agnese paskaidroja, ka jātnieku liecība, ja tāda tiešām nodota, esot tīrie meli. Frau-enbergers vīpsnāja.

Hercogiene sēdēja kā sastingusi, melna, plati krītoša brokāta kleita apņēma viņas augumu, zeltā vizuļoja varas insignijas. Kad uz brīdi iestājās klusums, viņa, ne Agnesē, ne arī pārējos nelūkodamās, pēkšņi pavēra muti, sāka runāt. Monotonā balsī ar trāpīgiem, vienkāršiem vārdiem pateica visu. Kur vien viņa pūlējusies ko darīt kalnu zemes labā, gan pie Ečas, gan pie Innas, no Itālijas jūras piekrastes līdz īzārai, visur viņas ceļu krustojusi grāfiene fon Flavona, visur tā viņu traucējusi un darbojusies pret viņu. Margarēte runāja rāmi, nepacēla balsi. Viņa stāstīja par pilsētām, par saviem nodomiem un par to, kā grāfiene fon Flavona nav pakļāvusies viņas rīkojumiem. Par norādījumiem finansu jautājumos un par to, kā grāfiene fon Flavona atkal ataicinājusi uz kalnu zemi itāliešu baņķieri meseru Artezi, kuru viņa, Margarēte, reiz jau padzinusi. Stāstīja par Tiroles autonomiju un par to, kā grāfiene fon Flavona vienmēr no jauna tiekusies uzgrūst tai uz kakla bavāriešus, asinssūcējus. Runāja par Artus galma Apaļā galda bruņiniekiem, par In-golštati un Landshuti. Mierīgi no viņas neglītās, platās mutes plūda taisnīgi, lietišķi vārdi. Tie skanēja vienmuļi, rāmi; plūda neatturami kā smagas smiltis, tie apraka smalko, mirdzošo Agnesi, — viņa sēdēja bāla, nožēlojama un gurda. Kad hercogiene beidza runāt, iestājās klusums, tikai kamīnā sprakšķēja pagales; tiesas vīri izskatījās sadrūmuši, pelēki, saguruši.

Agnese apgalvoja, ka viņa nekad neesot centusies nevienu ietekmēt. Viņa atbildējusi, ja viņai kas jautāts, un arī tad tikai nelabprāt, nevienam neesot uzplijusies ar savu padomu. Agnese manīja, ka viņas vārdi neatrod dzirdīgas ausis un nepārliecina. Viņa piecēlās, stāvēja līksmi, brīvi, viegli, lepni tiesnešu priekšā, uzlūkoja tos visus pēc kārtas, tad teica: ja viņa esot nogrēkojusies, tad vienīgi ar to, ka eksistējot šai pasaulē. Tādu dievs viņu radījis. Kamēr dzīvība viņā neesot izdzisusi, viņa nevarot liegt raudzīties uz sevi, jūsmot par sevi.

Visi lūkojās viņā, pat Tiroles garīdznieka mudīgā spalva mitējās skribelēt. Šenna ar gudrajām, pelēkajām acīm noskatīja viņu no galvas līdz kājām, saspringti blenza viņas tumšajās, zilajās acīs kalsenais, taisnīgais Egons fon Tībingens, aizgūtnēm elpoja, nopūtās godīgais, labsirdīgais Berh-tolds fon Gufidauns, iesarkanās acis blisināja FraUenbergers. Viņas vārdi — Agnese to manīja — nu bija atraduši dzirdīgas ausis, viņa bija atklājusi kādu daļu savas būtības, pacēlusi to augstu abās rokās, lepni sniegusi to vīriešiem naidnieces klātbūtnē: lūk! Skatieties! Tāda es esmu! Viņa baudīja radīto iespaidu, uzelpoja, baudīja to.

Agnese juta, ka arī Maultaša raugās uz viņu. Skaistules zilās acis dziļi ieurbās neglītās brūnajās acīs. Un Agnese redzēja, ka Margarēte smaida. Jā, viegls smaids paplaiksnījās spilgti baltajā, izkrāsotajā hercogienes sejā, un tas nebija liekuļots, tas bija īsts. Agnese saprņta, ka hercogiene parūpējusies, lai viņas uzvaras prieks jau iepriekš tiktu saindēts, saprata, ka ir pazudināta. Viņa piepeši sāka trīcēt, nobāla, rokas un kājas kļuva slābanas, viņa bija spiesta apsēsties.

Hercogiene bez pieteikšanas negaidot ieradās notiesātās istabā. Agnese spriedumu bija uzņēmusi ļoti savaldīgi, izturējusies brīvi, rāmi. Arī palikusi viena, viņ'a centās sevi pārliecināt, ka Maultaša neiedrošināsies uzsākt vēl ko vairāk. Taču, atceroties Margarētes kluso, dziļdomīgo smaidu, pakrūtē atkal kņudināja salts drebulis, kādu viņa nekad agrāk nebija manījusi. Kad ienāca hercogiene, viņa saņēmās, ne pārāk steidzīgi, taču pieklājīgi piecēlās, lūdza apsēsties.

Margarēte teica:

— Jūs, grāfien, likāt manīt, ka starp mani un jums ir vēl kas cits, ne tikai valdnieces stingrība pret pavalstnieci, kura dumpojas un kaitē valstij. Mēģiniet taču saprast, ka es citāda nevaru būt kā vien valdniece, jo ar manu muti runā aizvainotā zeme, manas jūtas pauž visas zemes jūtas.

Viņa to pateica stingri, pašpārliecināti, visai augstprātīgi — kā kaut ko pašu par sevi saprotamu.

Agnese uzmanīgi, pieklājīgi noklausījās. Taču neattapa, ko otra ar to domā. Saprata tikai vienu: tā no manis ko vēlas. Tā grib izrunāties ar mani. Grib attaisnoties. Cik gan nedrošas viņas pozīcijas! Viņa jūt, ka ir zaudētāja. Grib mani apvest ap stūri. Tikai neiekrist lamatās! Nepiekāpties! Lai ko viņa solītu — nepiekāpties.

Margarēte redzēja, ka otra viņu nesaprot. Viņa mēģināja paskaidrot citādi. Gurdi, mazliet nepacietīgi, taču samierinoši teica:

— Jūs esat guvusi panākumus, grāfien. Es jums tos novēlu. Gūstiet tos ari turpmāk. Manas intereses un godkāre tiecas pavisam citā virzienā, papūlieties taču tam ticēt. Man vajag galvojuma, ka jūs turpmāk Tirolei nekaitēsiet. Neko citu. Atzīstiet liecinieku klātbūtnē un apstipriniet ar savu parakstu, ka esat nodevīgi darbojusies pret manu zemi. Apzvēriet pie evaņģēlija, ka turpmāk atteiksieties no jebkādas politiskas darbības. Tad es atcelšu nāves spriedumu. Jūsu lēņi nonāks atkal manā pārvaldīšanā. Jūs būsiet brīva un atstāsiet manu zemi.

Te nu tās bija, šīs lamatas. Agnese sevī pasmējās: «Viņa nekādā ziņā neuzdrošināsies mani

nonāvēt. Un viņa uzskata mani par tādu muļķi — grib, lai es samaksāju par viņas gļēvulību.»

Agnese atbildēja: — Tādu dokumentu es nevaru parakstīt. Visa mana politiskā darbība patiesi bijusi tikai tā, ka esmu pasaulē, ka te eksistēju. Lieciet man zvērēt, ko vien vēlaties. Taču ne jūs, ne ari es pati varu to aizliegt — ka vīrietis, kas mani uzlūkos, rīkosies pēc sava ieskata,

nevis pēc jūsējā. — Viņa cieši no galvas līdz kājām nopētīja Margarēti; zilo acu skatiens nievājoši, zobgalīgi, izsmējīgi pārslīdēja neglītajai, ķēmīgi uz priekšu izvirzītajai mutei, noļukušajiem vaigiem, lielajam zodam ar daudzajām krokām pakaklē, neveiklajam, resnajam augumam. Zobgalīgi nopētīja hercogieni līdz pēdējam sīkumam, izspiedās cauri smiņķim, it kā taustīt iztaustīja sauso, kārpaino, izburbušo ādu.

Aizvainota dziļāk nekā jebkad, hercogiene tikai ar pūlēm apvaldīja mulsās, neprātīgās dusmas. Viņas izsmiekls skanēja neīsti, kad viņa teica:

— Atstājiet manā ziņā spriest par to, vai nepieciešams izdzēst jūsu dzīvību. Man liekas, jūs pārāk augstu vērtējat sevi. Man pietiktu, ja jūs parakstītu pieprasīto paskaidrojumu. — Cik gurdi un bezspēcīgi skanēja šī atbilde! Margarēte pati to juta. Un ar uzvaras prieku šo atziņu izbaudīja Agnese. Tagad viņai bija pilnīgi skaidrs, ka hercogiene nekad neiedrošināsies likt izpildīt spriedumu. Mazliet piekāpties? Mazliet būt vienis prā-tis? Tad viņa, Agnese, būtu muļķe!

— Man tiešām žēl, ka nevaru izpildīt jūsu vēlēšanos, — vļņa teica, pati par sevi tīksminādamās, saldā, liekulīgā balsī.

Hercogiene piecēlās. Stingri nolēma: iznīdēt šo personu. To prasa zeme. Tā ir dieva griba. Viņai jāpazūd no pasaules, viņai nav vietas zemes virsū. Kamēr viņa vēl elpo, kamēr vēl staigā pa šo pasauli, gaiss ir saindēts, zeme deg zem kājām. Smagiem soļiem Margarēte devās uz durvīm, gāja kā slims, ievainots, neglīts, nelaimīgs dzīvnieks. Vieglā gaitā, pieklājīgi Agnese pavadīja viņu līdz slieksnim.

Ministri neatlaidīgi lūdza Margarēti apžēlot grāfieni. Pēc šī tiesas procesa viņa sargāšoties vērpt intrigas pret Tiroli. Nekādā gadījumā nedrīkstot kaut ko uzsākt pret Agnesi tagad, kad Tiroles lietas vēl tikpat kā nav nokārtotas. Ministri gādāja ari par to, lai viss ši notikums — grāfienes aizturēšana, tiesas process, nosodīšana neizraisītu Tirolē nekādas valodas. Šenna centās Margarēti pārliecināt, ka viņa iemantošot fanātisku tautas naidu, ja aizskaršot Agnesi. Nekāds spriedums, ne ministrijas paziņojums nevarēšot novērst visādas baumas par slepkavību un asinsizliešanu. Katrs bula mākonis, katrs pērkona negaiss, katra lopu sērga — vis tikšot uzskatīts par dieva pirkstu. Ar gudrajām, pelēkajām acīm neatlaidīgi lūkodamies viņā, Šenna lūdza, no visas sirds lūdza nepārsteigties, visu atlikt — vismaz līdz tam laikam, kamēr Meinhards būs apglabāts.

Margarēte klusi iebilda: — Nav iespējams, Šenna. Strīds jāizšķir, Šenna.

Frauenbergers sēdēja viens un dzēra. Bija nakts. Istabas kaktā krākdams gulēja kalps. Viņš piegrūda tam ar kāju, lika sabikstīt krāsnī uguni. Deva dzert vīnu. Uzsvilpoja, padziedāja savā nodabā. Pamatīgi visu apsvēra. Loģika! Loģika! Ja Margarēte paliek pie sava, Agnese kā valsts nodevēja tiks pielikta pie kauna staba vai pat sodīta ar nāvi; tad nu izcelsies dumpis, un bija stipri apšaubāms, vai pašreizējos apstākļos baronu vara varēs noturēties. Ja Maultašas gribu neizpildīs, tad viņa, būdama nepiekāpīgas dabas, šā vai tā vienmēr atgriezīsies pie tā paša jautājuma; nekad nebūs iespējams mierīgi baudīt lo, kas sasniegts. Tātad ko darīt? Loģika, Loģika! Viņš pārdomāja... Dzēra. Atkal pārdomāja. Viss skaidrs. Nosmīnēja. Deva ari kalpam dzert. Kaut ko svepstēja. Aizmiga.

Nākamajā dienā viņš devās pie Agneses. Sastapa viņu ļoti uzposušos, priecīgu par viņa apciemojumu. Agnese sacīja, ka nu vairs nevarot žēloties par garlaicību. Vismaz apmeklētāju pietiekot. Šodien viņš, vakar Maultaša. Jā, viņš meloja — Margarēte, protams, viņam neko nebija teikusi —, viņš esot dzirdējis, ka dāmas gaužām labi sapratušās. Agnese palūkojās viņā mazliet neuzticīgi. Viņš blisināja acis, sāka zoboties par Margarēti. Viņš bija atnesis līdzi saldu degvīnu. Viņa dzēra. Zvilnēja uz dīvāna, viņas baltais, maigais kakls trīsēja smieklos. Viņš parādīja Agnesei lielu uzmanību. Viņa bija jautra, sajūsmināta. Dzēriens, ko viņš bija atnesis, patiešām bija kaut kas īpašs un ātri kāpa galvā. Ai, ai, Frauen-bergers esot to apvedis ap stūri, deguna priekšā pi'evācis Meinhardu. Viņa esot samierinājusies ar šo neveiksmi. Viņš bija īsts vīrietis, vienīgais, kas viņai imponēja ...

Viņa zvilnēja uz dīvāna, juta patīkamu nogurumu.

Cik zemi bija istabas griesti Tiroles pilī! Tie it kā slīdēja lejup. Aizvien zemāk. Pacel uz augšu istabas griestus, Konrād! Tie noslāpēs. Nospiedīs. Viņa bez mitas smējās. Jeb vai tā bija gārgšana?

Frauenbergers pablenza uz viņu, nogaidīja. Lietpratīgi vēroja. Pamāja ar galvu, redzēdams, kā viņa apveļas uz sāniem, tad atkal uz muguras, kā smejas, kampj gaisu, gārdz, savaiksta seju, airējas ar rokam pa gaisu, sāniski noslīd no dīvāna.

Klusi viņš pasauca istabenes. Paziņoja citiem ministru kabineta kungiem, ka nav vairs ko strīdēties ar hercogieni par grāfienes fon Flavonas apžēlošanu, jo grāfieni no uztraukuma nupat kā ķērusi trieka.

Kad Margarēte uzzināja par Agneses nāvi, viņu pārņēma nomācoša, stindzinoša tukšuma sajūta. Līdz šim viņai bija bijusi tikai viena doma: Agnese; tagad šās domas vairs nebija, palika tikai tukša čaula.

No visiem smadzeņu stūrīšiem viņa pūlējās savākt apziņas druskas. Vai gan īstenībā viņai nebūtu vajadzējis justies brīvai, vieglai, spārnotai, laimīgai; nu taču kaitētāja bija mirusi, nestāvēja viņai vairs ceļā un neapdraudēja zemi. Ne vēsts no tā. Aizvien lielāks viņā auga smacējošs, bezprātīgs niknums. Viņa bija gribējusi redzēt ienaidnieci pakļautu savai varai. Redzēt, kā tā tiek svinīgi vesta uz soda vietu, kur tai būtu jāatzīst: esmu uzvarēta, esmu sīks, nožēlojams, nekrietns radījums, bet tu esi valdniece, cēlā, neaizsniedzamā, dieva izraudzītā. Svarīga nebija Agneses nāve, svarīga bija viņas atziņa. Un nu Margarēte bija nekaunīgi un ņirdzīgi piekrāpta, viņai atņemts naida, atriebības, uzvaras prieks, ienīstā turpat vai acu priekšā aizbēgusi uz citu krastu, kur viņa to nekad vairs nespēs aizsniegt. Nožēlojama, robusta, neveikla, piekrāpta bija Margarēte, bet tā otra aizlidojusi projām — viegla smaidoša, neuzvarēta. *

Margarēte plosījās aiz dusmām. Kāda nozīme tagad visiem tiem upuriem, ko viņa nesusi? Pagalam zeme, pagalam viņas pašas un tēvu tēvu darbs, apkaunojošā kārtā viņa pakļāvusies mantkārīgajiem, nekaunīgajiem un rijīgajiem baroniem. Bet tā ir prom — nicīgi zobgalīga, smaidoša.

Pār Frauenbergeru bira rupju vārdu plūdi. Resnais vīrs stāvēja viņas priekšā liels, mierīgs, vienaldzīgs. Lāsti no viņa gludās, sārtās sejas atsprāga nost kā ūdens šļakatas.

Margarēte sasauca uz apspriedi ministrus. Tikko valdīdamās, aizsmakušā balsī, kas citkārt skanēja tik mierīgi, saraustītiem, nosodošiem vārdiem viņa pieprasīja, lai tiesas procesa materiāli un spriedums tiktu tūlīt publicēti un lai mirusī tiktu bez kāda svinīguma kaut kā iekārpīta zemē. Ja to nedarīšot, grāfienes pēkšņajā nāvē vainošot viņu. Vienprātīgi, visiem spēkiem ministri turējās pretī. Tāpat kā visa tauta, lielākā daļa ministru domāja, ka Margarēte ir īstā vaininiece grāfienes mīklainajā un neizprotamajā nāvē. Viņi bija no tiesas sašutuši par hercogienes frivālo, bezdievīgo prasību — atzīt ienīstās sāncenses nonāvēšanu par taisnīgu, patriotisku aktu. Jā, viņi pat uzskatīja, ka izspiešana, ko viņi atļāvās pret Margarēti, ņemot vērā viņas rīcību, no morāles viedokļa nenoliedzami attaisnojama; skaidrs, ka nevar būt nekādu drošu garantiju, ja darīšana ar tādu neaprēķināmu un noziedzīgu sievieti. Turklāt viņi jutās ļoti atviegloti, ka konflikts pēkšņi atrisināts, un nevēlējās jautājumu par jaunu sarežģīt. Atklāti, skaidri jo skaidri Frauenbergers izteica savus secinājumus. Ko gan hercogienes kundze vēl vēloties? Dievs pats spriedis tiesupar izdarīto noziegumu. Nu tā esot mirusi, nestāvot vairs ceļā. Neko citu taču valdniece neesot gribējusi, nevarējusi gribēt. Kristīgam cilvēkam nepieklājoties turēt naidu uz mirušo. Tautai arī neko ļaunā ņemt nevarot, ja tā šādā gadījumā saceļoties. Fon Mačs savukārt izteicās, ka, protams, tauta atļaujoties necienīgi runāt par hercogieni. Pēc ziņām, ko viņš ievācis, sakarā ar grāfienes nāvi šur tur notikusi sacelšanās. Bet, tā kā viņi, ministri, vienprātīgi atbalstot valdnieci, tad ar šādiem sīkiem dumpjiem viegli tikšot galā. Vairāki dumpinieki jau esot notverti, viņus likšot publiski nopērt, tas citiem aizbāzīšot muti. Ja pret nelaiķi izturēšoties ar necieņu, tad varot sākties tāda vispārēja sacelšanās, ka viņš vairs ne par ko negalvojot. Taisnīgais Gufidauns, kas pēc ilgas šaubīšanās beidzot bija nācis pie pārliecības, ka hercogiene nav vainīga, ar lielu piespiešanos pateica savas domas: noziedzniece esot mirusi. Dārgāk nekā ar dzīvību neviens nevarot samaksāt par savu vainu pasaulīgo tiesnešu priekšā. Nozākāt mirušās piemiņu — tas nepieklājoties tik augstas kārtas cildenai sievietei kā hercogienei; Gaufidauns samulsis apsēdās, viņš reti kad runāja. Visi viņam piekrita.

Hercogiene paraudzījās uz Sennu. Tas knibinājās ar kalsnajiem pirkstiem gar galdu. Klusēja.

Margarēte nepiekāpās. Drudžainiem, saraustītiem vārdiem viņa stomīdamās arvien no jauna paskaidroja, ka neatteikšoties no sava uzskata, to prasot viņas prestižs, viņa pastāvot pie sava.

Taču ministri palika nelokāmi. Viņi atsaucās uz norunu, parādīja zobus, pateica, ka nekad nepiekritīšot pasākumiem, kas vēršas pret mirušo. Margarēte ar putām uz lūpām sāka kliegt, ka tā esot sacelšanās, dumpis. Ministri atteica, ka viņi vienā mierā uzklausot šo pārmetumu. Viņu sirdsapziņa esot tīra, jo viņu pretošanās notiekot valsts interešu labā un arī pašas hercogienes labā; turklāt viņi esot pārliecināti, ka nelaiķes aizstāvēšanu atzīšot par taisnīgu visā kristīgajā pasaulē.

Margarētei vajadzēja padoties.

Viņa plosījās nevarīgās, bezspēcīgās dusmās. Plukatas, zaķapastalas bija šie ministri! Cik viņi bija laimīgi, ka nevajadzēja izpildīt spriedumu! Cik nekaunīgi tie viņu piemuļķojuši! Izmānījuši zemi un nu ar negodīgiem līdzekļiem izvairās pildīt solījumu. Plukatas, blēži, izspiedēji! Viņai iešāvās prātā lūgt palīdzību ārzemēm. Bet Vitels-bahi bija zvērināti Agneses aizstāvji, un Habs-burgs bija pārāk gudrs, jo zināja, ka, nostādamies pret mirušo, jau pašā sākumā zaudēs savu popularitāti.

Tad Margarēte iedrošinājās izdarīt beidzamo nevarīgo mēģinājumu uzvarēt mirušo. Pēdējā brīdī viņa noteica Meinharda apbedīšanu tanī pašā laikā, kad bija paredzētas Agneses bēres. Kas ies uz Taufersu pavadīt Agnesi, tas nevarēs ierasties valdnieka bērēs. Spītīgi, izmisīgi viņa aicināja savu zemi izšķirties vai nu par viņu, vai nelaiķi.

Klusēdama, iecirtīgi raudzīdamās tukšumā, neprātīgu dusmu pārņemta, viņa sēdēja Tiroles pilī, gaidīja, kas nāks pie viņas, kas ies pie Agneses. Sirds dziļumos viņa, tāpat kā visi, saprata, ka Agnese ar savu nāvi bija viņu uzvarējusi, ka cīņa beigusies un mirusī ne ar kādiem spēkiem un viltu nav vairs aizsniedzama.

Ministri apspriedās, kuram piedalīties jaunā hercoga apbedīšanā, kuram doties uz Taufersu. Viņi norunāja, ka par šo soli jāizlemj, kā ari jāuzņemas atbildība katram pašam. Lielākā daļa nosprieda, ka ies uz grāfienes fon Flavonas bērēm. Viņu rokas taču nebija notraipītas tās asinīm? Kādēļ gan to atklāti neparādīt? Frauen-bergers, Vācu ordeņa komturs Egons Fon Tībin-gens, taisnīgais, lēnīgais Gufidauns apņēmās palikt Tirolē.

Jākobs fon Šenna vēl vēlu vakarā bija nomodā. Taču viņš nelasīja grāmatu, ko turēja atšķirtu. Stīviem, nevienmērīgiem soļiem viņš staigāja šurpu turpu pa istabu. Sākumā bija nodomājis izlikties par slimu un nedoties ne uz Taufersu, ne Tiroles pili. Jautājuma politiskā puse viņam bija vienaldzīga. Pūļa domas un neapmierinātība Šennam nerūpēja, viņam piemita pārāk maz godkāres, lai ņemtu to vērā. Bet jau izsenis viņu satrauca naids starp abām sievietēm. It īpaši tas viņam nedeva miera, kopš notika cīņa starp dzīvo un mirušo. Margarēte bija lūgusi viņam palīdzību; pirmo reizi viņš bija atteicies tai palīdzēt. Senna negribēja, ka viņu pašu iesaista šai cīņāT viņš nevēlējās aizstāvēt ne vienu, ne otru. Nevēlējās.

Varbūt viņš vienīgais apjauta visu šīs cīņas sakarību. Margarētei, valdniecei, bija taisnība. Agnese bija kaitējusi Tirolei, īsta svētība šai zemei, ka viņa aizgājusi. Bet vai sitienu tai bija devusi Margarēte, valdniece, vai Margarēte, sieviete? Vai Agnesei bija jāmirst tāpēc, ka viņa kaitēja valstij, vai tāpēc, ka bija skaista? Viņš baidījās par to spriest. Tikai viens kas tiesa: viņa bija skaistākā sieviete no Po upes līdz Donavai. Senna jau sāka novecot. Varbūt arī tāpēc viņš neuzdrošinājās par to spriest? Viņš negribēja izdabāt, viņš negribēja būt vecs. Maultaša nebija rīkojusies pareizi. Viņš bija pacietis tās briesmīgi ķēmīgo muti, noļukušos vaigus, visu viņas nožēlojamo neglītumu. Tās naidu pret mirušo viņš nevarēja paciest. Sirsnīgas, godīgas jūtas viņā modās pret nelaiķi. Viņam jāapliecina, ka ir skaistuma pusē. Viņš dosies uz Taufersu.

No Pustertāles cauri Brunekai straume plūda lejup uz Taufersas ieleju. Nekad vēl šie kalni nebija redzējuši tik daudz ļaužu. Ar pūlēm tie brida tur pa dziļo sniegu, drīz vien bija iemīta taka. Ļaudis pārnakšņoja zem klajām, zvaigžņotām debesīm īstā spelgonī. Izauga vesela telšu pilsētiņa. Aizvien jauni un jauni ļaužu tūkstoši, arī sievietes un bērni, virzījās uz turieni, nebīstoties ne ziemas ceļa grūtību, ne briesmu. Sniega smaržas pilnajā gaisā bira lāsti pār Margarēti, raganu, apzīmogoto. Neģēlīgi, slepeni šī trakā velnamāte esot nonāvējusi maigo, jauko Agnesi. Nu tā, īsts dieva eņģelis, atdusējās uz katafalka Taufersas kapelā dzeltena kā vasks, krāšņa, skaista kā svētā. Nebeidzamas rindas slīdēja tai garām; dažādu kārtu, dažāda vecuma, dažāda izskata ļaudis — baroni, zemnieki, birģeļi, bet visi svētsvinīgi aizkustināti, līdzjūtīgi, pārpilni lāstiem un nikna sašutuma pret hercogieni.

Tai pašā laikā Tiroles pils kapelā vientuļš

gulēja mirušais Meinhards, pēdējais Tiroles grāfs. Te pulcējās vienīgi galma ierēdņi un virsnieki, kuriem katrā ziņā vajadzēja palikt.

Nerunīga, ledaini atturīga Margarēte gāja caur čukstošo pūli, izlikās neredzam trūkstošos sēru viesus, deva pēdējos bēru svinību norādījumus. Vai fon Šennas kunga te nebija? Nē, līdz šim vēl viņš nebija ieradies. Pēcpusdienā: vai aizvien vēl nav? Nē, fon Šennas kunga te nebija. Viņa aizsūtīja kurjeru uz Šennas pili. Viņš bija aizceļojis. Uz Taufersu.

Arī Šenna.

Stipra smaka, kas nāca no Meinharda līķa, spiedās cauri visu esenču un mirru smaržām. Tā aizrāva ļaudīm elpu, goda sardzes virsnieki mainījās it bieži.

Ap trijiem naktī Margarēte iegāja kapelā. Mēmi apsēdās blakus savam trūdošajam dēlam, līķa smaka viņu nebiedēja prom. Mainījās goda sardze, mainījās vienreiz, otrreiz, bet viņa sēdēja līdzās mirušajam, nekustējās.

Arī Šenna.

Viņa sauca šurp naidnieci, mirušo, sauca to pavēlošā balsī. Tā nāca. Viņa asi runāja ar to. Tā smaidīja. Neteica ne vārda. Margarēte viņai pārmeta par visu, ko tā noziegusies, bezjēdzīgi, nekaunīgi rotaļādamās savā pieglaimīgajā, nevērtīgajā, nekautrīgi baudkārajā skaistumā.

Te kapelā, kur atdusējās mirušie Tiroles grāfi, kas stipro, bagāto, slaveno kalnu zemi bija pakļāvuši un saliedējuši, viņa pārmeta mirušajai naidniecei par visu to, ko tā bija izpostījusi, samaitājusi, sagandējusi. Tā slīdēja šurpu turpu viegla, neaizsniedzama, trūdu dvaka izklīda apviņu, viņa smaidīja, slīdēja pa telpu, neteica ne vārda.

Arī Šenna.

Tā bija uzvarējusi. Margarētei bija taisnība, bet tā bija uzvarējusi. Margarēte bija Agnesi iznīcinājusi, bet tā bija uzvarējusi. Iznīcināta, mirusi un tomēr uzvarējusi. Visi gāja pie tās. Arī Senna.

Nākamajā dienā kūpēja vīraks, kori dziedāja bēru dziesmas, zārks tika nolaists pazemē, akmens plāksnes, smagi slīdēdamas lejup, noslēdza kapu. Taču sēru ceremonija neizraisīja iekšēju saviļņojumu. Dzirdot koru dziesmas, sirdis neiesmeldzās. Svinīgajās norisēs jautās saltums, nedaudzie pavadītāji stāvēja kā sastinguši, nomākti, aiz aukstuma drebinādamies.

Telšu pilsētā ap Taufersas pili bija sākušās plašas bēru dzīres. Pie milzīga ugunskura sildījās, cepa un dzēra. Bija nojauktas stingrās kārtu robežas. Medījumu un zivis, ko parasti zemniekam ar stingru likumu aizliedza baudīt, tas tagad ēda rāceņu un skābu kāpostu vietā. Pilsētas birģeļi savukārt piegādāja desas un cūkas cepeti. Možajā ziemas salā sākās plašs, aizkustinošs, skumīgs bēru mielasts ar pārmērīgu ēšanu un žūpošanu. Svētlaimīgā skurbumā pārlieku jūsmīgās runās pieminēja mirušās grāfienes fon Flavonas dievišķīgo daiļumu, maigumu, labsirdību; ļauni lāsti bira pār Maultašu, paša nelabā draugaļu, nāvētāju. Un svētku skurbumā tautas iztēlē Agnese palika apgarota, nekad vairs neaizsniedzama cepeša smaržām un vīna plūdiem.

Margarēte Tiroles pilī vientuļi ieturēja grezno bēru mielastu. Viņa sēdēja viena, nekustīga, izkrāšjojusies zem karogiem, karalauku trofejām un, ģerboņu standartiem pie svinīgi servēta, zeltā un dārgakmeņos mirdzoša galda. Mazliet smīnošais Frauenbergers, kā arī Gufidauns un Vācu ordeņa komturs ņēma no kambarkungiem un gatavotājiem ēdienus, ceremoniāli pienesa tos pie galda. Margarēte sēdēja nekustīgi, kā sastingusi. Ēdienus sniedza milzīgos daudzumos, tie neaizskarti tika atkal aiznesti. Tā viņa trīs stundas nosēdēja pie bēru mielasta galda.

Frauenbergera sekretāram, klusajam, pazemīgajam garīdzniekam, bija darba pilnas rokas. Ministri ar neslēptu nekaunību lika lietā līgumu, ko bija piespieduši hercogienei noslēgt, un sāka dalīt savā starpā Tiroles zemi. Lidot lidoja dāvinājumu, žēlastības dāvanu, privilēģiju, novēlējumu raksti. Bavārijas Artus galma Apaļā galda bruņinieku vadība bija bijusi pieticīga salīdzinājumā ar plaša apmēra laupīšanu, ko atļāvās Maultašas ministru kabinets.

Frauenbergers, ņirdzīgi pasmiedamies, sagrāba visu Agneses mantojumu, turklāt Pergines pili un lēņu muižu un Penedes cietoksni austrumos no Rivas, Heinrihs fon Kalterns-Rotenburgs — Kagno cietoksni Nonsbergā, bez tam ciemu ar tādu pašu nosaukumu, Hansis fon Freindsbergs — Strasber-gas cietoksni un lēņu muižu pie Stercingas. Cik vien varēja, rausa fon Maču kungi. Viņi pieprasīja Naudersu, Glurnsas pilsētu un novadu, prāvesta īpašumu Eiersu, Jufalas pili pie Šnalzeras ielejas.

Berhtolds fon Gufidauns un Vācu ordeņa kom-turs Egons fon Tībingens nosodīja šādu rīcību, saglabāja tīras rokas, tāpēc tika apsmieti par savu naivumu.

Senna apbēdināts kratīja galvu, redzēdams savu līdzgaitnieku mantkārību. Taču beigu beigās nosprieda: labāk es pats, nekā cits. Apbēdināts, bet lietpratīgs viņš pārņēma savā ziņā Zarntheinas muižu un novadu, pakampa arī Reinekas pili un lēņu muižu, bez tam vēl Epanas novadu un cietoksni, pēdīgi, kļuvis gluži grūtsirdīgs paša gribas trūkuma un neapvaldītās mantkāres dēļ, — arī Lugano augšpus Kavalezes.

Nerunīga un it kā sastingusi Margarēte parakstīja visu, ko vien tai pasniedza. Trīspadsmit dienu laikā viņa bija ieķīlājusi un izdāvājusi pusi no savas zemes.

Pāri Krimleras-Tauernas augstienei janvāra spelgonī devās pieci vīri. Gāja, brukdami sniega bedrēs, ar mokām rausās ārā, nobrāza rokas un seju uz ledus un akmeņiem. No aizām, no viltīgām, ar sniegu klātām nogāzēm neskaitāmas reizes klusi draudēja nāve. Divi lāči sekoja viņiem pa gabalu, aizbēga, tad atkal, gaisu ošņādami, nāca pa pēdām nopakaļ. Trīs dienas vīri lauzās uz priekšu, līdz beidzot sasniedza kādu apdzīvotu vietu.

Šie ceļinieki bija — Austrijas hercogs Rūdolfs, viņa hofmeistars fon Rapaha kungs, kambarkungs fon Lasbergs un divi kalpi.

Habsburgs, kas tobrīd bija atradies Steier-markā, Judenburgā, bija saņēmis ar kurjeru sūtītu steidzīgu vēstuli no sava kanclera, kas uzturējās Švābijā netālu no Tiroles robežām. Gurkas bīskaps Johans ziņoja viņam par jukām, kas izcēlušās Tirolē sakarā ar Meinharda nāvi, un pazemīgi, bet neatlaidīgi aicināja viņu, cik iespējams ātri doties uz kalnu zemi.

Rūdolfs apsvēra: droši vien Vitelsbahiem, kas tagad ķīvējas savā starpā par Meinharda atstāto Bavārijas mantojumu, pašreiz nav laika domāt par Tiroli. Jā, kancleram taisnība: tagad galvenais — pa īsāko ceļu, izvairoties no bavāriešiem, cik ātri vien iespējams, ierasties pie Margarētes. Varbūt doties atpakaļ uz Vīni? Sapulcēt karaspēku? Nē, viņš jāja taisnā ceļā no Judenburgas uz Radštati, tālāk uz Pincgavu, neievērodams neatlaidīgos lūgumus tagad, ziemā, nešķērsot Tau-ernu; riskējot ar dzīvību, viņš devās pāri kalnu pārejai, sasniedza Pretavu, pēc tam — Arentāli. Taufersā Rūdolfs, neviena nepazīts, iekļuva bērinieku straumē, kuri devās prom. Viņš dzirdēja ļaudis runājam par jauno ministriju, par tās neizsakāmi lielajām pilnvarām un laupīšanām. Hercogs nonāca Brunekā. Divdesmitajā janvārī, Margarētes patvaldības četrpadsmitajā dienā, ieradās Bocenā.

Te nu viņš bija. Viņa zeme, tā zeme, kuru viņi abi ar tēvu gadu desmitiem bija centušies iegūt par savu īpašumu, tagad bija varmācīgo baronu rokās, kļuva jo dienas jo nabadzīgāka un tika arvien vairāk sadrumstalota. Viņš bija gluži viens; viņa armija bija — divi virsnieki un divi kalpi. Viņš gan Austrijā bija devis pavēli savilkt gar Tiroles robežu karaspēku. Taču, kamēr šādi pasākumi tiktu veikti, kalnu zemi jau paspētu pilnīgi sadalīt. Rūdolfs skaidri zināja, cik bīstamā situācijā nokļuvis. Iespējams, ka varmācīgie, nesavaldāmie baroni nebīstas no viņa — dieva svētītā un sagrābj viņu savā varā; lai gan šāda rīcība var dot tikai īslaicīgus panākumus, tomēr tie censtos izspiest no viņa garantijas un piekāpšanos. Taču kā vienmēr, arī šoreiz viņš nespēja gaidīt. Rūdolfs bija dziļi pārliecināts par savu misiju, ticēja sev. Viss bija atkarīgs no tā, kāda būs paša rīcība.

Frauenbergers lika sevi pieteikt pie hercoga. Ieradās kā ministrijas pārstāvis, glūnēdams, nogaidīdams stāvēja hercoga priekšā. Rūdolfs izturējās gaužām vēsi, atturīgi. Frauenbergers pūlējās uzzināt, kas tam padomā. Familiāri pamirkšķināja, jautrā balsī teica: ministru kabinets esot ar mieru atzīt Margarētes testamentu par labu Habs-burgiem ar noteikumu, ka paliks spēkā ministru privilēģijas un rīkojumi, mazākais, uz divpadsmit gadiem.

Rūdolfs paraudzījās uz lielo, smagnējo vīru, kas resns un nepatīkams stāvēja viņam iepretī. Frauenbergers viņam nozīmīgi pamirkšķināja — kā blēdis un bodnieks mirkšķina viens otram, noslēdzot izdevīgu, netīru darījumu. Habsburgs augstprātīgi teica, ka Tirolē esot ieviesušās savādas parašas un dīvaini uzskati. Habsburgu zemēs neviens, kam sava galva dārga, neiedrošinātos izteikt valdnieķam tādus priekšlikumus. Cik viņam zināms, vācu valdnieks atbildot par savu rīcību vienīgi dievam un varbūt imperatoram, turklāt Habsburgs saskaņā ar sava nama īpašām privilēģijām varbūt pat ne imperatoram. Frauenbergers vienaldzīgi raudzījās hercogā, gaidīdams, vai pēc šāda vispārēja teorētiska ievada nesekos kaut kāds īpašs praktisks norādījums. Hercogs salti piebilda, ka viņš esot ar mieru pārbaudīt, vai baronu privilēģijas ir likumīgas. Albīns pavēra savu vardes muti, nekaunīgi, omulīgi, apmierināti sacīja: šajā punktā gan varēšot vienoties. Viņš rēķinoties ar to, ka hercogs būšot augstsirdīgs un šāda pārbaude nenotikšot. Ari Tirolē vienmēr esot izturējušies augstsirdīgi; nekad neesot apšaubītas Habsburgu nama privilēģijas, kas atzītas tik vēlu un tik vērā liekamos apstākļos.

Pēkšņi notika kaut kas dīvains. Lēnām, mierīgi jaunais hercogs pacēla šauro, cieto, kaulaino roku. Ar tās brūngano virspusi viņš divas reizes iesita Frauenbergeram pa tuklo, sārto, gludo seju — pa kreiso, tad pa labo vaigu.

Frauenbergers izturējās mierīgi. Viņš nemaz neizskatījās aizvainots, tikai bija bezgala izbrīnījies. Iesarkanās acis bez plakstiņiem stingi raudzījās uz valdnieku, redzēja tā zemo, stūraino, apņēmīgo pieri, ērgļa degunu, atkārušos apakšlūpu virs spēcīgā zoda. Albīns samirkšķināja acis, sāka tās mirkšķināt aizvien ātrāk, pašūpoja galvu, it kā atvainodamies sarāva uz augšu plecus, palocījās, gāja projām.

Rūdolfs, palicis viens, uzelpoja, izpleta rokas, pasmaidīja, iesmējās.

Frauenbergers prātoja: viņu varētu nogādāt pie malas, taču tas neies tik gludi kā ar pārējiem. Viņš būs arī piesardzīgs, un aiz viņa stāv daudzi. Gudrāk ar viņu neielaisties. Žēl gan, ka jāatsakās no jaukās valdīšanas. Bet cilvēks ar tādu pakausi un tādu zodu — nu nekas, man arī ticis

diezgan. Vai kāds gan būtu domājis, ka taisīšu tādu karjeru? Jāraugās tik, lai cik iespējams vairāk varētu paturēt. Kam gan mūžīgā mantkāre? Neesmu nekāds ēzelis. Samierinos, ja risks kļūst pārāk liels. Tomēr žēl gan. Bet, ja ir tāds ērgļa deguns...

Viņš uzsvilpoja savu dziesmu, izstaipījās, skaļi nožāvājās, knakšķināja pirkstu locītavas, likās gulēt.

Jauns, noteikts, iznesīgs, taču ne bez godbijības — Rūdolfs stāvēja hercogienes priekšā. Viņš sveicināja sastingušo, sevī iegrimušo, izteica arī ar mutvārdiem līdzjūtību. Tad tūlīt pieklājīgi, noteikti uzsāka mērķtiecīgu valodu. Viņa visos galmos esot pazīstama kā gudra un stingra valdniece. Tādēļ jo neizprotamāk, kāpēc viņas īsais patvaldības laiks nācis zemei par ļaunu. Droši vien tālab, ka sāpēs par dēla zaudējumu, kas sekojis tik ātri pēc laulātā drauga zaudējuma, viņa bijusi pagalam apjukusi un nespējusi likt lietā savas lielās dotības. Tagad kalnu zemei vairāk nekā jebkad vajadzīga stingra valdnieka roka. Pie robežām draudot bavārieši, arī Lombardijas augstmaņi mierīgi nenoskatīšoties, ja Vitelsbahi sākšot uzbrukumu; iekšzemē valdot negants baronu mantkārības gars. Viņš ieteicot Margarētei apsvērt, vai viņa saskaņā ar savu testamentu Austrijas valdnieku namam jau tagad neparādīšot viņam uzticību un nenodošot zemes pārvaldīšanu viņa rokās.

Vecā, neveiklā sieviete sēdēja nekustīgi iepretī jaunajam valdniekam. Lielā, briesmīgi neglītā mute nedrebēja, tuklās, izgreznotās rokas kā nedzīvas gulēja uz smagā, melnā damasta tērpa. Rūdolfs raudzījās uz viņu stingrām, skaidrām, pelēkām acīm, brīdi pagaidīja, tad turpināja: viņš negribot vilināt to ar tukšiem solījumiem. Habs-burgu valdība līdz šim vienmēr bijusi taisnīga, stingra, enerģiska. Tirole nebaudīšot nekādas priekšrocības salīdzinājumā ar citām Habsburgu zemēm. Taču viņš apliecinot kā valdnieks valdniecei, ka valdīšot tāpat kā tā: enerģiski, godīgi, taisnīgi. Kas attiecoties uz hercogieni pašu, tad viņš galvojot, ka par viņas vajadzībām rūpēšoties vairāk un viņai tikšot parādīta lielāka cieņa nekā baronu varas laikā.

Margarēte vēl aizvien klusēja, raudzīdamās tukšām, kaismīgām acīm. Rūdolfs pabeidza: viņš negribot hercogieni ietekmēt. Šo jautājumu lai viņa izlemjot vienatnē ar dievu. Viņš lūdzot dāvāt uzticību un apsvērt viņa vārdus objektīvi.

Margarēte piesmakušā balsī atteica:

— Nav nekādas vajadzības vēl apsvērt. Es jums uzticos. Atzīstu, ka jūsu domas ir pilnā mērā loģiskas.

Viņa piecēlās, ar mierīgu, dīvaini nedzīvu kustību pavērsa savu izkrāšļoto roku plaukstas uz ārpusi, ļāva tām noslīgt lejup. Tās noslīdēja gar sāniem. Viņa zaudēja visu — Tiroli, tās pilsētas, savu darbu, tēvu tēvu darbu — Alberta, Mein-harda, stiprā, varmācīgā Heiņriha darbu. Nu viņa bija pavisam nabaga un izstumta.

Rūdolfam nepatika sentimentāli vai arī patētiski žesti; bet, redzot, kā neglītā sieviete stāv viņam iepretī, visu zaudējusi, pazemīga, nogurusi no sava diženuma, no sava likteņa, viņu pārņēma dziļš, dīvains saviļņojums. Viņš noslīga uz viena ceļa, sacīja, ka saņemot zemi kā lēni no viņas rokām un vienmēr apzināšoties, ka nav nekas vairāk kā viņas pavaldonis.

Uz visām pusēm steidzās kurjeri ar hercogienes vēstulēm un pavēlēm. Margarēte pavēstīja, ka saskaņā ar īpašiem apstākļiem un arī tāpēc, ka viņas — sievietes spēki esot par vāju, viņa nespējot savu zemi pārvaldīt tā, kā prasa valsts intereses, ne ari sevi un citus, kā nākas, aizstāvēt. Tālab pēc savu ministru un tautas pārstāvju padoma viņa nododot cienījamās un cildenās Ti-roles un Gērcas grāfistes, Ečas un Innas ielejas un apvidus un Tiroles pili līdz ar visām citām pilīm, kalnu pārejām, pilsētām, ielejām, kalniem, tirgiem, ciemiem, ciematiem, lēņiem un muižām, zemnieku sētām, cietumiem, tiesām, naudas kaltuvēm, muitnīcām, desmito tiesu, muitām, nomas maksām, nodokļiem, nodevām, krūmienām, druvām, mežiem, vīndārziem, tīrumiem, ezeriem, tekošiem ūdeņiem, zivju dīķiem, medību novadiem, vārdu sakot, ar visu tēvu tēvu mantojumu savu mīļo brālēnu un tuvāko radu — Austrijas hercogu rīcībā. Un viņa nopietni un svinīgi pavēlot, lai viņas prelāti, abati un visa baznīcas vadība, arīdzan burggrāfi, aizbildņi, fogti un Tiroles, kā arī citu viņas zemju iestādes, tāpat visa tauta parādītu cieņu un zvērētu uzticību, apsolot, ka tagad un uz mūžīgiem laikiem uzskata Austrijas hercogus par saviem īstajiem kungiem un valdniekiem.

Tuvākajā laikā visi, kā pavēlēts, bez iebildumiem zvērēja uzticību un paklausību. Trešajā februārī uzticības zvērestu nodeva Bocena, piektajā — Merana, devītajā — Stercinga, desmitajā — Insbruka. Taču ne visi no feodālajiem baroniem bija tik gudri un pieticīgi kā Frauenber-gers. Viņi mēģināja pretoties, lai gan izredzes bija vājas, ķildojās ar Vitelsbahiem, centās sarīdīt ziemeļu zemes pret Habsburgu. Kad Rūdolfs ieradās Hallē, lai saņemtu uzticības zvērestu, nonāca pat līdz atklātam dumpim — un hercogs nokļuva dzīvības briesmās. Taču Halles birģeļi turējās pretī baronu algotņiem, Insbrukas pilsēta nosūtīja Habsburgam palīgspēkus, izrādījās, ka pilsētas noteikti nolēmušas gūt panākumus cīņā pret vietējo despotismu, pret bavāriešu aģentu atbalstītajiem aristokrātiem. Pēc dažām dienām Austrijas hercogs ar lepnumu varēja savam draudzīgajam Venēcijas dodžam Lorenso Kelsi ziņot: «Mierīgā ceļā — bez lielas pretošanās Mēs esam guvuši kalnu zemes īpašumus, kas Mums pienākas kā mantojums no tēva. Dižciltīgie un nediž-ciltīgie Mums deva zvērestu un atzina Mūs par saviem valdniekiem. Visi ceļi un pārejas no Vācijas uz Itāliju ar visuaugstākā žēlastību ir Mūsu rokās.»

Ar pedantisku rūpību Margarēte kārtoja sarežģītos troņa nodošanas darījumus. Pieņēma tikai pašus nepieciešamākos apmeklētājus, runāja vienīgi par oficiālām lietām. Tad viņa gribēja neuzkrītoši ar savu izkaltušo fon Rotenburgas jaunkundzi un diviem sulaiņiem atstāt zemi. Bet Rūdolfs nepiekrita, ka viņa klusi, bez reprezentēšanās dodas projām. Viņš deva rīkojumu, lai aizejošajai valdniecei parāda cik vien iespējami lielu godu. Pie viņas zemes robežām viņu gaidīja feodālie baroni, pie pilsētām garīgo un laicīgo iestāžu pārstāvji. Taču hercogienes nestuves palika aizsegtas, tikai neskaidri viņa pavīdēja starp aizkariem, kad sastingusi, nekustīga aizlīgoja zirgu nestuvēs garām. Bailīgi un ziņkārīgi lūkojās ļaudis, taču neko nesaredzēja. Tur nu viņa devās prom — slima, atrauta no savas zemes, postītāja, ragana, nāvētāja, uz vīriešiem kārā, negausīgā, neglītā Maultaša. Aiz viņas aizvērās grotesku leģendu baismie, netīrie, smagie vārti. Vai viņas pilīs šausminoši neskanēja pamesto ieroču žvadzoņa un šķindas? Vai pagrabos un pazemes cietumos negrabēja viņas nogalināto cilvēku ģindeņi? Ļaudis vairījās no vietām, kur viņa labprāt bija uzturējusies, tur bija neomulīgi. Mēdza baidīt bērnus, sacīdami: ja nebūsiet paklausīgi, jūs aiznesīs Maultaša. Lopi labprāt negribēja ēst lekno zāli kalnu ganībās augšpus Maultašas pils.

Kad Margarēte jau bija garām Insbrukai, viņa, domās kavēdamās, pēkšņi izdzirda sīku, skarbu balsi: «Ardievu, hercogienes kundze!» Margarēte iztrūkās, pavaicāja izkaltušajai fon Rotenburgas jaunkundzei: «Kas te runāja?» Jaunkundze neko nebija dzirdējusi. Margarēte uzmanīgi palūkojās caur aizkaru. Viņa ieraudzīja divus mazus mazītiņus bārdainus vīriņus. Tie tipināja gar ceļmalu, skatījās mūžvecām, nopietnām acīm uz viņu, pacēla pelekbrūnās, vecmodīgās cepures, vairākkārtīgi godbijīgi paklanījās. Margarētes sastingums zuda, pleci kļuva slābāki, resnā, neglītā sieviete iekšķīgi pilnīgi sabruka.

Viņa nonāca pie Bavārijas Kīmgavas robežām.

/

Te bija nostādīta goda sardze. Ar šķēpiem sveica, parādot cieņu. Noliecās karogi, skanēja mūzika. Aizkari nepavērās, nestuves ielīgoja pāri robežai Bavārijā. Tiklīdz tās vairs nebija redzamas, muitas karavīri saskaņā ar norādījumu noņēma skaistos, smagos Tiroles grāfienes karogus, mierīgi žāvādamies un svilpodami uzvilka to vietā jaunos, tīros Habsburgu karogus ar sarkano lauvu.

Spēcīgā kalpone lēni īrās ar smago, neveiklo laivu no mazās klostersalas pāri Kīmezeram. Bija dienvidus, laiks karsts, ezers blāvoja plašs, kluss. Abi garīdznieki, kas sēdēja laivā, — kanclers bīskaps Johans fon Gurks un mūžvecais Viktringas abats nebija labā omā. Florencietis hronists Džovanni Villani, abata sāncensis, bija izplatījis sensacionālas baumas — Margarēte, Bavārijas hercogiene, Brandenburgas markgrāfiene, Tiroles grāfiene kops atteikšanās no troņa nokļuvusi dziļā postā, Habsburgs liekot tai ciest badu, trūkumu, nabadzību. Abi garīdznieki nu hercoga Rūdolfa uzdevumā bija ieradušies pie Frauenkīmezera, kur Margarēte tagad dzīvoja, lai pierunātu viņu turēt savai cieņai atbilstošu galmu Vīnē vai jebkurā citā pilsētā. Vai tad Habsburgs nebija atdevis viņai bagātāko īpašumu ienākumus — Grīzas pie Bocenas, Šteinas pie Ri-tenas, Amrasas, Sanmartīnas pie Cirlas, Stras-bergas, Paseiras, Stercingas pilsētas cietokšņa ienākumus, turklāt gada renti — sešus tūkstošus mārciņu Veronas sudraba? Turēt galmu hercogiene būtu varējusi pie katra vācu firsta. Tomēr ne bīskapa pieklājīgie, gudrie argumenti, ne abata citāti latīņu valodā un pieminētie piemēri no vēstures nebija varējuši hercogieni pārliecināt doties projām.

— Visas jūtas viņā ir nomirušas, — bīskaps latīņu valodā žēlojās. — Viņai nerūp, vai Tirolē valda miers vai plosās karš. Es pastāstīju par Vitelsbahu iebrukumu Tirolē, par Innas ielejas mežonīgo nodedzināšanu un izlaupīšanu. Viņa noklausījās tā, it kā es runātu par laika apstākjiem.

Ezers bija pavisam rāms, ūdens gaiši vizuļoja, vienmērīgi cilājās airi. Mūžvecais vīrs klusēja.

— Turklāt viņas ienākumi krātiņ krājas, — kanclers atkal atsāka. — Naudu precīzi pārsūtīs viņai, nedrīkst trūkt ne feniņa. Zelts kaudzēm krājas viņas pilīs. Viņai jābūt pasakaini bagātai. Zvēru pie Herkulesa, — viņš īgni pabeidza, — ka visi itālieši ir neuzticami melkuļi un paļātāji, un vāji paskvilanti.

Sažuvušais, vecum vecais abats priecājās, ka konkurents tik bēdīgi noraksturots.

— Pareizi izteicās tava etninence. — Ar pūlēm vārdi plūda no viņa bezzobainās mutes. — Vai tad kāds vēl varētu apšaubīt, ka tas ir nožēlojams, zemisks pļāpa?

Hercogiene, spilgti balti, nevērīgi izkrāšļoju-sies, sēdēja mazās saliņas piekrastē vīteņkrūmu un raibu lauku puķu vidū un noraudzījās pakaļ aizbraucošajai laivai. Visapkārt valdīja dziļš klusums, gaisā zvidzēja odi, miegainā balsī kliedza kāds ūdens putns. Rāmais, tveicīgais gaiss oda pēc zivīm, tīkliem, ūdens augiem. Laiva peldēja gaužām lēni, apmeta loku ap kādas lielākas salas smaili, nebija vairs saredzama.

No zemas, dzeltganpelēkas, saules apspīdētas zvejnieku mājas iznāca izkaltusī Rotenburgas jaunkundze, aicināja hercogieni azaidā. Marga-rēte piecēlās, laiski izstaipījās, slāja smagiem, šļūcošiem soļiem uz māju. Mute ķēmīgi izvirzīta uz priekšu, tuklie vaigi neglīti, ļengani nokārušies, smiņķis nenoslēpa kārpas. Klusa, pazemīga jaunkundze atvēra smagās durvis. Pretī vēdīja ceptu zivju smarža. Margarēte kāri ostīja gaisu, devās iekšā mājā.

SATURS

PIRMĀ GRAMATA ........

OTRA GRAMATA.......

TRESA GRAMATA.......

Лион Фейхтвангер БЕЗОБРАЗНАЯ ГЕРЦОГИНЯ МАРГАРИТА МАУЛЬТАШ Роман

Издательство «Лнесма» Рига 1975 На латышском языке Перевела с немецкого Велта Балоде Художник Арвид Егер

Llons Feihtvangers

NEGLĪTA HERCOGIENE MARGARETE MAULTASA

Redaktore I. Bērzkalne.

Māksi, redaktors A. Galeviuss.

Tehn. redaktore L. Vasi|evska. Korektore B. Vārpa.

Nodota salikšanai 1975. g. 20. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 25. septembrī. Tipogrāfijas pap. Nr. 3, formāts 70X100/32. 10,5 fiz. iespiedi.; 13,55 uzsk. iespiedi.; 13,35 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 79 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 590/27518-D-477. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 2661.

1

Romas pāvesta trīskāršais kronis.

2

Slava visaugstākajam (lat. v.).

3

Pērēju sekta.

Content

Feihtvangers Lions Neglītā hercogiene Margareta Maultaša

PIRMĀ GRĀMATA

OTRĀ GRĀMATA

TREŠĀ GRĀMATA

1