Judina Dace

Amnēzija

Dace Judina

Amnēzija

Lasītāji par “Amnēziju”

Pēdējā laikā sevi pieteicis jauns termins - “hibrīdkarš”. Nevajag domāt, ka tas pastāv tikai starpvalstu konfliktos. Mēs piedzīvojam iekšējo hibridkaru - cilvēku grupa varas virsotnēs karo pret savas valsts iedzīvotājiem - slēpj savējo noziegumus, ar “troļļu armiju” veido viedokli, novāc vai nobīda pie malas nevēlamos cilvēkus. Totalitārisma valstīs to dara atklāti, pie mums - maskējoties aiz demokrātijas izkārtnes. Mūsu kolektivā amnēzija - ļoti ātri esam aizmirsuši, ko ar mums darīja iepriekšējā - totalitārā vara, un ļaujam to pašu darīt tagadējai…

Raivo Deklavs, NBS virsnieks

Grāmatas notikumi un varoņu runas stils tik tuvu atspoguļo realitāti, ka burtiski spēju katram tēlam radīt prototipu, lasot māju ar galvu: jā, viņš (vai viņa) tā noteikti teiktu vai daritu!

Anita Millere, psiholoģe, grafoloģe

Amnēzija kā migla nemanāmi pārņem cilvēku prātus, aizkrāso domas, izdzēš atmiņas, sajauc rītu ar vakaru. Dzīvojam kā greizo spoguļu karaļvalsti - paaudžu paaudzēs. Retajos apskaidrības brīžos, kad tautas sirds “uzdod” un skudriņas izskrien cauri kolektīvās apziņas mākonim, cenšoties atmodināt latvja pašapziņu, - parādās ceriba. Ja pilsētas galvenajā laukumā izliktie spoguļi melo, rāda izkropļotu bildi, jāskatās Daugavā - ūdens atspulgā ieraudzīsim tautas isto seju un dvēseli. Likteņupe nemelo. Varas spoguļi gan.

Gundega Kozlova, psiholoģe, psihodrāmas terapeite

Tuvojas Latvijai būtisks notikums, iespēja katram kaut ko mainīt, vai cerība, ka tas iespējams. Vai mūsu amnēzija būs “progresējoša”, vai, tieši otrādi, palīdzēs atcerēties aizmirsto… redzēsim.

Pēteris Jandavs, uzņēmējs

Cik dziļai un visaptverošai jābūt vērtību degradācijai, lai iestātos amnēzija? Katram sava un kolektivā? Mānigi viegli lasāms kriminālromāns. Vieglums slēpjas aizraujošajā sižetā, mānīgums - aktuālajos sabiedrības procesos, kurus liela daļa sabiedrības izvēlas neredzēt!

Vineta Rungaine-Jirgensone, vērotāja

Stāsts par to, kas notiek mūsu valstī. Bez cukura un saldinātajiem. Skarbi un patiesi! Stāsts mani nošokojēja, jo rakstniece izlikusi uz papīra to, par ko pēdējā laikā bieži domāju. Par nodevību un atriebību. Par “citādajiem” jeb cilvēku kopumiem, par uzliktajiem zīmogiem, paaudžu naidu un pārdzimtām īpašībām. Arī par slēpto un kolektīvo amnēziju. Nejaušību nav. Joprojām viss un visi ir saistīti neredzamiem diedziņiem. Tu vairs nezini, kam vari uzticēties… Autore ļauj paskatīties uz reālo dzīvi un nesaslimt ar amnēziju, uz visu pieverot acis, aizmirstot, vai vēl trakāk - vienkārši piedodot un dzīvojot draudzīgi tālāk. Ne visas lietas var piedot.

Sigita Paula Cepleviča, SA speciāliste un tekstu autore

Trīs nevainīgi burti - NLP. Ar visu un visiem tiek manipulēts. Cik bieži mēs rīkojamies pretēji savai pārliecībai? Un vai varam būt droši, ka rīkojamies pēc savas pārliecības? Varbūt tā mūsos vienkārši ieprogrammēta? Varbūt rīkojamies neadekvāti, pat nezinot, ka ar mums “strādā” caur TV, internetu un drukātajiem medijiem?

Una Blaumane, Naukšēnu Cilvēkmuzejs

Pēc iepriekšējās smagās tēmas - pedofīlija un bērnu izmantošana, likās - par nelikumībām politikā un medijos lasīt būs vieglāk. Bet nav - politiķi, varas vīri, ķomplektā ar medijiem sagandē tikpat daudz un vēl vairāk dzīvju. Sāpīgi apzināties, ka šīs problēmas (varasvīru neaizskaramība un varas neglītā izmantošana, divsejainā tiesas sistēma, haotiskā mediju pasaule, pagrimusī jaunatne) - ir pa īstam, nevis izdomājums romānā, par ko laimīgi aizmirst, pienākot beigām. Kolektīvais kurlums, aklums un tizlums. Nedzirdam, neredzam, nedarām, kamēr tas neskar mūs pašus. Bet, kad skar, brīnāmies - kā sabiedrība var būt tik vienaldzīga?

Līva Krastiņa, mārketinga speciāliste

Prieks par caurstrāvojošo mīlestību, ģimeniskumu, savas valsts novērtēšanu un sargāšanu. Lai kā ļaunie tēli cenšas visu iemīt zemē, tiem ir neatslābstošs pretspars. Un tā vajag! Izcelt “režisorus” no aizkulisēm un parādīt, ar kādiem diedziņiem mēs tiekam raustīti kā marionetes, kā tiek apstrādāti prāti un apmānītas sajūtas.

Ineta Tunena, finanšu konsultante

Amnēzijas nevienam nebija nevienā bridi. Viss tika meistarīgi notēlots. Grāmatā ieskanas visas šodien aktuālās tēmas, galvenā -sabiedrība cauri laikiem.

Dainis Dreimanis, Liepājas Grāmatu klubs

Perfekts šā laika spogulis, ne vienmēr glaimojošs. Bet - tā dzīvojam. Lasot ik pa brīdim prātā nāca konkrētas situācijas un cilvēki, lai gan, teorētiski, tās ir tikai sakritības. Arī tās reizes, kad viens otrs labi pazīstams personāžs aizbildinājies ar īslaicīgiem atmiņas zudumiem, lai tikai nebūtu jāatbild par reiz teikto vai darīto. Arī tās situācijas, kad viss izrādās pavisam citādi, nekā šķitis… Ar milzu nepacietību gaidu mirkli, kad atradīsies labs režisors…

Una Griškeviča, kultūras žurnāliste

Strādājot ar šīs grāmatas dizainu un maketu, skrienu cauri tekstam, bīdu teikumus, atstarpes, robežas. Ātrumā tekstu uztveru kā realitāti, un nekas neliekas tik pārdabisks, lai par to šausminātos. Bet, lasot lasītāju komentārus, apjaušu, cik ļoti mēs esam sagūstīti, saspiesti, atstāti bez elpas un ūdens… Mēs kā ar saujām nesam to no tālas upes, bet ceļā kāds iesper pa muguru, un ūdens izlīst. Nereti tas kāds, par kuru pirms gadiem esi domājis, ka varat kopā kalnus gāzt, šodien ir sagūstīts politisko virtuozu radītajos slazdos, aizmirsis savus uzskatus un solījumus. Pats to nenojaušot, kļuvis par akmeni kāda impērijas pamatos, turpinot radīt politiskos plakātus. Pieradumam ir spēks. Un nu viss, kas notiek ikdienā, ir pieņemams, jo “ja man šorīt bija maize, tā būs ari rīt”. Un neviens netaisīs revolūciju.

Bīdu teikumus, lieku tekstam robežas… Dzīvē robežas saliek tie, kuri sev robežas nojaukuši. Tādi slēpjas aiz politiski pareiziem saukļiem, lai radītu savu mazo impēriju un gadiem to uzturētu; noveļ vainu uz ārējas varas ietekmi, novirzot naudas plūsmu sev. Un tā nav pasaka.

Iesaku divreiz izlasīt lasītāju komentārus, otrajā reizē apjaušot -“viņi ir tādi paši cilvēki kā es!” Mēs kopā stāvam veikalu rindās, kopā maksājam nodokļus valstij. Kopā. Un visi kopā esam tik tālu viens no otra, ka spraugās mazie netīrie nadziņi izzog valsti un apēd tavu rītdienas maizi. Vai mēs arī rīt būsim kopā?

Arturs Nīmanis, dizaineris, komponists

Pārāk daudz duļķaina ūdens plūst caur mūsu prātiem. Pārāk daudz mediju ik dienu raksta katrs kaut ko citu -cilvēkiem nav ne laika, ne iespēju izlasīt, noskatīties, iedziļināties un izfiltrēt patiesību. Ja tāda vispār eksistē. Ir iestājusies kolektīvā amnēzija.

Aizmiršana - informācijas dzēšanās no atmiņas. Izdzīvošanai svarīgs psihofizioloģisks process. Visu atcerēties nav iespējams, un tas ir pat kaitīgi.

Amnēzija - pilnīgs vai daļējs atmiņas zudums. Ilgst no dažām minūtēm līdz pat mēnešiem un ilgāk.

Visi personāži, notikumi, vietas, vārdi un nosaukumi ir izdomāti, jebkāda līdzība - tikai un vienīgi nejauša sakritība, Autores radošās iedvesmas auglis un fantāzijas lidojums.

Ievads. Aizdomīgs klusums

Svētdiena, 7. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- Kā nu būs - kurš tagad vedīs Kārli un Ievu pie altāra? -izstiepis garās kājas pāri visai guļamistabai, pulkvežleitnants Miks Kaķītis zvilnēja pie kamīna uz simtgadīgās lāčādas, raudzījās spožo uguns liesmiņu mainīgajā dejā un tīksmi baudīja siltumu.

Pirms krietnas pusstundas viņš bija pārbraucis no Rīgas un vēl joprojām centās atkust. Lolotā un čubinātā sudraba bulta - sirdsmīļā toijota - otrreiz bija izspēlējusi nelāgu joku: pirmais brīdinājums pirms nedēļas bija paģībušais ventilators, bet šodien atmira arī apsildes krāsniņa, kas decembra pliksalā it nemaz nepriecēja. Kājas pārvērtušās divos ledus stabos, deguns sārtumā varēja sacensties ar pār-gatavojušos tomātu, bet pretīgo kņudināšanu kaut kur dziļi, dziļi aizdegunē nespēja aizdzīt pat trīs karstās ūpenītes un prāvs kauss Annas Elizabetes ārstniecisko Trejdeviņu.

Tikai nesaslimt, kad draugu kāzas pie sliekšņa un pašam mīļa sieviņa blakus!

Miks Kaķītis joprojām nespēja noticēt, ka tas ir noticis, proti, Anna Elizabete beidzot kļuvusi par viņa likumīgo sievu - Annu Elizabeti Bergu-Kaķīti, bet viņš pats jau divas nedēļas ir Miks Kaķītis-Bergs! Trakums!

Laulības apliecību neilgi pirms Ziemassvētkiem bija parakstījis Skotijas brīvpilsētas Gretna Green mērs, taču juridiskā svara un kārtības labad tā vēl jāpiereģistrē Latvijas dzimtsarakstos. Tomēr Līzbetes “Jā!” bija un palika “Jā!”, un nu pulkvežleitnantam Mikam Kaķītim jāuzvedas, kā precētam vīram klājas. Pat ja tas nozīmē būt par vedējtēvu Mazā Kārļa un daktera Konrāda palīdzes Ievas Mētras kāzās.

- Būs tā, kā jābūt, - Anna Elizabete ielika kamīnā vēl trīs bērza malkas pagales un pačubināja ar kruķi oglītes, lai labāk velk. - Solījuši esam, nekas cits neatliks. Vieglākai sirdij varu apsolīt, ka uz baznīcu jāiet nebūs - mūsmājās dzīvo vieni vienīgi pagāni, tikai abas vecmāmiņas un ģenerālis ir kristīti baznīcā. Ā, un mana mamma arī, tā vismaz šķiet…

- Bet kā tad…? - Miks, kaut ko atminējies, strauji pieslējās sēdus. - Pag, bet mācītājs Pēteris Liepa pirms diviem gadiem taču laulāja Omīti un Bišu Miķeli un jūs abi ar Melderi vedāt viņus pie altāra. Vai tad tā drīkstēja?

- N-nu… Tas bija diezgan sarežģīti. Omīte un Bišu Miķelis tikai pabeidza to, ko bija iesākuši pirms septiņdesmit gadiem. Viņi toreiz, pirms kara, bija jau saderinājušies un pat divreiz uzsaukti, taču līdz ar krievu ienākšanu un viņu zvērībām tā arī nepaspēja salaulāties.

- Ahā… tad skaidrs. Bet ko tagad? Tu man neko nestāsti. Kā viss būs? A-a-apčī-hī-hī!

Šķaudiens izdevās tik varens, ka pat pamodināja lielajā gultā saldi susuļojošo lielsuņu famīliju un pelēkais vilks Grāfs ar ģimenes galvas tiesībām neapmierināti ieņurdējās.

- Dritvainazīt, tas nu reiz bija vajadzīgs! - Miks noķerk-stēja. Balss pēkšņi bija pazudusi, pāri skaustam tekalēja sīki drudža pirkstiņi, galva likās esam mājas lielumā, un… ik pa brīdim apmiglojās filma.

- Vannā!!! - Anna pastiepa roku. - Slienies augšā, drēbes nost un mudīgi karstā sinepju sāls vannā!

- Man jāpiezvana Egonam… - Miks mēģināja piecelties.

- Vannā!!!

Strīdēties bija bezcerīgi.

Anna iesteidzās vannasistabā, un pēc mirkļa tur pilnā skaļumā iešņācās senlaicīgās ūdens caurules. Uzvēdīja asa sinepju smarža.

- Cauri ir! Noplaucēs verdošā ūdenī visas spalvas, ierīvēs ar sinepēm un turpat kamīnā uz iesma izceps… - zvārodamies un ņurdēdams, Miks vilka nost drudža sviedru piemirkušās drānas.

- Nemurgo, rāpies vannā un karsējies. Telefons lai paliek istabā, citādi piesutos. Ja Egus piezvanīs, es pati ar viņu parunāšu. Pie viena beidzot pateikšu visu, ko domāju par tavu pelēko saldētavu uz riteņiem. Vai jau sen neteicu: jāved uz servisu?! - dusmīgi bubinādama, Anna savāca Mika drēbes un aizvēra aiz sevis vannasistabas durvis.

Kaut nu nebūtu par vēlu un vanna palīdzētu!

Mikam sēžot uz lāčādas pie kamīna, viņa bija manījusi nelāgas pārmaiņas: pēkšņo sasārtumu, zvārošanos, drudžaini mirdzošās acis, tumšos riņķus un it kā asiņu piedzīto zili sārto ādu, ko iekšējais karstums izspīlēja līdz spīdumam. Tā sevi parasti pieteica plaušu karsonis.

Kaķītis jau labu laiku, faktiski kopš atgriešanās no īsā kāzu brauciena, staigāja apkārt pa gaisu vien, pa gaisu vien - bez šalles, vaļēju jaku, sakarsis no mašīnas uz notikuma vietu, atpakaļ mašīnā, kabinetā, mašīnā, laukā… Bija maķenīt apaukstējies un šņurkains. Taču neko. Iedzēra lāsi ūpenītes, izgulējās un atrunājās - viss kārtībā…

Tāpat kā krusttēvs, vesels vai slims - viss kārtībā!

Abi likumsargi klausa tikai tad, kad patiešām kļūst tik slikti, ka vai gals klāt.

Un nu… Noteikti jau sakāpis pie četrdesmit…

Mika viedtālrunis nodārdināja tēmu no Neiespējamās misijas. Egons.

- Kaķīškalna automātiskais atbildētājs!

- Līzbet, tu? Sveika, sveika! - ekspertu priekšnieka balsī skanēja gan prieks, gan… tāds kā satraukums? - Kur Pats?

- Vārās manā lielajā čuguna grāpī kopā ar sinepēm, melnajiem pipariem, timiānu un dillēm.

- Kas tie par ļauniem cilvēkēdāju jokiem? - Dambergam tīri vai elpa aizrāvās.

- Joki mazi. Tavam šefam plaušu karsonis. Cenšos izdzīt. Karsēju vannā.

- Skaidrs. Jopcik, tas gan nāk baigi nelaikā… Mums te… Pag, Līzbet, mani sauc, es tev pēc brītiņa pārzvanīšu!

Pī-pī-pī-pī-pī…

* * *

Pasvārstījusi Mika viedtālruni rokā, Anna nolika to uz naktsgaldiņa un klusām pavēra vannasistabas durvis. Smaržīgu garaiņu un biezu tvaiku ieskauts, galvu atspiedis gliemežvāka iedobumā, Miks Kaķītis visā savā metr-deviņ-desmit-cik-tur atlētiskajā krāšņumā saldi gulēja, miegā laiski kustinādams kāju īkšķus.

Būs labi! Jābūt labi! Viņa lavījās laukā.

- Tas bija Egons? - acis neatvēris, Miks pavaicāja.

Sasodīts, policists ir un paliek policists! Pat slims un beigts…

- Jā, teicās pārzvanīt. Viņiem tur kaut kas atgadījies.

Miks iekšēji sodījās: droši vien atkal melnie džipi, bet puiši tur vieni paši.

- Pat nedomā par to! - Anna notvēra viņa sejas izteiksmes maiņu. - Tikko vēl mētājies teju vai bezfilmā un nu lēksi zirgā, ja? Ne tāpēc es papildināju savu dzimtas uzvārdu ar pūkainu asti, lai savam jaunprecētajam vīram ļautu slimam pa pasauli bizenēt. Gultā, marš!

- Bet Līzbet…!

- Te būs karsts dvielis, celies, slaukies, biezo halātu mugurā, zeķes kājās un zem segas - gulēt un svīst!

- Vēl trakāks feldfēbelis nekā mana māte, - Kaķītis slaucīdamies ņurdēja.

- Es visu dzirdēju! Par sodu - karsts piens ar medu! -Anna ļaunīgi nosmīnēja.

- Labi, mocītāja, darīšu visu, ko liksi, tikai atļauj piezvanīt Egonam.

- Lien gultā zem segas un sāc dzert tēju, tad dabūsi telefonu. Varbūt.

Nu vismaz par pretīgo pienu viņa ir aizmirsusi!

Pulkvežleitnantam Mikam Kaķītim kopš bērnu dienām riebās karsts piens ar medu un sodu - līdz nelabumam, līdz krampjiem kuņģī un izmisīgai bēgšanai no mātes pa logu. Šobrīd gan viņš nekur aizbēgt nevarētu: trīs sirsnīgie suņi slimnieku uzmanīja vēl ciešāk nekā savas vakariņas, un Līz-betei pilnīgi noteikti acis bija arī pakausī…

Hmm, tomēr nevarētu teikt, ka šīs rūpes būtu netīkamas.

Pārguris, nokarsis, tēju izdzēris un sajutis atslābumu, viņš aizvēra acis.

* * *

Šī bija nenormāli gara un grūta diena. Kārtējā sabojātā svētdiena, kuru viņš, Kriminālpārvaldes un Smago noziegumu nodaļas priekšnieks, pavadīja nevis mājās ar ģimeni, bet darbā, cenšoties atrisināt kārtējo ārkārtas situāciju, kopā ar saviem puišiem tvarstot atsaldeņu bandu, kas pēdējo nedēļu laikā iedzinusi bailes visai Rīgai.

Tikko sakrēsloja, pilsētas ielās parādījās ātri braucoši melni džipi, un sākās terors. Nesoties garām, pār ielu malās vai sabiedriskā transporta pieturās stāvošajiem bira atkritumi, bundžas, stikla pudeles, bet fizisko ņirgāšanos pavadīja skaļa rēkšana un vājprātīga mūzika. Citviet ļaudis ziņoja par no garāmbraucošām melnām mašīnām mestiem akmeņiem, kas izsituši auto stiklus un savainojuši cilvēkus.

Šodien džipisti bija pārkāpuši pēdējo robežu: kolonnas pirmais auto uz Brīvības ielas gājēju pārejas notrieca vecu vīrieti ar balto spieķi, pārējie trīs neapstājoties viņam pārbrauca pāri un aizbēga. Večuks bija uz vietas beigts - saplacināts un samīcīts klopsī. Kā šausmu filmā.

Teorētiski tā bija Ceļu policijas kompetence, taču Kaķītis ar saviem puišiem, reiz uzņēmušies šo atsaldeņu lietu, cieti nolēma: noķersim un ietupināsim, lai ko tas maksātu!

Trakākais, ka no daudzajiem nozieguma aculieciniekiem, kuri bija redzējuši gaišā dienas laikā notikušo, bet dažs pat pamanījies to nofilmēt ar telefonu un jau izvietot tīmeklī, runāt ar policiju bija gatavi tikai divi: mūžveca sieviņa, kurai, kā viņa pati izteicās, vairs nebija ko zaudēt, un pavisam jauna meitene ar bērnu ratiņiem. Pārējiem teju divdesmit gājējiem, pieturā stāvētājiem un autobraucējiem - pieaugušiem, veseliem, visticamāk, arī psihiski un juridiski pieskaitāmiem cilvēkiem - pēkšņi bija piemeties aklums, kurlums un selektīvā amnēzija - atmiņas zudums, kas attiecās tikai un vienīgi uz šo notikumu…

Tas nozīmēja - lietas izmeklēšana būs nenormāli grūta un laikietilpīga.

Egons piezvanīja pats. Pēc divām stundām, kad Miks pēc zāļu vannas jau bija cieši iemidzis.

Paķērusi viņa telefonu, Anna klusi izslīdēja vestibilā.

- Sveika, Anniņ! Kur šefs?

- Guļ un svīst.

- Tas labi. Lai dzen to draņķi laukā. Nemodini. Vēlāk pasaki, ka vienu melno maitasgabalu auto jau esam izskaitļojuši. Līdz rītam būs rokā arī pārējie trīs. Viņš sapratīs.

- Labi. Nodošu. Bet nu gan arlabunakti, Egu!

Nolicis klausuli, ekspertu priekšnieks smagi nopūtās.

Ak, tu, Kaķīti, velna lutekli, par tevi tā rūpējas!

Ko gan viņš, Egons Dambergs, atdotu, lai līdzās būtu tāda sieva kā Anna - maiga, stingra, mīļa, ar tērauda serdi.

“Tu esi kā trausla naktsvijole ar dzelzs kātu”, viņš reiz bija mēģinājis izteikt Līzbetei komplimentu. Brīdi viņā klusējot noraudzījusies (Egons tobrīd sajutās kā rentgena kabinetā), Anna bija pasmaidījusi:

- Saki labāk - dzelzs magnolija…

Šīs frāzes nozīmi viņš saprata pēc krietna laika, kādā bezmiega naktī tīmeklī uzracis un pret savu gribu noskatījies sirdi plosošo drāmu Dzelzs magnolijas ar platā smaida īpašnieci Džūliju Robertsu galvenajā lomā. Pēc filmas Egonam smaidīt vairs negribējās. Taču to lācīgais vikingu pēctecis nevienam neatzītu.

Kopš tās reizes viņš uz Annu Elizabeti raudzījās citādi -ar dziļu un klusu cieņu, kas savā ziņā robežojās ar pielūgsmi.

Tiesa, to ekspertu šefs no visiem rūpīgi slēpa. Viscītīgāk - no Mika.

Trūka tikai sastrīdēties ar labāko draugu paša romantisko iedomu dēļ!

1. nodaļa. Sapnis

Svētdienas - pirmdienas nakts Mežāji, Pūču Māja

Cik labi, ka dārgie vecāki aizbraukuši atpakaļ uz Austriju, vismaz mātei aiztaupīsies lieki uztraukumi par “mīļbēr-niņu” veselību. Pasarg dies, ja viņa vēl būtu te: māja vienā mirklī tiktu pārvērsta par lazareti ar visām no tā izrietošajām blaknēm.

Nē, nē, viņa tiks galā pati.

Ja nekļūs labāk, pasauks dakteri Konrādu.

Lai nu kā, beidzot ir objektīvs iemesls, ar ko, nesarkstot un nemānoties, atrunāties no mammas uzstājīgajiem aicinājumiem braukt medusmēnesī uz Austriju.

Kāda braukšana, kādi Alpi, kāda slēpošana, ja jaunais vīrs slims guļ gultā, bet darāmā pāri galvai? Nekādu iespēju!

Kārlis jāizprecina, Miks jāsadakterē, ar Mežāju dramatisko kolektīvu izrāde jānoslīpē: skate nāk virsū grabēdama, bet viņi tikai līdz lomu lasījumiem tikuši, sazin kad varēs kāpt uz skatuves! Un dekorācijas arī nav gatavas - Kārlim galvā viena vienīga romantika…

Cik savādi: pirms diviem gadiem ap Ziemassvētkiem viņa šuva kāzu kleitu Omītei, Kārļa vecmāmiņai, lai beidzot varētu viņu izdot pie vīra - septiņdesmit gadus gaidītā Bišu Miķeļa, Kārļa vectētiņa. Un nu viņa šuj kleitu Ievai, Kārļa līgavai, topošajai Saulītes kundzei.

Par laimi, Ziemassvētkos paredzētās kāzas tika pārceltas mēnesi vēlāk - uz Kārļiem, 28. janvāri. Ap to laiku no Anglijas bija solījusies atbraukt ari Kārļa māte Ieva Saulīte.

Anna apsmējās: nu būs velns murdā - divas Ievas Saulītes! Vīramātei un vedeklai par abām viens vārds un viens Kārlis. Cerams, spēs sadalīt.

Labi, ka Konrādam izdevās no pagasta izplēst papildpla-tību doktorāta darba un dzīvojamo telpu paplašināšanai. Kā zinādams, viņš bija prasījis, dīcis un kritis uz nerviem, līdz beidzot pagasta priekšniece Maiga Lācīte (vai nu gribēdama atkratīties, vai cerēdama, ka Konrāds, saņēmis kāroto, atsauks savu kandidatūru pagasta priekšsēža ārkārtas vēlēšanām, kam bija jānotiek nākampirmdien) parakstīja pavēli par piecu telpu piešķiršanu doktorātam muižas kompleksa kreisajā spārnā.

Visu novembri un decembri jaunajās telpās urba, slīpēja, līmēja un krāsoja, un nu tur bija gatavs gan zobārstniecības kabinets, gan neliels divistabu dzīvoklītis ar krāsns apkuri topošajam jaunajam pārim. Tā bija daktera Konrāda dāvana - kompensācija par atteikšanos iet vedējos.

Pagaidām tur dzīvoja viena pati Ieva Mētra. Kārlis jaunā vīra statusā piebiedrosies viņai pēc kāzām. Tā nu reiz viņš gribēja, un nevienam tur nekas nebija sakāms. Annai Elizabetei gan bija zināmas aizdomas, ka Kārlēnam negribas pamest Pūču Māju.

Anna, Kārlis un Ieva ik brīvu brīdi stumdīja, bīdīja, līmēja, tapsēja, kāra un spodrināja, un nu nevienam vairs pat prātā neienāktu, ka mājīgās telpas reiz bija noplukusi pasta nodaļas paku noliktava, smacīga ģērbtuve un trīs bez-logu saimniecības telpas muižas krāmu glabāšanai.

Vēl bija atlicis pielikt saskaņotus aizkarus logiem.

Ieva iecerējusi gaiši zaļus - to trauslo, maigo zaļumu, kāds dabā vērojams tikai dažas dienas aprīļa beigās, maija sākumā. Diemžēl tieši tādu toņu aizkarauduma nevienā Melnpils veikalā nebija.

Annai nācās apsolīt pie nākamās braukšanas uz Rīgu sameklēt un atvest no galvaspilsētas. Tīkams solījums.

* * *

Tomēr ne visas Annas Elizabetes pārdomas bija tik rimti saulainas. Pa reizei uzmācās arī kāda drūmāka.

Kā te būs, kad Mazais Kārlis aizies dzīvot uz jauno Mež-muižas mājokli?

Pirmais stāvs faktiski paliks tukšs, ja neskaita Egonu, Viktoru un Zorro, kuri bija apcēluši bibliotēku, ieviešoties tur gandrīz uz dzīvi. Taču tas notika vienīgi saspringtāku izmeklēšanu laikā, normālos apstākļos puišiem katram sava māja un ģimene.

Jā, ir Omīte, Kārļa vecmāmiņa, kam Pūču Māja ar tās ņudzīgo rosību un silto virtuvi patīk labāk nekā Dravas -pašas vīra celtās mājas Lielā meža vidū. Toties Bišu Miķelis savos deviņdesmit septiņos gados biezoknī jūtas kā zivs ūdenī - spirgts, vesels, možs un kustīgs. Bet ciemā vai Pūču Mājā jau pēc dienas sāk nīkuļot, īgņoties un nīgri bubināt zem deguna. Viņam, protams, patiktu, ja jaunie dzīvotu Dravās, Priežu-Saulīšu dzimtas mājās, diemžēl turp vedo-šais meža ceļš ar auto vai rolleri ērti izbraucams tikai salā vai sausā vasarā, pārējā laikā bez gumijniekiem un pļurīgas brišanas neiztikt.

Bet varbūt Kārlis ar Ievu varētu nākt dzīvot Pūču Mājā, piemēram, viņiem varētu atvēlēt abas augšējās istabas - tās pašas, kur reiz bija mājojuši Ģirts un Zane, bet tagad vienā iekārtojies ģenerālis Kārlis Bass, kamēr otra stāv tukša.

Lai pārbūvē, lai salaiž kopā, būs liela un ērta platība. Labierīcības arī ir, virtuve visiem kopīga. Bariņā jautrāk.

Bet ģenerāli pārcelt stāvu zemāk - bijušajā L-veida darbistabā līdzās bibliotēkai - tur tagad mitinājās Kārlis.

Būtu pavisam ērti.

Kā tad, un tu būsi stāvā sajūsmā, kad līdzās tev un Omītei te saimniekos vēl viena sieviete ar savām metodēm, receptēm un kārtību. Ka tik ne tā!

Sen piemirstā sīkā, nīdošā iekšējā balstiņa, šķiet, bija atgriezusies no tālāka komandējuma un nu steidza atgūt nokavēto, tracinot un kaitinot.

Pilnībā nemanot, kaudamās ar nemierīgām domām un raizēm, ik pa brīdim taustīdama Mika pieri, Anna Elizabete ieslīga saraustītā miegā…

… Šaura, koši tirkīzzila un caurspīdīga upīte, līču loču izvijoties no meža, pāri zeltaini baltajam liedagam skrēja uz jūru, tikai nez kāpēc neveidoja deltas paplatinājumu, bet divas piedurknes, atšķeļot no krasta garu, žilbinoši spožu smilšu strēli.

Labā piedurkne - īsāka, šaurāka, straujāka -pēc pārsimt metriem ieplūda jūras rāmajā zaļpelēkumā. Turpretī kreisā - o, tā bija kaprīza skaistule: lokoties, goroties un izrādoties, tecēja gar smilšaino krastu uz rietiem un tikai pēc pāris kilometriem negribīgi pievienojās māmuļai jūrai.

Tik neticami zils, kristāltīrs ūdens bija tikai Vidusjūrā vasaras vidū

… Viņa bija kopā ar lielu grupu, taču visi bija bez sejām. Nez kāpēc viņi, brienot pa šauro, straujo upīti, apņēmīgi, neatlaidīgi kā ieprogrammēti devās uz jūru - it kā tās sasniegšana būtu dzīvības un nāves jautājums. Nostājušies rindā uz baltās smilšu sēres, atnācēji sveica rietošo sauli un… devās atpakaļ. Pa to pašu ūdensceļu, kā nākuši, tikai nu bija jācīkstas ar pret-straumi, kas, naktij tuvojoties, šķita kļuvusi stiprāka. Pa krastu iet nevarēja - tur bija vieni vienīgi brikšņi, džungļi, kritalas un dūksnājs.

Pēkšņi upes ceļu aizšķērsoja māja - vai-rākstāvu guļbaļķu celtne kā no pastkartēm par varonīgo senču pagātni. Uzbūvēta tieši uz upes, ēka atgādināja amizantu preskartona rotaļu namiņu, taču izstaroja mēmus draudus.

Savādi - turpceļā te nekā tāda nebija.

Vismaz viņa neatcerējās redzējusi.

… Cits aiz cita pa akmens kāpnēm viņi devās uz otro stāvu, lai tur izietu cauri tumšai, mirgojošu diožu un pīkstošu signālu pilnai telpai un nonāktu tukšā istabā, kuras vidū bija… ovāla atvere. Kā ūdens atrakciju parkā. No tās lejup veda plastikāta caurule, pa kuru jānolaižas lejā, mājas otrā pusē…

Daudzi jau bija izgājuši cauri pīkstošajai istabai un nolaidušies pa ovālo cauruli. Nu bija viņas kārta līst šaurajā atverē. Juzdamās krietni saērcināta - viņai ieejot tumšajā istabā, visas iekārtas bija skaļi iepīkstējušās un iegaudojušās “sarkanajā” trauksmes režīmā -, viņa ielīda caurulē… un ar šausmām konstatēja, ka dibens un kājas gan kuļājas izplatījumā, bet, kā teiktu vecmāmiņa, “kuplā biste” iesprūdusi.

Panikā viņa sāka izmisīgi spārdīties un kārpīties, sitot ar kājām un rokām. Negribējās te palikt mūžam un nosmakt, bet vēl vairāk negribējās, lai kāds šo te ieraudzītu…

… Viņa bija brīva! Gulēja zālītē un raudzījās tumšajās nakts debesīs. Blakus nekārtīgā kaudzē samestas kartona driskās, pār kurām kā bāli tārpi staipījās vadiņi ar krāsainām diodēm.

Kāda balss aiz muguras uzsauca: “Neguli, celies, ejam, citādi mūs noķers! Viņi grib visus, kas vecāki par trīsdesmit gadiem, pārvietot uz geto! Mums jābēg. Nāc, pārējie jau gaida! Mums vairs nav laika!”

… Viņi skrēja - caur mežu, pa aizaugušām takām, brikšņiem un dūksnājiem. Aiz muguras arvien uzmācīgāk un skaļāk sīca aparāti, dunēja zvani, klaudzēja cirvji, visbeidzot sāka dusmīgi riet suņi.

Vajātāji tikuši mums uz pēdām, viņa panikā nodomāja. Un pamodās.

* * *

Pirmdiena, 8. janvāris, rīts Mežāji, Pūču Māja

Zvanu dunoņa, koka klaudzoņa un dobjās suņu rejas bija īstas. Guļamistabas durvis vaļā, no kāpņu galerijas vēdīja ledains aukstums.

Lejā kāds izmisīgi dimdināja senlaicīgo zvanu, dauzīja biezos ozolkoka dēļus, bet visi pieci mājas suņi cits caur citu skaļi rājās un skrāpēja durvis.

Kas te notika?

Virs naktskrekla uzrautā halātiņā, basās kājās uzautām čībiņām noskrējusi saltajā hallē, lai apsauktu suņus un ieviestu kārtību, Anna Elizabete samulsa. Izmisīgā zvanīšana pēkšņi bija mitējusies, arī uzstājīgie klauvējieni kļuva arvien vārgāki - kā vārga skrāpēšanās, līdz apsīka pavisam.

Aizgāja? Bet kas tas bija? Un vispār kur ir mājinieki?

Labi, Miks, pulkvežleitnants Kaķītis, viņas svaigi pielaulātais vīrs, bija darbā, jo kur gan citur viņam, poliču vadonim, būt… Aizlavījies pa kluso, pat rīta buču neiedevis. Laikam patiešām noticis kaut kas nopietns.

Kārlis doktorātā pie Ievas kaļ kāzu plānus.

Bet kur Ģenerālis, Bišu Miķelis un abas vecmāmiņas? Pagrabā pēta senās ejas? Aizgājuši uz veikalu? Varbūt uz baznīcu? Nez vai. Ne veco bitenieku, ne ģenerāli baznīcā neievilktu pat ar kāpurķēžu traktoru. Aizbraukuši uz Rīgu? Izgājuši pastaigāties - tagad, ziemas spelgonī?

Vai būtu kas atgadījies?

Kā par spīti, masīvā atslēga vecajā slēdzenē bija iestrēgusi un neparko negriezās. Krietni nomocījusies, viņa pēdīgi izdzirdēja kāroto klikt. Kad durvis atvērās, Anna Elizabete uz sliekšņa ieraudzīja… sniega cilvēku.

Tas bija kaut kas divkājains un tuntulīgs, tik ļoti apsnidzis, apledojis un apsarmojis, ka pazuduši pat sejas vaibsti. Violetīgais tuntulis sazvārojās, sašūpojās un uzkrita Annai tieši virsū. Viņa pārsteigumā palēca nostāk, ledus vīstoklis, čaukstot un čabot, noslīga uz grīdas un palika guļam.

Abi lielsuņi - pelēkais vilks Grāfs un rudā stafene Rūsa -rūkdami metās tam klāt, tad pēkšņi aprāvās un sāka žēli smilkstēt. Taksis Figaro iztālēm neuzticīgi rauca degunu un ņurdēja, sīkā pudeļbirstīte Lilo smalkā balstiņā raudāja, bet Rūsas dēls Rokijs mulsi lumpačoja apkārt sainim, snaikstīja purniņu, taču netuvojās, it kā no kaut kā baidoties.

Notupusies pie pakritušā sniega cilvēka, Anna sadūšojās tam pieskarties. Ap to vietu, kur vajadzēja būt mutei, baltā apledojuma garoza bija pakususi: tātad elpo! Ieskatījusies vērīgāk, viņa pamanīja koši rozā lūpukrāsu, kas šajā situācijā izskatījās sirreāli, lai neteiktu, nepiedienīgi…

Tuntulis klusi ievaidējās.

- Guliet, nekustieties, - Anna Elizabete norāva no dīvāna dekoratīvo pārsegu un uzsedza gulētājai, bet pati metās pie telefona, lai piezvanītu Mežāju dakterim Arvim Konrādam. Doktorāta numurs neatbildēja. Viņa zvanīja uz mobilo.

- Arvi, brauc ātrāk, hallē uz grīdas guļ sniega cilvēks!

- Līzbet, labrīt! Kas, kas tev atgadījies, jetijs atnācis ciemos? Nu tad iebāz šo ledusskapī, lai neizkūst vai neaizbēg. Kad atbrauksim, noteikti apskatīsim, - dakteris smējās. -Mēs patlaban esam Melnpilī, gaidām, kad atvērs audumu veikalu, pirksim jaunajam pārim aizkarus… Citādi Ieva man matus no galvas nograuzīs!

- Beidz zviegt! Es nejokoju! - Anna viņu nikni pārtrauca. - Man te patiešām cilvēks mirst! Jauna sieviete. Pārsalusi, apledojusi, bez samaņas. Vēl gan elpo. Ko man ar viņu iesākt?

Mežāju ārsts Arvis Konrāds mirklī atguva nopietnību:

- Pirmkārt, tūlīt izsauc ātros. Lai gan viņi brauks no Dobeles, mēs būsim ātrāk. Klausies, dari, ko teikšu, nepa-niko, un būs labi…!

Viegli pateikt nepaniko, ja viņa mājās viena un pirmo reizi mūžā saskaras ar kaut ko tādu. Cilvēks sasalis, bezsamaņā, katra sekunde dārga, bet viņa bezdarbībā saliktām rokām gaidīs palīdzību…

Pag, pag, ko Vecā Lavīze savā blociņā rakstīja par apsaldējumiem?

Kad pēc nepilnas pusstundas pagalmā skaļi nočirkstēja sasalusī grants zem daktera Konrāda vecās Ņivas riepām, Sniega meitene, iecelta halles dīvānā un silti sasegta, mājas suņu ielenkumā gulēja saldā bērna miegā.

* * *

Hipotermija

Hipotermija ir ķermeņa temperatūras samazināšanās zem 35 °C.

Organisma atdzišanai ir četras pakāpes:

* organisms pilnībā kompensē siltuma atdevi; ķermeņa temperatūra nepazeminās, taču rodas drebuļi, paātrinās sirdsdarbība un elpošana, āda kļūst bāla un auksta;

* organisms nespēj kompensēt siltuma zudumu, ķermenis atdziest par 1-2 °C; drebuļi izzūd, muskuļi sastingst, rokas un kājas kļūst stīvas, pavājinās atmiņa, palēninās domāšana;

* atdziestot līdz 34 °C un zemāk, var rasties sirdsdarbības traucējumi;

* ķermeņa temperatūra ir 29 °C un zemāk; cilvēks kļūst miegains, sirdsdarbība palēninās; kad temperatūra noslīd līdz 27 °C, iestājas tā sauktā “mēmā nāve”, ko raksturo bezsamaņa un vispārējs centrālās nervu sistēmas (CNS) funkciju nomākums; pulsu un elpošanu gandrīz nevar konstatēt, draud sirdsdarbības apstāšanās. Salušais nespēj objektīvi novērtēt savu stāvokli un veselības bojājumu pakāpi.

Palīdzība. Atrodot nosalušu vai ilgstoši aukstumā atradušos cilvēku, nekavējoties jāizsauc ātrā palīdzība, cietušais jānogādā siltā telpā, jāatbrīvo no piegulošām drēbēm un jāietin sausā, siltā segā. Jādod dzert siltu šķidrumu.

Sekas un blaknes: Bojāta āda, čūlas, rētas, plankumi. Locekļu zaudējums, gangrēna. Asinsrites traucējumi, trombu veidošanās. Muskuļu vājums. Miegainība. Murgi. Apjukums. Halucinācijas. Vestibulārā aparāta un koordinācijas traucējumi. Atmiņas zudums.

(slimibas.lv, doctus.lv, nmpd.gov.lv)

* * *

- Kā tu to paveici? - ātri apskatījis gulošo un pārbaudījis ādas stāvokli, muskuļu darbību, roku un kāju pirkstus, dakteris Konrāds atviegloti nopūtās: viss kārtībā, nekas nav apsaldēts, slimnīcu nevajadzēs, pietiks ar mājas aprūpi.

Viņa skatiens atgriezās pie gulētājas porcelānbaltās sejas.

Aizmigusi meitene izskatījās tik skaista!

- Tu jau visu labi izstāstīji, turklāt man palīdzēja… -Kas?

- Ģenerālis Bass un… Vecā Lavīze, - Anna mīklaini pasmaidīja. - Par abiem ar Kārļonkuli iecēlām Sniega meiteni dīvānā, bet Lavīzes piezīmju grāmatiņā atradu padomus, kā rikoties ar sasalušiem rumpīšiem un apsaldētiem locekļiem. Tā arī izdarīju.

- Tā-a? Atļausi kādreiz ielūkoties? - Konrāds bija trakoti ieinteresēts.

Viņa uzmanība acumirklī pārsviedās no dusošās skaistules uz Annu Elizabeti, kura, atbalstījusies pret lielās halles kamīna malu, stāvēja, cieši un rāmi caurlūkodama dakteri ar spoži zaļu skatienu.

Par Veco Lavīzi, Mežāju dižo dziednieci, bija daudz dzirdēts, taču viņas pierakstus neviens nebija redzējis - tos Anna Elizabete sargāja no svešām acīm kā no uguns.

Bet mežājnieki paklusām runāja vēl kaut ko: pati Anna Elizabete esot Vecās Lavīzes spēju mantiniece, tikai viņai tās izpaužoties maķenīt citādāk - nevis kā dziedināšana, bet… dziļredze.

Par šīm lietām Arvis Konrāds nevienam nekad neko nebija vaicājis.

Bet varbūt vajadzētu?

Lai gan, ja Anna gribēs, pastāstīs pati.

Viņš pārāk augstu vērtēja sirsnīgo draudzību ar Pūču Mājas saimnieci, lai riskētu ar savu ošņāšanos to apdraudēt. Bija redzēts un piedzīvots, kas notiek ar ļaudīm, kuri krituši pūčmaj nieku un Annas nežēlastībā.

- Protams, Arvi. Tikai vēlāk, kad būs vairāk laika. Bet tagad jūs, puiši, varētu saudzīgi uznest jaunkundzi augšā uz brīvo viesu istabu, tieši blakus ģenerāļa apartamentiem. Es tur jau iekūru…

Skaidrs, tātad nekad, dakteris nedzirdami nopūtās.

Taču varbūt tā arī labāk.

Varbūt ir lietas, kam jāpaliek neizzinātām.

Galu galā, kas tad ir svarīgāks - ceļš vai mērķis?

2. nodaļa Jetijs

Pirmdiena, 8. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- Tā ir tā pati meitene, kuru es vakar vēlu satiku mežmalā, kad ar suņiem gājām uz bodi pēc maizes! - jau kuro reizi apgalvoja Kārlis. - Viņa izmisigi bēga no kāda, kas sekoja melnā džipā.

Bija vēla pirmdienas pēcpusdiena, un pūčmājnieki viesistabā pie kamīna pārsprieda šīs dienas satraucošo notikumu.

Jetijs, kā dakteris Arvis Konrāds bija nodēvējis pa Pūču Mājas durvīm ievēlušos Sniega meiteni, joprojām gulēja dziļā miegā. Lāga dakteris ar palīdzi Ievu viņu uz maiņām I 'ieskatīja, pārējie satraukti un trokšņaini juta līdzi, raizēdamies lejasstāvā.

- Vakar? Puika, tu nejauc? - ģenerālis Bass pārjautāja.

- Ja netici, paprasi Grāfam un Rūsai, - Kārlis sapiktojās.

Kas tā par nelāgu modi vienmēr apšaubīt viņa teikto?!

- Nu, nerūc, nerūc… - vecākais vārdabrālis mierinoši i īoducināja. - Tātad saki, tobrīd jau sāka krēslot? Un netālu atradās melns džips?

- Jā, ceļa malā stāvēja melns džips tumši tonētiem logiem, kas, starp citu, aizliegts! Mēs tikko bijām iznākuši mežmalā - tur, kur Mazkalniņu māju ceļš krustojas ar šoseju. Biju ieskrējis pie Zelmas, ienesu avīzes…

Mazais Kārlis bija vienīgais, kuru ģenerāļa Basa māsa uzlūkoja vēlīgi. Nevienu citu viņa savā mājā redzēt negribēja. Pat ne dēlu vai brāli.

- …un tur bija tā meitene? - Miks Kaķītis vedināja stāstīt tālāk. Viņš tikko bija pārradies no darba. Uzzinājis notikušo, sajuta pēkšņu trauksmi.

Ja nu viņa kaut ko zina par tiem džipiem?

- Jā, tur bija tā meitene. Pufīgā, lillā sniega jakā, ugīšos un adītā bumbuļmicē. Viņa ātri skrēja pa ceļa malu, kā man izskatījās bēga, bet viņai nopakaļus pa mašīnas atvērtajām durvīm lidoja ņirdzīgi smiekli, rupjas lamas un pavēles atgriezties. Tad no autiņa izkāpa masīva auguma jauns vīrišķis un skriešus metās viņai pakaļ. Meitene apstājās, viņi brīdi skaļi strīdējās, dzirdēju tikai fragmentus: “apnicis, ka mani pazemo draugu priekšā”, “sūdzēšos…”, “pietiek, es aizeju!” Viņš atvēzējās, lai viņai iesistu…

- Bet? - Anna uzrāva kreiso uzaci.

Tūlīt viņš pateiks, ka suņi…

- Suņi izrāvās un metās viņam virsū, bet meitene tikmēr iemuka mežā.

- Sakoda? - Mikam radās nelāga nojauta, ka ar šo nejaušību tik vienkārši viss nebeigsies.

- Nē. Norēja līdz slapjām biksēm. Varmāka, bailēs brēkdams, atpakaļiski aizbēga uz autiņu, ielēca, aizcirta durvis, un džips aiznesās Rīgas virzienā.

- Numuru piefiksēji? - Kaķītis saspringa.

- N-nuu, šef! Ne tikai numuru piefiksēju, bet visu notikumu nofilmēju.

- Bet meitene? Kur palika meitene? - Anna Elizabete satraucās. Vēlā vakarā… ziemā… mežā…

- Pazuda. Kā ūdenī iekrita. Mēs ar Grāfu un Rūsu ilgi meklējām, bet tā arī neatradām.

- Nespēju noticēt, ka ziemas spelgonī sieviete nakti būtu pavadījusi mežā…

- To mēs uzzināsim tikai tad, kad viņa nāks pie sajēgas, - Miks domīgi noteica, izvilkdams no kabatas mobilo tālruni. - Egu? Vecais, pārsvied man tā melnā vāģa datus. Nesolu, bet izskatās, ka varētu būt kāds pavediens… Jau esi ceļā? Braucat šurp? Viktors arī? Jūs gribat Omītes zupu? N-nuu nezinu, nezinu, ko viņa par to teiks. Labi, džeki, parunāsim vēlāk…

Hmm, šķiet, puišiem ir jaunumi, kas nevar gaidīt.

- Kas noticis? - pamanījusi izmaiņas Mika sejā, Anna viegli samiedza acis.

- Vēl nekas. Taču briest vakariņas ar piedevām, - viņš vainīgi noteica.

- Atkal? Tagad?

Šie divi vārdi - atkal un tagad - izteica visu. Viņi tikko bija tikuši galā ar Pērkona impērijas resnajiem, spalvainajiem zirnekļiem, atmudžinājuši grīsti lipīgu pavedienu, un beidzot bija parādījusies trausla, vāra cerībiņa, ka gadumijā paredzētajos svētkos visi mājinieki būs kopā. Še tev nu bija!

- Līzbet, nerājies, varbūt nav tik traki, kā tagad šķiet. Varbūt puiši tikai sailgojušies pēc silta mājas ēdiena un Melnupes zivīm, - Miks mierināja.

Visai nepārliecinoši.

Protams, protams, un es esmu Lielā teātra balerīna, -viņa sarkastiski norūca un piecēlās. - Omīt, Ieviņ, iesim uz virtuvi. Tā operatīvā mafija noteikti būs izsalkusi kā vilku bars: ja nedosim zupu, apēdīs mūs pašas.

Mīļo sieviņ, tu esi īsts zelta gabaliņš! - Kaķītis plati pasmaidīja.

Mīļo vīriņ, par to mēs parunāsim vēlāk - zem četrām acīm un un bez lieciniekiem…

* * *

- Puika, kas noticis? - Kad viesistabā bija palikuši tikai vīri, ģenerālis Bass nopietni pavērās krustdēlā. - Dambergs ar puišiem pirmdienas vakarā tāpat vien nedzītos šurp, ja normāli varētu tevi rīt satikt darbā. Tātad…?

- Tātad… Egona veči izčekojuši melno džipu piederību, un nu jāsaprot, kā rīkoties. Krusttēv, saturies, visi braucamie reģistrēti uz partijas Mājai un Ģimenei biedru vārdiem. Viena gada ražojums, visticamāk, iegādāti reizē.

- Nolāpīts! Bet tad jau…

- Tieši tā: tad jau… Tradīcijas nemirst. Un, ja Kārlim taisnība, ja tie maitas redzēti šeit, Mežājos, tad jo vairāk jādomā, ko tas varētu nozīmēt?

- Kaķīt, pagaidi, nedzen zirgus, es redzēju tikai vienu melnu autiņu, varbūt tas bija pilnīgi nejaušs incidents, -Mazais Kārlis steidza iebilst.

- Redzēsim. Egons atvedīs pārbaužu rezultātus, salīdzināsim. Re, kur avārijā iesaistīto vāģu numuri: MG 007, MG 008, MG 009, MG 010! Oho! Kādam ir lielummānija…

- Paraugies te, - Kārlis drūmi pastiepa Mikam Kaķītim savu viedtālruni.

Nelielajā ekrānā ziemas vakara puskrēslā skaidri bija saredzams melns, kantains Mercedes Benz G550 4x4 SUV, visurgājējs, kura bāzes cena, ja Miks pareizi atcerējās, svārstījās no pustora līdz divsimt tūkstošiem eiro. Gabalā.

Spriežot pēc numura zīmēm, šādu mašīnu varēja būt desmit, ja ne vairāk, kas ciparos nozīmēja pusotru līdz diviem miljoniem… Mjā, partiju Mājai un Ģimenei noteikti raksturoja pieticība un vienkāršība. Taču šobrīd galvenais bija ekrānā redzamais melnā džipa valsts numurs MG 007.

Tātad tomēr no tās pašas bandas!

- Tev ir nofilmēta viņa seja? - Miks saspringti blenza ekrānā, kur melnā kaste sekoja bēgošai meitenei koši violetā pufjakā. Fonā skanēja lamas.

- Ir, ir. Skaties tālāk, - Kārlis mudināja.

Jā, pēc neilga brīža auto piebremzēja, priekšējās pasažieru durvis atvērās, pa tām izvēlās milzīgs tēvainis melnā adas jakā, kurš klumzājot metās pakaļ bēglei, panāca to, rupji satvēra aiz rokas un lamādamies sāka purināt kā lupatu lelli. Skaļi kliegdama, meitene centās izrauties, taču trauslais augums pret masīvo vajātāju likās kā niedrīte pret akmeni. Viņa kaut ko spalgi kliedza un centās atgaiņāties no melnjakainā, taču spēku samērs bija pārāk nevienlīdzīgs.

Un tad… kamera noraustījās un kadrā ielidoja divas bultas - ruda un pelēka. Rūsa un Grāfs, zobus atņirguši un skaļi riedami, ielenca varmāku un lēni viņam tuvojās. Un pēkšņi skūtajam burlakam vairs nebija svarīga ne pamukusī meitene, ne paša alfa tēviņa statuss: atlaidis laupījumu, viņš atmuguriski mudīgi kāpās uz mašīnu, tad spēji apsviedās, lēkšus ielēca pa puspavērtajām durvīm, un auto aizjoņoja.

- Tas nozīmē tikai vienu: viņš nebija viens. Mašīnā bija šoferis, - Kaķītis secināja, atkal un atkal cenzdamies saskalu, kas redzams aiz stikliem.

- Tur varēja būt pilns ar līdzbraucējiem, es tiešām nepamanīju, caur tām melnajām plēvēm ne vella neredz, - Kārlis taisnojās. - Bet varu pamēģināt izlaist safilmēto caur dažiem filtriem, kļūs gaišāks un caurspīdīgāks.

- Vecīt, tu esi paveicis neticamo, - Miks viņam uzsita uz pleca, - mēs tos mūdžus medījam jau mēnesi. Faktiski kopš pēdējām Pērkona lietas kolīzijām. Šī jēgu pārdzērušā buldoga seja lieliski derēs identificēšanai.

Pirms ielēkšanas mašīnā masīvais bija ieskatījies tieši kamerā. Perfekts padomjlaika viņu meklē milicija portrets.

- Klau, puis, es nesaprotu - vai viņi nepamanīja, ka tu filmē? - ģenerālis Bass raizīgi ierunājās. - Ja skuķis aizbēdzis un tagad pie viņu apvāršņa pēkšņi parādīsies kruķi, nebūs grūti izsecināt, no kurienes nāk informācija…

- Bet es jau nefilmēju, man abas rokas bija aizņemtas. Vienā soma, otrā suņu pavadas. Filmēja Elfa - viņa arvien ir kopā ar mani stand by režīmā. Tik daudz interesantu lietu pasaulē notiek… - Kārlis grīni pasmīnēja.

Par Elfu viņš sauca paša konstruēto mini elektronisko filmēšanas aparātu, kas kopš zināma laika nemainīgi atradās āra jakas pogcaurumā.

Varbūt ne pārāk likumīgi, toties ļoti noderīgi savai un citu dzīvībai un veselībai…

* * *

Aiz loga dobji ierūcās un apklusa vairāku mašīnu motori.

Vīri atbraukuši!

Kārlis palūkojās pa logu: Oho, Egons, Viktors ar suni, Juris Grīslis ar Valdi Āmuru, Dzintars uz sava elles moča un pat… ģenerālis Boze? Kas tad nu?

- Es atvēršu, - Miks piecēlās no iesildītā atpūtas krēsla un gāja uz durvīm, kad viņu pusceļā pārsteidza vecās baroneses Annas Rozes fon Bergas klusā balss:

- Mik Kaķīti-Berg, pirms sākat kara apspriedi, es kategoriski pieprasu, lai par notiekošo tiktu informēta arī Anna Elizabete. Nepieļaujiet to pašu kļūdu, ko pagājušās izmeklēšanas laikā. Ja šie jaunie notikumi kaut kā skar Mežājus, kas mani, saprotams, dziļi apbēdina un sarūgtina, esmu vairāk nekā pārliecināta - agrāk vai vēlāk mums visiem nāksies tajos iesaistīties. Tādēļ es vēlos, lai jau no paša sākuma ikviens zinātu, kas un kāpēc te notiek. Protams, tik daudz, cik tas nekaitē jūsu darbam un izmeklēšanai.

- Barones…? Un jūs visu laiku bijāt te? - Miks iepleta acis. - Bet kur?

- Lielajā klubkrēslā. Biju piemiguši. Reizēm ir tik labi būt sīkam un neievērojamam, - vecā kundze blēdīgi pasmaidīja. - Jūs nevarējāt mani redzēt: krēsls bija pagriezts ar muguru pret kamīnu. Man patīk vienatne sabiedrībā.

- Ārprāts… - Miks izsteidzās no istabas, kas pielija skaļiem smiekliem.

- Vai tad es pateicu ko neiederīgu? - Anna Roze šķelmīgi piemiedza gaišzilo neaizmirstulīšu acis. Viņas nevainojami ondulētā baltā frizūra notrīcēja, baroneses pleciem nodrebot aizturētos smieklos.

Ģenerālis Kārlis Bass dārdoši iesmējās: Bergu sievietes bija nelabojamas, pašām savi likumi un noteikumi.

- Anna Roze, jums, protams, kā parasti, taisnība. Es nekavējoties parunāšu ar vīriem un domāju, ka vakariņas «r pievienoto vērtību baudīsim visi kopā. Es no savas puses uzsaukšu divas ūpenītes.

- Tad es iešu pārģērbties. Nevar taču sēdēt starp diviem ģenerāļiem un glītiem, jauniem kungiem mājas kleitā.

Viņa cēli izslīdēja no viesistabas.

- Neko nesaki, - ģenerālis uzsmaidīja Mazajam Kārlim. - Tā nu tas ir.

Patiesībā viņš priecājās par šādu notikumu pavērsienu.

Nevar - nē, vienkārši nedrīkst! - bars bruņotu tēvaiņu, iegāzties kādā mājā, pārvērst to par štābu, pieprasīt mājas saimniecei tonnu sviestmaižu ar piecām kannām karstas kafijas, bet pašu turēt neziņā par notiekošo.

l.idz brīdim, kamēr viņa it kā nejauši šo lietu atrisina…

* * *

Pirmdiena, 8. janvāris, vakars Mežāji, Pūču Māja

- Sveicināta, Kaķīškundze! - ģenerālis Boze, šķiet, nonācis pie tāda paša secinājuma, pārlīgoja pāri slieksnim, turēdams milzīgu liliju pušķi. - Nāc nu, Anniņ, lai varu apskaut un no sirds pateikt: pulkvežus par ģenerāļiem padara viņu sievu negulētās naktis un uzticīgās sirdis! Paldies, mīļās!

Anna skatījās uz Mika priekšnieku, kurš, uz viena ceļa noslīdzis, sniedza viņai ziedus, un kaklā sakāpa kamols. Tagad viņa tā līdz kaulam saprata, ka tas, kas līdz šim bija licies kā bīstami aizraujošs hobijs, nu būs viņu visu ikdiena. Operatīvais darbs, izmeklēšanas, draudi dzīvībai, risks…

- Un vēl es gribu teikt, ka mums visiem ir ļoti paveicies, jo ir tādi Mežāji, Mežmuiža un Pūču Māja, kur dzīvo un saimnieko tik fantastiskas sievietes, ar kurām var gan uz balli, gan izlūkos iet, gan slēpnī sēdēt. Kā noprotat, mīļās, šī nav tikai draudzīga jaunā gada tikšanās ar tai sekojošām vakariņām, pie tam pirmdienā, nē, - šī būs asā zupa ar apspriedi, un mums ļoti vajadzīga jūsu palīdzība. Uff, nu gan viss! Esmu runājis…

Pabeidzis sev neraksturīgi garo uzrunu, ģenerālis Guntis Boze bija pietvīcis sarkans un galīgi aizelsies.

Viņam aiz muguras, sadrūzmējušies pie ārdurvīm un salīgi mīņādamies, ar ziediem un ciemkukuļiem rokās gaidīja pārējie. Spraukties garām lielajam šefam svinīgās runas laikā neviens neriskēja.

- Paldies, Gunti, paldies, puiši, nāciet iekšā, mazgājiet ķepas un pie galda: Omītes zupa jau gaida, un, ja uzvedīsieties rātni, būs arī saldais.

- Tiramisu ar ūpenītil - Egonam izlauzās cerībpilns sajūsmas sauciens.

- Sapņo vien, kārumniek, tam vajadzīgs laiks, - Kārlis pasmīnēja. - Būs ruma kūka.

* * *

- Un tā - kurš sāks?

Ar savu ruma kūkas gabaliņu un kafijas tasīti pārvietojies tuvāk kamīnam, ģenerālis Bass izvilka no krekla krūškaba-tas savu iemīļoto, apgrauzto ķirškoka pīpīti un sāka to rāmi piebāzt ar aromātisku turku tabaku - krustdēla dāvanu.

Redzēdams, ka krusttēvu Kārli no pīpes neatradināt, Miks bija nolēmis-apgādāt viņu ar kvalitatīvu pipojamo un atvedis no Londonas ceļojuma skaistu inkrustētu lādīti.

Tabaka bija tik smalka, un smarža tik ēteriski brīnumaina, ka pat stingrā baronese, par spīti principiem, atļāva ģenerālim pīpot viesistabā, pūšot dūmus kamīnā, bet pati sēdēja netālu un baudīja delikāto pēcsmaržu.

Omīte un Anna Elizabete gan purpināja un bubināja: tā nav labi, tā nav pareizi, -, taču abi sazvērnieki kā sarunājuši .itbildēja: dzīvojam tikai vienu reizi. Simtu četri un astoņdesmit četri bija labākais pretarguments. Anna padevās.

- Varbūt mājinieki? - Miks, savu stāstāmo pārdomāt gribēdams, uzrunāja Annu un Kārli. - Mums ir divas pasaciņas: jetijs un melnais džips ar valsts numuru MG 007.

* * *

…un tu saki, viņai nebija neviena dokumenta? - Egons man trešo reizi pārjautāja. - Un mobilais telefons?

- Pilnīgi nekā. Ne dokumentu, ne telefona, ne naudas, ne kredītkartes. Tikai apģērbs. It kā būtu no Mēness nokritusi… - Anna pašūpoja galvu.

- …vai izlēkusi no mašīnas, - Kārlis mierīgi turpināja. -Ļoti iespējams, ka mantas palikušas džipā, tās bēglei pakaļ neviens nepapūlējās izmest.

- Kā to meitieti sauc? - ģenerālis Boze samiedza acis. -Ko viņa vispār saka, kur bijusi, kā atkļuvusi līdz Pūču Mājai?

- Tur jau tā lieta, ka neko. Joprojām guļ. Medicīniskie rādītāji normāli, taču guļ un nemostas. Dakteris teica - pēc liela pārguruma tā varot būt. Tagad abi ar Ievu pārmaiņus pie viņas dežurē. Tikko Jetijs atmodīsies, viņi mūs pasauks.

- Ska-aidrs, - Boze novilka. - Labi. Tad jāgaida. Ko mēs tikmēr varam darīt?

- Daudz ko. Vispirms pārbaudīt pirkstu nospiedumus: nu jau vairākus gadus visu ES pilsoņu pirkstiņiem jābūt vienotajās datubāzēs. Egonam noteikti ir pieeja. Tas ir, ja vien viņa pēdējo gadu laikā mainījusi pasi, - Mazais Kārlis skaļi prātoja, nemanīdams pārējo atzinīgo saskatīšanos un Smaidus. No šī puikas bija sanācis kārtīgs lietaskoks! - Un vēlēs varētu palaist mazu programmiņu, kas meklē tīmeklī pēc foto. Žēl tikai, ka viņa guļ, nezinu, vai ar acīm ciet sanāks, taču pamēģināt varu…

- Mazu programmiņu? Mazmazītiņu spiegu programmiņu? - Boze pasmīnēja. - Tu laikam gribēji teikt - ne pārāk legālu programmiņu?

- Ne gluži. Katrā ziņā tā nav nelegāla. Un patiešām ir maza. Kā… nu, tāds virtuāls kukainītis…

- Šef, nekreņkējies, viss kārtībā, te tiešām nav nekā krimināla. Mums arī biroja datoros tāda ir, - sarunā iejaucās Valdis Āmurs. - Tas ir atzīts bezmaksas rīks bilžu autorības un seju pārbaudei.

- Labi, tad rīkojieties. Bet tikai prātīgi un…

- “…klusu, klusu, tā kā sniedziņš snieg”, - puiši korī atčukstēja.

Visi iesmējās.

Ģenerālis Boze nokremšļojās un pievērsās Omītes ruma kūkas izpētei.

Šī bija ļoti gara diena, trīs apspriedes ministrijā, neviena brīža pusdienām, tikai kafija, kafija un vēlreiz kafija.

Bet te - silts mājas ēdiens, jauki cilvēki un… kūka.

Reizēm pat skarbiem vīriem vajag kādu saldu kumosiņu.

3. nodaļa. Pērkona ēnā

Pirmdiena, 8. janvāris, vakars Mežāji, Pūču Māja

- Khm, kas ar to melno džipu? Nu, ko nobildēja Kārlis?

- Tas pats, kas notrieca vīrieti. Numurs sakrīt, - Miks noskaldīja. - Kārlis apstrādā safilmēto videomateriālu, varbūt izdosies izgaisināt braucēju sejas un ieraudzīt sadursmes brīdī radītos bojājumus (ja tādi ir), vismaz kādu švīku. Ja tā, tad vakarīgajiem braucējiem būs grūti atgaiņāties, ka nav neko zinājuši par notriekto cilvēku. Bet mums būs vērtīgs pierādījums.

- Lieliski. Cik saprotu, arī pārējo trīs auto numuri zināmi un pārbaudīti?

- Jā. Viss ir noskaidrots. Taču te sākas problēmas… Gunti, tev tas nepatiks: visi Mercedes džipi pieder mūsu dārgā nelaiķa Jāņa Pērkona dibinātās partijas Mājai un Ģimenei valdei. Reģistrēti kā biedrībai MUĢ piederoši transporta līdzekļi. Visnotaļ neslikti un nedārgi biedrības autiņi… Mašīnu pavisam ir desmit, visas ražotas vienā laikā, pirms trim gadiem, iepirktas pilnīgi jaunas, ne caur veikalu, bet tieši no rūpnīcas noliktavas par bāzes cenu divsimt tūkstoši par vienību, turklāt tam pirkumam bijusi milzīga atlaide -30 %, kas nozīmē sešdesmit tūkstoši reiz desmit. Vairāk nekā pusmiljons. Ietaupīts.

- Protams, ietaupīts, - Juris Grīslis iesprauslājās. - Un piegādātājs bija neviens cits kā kompānijas JP Holding meitas uzņēmums - transporta un loģistikas firma See Shore Ltd, kurā 51 % pieder… Pērkonam. Nelaiķim.

- Un atkal Pērkons, kaut velns viņu parautu! - nikni iesaucās ģenerālis Boze, pabolīdams baltu aci uz tālāko istabas stūri, no kurienes atskanēja Egona zobgalīgais: “Jau parāvis!” - Vai tiešām mēs nekad netiksim no viņa vaļā?

- Ģeniālā menedžera darbs turpinās, pat viņam aizejot viņsaulē. Lielais Zirneklis bija ģeniāls, - Dambergs apcerīgi pakasīja noaugušo zodu.

- Ne gluži, - iebilda Anna. - īstais ģēnijs bija Lielā Zir-nekliene, juristu pasaules nekronētā karaliene Liliāna, pēc kuras smalkās stabulīte gadiem, nekurnot un maksājot nodevas, dancoja gan lielie baņķieri, politiķi un mediju magnāti, gan “parastie biznesmeņi” - tos viņa ēda brokastīs. Palīdzēja, izpestīja, izsūca sausus, sagremoja un izspļāva. Cik smalki viņa bija sapinusi savus tīklus! Nezinošajiem no malas izskatījās, ka impēriju vada Jānis Pērkons, lai gan faktiski visus diedziņus raustīja viņa.

- Vairs neraustīs. Vismaz kādu laiku, - Boze īgni norūca.

- Esat pārliecināts? - Anna Elizabete piepacēla uzaci. -Nenovērtējiet viņu par zemu. Vēl pavisam nesen Monta Merkmane un Linda Laure-Leiko ar savu advokātu palīdzību ne to vien dabūja gatavu.

- Un ar ko tas beidzās? Viena ar savu advokātu ievēlās aizā, otra izmisīgi cenšas atgriezties cilvēkos no dārzeņa statusa, par ko jāpateicas tam pašam Lielajam Zirneklim, -Boze stīvējās pretī.

Vai Zirneklienei… - Anna pasmaidīja. - Esmu pārliecinātā, ka viņa darīs visu, lai jau tuvākajā laikā tiktu uz brīvām kājām. Liliānai Pērkonei ir pārāk daudz ko zaudēt - gadiem būvētā impērija un trīs bērni. Ja viņa tiks laukā, piekļūs holdinga naudai un iedomāsies atriebties…

Mikam Kaķītim, izdzirdot šos rāmi bezkaislīgā balsī izteiktos vārdus, pārskrēja salti drebuļi.

Itin kā Līzbete zinātu, kas gaidāms…

Paraudzījies uz pārējiem, manīja, ka arī viņi jūtas nelāgi.

Pārāk labā atmiņā vēl nesenie notikumi…

…atgriezušies mājās no spontānā decembra brauciena uz Londonu, kurp abi aizšmauca pēc Liliānas Pērkones, Ilgas Lokas un Dagmāras Brensones bēgšanas un aresta Kopenhāgenas lidostā, Miks un Anna Elizabete uzzināja, ka miljonārs, politiķis un partijas Mājai un Ģimenei galva Jānis Pērkons gan pamanījies aizbēgt uz Zviedriju, taču Stokholmas ostā pēc negadījuma ar jūras konteineru iekrāvēj-celtni, atrasts miris - noslīcis - sava melnā mersedesa džipa salonā, šofera vietā.

Jūras konteinera piederības zīmes bija nodzēstas. Pastāvēja gan zināmas aizdomas, ka tādus reiz lietojusi loģistikas firma Bayer &amp;amp; Co, kas piederēja latviešu uzņēmējam Agrim Bajāram, kura meita Ija savulaik nolaupīta un pabijusi gan Pērkonu pāra izveidotajā Leļļu Fabrikā, gan viņu Piekrastes mājā, taču konteinera piederību Bajāra kompānijai pierādīt nevarēja.

Zviedru jūras policija notikumu noformēja kā negadījumu, Pērkona līķi atgādāja uz Latviju, kremēja un apbedīja līdzās vecākajai meitai.

Nekāda izmeklēšana nesekoja, jo vienīgā ieinteresētā persona - Jāņa Pērkona sieva Liliāna - kopā ar likteņa biedrenēm Ilgu Loku un Dagmāru Brensoni tobrīd jau pārdomāja dzīvi I-ciema sieviešu cietuma izmeklēšanas zonā, bet partijas biedriem būtiskāka šķita varas pārdale, nevis šefa nāves iemeslu skaidrošana.

Interesanti, Anna aizdomājās, kāds bija noslīkušā džipa valsts numurs?

- MG 001, - Dambergs atbildēja. - Bīstams paradums -domāt skaļi.

- Ir gan, jā, paldies, - Anna lēni atteica. - Tad jau… sanāk, ka Pērkona atraitnei nu ir brīvas rokas: traucējošie spēlētāji, pašas vīru ieskaitot, no ceļa vai nu novākti, vai aizvākušies paši - bailēs par savu kailo dzīvību.

Klātesošie neomulīgās nojausmās saskatījās.

Līzbetei bija taisnība. Baisa.

Miks aizdomājās: no kura vēl varētu draudēt briesmas?

Abas - Ilga Loka un Dagmāra Brensone - cietumā gaida tiesu. Abām uz sirdsapziņas pa slepkavībai: Dagmārai -mīļākais un datorpirāts Ints Lokmēlis, Ilgai - bijušā mīļākā Igora Boicova topošā sieva Inese Pērkone, Jāņa Pērkona meita no pirmās laulības.

Ilgas vīrs, mediju koncerna Magnum Lux īpašnieks Dinārs Loks, arī neitralizēts - arestēts un atrodas izmeklēšanas cietumā: nošāvis apgabala prokuroru Vitoldu Virsnīti, sarīkojis viņa slepeno apbedīšanu Mežāju zivju pavēlnieka ļēkaba Pīckās atdusas vietā un noklusējis apbedīšanas firmas Obelisks direktora Vitauta Gintara slepkavību; apbedītājs uzspridzināts Loka mašīnā Mārupes mežā. Arī Dināram nāksies ilgi sēdēt.

Loka ģimenes kaimiņš nelaimes putns Džems Pīckā, kurš allaž nelaikā un nevietā pamanījās atrasties neīstajā kompānijā, salīdzis mieru ar savu alkoholā peldošo sievu Ilonu cx-Grandāni, un abi aizbraukuši uz laukiem pie sievastēva un saviem pieciem bērniem. Cerams, uz visiem laikiem.

Jaunieceltais Magnum Lux galvenais redaktors Pērkona ieliktenis Igors Boicovs operatīvi bija izgaisis kaut kur Skandināvijas virzienā. Bez pēdām.

Savukārt pirms kāda laika arestētais Vladimirs Kņazevs, bijušais televīzijas komerckanāla JP TV Show Production izpilddirektors un kreisā politiskā spēka Brālība emisārs, pēc aresta un maizes tēva bojāejas, pēkšņi bija atklājis sevī neizsīkstošas rakstnieka dotības - citu pēc cita rakstīja atzīšanās rakstus un paskaidrojumus, atklājot krietni daudz tādas informācijas, no kuras Mikam ar puišiem un abiem ģenerāļiem sāpēja galva un naktīs rādījās murgaini sapņi. Arī viņš sēdēs un sēdēs ilgi.

Kas vēl? Pustrakā zāļotāja Linda Laure-Leiko, kura galu galā bija kritusi par upuri vēl veiklākam zāļotājam un gandrīz pametusi šo grēcīgo pasauli? Diez vai… Viņai svarīgāk par visu atgūt cilvēka veidolu un atcerēties. Atmiņas atgriešanās un noziegumu detalizēts izklāsts nozīmētu apsūdzības mīkstināšanu. Lai gan, visticamāk, tiesa viņu atzīs par nepieskaitāmu: sliktā iedzimtība, greizā audzināšana komplektā ar spēcīgajiem psihotropajiem preparātiem un narkotikām bija izdarījuši savu.

Mjā, šie dzīvie pret Liliānu Pērkoni neliecinās, lai ko viņiem piesolītu. Viņiem ir bail, viņi grib dzīvot, un viņi zina, cik gari ir Zirneklienes taustekļi un cik veikli tie ņirbinās, savelkot cilpu ap upuri.

Bijušais Pērkona baņķieris Tusovskis, kurš savam klientam bija radījis vairāku desmitu miljonu zaudējumus, svinīgās pieņemšanas laikā Pilī aizrijās ar saindētu austeri un turpat zibenīgi nomira.

Piekrastes bērnu nama direktore Galina Virsnīte, nosūtījusi adopcijai uz ārzemēm 57 bērnus, sagribēja uzspēlēt savu spēli, bet nejauši saelpojās izplūdes gāzes pašas automašīnas aizslēgtajā salonā.

Piekrastes apgabala tiesas galvenā tiesnese Māra Lielā par saviem drosmīgajiem, taču ar Pašu nesaskaņotajiem tiesu lēmumiem PVN shēmošanas lietās, kurās tika apsūdzēts JP Holding Ltd, saņēma negaidītu prēmiju - sekundes desmitdaļu lidojumu pa darba kabineta logu: tā gadās, ja svētdienā ienāk prātā kārt aizkarus… Partija Mājai un Ģimenei nevilcinoties izteica patiesu un dziļāko līdzjūtību MUĢ Piekrastes zonas reģionālajam vadītājam Robertam Lielajam.

Spītīgais, bezpartejiskais Medikamentu aģentūras vadītājs Leons Cīle, sācis pievērst pārāk lielu uzmanību dažu augstu amatpersonu uzņēmumu dīvainajam importam - nesertificētiem “lētajiem” medikamentiem -, noslīka Rīgas HESā. Tā gadās, ja novembrī sadomā peldēties nezināmā vietā.

Viņa vietā varonīgi stājās Ingus Belickis no MUĢ.

Tieši tikpat varonīgi MUĢ ieliktene Elza Skrūve apsēdās demisiju pēkšņi iesniegušā veselības ministra Vidvuda Kosīša krēslā.

Latgales dumpīgākās pilsētas zaļgano mēru, kurš kopā ar kundzi pašu autiņā no apledojuša tilta ieslīdēja tieši upē, apglabāja ar lielu pompu, bet pie kapa svinīgu runu teica ļaunais mērs Rudzinskis no MUĢ.

Bija jābūt aklam, kurlam un galīgi stulbam, lai neredzētu un nesaprastu, ka pamazām, palēnām visos stratēģiskajos valsts, pašvaldību un privātfirmu atslēgas amatos tiek iebīdīti cilvēki no MUĢ. Visticamāk, ne jau nu tādēļ, lai kalpotu cēlajai idejai par brīvu un neatkarīgu valsti.

Tieši uz to pirms nāves, iedzerot indi, rūgti bija norādījis arestētais JP Security priekšnieks Valērijs Tomčeks, Egona 1 )amberga armijas biedrs:

"Jūs paši nezināt, kam strādājat un cik jūsu vidū svešo. Nostājieties taču reiz uz savām kājām un pārstājiet kalpot &amp;lt; ilvalstu specdienestiem!”

* * *

- Dārgie kungi, ja drīkst, es gribētu pajautāt vienu lietu: kas notiks ar tiem pieciem nabaga bērniem, kuru mātes šobrīd atrodas cietumā? Divi no viņiem - Ilgas Lokas meitenītes - vēl taču pavisam maziņas, Elīziņa galīgs pupa bērns, - tā bija baroneses Annas Rozes balss, kas pārtrauca ieilgušo klusumu. - Kur viņi tagad atrodas? Vai bērniem ir ari citi tuvinieki, kuri par tiem varētu parūpēties?

Lai dies nogrābstās, kaut nu kāds no mājiniekiem neizmuldētos, ka Ilgas Lokas vecākā meitiņa mazā Elizabete ir Annas Elizabetes krustmeita!

- Ir, - telpas klusumā dobji noskanēja Āmura zemā balss. Ratiņos izbraucis telpas vidū, viņš vēlreiz noteikti uzsvēra:

- Ir! Mēs ar Rudīti.

Klātesošie pārsteigti saskatījās: kā tas var būt?

Taču jau pēc mirkļa Valdis rāmi un mierīgi atklāja kļūmīgo situāciju, kādā nu nonākusi viņa ģimene.

- Mana sieva Rudīte ir Dināra Loka un Liliānas Pērkones māsa - nezinu, vai jūs to zinājāt vai ne, bet tā nu tas ir. Viņi visi trīs ir… Ogres seksuālā maniaka-slepkavas Pāvela Ščer-bicka bērni, kurus pēc tēva nogalēšanas un mātes pāragrās nāves gādīgā padomju valsts izšķīra un nodeva adopcijā dažādām ģimenēm. Taču liktenis viņus saveda kopā - atkal traģisku, kriminālu iemeslu dēļ: mūsu meita Viviāna tika nolaupīta, ievilkta mašīnā un seksuāli izmantota, un pāridarītājs bija neviens cits kā miljonārs Jānis Pērkons, kuram asistēja apgabala prokurors Vitolds Virsnītis.

Meitiņa atradās, par laimi dzīva, lai gan vairāk nekā pusgadu nerunāja. Paldies Annai Elizabetei un viņas Grāfam, ka atmodināja viņu dzīvei.

Taisnību meklēdami, mēs ar sievu vairākkārt pabijām gan pie Virsnīša, gan Magnum Lux redakcijā, un tur Rudīte ieraudzīja Dināru un Liliānu…

Tā bija sirdi plosoša tikšanās, jo vairāk tāpēc, ka Liliāna saprata, kurš ir vainīgais, bet Dināra mediju koncerna Magnum Lux izdevumi un internēta portāli jau bija gari un nicīgi izrakstījušies par krimināllietu, kuras nebija…

Ar ko tas beidzās, mēs zinām. Pērkons ir miris, pārējie arestēti, bet bērni - pie savām mammām. Cietumā ir Mātes un bērna nodaļa, taču tur drīkst palikt tikai līdz četru gadu vecumam, pēc tam jāmeklē audžuģimene.

Klausoties saspringumā vibrējošajā Valda Āmura balsī, Anna Elizabete juta, nē, skaidri zināja, ko viņš tūliņ pateiks.

jā, te jau tas bija…

- …mums piezvanīja no cietuma. Teica: Liliāna gribot satikt māsu. Dzīvības un nāves jautājums. Nezinu, kā viņa to dabūja gatavu, taču atļauja bija īsta. Nu… Liliāna lūdza miesīgajai māsai Rudītei, lai viņa parūpētos par trim Liliānas un abiem Ilgas mazuļiem - lai tiem nav jāuzaug ieslodzījumā. Visu nodrošināšot, naudas netrūks, mums būs māja ar dārzu un iespēja nestrādāt garas stundas valsts darbā. Par lo gādās viņas advokāti. Galu galā visa Pērkona nauda taču tagad pieder Liliānai un bērniem! Jā, un es beidzot varēšu likt pie kvalitatīvām protēzēm, lai atgūtu spēju staigāt. Jūs saprotat, ko viņa, šī Zirnekliene, manas sievas māsa, piedāvāja?! - pēdējos vārdus Āmurs gandrīz izkliedza.

Viņi saprata. Un satriekti klusēja. Te nu tā bija - izvēle, kādu nenovēlēsi nevienam cilvēkam, jo mazāk - draugam. Kod kurā pirkstā gribi, visi sāp.

Valdis Āmurs pēc dienesta padomju armijas karstajos punktos, smagi ievainots un kontuzēts, bija atgriezies mājās |au brīvajā Latvijā un sapratis, ka nevienam nav vajadzīgs, neviens viņu neārstēs un arī darbu nedos.

Jaunais, spēcīgais vīrietis bija nolaidis spārnus un zaudējis cerības, un tikai tēva neatlaidība un iepazīšanās ar Rudīti bija likusi viņam saņemties, apgūt datorus līdz eksperta līmenim un sākt strādāt pašam sev.

Taču, tikko dzīve mazliet nostabilizējās, sekoja nākamais trieciens - uzbrukums un seksuāls pāridarījums viņu mazajai meitiņai. Tas atmodināja Valdī Neganto…

Tad liktenis viņu saveda kopā ar Mika Kaķīša operatīvo grupu, kurā iekļāvies, Valdis Āmurs beidzot sajutās vajadzīgs un dzīvs.

Un nu Rudītes māsa Liliāna vēlas, lai Āmuri ņemtu audzināšanā Pērkonu trīs bērnus. Bet Jānis Pērkons ir Āmuru meitiņas Viviānas izvarotājs!

Un, it kā ar to nepietiktu, - Āmuriem jārūpējas par abām Dināra, Rudītes brāļa, un Ilgas meitiņām Elizabeti un Elīzu.

Kā viņiem rīkoties, ko darīt? Bērniem citu tuvinieku vairs nav, bet vai Āmuri spēs diendienā skatīties uz abu pāridarītāju atvasēm, lai arī nevainīgām? Un kā jutīsies Viviāna?

Galu galā vai tas vispār iespējams - Valdim nav kāju, viņš pārvietojas ratiņkrēslā… Kā viņš varēs palīdzēt sievai aprūpēt sešus bērnus?

- Anna, ko mums ar Rudīti darīt? Baroneses kundze, ģenerāli Bas, ko jūs teiksiet? - izmisums Valda Āmura balsī bija neviltots un gluži sataustāms.

- Valdi, tam jābūt tikai un vienīgi jūsu abu lēmumam, -ilgi klusējis, teica ģenerālis un iesāņus paraudzījās uz Miku, kura seja bija sastingusi akmenī.

Droši vien krustdēls sevi šausta par nepareizu izvēli, taču tā nav viņa vaina: piedāvājot darbu Āmuram, viņš nezināja, ka viņa sievai Rudītei ir tik noziedzīgi radi un tādi ciltsraksti. Jo vairāk tāpēc, ka Rudīte ir pilnīgs māsas un brāļa pretstats. Turklāt bērni nav vainīgi vecāku noziegumos…

Jums, Valdi, iespējams, nepatiks tas, ko teikšu, - viegli tinošā balsi klusu ierunājās vecā baronese Anna Roze, -taču es riskēšu. Gribu likt pie sirds - pirms pieņemat galīgo lēmumu, rūpīgi apsveriet visus par un pret. Atcerieties par "iedzimstošo ļaunumu” - lai ko teiktu ateistiskie zinātnieki, manuprāt, tāds pastāv. Varbūt to daļēji var pieklusināt ar ili snibu, mīlestību un labu audzināšanu… Varbūt var…

Klausoties vecmāmuļas vārdos, Annai pārskrēja drebuļi. Viņa tikko bija domājusi to pašu, tikai baidījusies teikt. Noziedzīgās dabas pārmantošana publiski joprojām bija labu tēma, lai gan daudzi kriminologi, antropologi, psihologi un psihiatri šajā jomā veica nopietnus pētījumus. Rezultāti nepriecēja.

Un jūs, Anna, ko teiksiet jūs? - Valdis Āmurs aizkritušā bal-.i pajautāja.

Valdi, ja godīgi, es nezinu. Var būt visādi. No vienas puses, jūs esat radi, vistuvākie un vienīgie, un kurš gan vēl, |a ne jūs? Ja ne jūs, tad bērni nonāks kādā bērnunamā, un, |a mammas sēdēs ilgi, visādi var gadīties. Vai gan man to stāstīt jums, kurš savām acīm redzējis Leļļu Fabriku? No otras. puses, nevar ignorēt arī vecmāmiņas domu…

Valdis nervozi saknosījās savā braucamkrēslā.

Kas ir Ilga, Liliāna un Dinārs? Slepkavas un mahinatori, Anna rāmi turpināja. - Ilgas īstais, bioloģiskais tēvs bija dzērājs un varmāka. Viņas audžumāte - noziedzniece. Dvīņumāsa - garīgi nestabila divu cilvēku slepkava. I llianas un Dināra tēvs - maniaks. Cik nu izlobīju no lie-Ihn materiāliem, viņu nogalināja paša meita Liliāna, taču valim uzņēmās māte… Un kas bija Jānis Pērkons? Finanšu mahinators un nežēlīgs noziedznieks, kura acīs cilvēka dzīvībai nebija nekādas vērtības. Bet viņa tēvs, īstajā uzvārdā Zuševs, stukačs un represējamo sarakstu veidotājs. Vai tas

tiešām pazūd bez pēdām? Es ar līdzīgām šausmām saskāros pērn, pret savu gribu uzņemdamās rūpes par diviem nevaldāmiem, kā vēlāk noskaidrojās, arī psihiski neveseliem bērniem, kuriem bija ne vien devianta uzvedība, bet no bioloģiskajiem vecākiem aizgūtas tieksmes zagt, sist, plēst, kost, iznīcināt, nogalināt… Tas ir milzīgs risks. Un jūsu meita jau gana cietusi, tikko sākusi uzticēties cilvēkiem. Kas notiks, ja mazajiem būs radušās uzvedības novirzes un tieksme uz vardarbību? Viņi taču augs.

- Un ja nu ne? Ja nu viņi ir normāli, jauki mazuļi? Pie kā viņi vainīgi, ko izdarījuši, lai mēs nolemtu viņus dzīvei bērnunamā vai izmestu mēslainē?

- Man nav atbildes, Valdi… - Anna paberzēja deniņus. -Nevienam nav. Lēmums jāpieņem jums trijatā, kopīgi ar Rudīti un Viviānu. Un, lai kāds tas būtu, mēs to cienīsim. Vai ne, puiši?

Klusums par atbildi visu izteica bez vārdiem.

Ikviens saprata Valda Āmura izvēles smagumu, apzinoties - ja viņš pieņems Liliānas Pērkones priekšlikumu par bagātīgu atlīdzību aprūpēt bērnus, tad beidzot pilnīgi noteikti varēs salāpīt savu sagrauto veselību un uzlabot visnotaļ pieticīgos, lai neteiktu, trūcīgos sadzīves apstākļus.

Ko gan viņi varēja teikt, ko iebilst?

Ģenerālis Boze, Mika tirdīts un skubināts, bija sagādājis Valdim elektriskos ratiņus, un nu viņš pa Lielās Mājas gaiteņiem nēsājās kā motorizēts trollis…

Kolēģis, kurš brauca no Jelgavas, ik rītu Olainē paķēra Valdi savā mašīnā, lai vakarā atceļā izlaistu pie namdurvīm.

Darbā viņu cienīja, apbrīnoja, jautrās iedabas un humora dēļ arī mīlēja.

Bet kā būs, kad kolēģi uzzinās, ka Valdis ar sievu piekrituši auklēt n-tajos noziegumos, tostarp bērnu nolaupīšanā un tirdzniecībā, vainoto miljonāru Jāņa un Liliānas Pērkonu bērnus un pieskatīt to īpašumus?

Vai viņš varēs palikt darbā? Vai neradīsies interešu konflikts? Un vai kolēģi spēs viņam uzticēties?

* * *

Lai vai kā, Pērkoniem, ko pieskatīt, netrūka.

Pērkona impērija pēdējo gadu laikā bija aptvērusi ne tikai visu Latviju, bet izlaidusi saknes arī daudzās kaimiņvalstīs.

Mediji A-News, Magnum Lux, JP TV Show Production, Radio Rings. Apsardzes firma JP Security. Atkritumu bizness, Piekrastes ūdensapgādes un kanalizācijas monopols, asenizācija, ceļu būve un remonts, loģistika un kravu pārvadājumi, sabiedriskais transports, taksometri, azartspēļu un tīmekļa spēļu bizness, alkohola un cigarešu pārdotavu tīkls, ātro kredītu serviss, maskēts zem daudzfunkcionālā koncerna JP Holding Ltd izkārtnes.

Visbeidzot labējā politiskā partija Mājai un Ģimenei ar sabiedrisko satelītu - biedrību MUĢ. Un liberāli kreisā politiskā partija Brālība.

Jāņa Pērkona pēdējo gadu iemīļotākais teiciens bija: “Vajag konsolidēt valsti un medijus.” Ko viņš arī cītīgi bija darījis. Līdz nelabumam veiksmīgi.

* * *

Mīļie, taisām pauzi! Jāizloka kājas, - ģenerālis Bass ierosināja. - Annīte ar Kārli apraudzīs mūsu Sniega prin-i esi. Varbūt ir atmodusies, varbūt kaut ko grib pastāstīt, varbūt alkst nobildēties. Bet mēs tikmēr novāksim traukus un uzliksim ūdeni kafijai. Šķiet, šis vakars tik drīz nebeigsies.

4. nodaļa. Kā mani sauc?

Pirmdienas - otrdienas nakts Mežāji, Pūču Māja

- Viņa neko neatceras… - Anna domīgi raudzījās istabas kamīna uguns dejā.

- Vēl arvien? - notupies viņai līdzās, Miks pastiepa nosalušās rokas tuvāk kamīna dzīvinošajām liesmām. Viņš pārāk ilgi bija stāvējis uz terases ar neaizdegtu cigareti pirkstos. Vakarnakts drudzis bija atgriezies.

- Jā. Guļ. Klusē. Raugās griestos. Un raud.

- Un ko saka dakteris Konrāds? - Kaķītis bija tā pārguris, ka, godīgi sakot, nemaz nevēlējās zināt, ko viņš saka, taču nepajautāt nedrīkstēja.

- Jāmeklē profesora Mihailova palīdzība. Arvis baidās, ka meičai varētu būt amnēzija, hipotermijai bieži esot novērojamas visādas blaknes. Ļoti pārsalis cilvēks var zaudēt atmiņu uz laiku, sliktākos gadījumos, kad bojāti nervu tīkli vai daļa smadzeņu, pavisam. Bet tādas kaites dakteris Konrāds ārstēt nemākot. Es profesoram jau piezvanīju, rīt atbrauks uz tēju. Slimniece tik un tā šobrīd nav kustināma -viņai pamatīgs drudzis. Eu-uu, vai mani kāds dzird?

Dzird jau, dzird. Tikai aiz pārguruma snauž turpat, kur pirmiņ pakritis.

Nē, savu medusmēnesi viņš bija iztēlojies pavisam citādu… Katrā ziņā bez Pērkona nomācošās ēnas, saldētām princesēm un kārtējās bandas.

- Klau, šķiet, jums abiem ar Grafu laiks mainīties vietām. Vai arī tu grasies sargāt māju un skaļi riet, guļot uz tepiķīša?

Sestdiena, 6. janvāris

Rīga, Skanstes masīvs

- Jūs laikam nesaprotat, cik ļoti nelaikā un nevietā ir jūsu prasība pēc finansējuma. Mūsu partija cietusi neatsveramu traģisku zaudējumu, faktiski politisko ienaidnieku dēļ paralizēta tās vadība un apturēta darbība, bet jūs man uzbāžaties ar mediju projektiem. Kurš gan mūsdienās, viedtālruņu laikmetā, lasa avīzes? Turklāt visi mūsu mediji šobrīd ir likvidēti. Tāda bija Saimnieka pēdējā pavēle, un es to negrasos ne ar vienu apspriest.

- Tieši tāpēc. Ir jārada jaunas informatīvās platformas, un tām jābūt nevis drukātām, bet virtuālām. Es nesen biju komandējumā… Ja tas jūs interesē, varētu pastāstīt sīkāk… Manuprāt, šobrīd svarīgāk par visu citu ir nostiprināt savu vietu galvgalī un partijas reitingu. Rudenī gaidāms svarīgs notikums, un, ja jūs vēlaties atrasties lēmēju vidū…, ir jārīkojas.

- Labi, sacīsim tā - jūs esat mani ieinteresējis. Atbrauciet rīt uz vakariņām. Teiksim, ap septiņiem, pusastoņiem…

- Es būšu.

Svētdiena, 7. janvāris Rīga, Čiekurkalns

-Tu esi idiots! Lasi no lūpām: i-di-ots!!! Kāda suņa pēc bija vajadzīga tā ārdīšanās pilsētā? Ar firmas mašīnām? Kāpēc nebraucāt ar saviem sūdiem? Bet, nē, jums padavai smalkas karietes! Un tagad? Tu, āzi, tiešām domā, ka neviens neko neredzēja un visi klusēs tāpat kā iepriekšējās reizes? Domā, es vienmēr spēju samaksāt? Jūs, kretīni, nogalinājāt cilvēku -nevainīgu cilvēku! Jā, vecu, nenozīmīgu, tomēr cilvēku! Notriecāt un pārbraucāt pāri. Ar četrām mašīnām! Es redzēju fotogrāfijas - no viņa palikusi tikai asiņaina peļķe!

- Viņš pats bija vainīgs - redzēja, ka brauc kolonna, ko līda uz ceļa?

- Aizver žaunas! Viņš neko neredzēja, viņš bija akls. Ar balto spieķi! Un ceļa malā bija dzeltena brīdinājuma zīme, ka netālu atrodas Neredzīgo pansionāts. Tu esi aklāks par aklu, pamuļķi! Un stulbs, neglābjami stulbs! Tāpat kā tava tupā māte! Kur man tāds dēls radies?

- Tēt…

-Muti!!! Tu pat iedomāties nespēj, kādos sūdos esi visus ievilcis. Ja tas noplūdīs presē…

- Bet nenoplūdīs taču, vai ne? - jaunākā balss ieblējās.

- Nezinu. Pagaidām viss klusu. Pagaidām.

- Nu re, tad jau viss čikiniekā! - bravūrīgs, puicisks smiekliņš.

- Aizver žaunas, pamuļķi, un ieklausies reizi par visām reizēm. Tu tūlīt piezvanīsi Sergejam un pateiksi, lai vēlu vakarā atdzen lielo vilcēju. Jātiek vaļā no tās mašīnas. Noņemsim numurus, izdarīsim visu, kas jādara, un lai dzen uz Krieviju. Tur pārdos, bet te paziņosim policijai, ka nozagta, kamēr ēdām krogā vakariņas. Lai tad meklē. Un vēl medijiem uzsvilpsim -re, atkal aktivizējušies mašīnu zagļi, kur skatās mūsu policija?

- Fāter, tu esi ģēnijs!

- Zinu. Toties tu - ambālis. Un vēl: liec to skuķi mierā! Tev līdz viņai tāpat kā rāpus uz ceļgaliem līdz Ķīnai.

- Bet…

- Liec to skuķi mierā, ja ne - paliksi bez riekstiem! Es skaidri izteicos?

-Jā.

- Un saviem tetovētajiem mērkaķiem pasaki, lai pazūd no skatuves. Lai brauc uz elli velnam mālus mīcīt. Jūs vairs nedrīkst redzēt kopā. Un turpmāk neviens no jums tiem vāģiem nepiedurs ne pirkstu. Došlo?

- Mhm.

* * *

Svētdiena, 7. janvāris

Rīga, Biķernieki

- Klausos!

- Te es…

- Ko vajag?

- Vecais ārdās. -Un?

- Atņēma mašīnu.

-Un?

- Teica, ka izkastrēs, ja neapstāšos.

- Nu tad apstājies. Pasēdi mājās, palasi grāmatiņas…

- Un tu? Jūs?

- Mēs…? A ko mēs - mums jau nav tādu problēmu kā tev.

- M-maita, bet tu taču pats…

- Ko - es? Kurš sēdēja pie 007 stūres? Tu.

Vai ne? Bonds atradies!

- Bet tu pats man iedevi…

- Es neko tev neesmu devis. Es tevi nemaz nepazīstu. Vairs man nezvani un vispār - aizmirsti šo numuru!

- Tu patiešām esi smirdīga žurka! Resnais pareizi teica…

- Runā, runā, Šakālēn, taču neaizrunājies! Ka nesanāk sū… Adios, amigo!

* * *

Otrdiena, 9. janvāris, rīts Mežāji, Pūču Māja

- Ir jaunumi? - Kārlis nobēra plīts priekšā milzīgu malkas klēpi. - Vēl?

- Pagaidām nekādu, un, nē, paldies, pietiks, - Anna Elizabete sirdīgi mīcīja milzīgu miklas kukuci.

- O, būs pīrāgi!

Uztupis uz bluķīša, Kārlis atvēra krāsns durtiņas un pastiepa pirkstus tuvāk ugunij. Viņš nemācēja strādāt ar cimdiem, bet pēc žagarkaudzes sadarīšanas rokas bija ledū.

- Jūs ar Miku laikam nekas nespēs izmācīt, vai ne? -Anna pasniedza viņam kaltētu vībotņu zariņu. - Paviļā plaukstās, ātrāk sasils.

- Es tās vībotnes labāk tējā, - Kārlis lūkojās pēc krūzes.

- Viens otram netraucēs. Klausi, tēju dzersi pēc tam!

Padevīgi nopūties: ar Līzbeti strīdēties nebija jēgas! -, malkascirtējs sāka burzīt plaukstās spuraino augu. Un patiešām - jau pēc maza brītiņa plaukstas sasārta un sakarsa, bet pirkstgalos sāka sāpīgi durstīt un kniest: bija strauji atjaunojusies asinsrite.

Va vellos, un no kurienes viņai šī zināšana?

- Kur Ieviņa? Strādā?

- Jā, šodien doktorātā - Arvim potēšanas diena. Vai tev ko vajadzēja?

- Vajadzētu pēdējoreiz pielaikot kleitu, pirms ķeros pie zingera, lai atkal nav par šauru. Kaut kā mums tās iešuves nesanāk un nesanāk…

- Līzbet, ko tu tikko teici - par šauru? - Kārlis pārjautāja un sāka starot.

Anna pasmaidīja. Viņas klusās aizdomiņas tikko ieguva apstiprinājumu.

- Nu-ū, brālīt, tad jau tev ar divām istabām nepietiks, -viņa ar elkoni iedunkāja samulsušo Kārli. - Taisi nu šūpuli, šķūņaugšā ir labi liepu dēļi!

- Līzbet… tikai pagaidām nesaki nevienam, labi? Nu vismaz līdz kāzām…

- Kas man ko teikt. Tikai pats neizmuldies. Un saudzē viņu, skaidrs?!

- Annīt, tu esi foršākā māsa zemes virsū! - cieši sakampis Annu aiz miltainajām rokām, Kārlis trakā dancī grieza viņu pa visu virtuvi.

- Dulnie, vai tā cepas pīrāgi? - ar mizotu ābolu plāti rokā virtuvē ienākusi Omite nezināja, kur sprukt. - Nesājas kā traki velli, kas tad nu lēcies?

- Mēs mēģinām… - Kārlis nepārliecinoši iesāka.

- …kāzu valsi! - Anna smiedamās pabeidza viņa vietā.

- Tas jau vairāk pēc dundurdanča izskatās, ne valša! -Omite pukojās, lēni čāpodama uz lielā galda pusi, taču krita Kārļa nagos. Anna knapi paspēja izķert viņai no rokām paplāti. Apvalsējuši ap virtuvi, abi Saulīši bez elpas ievēlās stūra dīvānā.

- Puika, tu kāzu gaidās esi galīgi apdullis!

- Toties tu, Omīt, esi baigi foršā, visforšākā vecmāmiņa visā pasaulē!

- Tā-a, dēls, ja tu sāc šitā runāt, skaidrs, ka gaidāmas lielas ziepes…

Anna Elizabete, smieklus valdīdama, ar jaunu sparu pievērsās miklai.

* * *

- Vai nevēlaties brokastis? - klusiņām iegājusi Sniega princeses istabā un ieraudzījusi viņu guļam vaļā acīm, Anna Elizabete klusu pavaicāja.

Meitene neatbildēja.

- Jūs mani saprotat? Jūs latviski runājat? Bbi eoBopume no-pyccKU?

- L-latviski… - atskanēja vārgs čuksts.

Tātad pie sajēgas, Anna nopriecājās. Šīsdienas labā ziņa!

- Kā jūs sauc? No kurienes jūs esat? - viņa jautāja.

Meitenes piere sagrumbojās un seja saveršķījās kā uz raudāšanu.

- Es… es ne-zinu… Kā ma-ni sauc? - lielās acis pieplūda asarām.

- Nekas, nekas, neuztraucieties. Varbūt vēlaties zāļu tēju?

- Zā-les, nē, ne-va-jag zāles! - gulētāja iekliedzās un centās izlēkt no gultas, taču bezspēkā atkrita sēdus un skaļi ieraudājās. - Zā-les, nē, mā-jās, nē. Mā-jās, nē! Tur slik-ti!

Steidzami jāzvana dakterim Konrādam, lai brauc šurp un kaut ko dara. Tā nevar atstāt - aizraudāsies līdz histērijai, tēju nedzers, ēst neēdīs. Nu kur tas profesors kavējas? Solīja būt no rīta, bet nu jau vēla pēcpusdiena…

- Kas jums te notiek? - durvīs pabāzās Kārļa sprogainā galva. - Viss kārtībā? Kāpēc tik smuka meitene raud rūgtas asaras? Rau, tīrs, vēss ūdentiņš, padzerieties, kļūs labāk. Un noslaukiet asariņas. Laba meitene! Un tagad siltu tējiņu…

Anna Elizabete mēmi noraudzījās Kārļa izdarībās.

Kā ar mazu bērnu. Un trakākais - tas darbojās!

Laikam viešņas šībrīža emocionāli psihiskais stāvoklis neko vairāk nepieļāva. Plus drudzis un fiziskais savārgums…

Aiz loga atskanēja divu auto signāli.

Anna paraudzījās laukā: daktera Konrāda daudz cietusī Ņiva un profesora nodriskātais Mini. Godājamais zinātnes spīdeklis Maksimiliāns Mihailovs nebija piedabūjams iegādāties statusam piemērotāku braucamo, bet ar zobiem un nagiem turējās pie sava vecā drauga.

- Profesors? - Kārlis pavaicāja.

- Abi. Iešu sagaidīt.

- Aha. Bet mēs ar Sniegbaltīti tikmēr pabeigsim tējot.

Steigšus apsveicinājusies un piecos vārdos izstāstījusi jaunumus - Sniega meitenes pirmo izrunāto vārdu un paniskas bailes no zālēm -, Anna Elizabete jau gribēja aicināt abus ārstus augšā, kad profesors stingri saņēma viņu zem rokas un apsēdināja lielās halles mīkstajā dīvānā.

- Nesteidzieties, Anniņ, gan jau visu pagūsim. Ja pareizi saprotu, briesmas viņas dzīvībai nedraud un zibenīga rīcība nav vajadzīga. Vispirms mums visiem vajadzētu aprunāties.

No tik diplomātiska ievada Annai notirpa kājas.

Šķiet, gaidāmas ziepes…

Tā arī bija. Nervozi pamīņājies no kājas uz kāju, dakteris Arvis Konrāds beidzot izmocīja:

- Mēs zinām, kas viņa ir! Un tev tas nepatiks.

- Tā. Un kas tad viņa ir?

- Sandra Strauberga, Viktora Strauberga meita.

- Lieliski. Un kas ir Viktors Straubergs? Vai man viņš būtu jāpazīst?

- Partijas Mājai un Ģimenei jaunais valdes priekšsēdētājs.

- Opā, tā nu reiz ir ziņa! Kā tu to uzzināji?

- Egons piezvanīja. Tev telefons atslēgts. Viņi abi ar Miku brauc šurp. Lūdza bez viņiem neko neuzsākt. Kur Kārlis?

- Auklē Jetiju, - Anna pirmoreiz pasmaidīja. - Dzirda ar kumelīšu tēju.

- Tas labi, būs mierīgāka un vieglāk komunicējama, -Mihailovs atzinīgi pamāja ar galvu. - Anniņ, varbūt… kamēr gaidām puišus, varētu palūgt tasīti jūsu gardās kanēļkafijas?

- Protams, profesor, es tūlīt! - atcerējusies par viesmīlību, Anna metās uz virtuvi, kur Omīte sasārtušiem vaigiem cīnījās ar pēdējām pīrāgu pannām.

- Rādās, mūsmājās atkal pilnais vakars? - večiņa draiski piemiedza Annai ar aci.

- Ij nerunā, spēj tik cept, vārīt un šmorēt!

Klikts, ieslēgt tējkannu. Tink, kafijkannu no plaukta laukā.

Švīks, sabērt kannā trīs maģiskās sastāvdaļas…

- Ā, Omīt, visu laiku gribu tev pavaicāt: kad atlidos Kārļa mamma?

- Solījās jau būt klāt šovakar… - Omīte atsaucās kaut kur no cepeškrāsns dzīlēm. - Tavs vīriņš teicās mājupceļā paķert viņu no lidostas.

Jopcik, un viņa to uzzina tikai tagad!

Laaabi, un kurš vēl ieradīsies?

- Mīļo Omīt, bet kur mēs viņu liksim? - Annai lēni, bet neatvairāmi zagās klāt panika. Vienīgā brīvā istaba aizņemta, bibliotēkā nakšņos Egons, bet viesistabā ģenerālis ar profesoru un baronesi līdz rītam spēlēs zolīti.

- Nekreņķējies. Vai nu Kārlītis viņu aizvedīs uz Dravām pie Miķelīša, vai sačubināsim vietu uz izvelkamā dīvāna manā istabā. Varēsim izpļāpāties. Sen neesam redzējušās -kopš tavas un Mika pirmās saderināšanās.

Miks?! Anna satrūkās. Viņš ar Egonu jau nesas šurp, bet Londonas lidmašīna ielido tikai pusdeviņos. Kurš tad atvedīs Kārļa mammu? Jāzvana Viktoram. Nu re, vai gan viņas intuīcija kādreiz melojusi?

Atkal vakarā Pūču Mājā būs visa vecā brigāde pilnā sastāvā…

* * *

Viesistabā tikmēr gāja īsti karsti. Zolītes turnīrs ritēja pilnā sparā, un virmoja kaislības.

- Barones, ja jūs turpināsiet blēdīties, mums ar ģenerāli nāksies zvanīt Bišu Miķelim un aicināt viņu šurp. Derētu gan ceturtais, - viltīgi smīnot, profesors ielēja sev trešo tasi kanēļkafijas. - Anniņ, šis jūsu brūvējums ir lielisks, viss dienas nogurums aizslaucīts kā ar roku. Tagad saprotu, kāpēc mans palīgs Ģirts Melderis tik bieži runā par jūsu kanēļka-liju un sūrojas, ka viņam tāda nesanāk. Vai… varbūt nevajadzēja to pieminēt! - viņš samulsis aprāvās un apklusa.

- Viss kārtībā, - Anna mierināja. - Kā Ģirtam klājas?

- Lielās līnijās - labi. Psihe stabila, ar intoksikāciju sen esam tikuši galā, atkarību nekādu - ne dzer, ne smēķē. Daudz lasa. Mācās. Psiholoģiju. Teica - akadēmiski studēt par vēlu, taču saprast cilvēkus gan vēloties.

- Izskatās, ka darbs pie jums nācis viņam par labu, -Anna pabrīnījās.

Ģirta vārda pieminēšana bija sakustinājusi atmiņas, īsti nevarēja saprast, labas vai nelabas. Pēdējā laikā viņa centās pašas pagātni aiztikt iespējami mazāk, pietika jau ar dzimtas notikumiem un personāžiem: ciltsmāte gaišreģe, vecvectēvs izgudrotājs, vectēvs spiegs, dubultaģents un tīrītājs, vecāki vēsturnieki, vīrs izmeklētājs. Pilna buķete. Vai te būtu jāiejauc atmiņas par izbijušām sāpigām romancēm?

- O, es bez Ģirta būtu kā bez rokām! Sākumā man viņa iecere - brīvprātīgā palīga darbs klīnikā - likās smieklīga un sirreāla, bet nu redzu, ka esmu kļūdījies. Tas cilvēks tiešām ir mainījies uz labo pusi. Viņam rūp citu labsajūta, viņš spēj just līdzi ikvienai dzivai radibai: no kalstoša puķes stāda līdz neārstējami slimajiem. Redzu, ka skatāties mani ar neticību, taču tā ir patiesība. Turklāt Ģirtam piemīt Dieva dots talants sajust otru un mirklī pielāgoties viņa runas veidam un ķermeņa valodai. Viņš ir izcils aktieris. Žēl, ka vairs neatgriezīsies uz skatuves…

- Kā tad tā, kāpēc neatgriezīsies? - baronese Anna Roze iesaistījās sarunā. - Viņš taču ir radīts skatuvei un ekrānam!

- Jā, es arī viņam to teicu, taču atbilde bija nemainīga: pēc tā, ko viņš esot sadarījis, viņam nav tiesību spēlēties ar laužu prātiem un jūtām.

- Mjā, kas to būtu domājis… - baronese novilka. - Patiešām nācis pie prāta… Tomēr šis lēmums nav pareizs. Ja reiz Radītājs viņam devis šādas spējas un talantu, to vajag izmantot, darot labas lietas.

- Anna Roze, viņš jau tā nemitīgi dara labas lietas: palīdz man, palīdz slimajiem, kopj dārzu, un to visu par naktsmītni un vēdera tiesu. Es taču viņam algu nemaksāju. Man nemaz nebūtu no kā to visu samaksāt!

- Tā-a? Tiešām interesanti. No kā tad tas puisis dzīvo? Ja pareizi atminos, viņam Rīgas centrā bija dzīvoklis. Kopā ar komunālajiem maksājumiem tas nevarētu būt lēts prieks. Tad vēl degviela, pārtika, sadzīves lietas…

- Barones, jūs laikam īsti nesapratāt. Ģirts… viņš dzīvo klīnikā, mazā istabiņā bez labierīcībām, ceļas piecos, gulēt iet pēc pusnakts, ģērbjas vai nu sanitāra kombinezonā, vai džinsos un T krekliņā. Nekur neiet, nevienam nezvana. Sava datora viņam nav, ja vajag, izmanto manējo. Viņš tikai strādā un… mācās. Bet par viņa dzīvokli es neko nezinu. Varbūt izīrē?

Oho, Melderis kļuvis par žēlsirdīgo brāli, nē, drīzāk -filan-tropisku mūku eremītu! Vai šādi izpaustos viņa grēku nožēla par sastrādāto, vai arī… viņš patiešām nolēmis atteikties no zemes dzīves un pārvērties eņģelī?

* * *

- Profesor, vai jūs varētu mums izstāstīt par hipotermijas blaknēm, konkrētāk, par pārsalšanas izraisītiem atmiņas zudumiem? - manīdams Annas Elizabetes nervozo knosī-šanos un zinādams par tās iemesliem vairāk nekā lāga profesors Mihailovs, dakteris Arvis Konrāds mēģināja glābt neveiklo situāciju.

Anna viņam uzsmaidīja un ar lūpām izveidoja paldies.

- Vai, mīļie, tas būs ilgi, gari un neinteresanti, - profesors atgaiņājās. - Kam jums tas vajadzīgs?

- Maksi, nežmiedzies, ja lūdz, tad stāsti, - lācīgais ģenerālis Bass tā uzsita draugam pa plecu, ka zinību vīrs gandrīz pārlūza uz pusēm.

- Tur, laukā aiz loga, dziļa ziema, mazums, kas var atgadīties, vienmēr labāk zināt un sagatavoties, vai ne, Līzbet?

Interesanti, ko viņš bija domājis ar “zināt un sagatavoties”? Vai tas bija slēpts mājiens attiecībā uz Ģirtu un viņa jauno dzīvesveidu?

Ģenerālis Bass savulaik bija ļoti dzīvojis līdzi sava krustdēla un Annas Elizabetes attiecību līkločiem, dusmojies uz Miku, kad pārpratuma dēļ izjuka viņu saderināšanās, un godīgi, no sirds novēlējis Annai veiksmi, kad viņa izmisumā bija atsaukusies vecā drauga Ģirta Meldera jūtām.

Kārlim Basam jaunais, talantīgais aktieris patika, iespējams, tāpēc vēlākie notikumi ar Ģirta sānsoļiem, viltus bērniem, pāridarījumiem pūčmājnieku dzīvniekiem un iesaistīšanos teju vai kriminālās lietās vecajam ģenerālim sāpēja vairāk nekā citiem. Viņš tikai to neizrādīja.

Un nu bija jātur īkšķi par Mika un Annas laulību.

X- X- *

Aizmiršana - informācijas dzēšanās no atmiņas. Izdzīvošanai svarīgs psihofizioloģisks process, jo visu atcerēties būtu pat kaitīgi.

Amnēzija - pilnīgs vai daļējs atmiņas zudums. Var būt saistīts ar noteiktu periodu (aptumšotas apziņas periodu) vai būt vispārējs. Nereti pēc galvas smadzeņu traumas zūd atmiņa par kādu laikposmu pirms vai tieši pēc traumas. Atmiņas zuduma periodi var aptvert minūtes, stundas, dienas, nedēļas, mēnešus.

Hipomnēzija - daļējs atmiņas zudums, atmiņas pavājināšanās. Bieži rodas pēc dziļiem un nepatīkamiem emocionāliem pārdzīvojumiem. No atmiņas izkrīt laika intervāli dažu minūšu un pat stundu garumā.

Hipermnēzija - anomāla atmiņas saasināšanās, kad cilvēks nespēj kaut ko aizmirst; paaugstinātas temperatūras laikā atmiņas kļūst paši detalizētas.

Bērnības amnēzija - nespēja atcerēties ļoti agras bērnības notikumus.

Progresējošā amnēzija - raksturīga vecākiem un veciem cilvēkiem; nespēja apgūt ko jaunu un automatizēt esošās iemaņas; zūd zināšanas. Vispirms aizmirstas jaunākā un emocionāli mazāk svarīgā informācija, turpretī atmiņas par bērnības un jaunības notikumiem saglabājas ilgāk.

Īslaicīga vispārēja amnēzija - atgādina pārejošus smadzeņu asinsrites traucējumus, tomēr mazāk bīstama. Tiek uzskatīts, ka arī to izraisa smadzeņu nepietiekama apgāde ar asinīm, īpaši asiņu trūkums hipokampā - atmiņas procesu kontroles centrā. Pirmās pazīmes: pēkšņa nespēja atcerēties nesenus notikumus, reizēm arī pirms vairākiem gadiem pārdzīvoto. Cilvēks zaudē laika sajūtu, pēkšņi vairs nesaprot, kur atrodas un ko darījis pirms tam. Nonākot slimnīcā, nespēj pateikt, cik ilgu laiku tur atrodas. Pārējās kognitivās funkcijas, izņemot atmiņu, darbojas normāli. Vairākumā gadījumu šāda amnēzija pāriet pēc vienas vai divām dienām.

Posttraumatiskais atmiņas zudums - galvenokārt saistīts ar īslaicīgu atmiņu zaudēšanu. Cilvēks nespēj atcerēties, kas notika pirms traumas, viņam sāp galva, var būt redzes traucējumi, paaugstināta skaņas vai gaismas jutība, pavājināta kustību koordinācija, sirds aritmija.

Selektīvā amnēzija - zudušas (bloķētas) atmiņas par atsevišķiem psiholoģiska vai emocionāla stresa izraisītiem gadījumiem vai cilvēkam nepatīkamiem notikumiem.

Disociatīvā amnēzija - smags atmiņas zudums: izgaisuši veseli dzīves periodi, cilvēku vārdi; motoriskās darbības traucējumi. Iespējams pilnīgs atmiņu zudums par sevi.

Amnēzijas (atmiņas traucējumu) cēloņi un iemesli:

Novecošana, Alcheimera slimība, parkinso-nisms, demence, smadzeņu asinsrites defekti, galvas audzējs, migrēna, epilepsija, šizofrēnija. Galvas traumas, encefalīts, insults, smakšana, saindēšanās (medikamentoza, alkoholiska, narkotiska, ar dabas indēm), toksiskas gāzes, išēmija, hipoksija. Psiholoģiskas dabas traumas un traucējumi, pārmērīga emocionālā slodze, pastāvīgs stress, nervozitāte, smags, pārmērīgs darbs, ilgstošs darbs pie datora, miega trūkums. Nepietiekams vai nepareizs uzturs, slikta vielmaiņa, vairogdziedzera funkciju traucējumi un hormonu līmeņa izmaiņas.

(medicine.lv, old.pvg.edu.lv, lv.medicine-en.info)

5. nodaļa. Apsaldētie un atsaldētie

Otrdiena, 9. janvāris, vakars Mežāji, Pūču Māja

Līdz brīdim, kamēr baltajā ekspertu busiņā no Rīgas atbrauca pārsalušie Egons un Miks (Kaķīša toijota beidzot bija nodota remontā, bet Damberga busiņam jau trešo ziemu niķojās apsilde), mājinieki bija uzzinājuši visu par saaukstēšanos, apsaldēšanos, hipotermiju, to sekām un blaknēm, un cits caur citu metās abus lāsteku vīrus mācīt.

- Pieauguši cilvēki, bet kā mazi bērni - bez šallēm, cepurēm un cimdiem. Kad reiz rokas vairs neklausīs un atmirs pirkstu gali, tad tik jūs redzēsiet! - dusmīgi bubināja Omīte un aizstiepa uzpildīt tukšo tējkannu.

- Sibīrijā viens gudrs vecis iemācīja, ko darīt, ja nav ārstu, bet cilvēks guvis apsaldējumus, - iesāka Bišu Miķelis. Pirms brīža atskrējis ar medus burciņu Mikam, viņš bija iekritis melnajā caurumā-, vispirms zolītes mačs un nu diskusija par aukstumproblēmam. - Svarīgi, lai nesastingst asinis un neapstājas asinsrite pirkstos un locekļos. Ja knaģi apsaldēti, nevajag sildīt pa tiešo, lai cietušās šūnas netiek traumētas vēl vairāk un nesākas gangrēna. Mūsu sibīrietis ņēma karstu smilšu maisiņu un lika to virs nosalušās vietas: kad asinis sasilst, tās sāk ritēt ātrāk un atkusina arī rokas, kājas un pirkstus. Viņam izdevās izglābt ļoti daudzus vīrus, kuri citādi būtu kļuvuši par kropļiem. Arī mani…

- Mana armijas laiku pieredze, - ģenerālis Bass apcerīgi pagrauza pīpes kātu, - kad bijām apmācībās brīvā dabā un nakšņojām teltī, vienalga, ziema vai vasara, mūsu seržants rīkojās drakoniski: tiklīdz kāds nosala, sekoja komanda nomest drēbes un skriešus, tupties, celties, lēkt un kūleņot! Atsilām tik ātri, ka pēc dažām minūtēm jau tvaiks cēlās.

- Bet mūsu komandieris, kara ārsts biedēja ar “pašam -putāciju” - situāciju, kad roka, kāja, deguns vai auss nemanot sasalst līdz tādai pakāpei, ka vienkārši nolūst, nokrīt, -sarunā iesaistījās dakteris Konrāds. - Es savā mūžā ko tādu esmu piedzīvojis trīs reizes: vienam zaldātam deguns bija caursalis līdz caurspīdīgumam un ar klusu knikšķi nolūza; otram ausis vispirms bija baltas, pēc tam kļuva tumši zilas, tad melnas un beigās noplīsa. Bet trakākais…

- Klau, vīri, vai nebeigsim? - Miks skaļi iesaucās. - Mums visi orgāni ir klāt un darba kārtībā, jā, esam mazliet stīvi, bet, ja Anniņa nenoskaudīs maģisko sinepju maisījumu, abi ar Egu rīt atkal būsim kā jauni. Bet šobrīd galvenais būtu izrunāties ar Sandru Straubergu: kāpēc viņa pirmdienas rītā pārsalusi atradās pie mūsu namdurvīm, kur bijusi visu nakti, kāpēc izcēlies Kārļa nofilmētais incidents, un kas noticis pirms tam, proti, vai viņa zina par slepkavību - vecā vīra sabraukšanu svētdienas pēcpusdienā?

- Jums taisnība, pietiek jokoties, - profesors Mihailovs nopietni pamāja ar galvu, nolika kafijas tasīti un piecēlās. -Tad nu iesim pie mūsu slimnieces un atbrīvosim Kārli no dežūras. Puisis būs galīgi nomocījies. Tikai… gribu jums likt pie sirds: ja meitene patiešām smagi pārsalusi, var notikt arī tā, ka organisma fiziskās un fizioloģiskās funkcijas atjaunojas ātri, turpretī garīgās spējas un intelektuālais potenciāls, tostarp atmiņa, iestrēgst nekurienē. Vēl bēdigāk, ja cilvēkam ir diabēts, kāda CNS kaite, ja viņš ir pārguris, izsalcis, novājināts pēc smagas slimības, atrodas alkohola, narkotiku vai spēcīgu medikamentu ietekmē, tādos gadījumos sala iedarbība uz smadzenēm var būt neprognozējama.

- Jūs gribat teikt, ka viņa varētu neatgūt atmiņu? - Anna nodrebinājās drausmās vīzijas iespaidā. - Un tā dzīvot visu atlikušo mūžu?

- Ne gluži. Daļa atmiņu agri vai vēlu atgriezīsies. Iespējams, cita daļa būs bloķēta, un, lai to atjaunotu, nāksies papūlēties. Ir dažādas metodes: hipnoze, šoka terapija, konfrontācija ar kādu lietu, vietu vai cilvēku. Tas nav bezcerīgi. Ja smadzenes veselas un viņa nav narkomāne…

- Pacientes asins analīzes citas apreibinošās vielas neuzrādīja, tikai nelielu alkohola daudzumu, kas varētu atbilst glāzei šampanieša vai dāmu kokteilim. Diabēta nav, cukurs normā, - dakteris Konrāds noskaitīja.

- Lieliski! Operatīva rīcība! Jūs par to jau esat parūpējies! - Mihailovs viņu uzslavēja.

Istabā viņi iegāja četratā: profesors, dakteris Konrāds, Miks un Anna. Egons pēc mirkļa svārstīšanās tomēr nolēma palikt ārpusē kopā ar Kārli.

- Tu jau zini, kas viņa ir, vai ne? - Egons viņam ar viltīgu smaidu pavaicāja.

- Protams, gribēju jau tev sūtīt ziņu, kad saņēmu tavējo. Kamēr preilene dzēra tēju, es viņu pa kluso nobildēju, un tālāko kompis izdarīja pats. Bet var gan tā sagadīties… Un atkal pie mums, it kā te kaut kas būtu ar medu apsmērēts!

- Mjā, pastulbi, - Egons piekrita. - Ko vēl tu noskaidroji?

- Es zinu tā būdas vārdu. Izskatās, ka viņš ir… bija viņas džeks. Aleksis Strazds.

- Stra-azds? - Dambergam apskrējās dūša. Tikai ne to!

- Strazds gan. Tu viņu pazīsti?

- Nē. Viņa senci Aleksandru. Rets maita. Bijušais jumto-tājs, parādu izsitējs un kazino ārā metējs. Pasēdējis. Iesauka

Putns. Tagad JP Holding Drošības dienesta vadītājs, partijas Mājai un Ģimenei valdes loceklis.

- Va vellos! Cienījams cilvēks…

- Protams, kā viņi visi. Dēliņš tātad salaiž ar partijas jaunā vadītāja meitu. Nekas, tālredzīgi. Džeks nav muļķis.

- Diezi’… ģīmis intelektu neuzrāda. Es teiktu: spēkonis, kuru izmanto, ņemot uz masu. Steroīdi, testosterons… Un iesauka - Resnais. Atradu viņa feisīša profilu: trenažieri, tusiņi, ādas jakas, meitenes. Un bars džeku ar meršiem…

- Ei nu! Viņi tiešām ir tik stulbi, ka izlikuši tās soctīklos?

- Nebrīnies, Egu, - viņi patiešām IR stulbi. Še, palūko!

Skatoties Kārļa planšetes ekrānā, Egona Damberga sejā atplauka plats, runcīgi laimīgs smaids. Te nu tās bija - desmit MUĢ jaunās mašīnas, daiļi novietotas saulītē, bet katrai uz motora pārsega pašpārliecināts čalis vai meitietis. Melnas ādas, saulesbrilles, samākslotas pozas, reperu žesti.

- Zelta jaunatne, sūc sencīšu naudiņu un nedomā, kur un kā tā bijusi, - Dambergs neslēptā derdzīgumā nopurinājās. - Varu derēt, šitie nav strādājuši ne dienas.

- Vai šo pazīsti? - Kārlis ar pirkstu norādīja uz fotoattēla tālākajā stūrī nomaļus stāvošu smalku sievietes stāvu zilos džinsos un neaizpogātā brūnā ādiniecē - tik neiederīgu un kontrastējošu ar pārējiem…

- Vai tik tā nav Sandra? Jetijs… - Egons piezūmoja bildi tuvāk. - Patiešām! Tad jau…

- …viņa ir baltais zvirbulis. Vājā vieta, - Kārlis pabeidza domu. - Ja izdotos iegūt uzticību un viņa atgūtu atmiņu, par tiem sīkajiem neliešiem daudz ko varētu uzzināt.

- Nav nemaz tik sīki, pamatīgi tēviņi, divdesmit, divdesmit divi, ja ne visi divdesmit pieci gadi… Labi ēduši, dzēruši un gulējuši - tādus tikai arklā jūgt un asfaltu art! - Dambergs nikni burkšķēja.

Samīcītais večuks viņam joprojām bija acu priekšā…

** *

Otrdiena, 9. janvāris, rīts

Rīga, Lielā Māja

Dežūrdaļa, vienotais 112 ziņojumu reģistrs:

Svētdien, 7. janvārī, ap pīkst. 16.00, Rīgā, Pārdaugavā, pie Āgenskalna tirgus, divi melnās ādas jakās ģērbušies ~20 g. v. vīrieši uzbrukuši vecenītei (~80 g. v.), kura tirgoja Adventes vainagus un sauso ziedu kompozīcijas.

Sieviete saņēmusi vairākus sitienus un spērienus, nogāzta zemē, viņai atņemta somiņa ar ietirgoto naudu (kopsummā ~20 EUR).

Uzbrucēji skaļi smējušies un pārskrējuši pāri ielai, kur gaidījis melns, kantains auto ar valsts numuru 007. Aizbraukuši centra virzienā. Cietusī hospitalizēta.

Svētdien, 7. janvārī, ap pusnakti saņemts ziņojums, ka no privāta pagalma Rīgā, Čiekur-kalna 3. līnijā, pirms trim dienām nozagts Mer-cedes Benz G550 4x4 SUV, 2012. gada, melnā krāsā, ar valsts numuru MG 007, reģistrēts uz partijas Mājai un Ģimenei vārda, pilnvara izdota valdes loceklim Vilnim Šakotim.

Ģimene vairākas dienas atradusies laukos. Kad atgriezušies, pagalma vārti bijuši uzlauzti un automašīna pazudusi.

Pirmdienas, 8. janvāra rītā, pīkst. 6.00 aptuveni 30 km ārpus Rīgas atrasta apgāzusies

kravas automašīna MAN - treilers ar automa-nipulatoru. Uz treilera platformas, pārsegts ar tentu, nostiprināts melns Mercedes Benz G550 4x4 SUV, v/n MG 007.

Kravas auto MAN smagi cietis, ietriecoties ceļa malā bez gaismām stāvošā baļķu vedējā. Uz kravas auto MAN labā spārna un luktura šķembām atrastas asins pēdas, tādas ir arī uz kokvedēja aizmugures štropēm un balstiem.

Neviens cietušais notikuma vietā nav atrasts.

Abi autovadītāji no sadursmes vietas aizbēguši.

Pārvadājamajai automašīnai Mercedes Benz G550 4x4 SUV, v/n MG 007 bojāts bampers un abi priekšējie lukturi, uz tiem atrastas cilvēka asinis, sirmi mati, audu daļas un tumša apģērba fragmenti.

Tiek veiktas operatīvās darbības, lai noskaidrotu a/m īpašniekus un vadītājus. Notikuma vietā strādā tiesu mediķi un eksperti.

* * *

Otrdiena, 9. janvāris, vakars Mežāji, Pūču Māja

- Sandra, vai atceraties, kā šeit nokļuvāt? - profesors Mihailovs, piesēdis uz gultas malas un saņēmis gulošās meitenes roku, vectētiņa balsī vaicāja.

- K-kā no-kļuvu? E-es at-nācu… Na-nak-tī n-no me-meža, - viņa runāja kā pa sapņiem, acis nekustīgi raudzījās vienā punktā - puķupodā pie pretējās sienas. - Be-bet kāpēc jūs mani tā sa-sau-cat? Vai es es-mu San-dra?

- Vai tad tas nav jūsu vārds? - profesors turpināja.

Pārējie, satupuši kur kurais, acu nenovēršot, vēroja iztaujāšanu, īpaši - meitenes reakciju. Viņa, šķiet, pat nemanīja pārējo personu klātbūtni un kā noburta raudzījās uz veco vīru, kurš maigi auklēja viņas roku un kaut ko dudināja.

- Es ne-ne-zinu, ne-at-ceros, - viņa vārgi izmocīja un… mirklī aizmiga.

- Aizmigusi un tik drīz nemodīsies, - profesors piecēlās. - Šis ir tā sauktais narkoleptiskais miegs, kas uznāk pēkšņi, izslēdzot cilvēku visnepiemērotākajā brīdī, pat sarunas vidū. Interesanti būtu saprast, vai tas sācies pēc sasalšanas vai viņa ar to slimo jau sen…

Viņš ieinteresēti un rosīgi tekalēja gar bezjūtīgi gulošās Sandras gultu, taustīja pulsu, pavēra plakstiņus, pasvārstīja vienu, tad otru roku:

- Apbrīnojami! Pilnīgs atslābums… Ko jūs par to teiksiet, mans dārgais kolēga? - Mihailovs vērsās pie apmulsušā daktera Konrāda.

- Nudien, neesmu speciālists, taču, manuprāt, tā varētu būt. Tāpēc viņa visu laiku gulēja kā… Ērkšķrozīte. Bet es domāju, ka vainīgs drudzis.

- Arī tas, kolēga, arī tas, - Mihailovs grudzināja. - Ērkšķrozīte - burvīgi! Un precīzi! Patiesi, Ērkšķrozīte. Iesim, mani draugi, lejā un pie kamīna apspriedīsim šo mūsdienu pasaku. Vienīgi kurš tagad paliks pie dusošās princeses? Varbūt jūs, kolēga? Es būtu pateicīgs, ja jūs šonakt pade-žurētu, ik stundu pārbaudītu svarīgākos rādītājus un pierakstītu uzvedības izmaiņas, ja tādas būtu.

- Protams, es palikšu, - Konrāds steigšus apstiprināja. -Es tikai gribētu…

- Kafiju? - Anna viņam uzsmaidīja. - Atnesīšu lielu kannu. Un pīrāgus arī.

- Ak, es, laimīgais! - dakteris izsaucās un ērti iekārtojās lielajā klubkrēslā.

Nez, vai vajadzētu kādam teikt, ka gadījums ar sasalušo, skaisto meiteni viņu ieintriģējis? Bet vēl vairāk skatienu piesaista Sandras baltam porcelānam līdzīgā seja, melnās skropstas un uzacis, un nekrāsoti sārtās lūpas.

Dakterim Konrādam ļoti patika Austrumu kino.

Kaut kādā ziņā viņa atgādina geišu - estētiskā nozīmē, protams! Tikpat smalka, trausla, ēteriska. Ne salīdzināt ar bijušo saderināto Zani. Lai gan arī viņai bija sava - lāčumā-tes - pievilcība. Kamēr nebija atgadījies “tas”…

* * *

Otrdiena, 9. janvāris, nakts Mežāji, Pūču Māja

Visi bija paēdināti, apčubināti un nolikti gulēt.

Kā jau Anna bija paredzējusi, Londonas avioreiss kavējās.

Kārļa māmiņa Ieva Saulīte kinologa Viktora un Zorro pavadībā Pūču Mājas slieksni pārkāpa krietni pēc pusnakts, kad pārējie jau bija izformēti pa migām un saldi aizmiguši.

Kārlis, Omīte un Anna Elizabete, vēlos viesus gaidīdami, klusi dudinājās virtuvē pie piparmētru tējas. Vērodama labāko draugu, Anna nevarēja beigt smaidīt: Kārlis iekšēji rāvās uz pusēm, tik ļoti gribējās uz Mežmuižu pie Ievas, taču gribējās arī sagaidīt un samīļot ilgi neredzēto mammu.

Beidzot pagalmā klusi, bez gaismām, ar izslēgtu motoru ieslīdēja Viktora sarkanais fords, un, melnā vilka Zorro vadīti, naksnīgie atbraucēji pa dienvidu terases kāpnēm ielavījās virtuvē.

- Nu sveika, meit, tad nu beidzot klāt gan, - Omīte cieši apskāva Ievu Saulīti.

- Jā, mamm. Un uz palikšanu, - atbraucēja rāmi smaidīja.

Redzot, kā izmainās Omites sejas izteiksme, Annai kaklā iestrēga ezīgs kamols. Omīte, viņu brašā, nesatricināmā Omīte, kuru nekas nespēja izsist no līdzsvara, raudāja kā mazs bērns. Aiz prieka.

Viktora vilks, neko nesaprazdams, bakstīja ar lielo degunu te Omīti, te Ievu, te Kārli: nu kas te notiek?!

Anna paraudzījās uz samulsušo Viktoru, tad - uz durvīm. Viņš pamāja.

- Jums ar Zorro bibliotēkā uz kamīnmalas termosā siltas vakariņas. Egus jau krāc kā vētraina jūra, viņu ar lielgabalu nepamodināsi. Brokastis rīt septiņos. Paldies tev, Vik!

- Līzbet, tu taču zini - tev katrā laikā. Visu, ko vajadzēs.

* * *

- Vai laidīsi blakus? - pastūmusi malā trīs pēkšņi sares-nējušos suņus, Anna Elizabete mēģināja ieremsties milzīgajā gultā un atkarot segu.

Izskatījās, ka šonakt tam nebūs lemts notikt. Dārgais vīrs, izkarsējies sinepju vannā, līdz acīm ietinies biezajā kamieļ-vilnas pledā, bija aizmidzis pašā gultas vidū uz lielās segas. Līdzās neaizvērts joprojām kaut ko rādīja mazais Lenovo.

Hmm, ko tādu viņš skatījies, līdz aizmidzis? Anna uzmanīgi pastiepās pāri aizmigušajam Mikam, paņēma datoru un piesēda uz gultas malas.

O, Pērkona bēru ceremonija! Malači, puiši, bijuši un nofilmējuši. Laikam lai izanalizētu, kurš ieradies parādīt pēdējo podu, kurš ne.

ļā, baisa aiziešana, baisas atvadas - ne sievas, ne meitas, ne mātes, ne cita tuvinieka… Tikai partijas biedri, biznesa kolēģi, izdevīgās pazīšanās, drošībnieki, operatīvie darbinieki un… prese. Bet, pag, pag, kas tad tā?

- Pamanīji gan? - aiz muguras atskanēja Mika balss. īsais miega brīdis bija atspirdzinājis. Kaķītis jutās možs, izgulējies un gatavs varoņdarbiem.

- Solvitu Bajāri nevar nepamanīt. Stalta stāja, rudi mati. Un tas smaids! Bet kāpēc viņa tur ieradusies? Ko vēlējās ieraudzīt? Pārliecināties, ka tas maitasgabals nonācis ellē? Toreiz viņa tā dikti zīmīgi pateica: “Viņi nav pelnījuši neko citu kā augstāko soda mēru.”

- Iespējams. Pat ļoti iespējams. Kriminālistikas vēsturē daudz gadījumu, kad upuris ierodas uz pāridarītāja nāvessoda izpildi vai bērēm. Savā ziņā simbolisks akts. Taču, Līz-bet, ieskaties vērīgi, kas stāv tālākajā stūrī?

Viņa ieskatījās. Un apstulba. Tad vēlreiz un vēlreiz.

Nevar būt… Viņš?

- Tā, lūk, mīļo sieviņ. Pēc kaut kā tāda nevienam vairs negribas ticēt.

- Bet… kā?

- Tā. Vienkārši tā notiek. Lielam biznesmenim atbilstoša izvadīšana. Ar godājamiem sērotājiem. Viņa miljoni taču kustināja gandrīz visu tautsaimniecību. Nebrīnīšos un nebūšu pārsteigts, ja pēdējā mēneša laikā mūsu operatīvo darbību rezultātā radusies kļūmīgā situācija - Latvijas slavenākais miljonārs kapā, viņa sieva, izcilā juriste, cietumā - jau tuvākajās dienās tiks laipni atrisināta no augšas, paziņojot, ka šajā lietā nav atrodams nozieguma sastāvs vai izmeklēšanas turpināšanai pietrūkst būtisku tiešo pierādījumu. Varētu pat izrādīties tā, ka aizturēšanas laikā būs pieļautas smags operatīvas vai procesuālas kļūdas…

- Boze tā nekad nerīkotos! - Anna nočukstēja.

Miks runāja nopietni.

- Boze noteikti ne. Taču virs viņa sēž vēl citi mundieroti dibeni, kuriem ļoooti patīk viņu ērtie krēsli.

Mika balsī skanēja tāda rezignācija, ka Anna nopietni satrūkās: lai cik smagi būtu gājis iepriekšējo izmeklēšanu laikā, Kaķītis nekad nepadevās. Bet nu…

- Klau… visā tajā burzmā es tev tā arī nepavaicāju - kas ar Valdi Āmuru?

- Līzbet, neber sāli vaļējās brūcēs… - Kaķītis sadrūma un smagi nopūtās.

- Kā tā?

- Valdis… šodien neieradās darbā. No rīta atsūtīja man SMS: esmu slims. Telefonu visas dienas garumā neceļ - ne viņš, ne Rudīte. Nu saki, kā es tā varēju kļūdīties? Un taču likās tik sakarīgs džeks…

Anna Elizabete klusēja.

Ko gan te vēl varēja pateikt?

Viņi jau vakarnakt bija izrunājušies krustām šķērsām.

Valdim Āmuram un viņa ģimenei tika piedāvāta cita -materiālajā ziņā daudz labāka dzīve. Iespēja ja ne atgūt, tad uzlabot veselību. Dzīvot, nevis izdzīvot. Iespēja izskolot bērnu labā skolā. Iespēja sagaidīt cilvēka cienīgas vecumdienas.

Pretī tika prasīta vienīgi palīdzība sievas radiem.

Lojalitāte ģimenei.

Elementāri: mama &amp;amp; mafia.

6. nodaļa. Pasteidzies!

Trešdiena, 10. janvāris, rīts Mežāji, Pūču Māja

…atkal tas pats sapnis! Gaišzilā upīte, jūra, atceļš, dīvainā ēka ar skaļi pīkstošajām iekārtām bēniņos, slīdēšana pa gofrēto cauruli (šoreiz gan viņa tajā neiesprūda) un visbeidzot kāda balss: “Pasteidzies! Atlicis ļoti maz laika, un, ja mēs to nesapratīsim, neviens vairs nespēs palīdzēt.”

Anna Elizabete pielēca gultā sēdus. Gulētāji neapmierināti ieņurdējās, tomēr nepamodās. Viņai gan miegs bija kā aizslaucīts. Paraudzījusies pulkstenī: agrs, vēl nav pat pieci! -, nolēma klusītēm papētīt tīmeklī pieejamo informāciju par jautājumu, kas jau labu laiku nedeva mieru un kopš vakarnakt redzētā video bija ieguvis ziloņa apmērus.

Vai tiešām viņa un Miks redzēja to, ko redzēja? Tā bija īstenība vaifeiks?

Un kāpēc šis sapnis, kas atkārtojas? Kāpēc viņa jau otro reizi kaut kur steidzas, bēg? Ko nozīmē “pasteidzies”? Brīdinājumu, mudinājumu, ziņu, kas jānodod vai jāsaņem? Un kāpēc “atlicis ļoti maz laika”?

Galvā kā raganu dejā virpuļoja trīs vārdi: aizmirst atcerēties neaizmirst, atcerēties neaizmirst aizmirst, neaizmirst aizmirst atcerēties…

Nošaut nedrīkst apžēlot… Viss atkarīgs no pieturzīmēm?

* * *

- Miks vēl guļ? - Kārlis, virtuvē plīti kurdams, pār plecu pavaicāja tikko ienākušajai Annai, kuru pavadīja Grāfs, Rūsa un Rokijs.

- Guļ. Tev laikam arī pakausī ir acis, - viņa pasmīnēja.

- Nav gan. Toties tev ir lieliskas smaržas, bet suņiem -gari nagi. Skrapšķ pa visu māju. Šovakar būs pedikīra vakars, jā, nagainie briesmoņi. Ejam staigāt! Tu nāksi ar mums vai gatavosi brokastis?

- Brokastis. Jau pusseptiņi. Septiņos mūsmājas poliči sāks badīgi rībināt ar karotēm pa galdu.

- Palīdzēt?

- Ni-ni. Ejiet vien, izskrienieties. Es kaut ko uz ātru roku izdomāšu: putru ar sēkliņām un sakultu omleti. Aukstam laikam taču derēs, vai ne?

- Perfekti! - Kārlis pacēla īkšķi. - Bet ko tu tik skāba?

- Murgaina nakts gandrīz bez miega. Dīvaini sapņi, kas atkārtojas. Un vēl kas… Labi, par to vēlāk. Tagad skrieniet, bet neesiet pārāk ilgi prom, labi? Klau, varbūt paņem līdzi arī Zorro - lai Viktors vēl kādu brīdi paguļ.

- Jau skrienu.

Kārlis mīkstiem soļiem aizlavījās bibliotēkas virzienā, pavēra durvis un klusi uzsauca melnajam vilkam: pastaigā!

Zorro nelikās lūgties - iespēja izdauzīties Pūču parkā kopā ar paša dēlu Grāfu un jauki smaržojošo stafeniti Rūsu nemaz tik bieži negadījās. Un mazais, resnais bambālis Rokijs bija tik jauka rotaļlieta, ko izviļāt sniegā!

Prātīgais dienesta suns šīs reizes Pūču Mājā gaidīja ar nepacietību - te viņš kaut uz brīdi atkal varēja sajusties kā kucēns, izdauzīties, izpriecāties, un saimnieks neko neteica.

Bet Viņa, brīnišķīgā Viņa pēc tam noteikti pacienās ar kaut ko gardu!

Ja Rokijs nebūtu ieraudzījis rudo runci Baronu un nolēmis viņu ja ne noķert aiz kuplās astes, tad vismaz patrenkāt, ja Barons tieši šorīt nebūtu izlēmis mazo klimpu pāraudzināt, iespējams, nekas nebūtu noticis.

Taču vienā savādā mirklī Kārļa rāmais riksis ar četriem suņiem pārvērtās mežonīgos auļos vispirms pāri pagalma zālienam, tad pa iebraucamo ceļu, pāri vecajam Melnupes tiltam, lejup pa taku Mazkalniņu virzienā un pa sīko sānce-liņu laukā uz šosejas.

- Rokij, stāvi, Rūsa, atpakaļ! Grāf, Zorro, mierrrā! -Kārlis aizelsies auroja, visiem spēkiem cenzdamies panākt suņus, kuri strauji attālinājās.

Kas nu noticis? Viņi tā nekad neuzvedās. It kā dzītos kādam pa pēdām. Un sīkucis Rokijs ar savām tuklajām kāje-lēm - kā raķete. Mežonis!!!

Suņi pazuda skatienam, bet pēc brītiņa agrā rīta salto klusumu pārplēsa mežonīgi gaudi un smilksti… Tā varētu skanēt bailes, šausmas un sāpes.

Knapi dzīvs, Kārlis metās uz skaņas pusi un palsajā puskrēslā ieraudzīja suņus spiežamies citu pie cita un raugāmies uz grāvja pusi.

Kas, pie velna…?

Saņēmis dūšu, viņš piegāja tuvāk. Suņi iegaudojās skaļāk.

Vieglas sarmas klātajā grāvī vīdēja kaut kas apaļš.

Tā bija galva. Apledojusi cilvēka galva.

Mežāju pagasta priekšnieces Maigas Lācītes galva.

* * *

Tas bija kā bumbas sprādziens.

Lācīte pagalam. Mirusi. Bez galvas. Visticamāk, nogalināta. Bet, trakākais, bija tikai galva, rumpis pazudis.

Vīri trešo stundu meklēja ar suņiem, un nekā. Izsauca operatīvo grupu no Melnpils, arī tur divi kinologi ar suņiem. Meklēja visi. Nekā. Līķa nebija. Tikai galva.

Annu Elizabeti kratīja nervozi drebuļi. Viņa bija pārner-vozējusies beigta, taču neko vairāk par to, ko pirms pusstundas īsā telefona sarunā bija izstāstījis Miks, nezināja.

Ja nezvana un nebrauc, tātad jaunumu nav.

Saņēmusi Kārļa nesakarīgo telefona zvanu: Lācītes galva grāvī, ko darīt? -, Anna vispirms bija sastingusi s, tad norīkojusi: stāvēt blakus, sargāt un gaidīt! -, bet pati metusies modināt vīrus.

- Re, atbraucām kā zinādami! - bija melni pajokojis Egons, ar vienu roku ātri bāzdams vaigos putru, ar otru stīvēdams ciet darba kombinezonu.

- Kur Zorro? - Viktors, zābaku šņorēdams, uz vienas kājas ielēca virtuvē.

- Sargā to vietu, - Anna viņam iespieda rokās termo-krūzi ar kafiju.

- Jūs ar ģenerāli par sakarniekiem! - Kaķītis skaļi nobučoja Annu un, pagrābis sauju pīrādziņu un otru termo-krūzi, izlēkšoja pa durvīm.

- Lūk tā, no operiem esam pazemināti par kantora žurkām, - ģenerālis pasmīnēja un pastiepās pēc kafijas tasītes.

Vecajam vīram trīcēja rokas.

Nav nekāds brīnums. Jau tā briesmīgi, kad aiziet kāds, ko esi pazinis. Bet, ja zini, ka nāve bijusi vardarbīga…

- Kārļonkul, tev slikti? - Anna satraucās, redzot, ka viņš noliek tasīti.

- Gan pāries. Man tur… hallē, jakas kabatā… Digoxin…

Anna aiznesās kā plēsta. Iedzēris mazo, gaišzilo tabletīti, ģenerālis manāmi atžirga.

- Nu, meit, ko teiksi?

- “Pasteidzies! Atlicis ļoti maz laika, un, ja mēs to nesapratīsim, neviens vairs nespēs palīdzēt.”

- Ko tad tas nozīmē? - vecais vīrs iepleta acis.

- Sapnis. Mani vairākas naktis pēc kārtas vajā viens un tas pats sapnis, un es ne velna nesaprotu, kāpēc un ko tas varētu nozīmēt, - Anna Elizabete visos sīkumos izstāstīja viņam nakts vīziju.

Uff, vismaz kļuva vieglāk!

Ģenerālis klusēdams viņā ilgi noraudzījās.

Teikt vai neteikt?

- Krusttēv, tev kaut kas ir aiz ādas! Saki taču kaut ko!

- Annīt, es domāju, tavam sapnim ar šo gadījumu nav nekāda sakara, taču tas vēsta kaut ko daudz būtiskāku -par svārstībām, kas notiek pavisam citā līmenī. Vai mēs to varam ietekmēt, un, ja varam, tad, kā, es diemžēl nezinu. Taču man ar katru dienu arvien vairāk nepatīk tas, kas notiek visapkārt…

* * *

- Nē, nu saki viens cilvēks, kā tas iespējams? Galva ir, rumpja nav! Mēs esam trīsreiz pārmeklējuši abus lielos ceļus, mežu un lauku desmitiem kilometru garumā: no Ceļinieku pussalas izbrauktuves, gar Graudnieku krustojumu, cauri pagasta centram līdz pat vecajai Mācītājmuižai un no Pūču salas krustojuma pa Rīgas šoseju līdz Pipardo-zei un degvielas uzpildes stacijai. Nav, nekā nav! - Dam-bergs nikni iegrābās kuplajā matu ērkulī. - Kur var izkūpēt simts kilogrami dzīvsvara?

- Egu, nezaimo! - Miks draudzīgi paklapēja draugam pa plecu. - Saprotu, ka esi noguris, taču uzmanies ar izteicieniem. Te visapkārt vietējie…

Lai cik klusi un ātri notikuma vietā strādātu Mika un Egona puiši, tomēr ar bākugunīm aprīkotu trafarēto auto kolonnu ierašanās no Rīgas un Melnpils nevarēja palikt nepamanīta, īpaši klusajā pēcsvētku laikā, un apkārt ātri vien saradās mēms ziņkārīgo pūlis.

Neviens neko nezināja, neviens neko neteica, operatīvie darbinieki darīja savu darbu, uz jautājumiem neatbildēja un nevienam neko nestāstīja.

Miks bija visus nozvērinājis klusēt, taču pārdesmit vīru, kuri ar garām nūjām tupu rāpu ložņā pa grāvjiem, brikšņiem, izbaksta ik krūmu un kuplāku sausās zāles kušķi, pilnīgi noteikti rosina visfantastiskākās pārdomas un spriedelējumus.

- Vīri, metam mieru, te nekā vairāk nebūs! - Viktors, panācies tuvāk savējiem, klusu uzsauca. - Tā, ko mēs meklējam, te nav. Un nekad nav bijis…

- Piekrītu, - Dambergs sparīgi padauzīja pret zemi sastingušās kājas. - Un arī tas, ko atradām, visticamāk, atvests no citurienes… Turklāt jau pirms kāda laiciņa. Vecais, laid puišus vaļā, braucam uz Mežmuižu: Juris ar Dzintaru gaidīdami būs izdzēruši visas pagasta kafijas rezerves… Un, klau, Kaķīt, varbūt tur… pie tām sarunām vajadzētu pieaicināt arī Līzbeti un ģenerāli?

Kaķītis neko neatbildēja, tikai pamāja ar galvu.

Ierosinājums vietā.

Šajā situācijā Līzbetes klātbūtne bija vienkārši obligāta.

* * *

- Vai man kāds paskaidros, kas notiek? Ko te dara šie divi kultūristi ar ieročiem? Kāpēc es nedrīkstu ne ieslēgt datoru, ne kādam zvanīt, pat ne iziet no kabineta? - pagasta sekretāres Gunas Švānes jau tā augstā balss bija kļuvusi tik spiedzīga, ka šķita - vēl drusciņ un bufetē sāks plīst stikli.

- Vispirms labdien un nomierinieties, Guna, - Miks Kaķītis stingri teica, kā piemineklis iestājies durvīs starp Gunas un Maigas Lācītes kabinetiem un pamājis Jurim un Ritvaram, ka viņi var atstāt sargposteni.

Ar mokām sakrustojusi rokas uz kuplās krūtežas, sekretāre dusmīgi atkrita krēslā un aizkaitināti nopūtās. Gunai Švānei patika justies svarīgai. Viņai bija četrdesmit gadu, balināts cekuls un nekādas personīgās dzīves.

- N-nu un tagad? - balsī skanēja izaicinājums.

- Tagad… tagad padomājiet, kad un kur jūs pēdējoreiz redzējāt savu tiešo priekšnieci Maigu Lācīti?

- Maigu? Bet… kāpēc? Kādā sakarā man jādomā, vai un kad es kādu būtu redzējusi? Vai ta’ šī pazudusi, ko? Pieaudzis cilvēks…

- Guna, lūdzu, atbildiet uz jautājumu! - Kaķīša balsī ieskanējās vāji slēptas dusmas. - Varbūt jūs labāk gribētu braukt puišiem līdzi uz Melnpili?

- B-bet… kas… kāpēc? - uzpūtīgais balons izlaida gaisu.

- Tāpēc, ka Mežāju pagasta priekšniece Maiga Lācīte ir noslepkavota.

- Ko-o-aaa? Maiga pagalam? Ā-ā-ā! - Švāne skaļi iebļāvās, pielēca kājās un metās laukā no kabineta, taču, ieraudzījusi gaitenī Viktoru ar Zorro, apstājās kā iemieta un griezīgi iespiedzās:

- Es viņai neko neizdarī-īju! Viņa patī-īī!

- Egon, lūdzu, atnes kundzītei no automāta aukstu ūdeni, rau, tur tālāk, gaiteņa galā, stāv Venden kaste, - Miks lietišķi izrīkoja tikko pienākušo Egonu Dambergu, bet pats ātri piezvanīja dakterim Konrādam. - Arvi? Esi uz vietas? Atnāc līdz sekretariātam, mums te šoks un histērija…

- Anna arī jau brauc, - Egons izmeta. - Tūlīt būs klāt. Taču ir vēl kas…

Pasniedzis Švānei ūdens glāzi un nogaidījis, līdz viņa to iztukšo, Dambergs nolika trauku tālāk no galda malas un norādīja Mikam uz durvīm. Viktors neuzkrītoši piegāja tuvāk izejai. Melnais vilks viņam sekoja kā ēna. Sekretāre, šķiet, neko no tā visa nemanīja: sēdēja krēslā, seju iespiedusi rokās, šūpojās uz priekšu atpakaļ un monotoni īdēja.

- Ir jaunumi? - Kaķītis paberzēja pieri. Galva likās kā ar karstu tērauda stiepli apstīpota.

- Ir. Galva grāvī gulējusi vismaz trīs dienas.

- Ko-ooo?

- Tā gan. Bija paspējusi apledot, atkust, apsnigt un atkal apledot.

- Bet… kā viņa… - Miks gribēja teikt “nogalināta”, taču mēle necēlās.

- Lūk, tas ir savādi. Pagaidām īsti nevar saprast: galva no rumpja varētu būt norauta, nocirsta vai nozāģēta ar nestandarta zāģi. Sīkāk pēc sekcijas. Bet, galvenais, tas nav izdarīts vietā, kur to atrada!

- Arvien labāk, - Kaķītis nopūtās. - Tātad kāds to vienkārši atripināja…

- Hmm, nē, drīzāk izmeta no lielā ātrumā braucošas mašīnas. Galvaskausa mīkstajās daļās bija sasitumi un skrambas. Pēcnāves.

- Nolāpīts! Tu gribi teikt - kamēr mēs visas šīs dienas nēsājāmies garām, Lācītes galva tā mierīgi mētājās grāvī un neviens to pat nepamanīja?

- Iespējams. Atceries, tur taču bija sniegs!

- Saki, trīs dienas? Kla-a-au… saki, vai tas būtu varējis notikt svētdien?

- Mierīgi, - Egons pamāja. - Domā, tam ir kāds sakars ar džipistiem?

- No tādiem atsaldeņiem var sagaidīt visu. Ja Rīgā gaišā dienas laikā samīca putrā aklu večuku, kāpēc laukos nenoraut galvu pusmūža sievietei?

No šīs domas pat daudz pieredzējušajam Dambergam kļuva nelabi.

* * *

- Labi, Guna, mēģināsim vēlreiz: kad tu pēdējoreiz redzēji Maigu? Kad tu ar viņu runāji? - Anna Elizabete klusā balsī atkārtoja to pašu jautājumu.

Ienāca Arvis Konrāds un nolika sekretāres priekšā stipru zaļo tēju.

- Padzerieties, kļūs labāk. Un apēdiet šo.

Līdzās tasītei nogūla trifele. Un iztvaikoja: bija un nav!

Švānes zaļi bālajā ģīmī atgriezās viegls sārtums.

Iespējams, hipoglikēmija - cukura trūkums. Tas izskaidrotu gan Gunas nesimetrisko augumu, gan uztūkušo seju, gan pēkšņo bezspēku. Briesmīgā ziņa radīja emocionālu satricinājumu, tas savukārt izraisīja insulīna šoku un akūtu ogļhidrātu trūkumu, un sievietei kļuva slikti. Bet, ja tā, tad pēc pāris minūtēm našķis un saldā tēja visu saliks pa vietām.

* * *

Tā ari notika. Atguvusies Guna sajutās neērti.

- Atvainojiet, man ir… diabēts. Organismam trūkst cukura. Tādos brīžos es kļūstu nesakarīga: varu sākt kliegt, bļaut, raudāt. Tas nav izārstējams, ar to var tikai sadzīvot. Tāpēc man te ir, lūk, - viņa atvēra galda atvilktni.

Šokolādes konfektes, ledenes, cepumi, cukurgraudiņi…

- Es noteikti esmu mūsu bodnieces labākā kliente, - sekretāre skumji pajokoja. - Stulbi tik, ka cieminieki mēļo: rīļa, rīļa… Ne nu tik liela rīļa, nekā, taču cilvēkiem patīk trīt mēles. Bet ne to jūs gribējāt zināt, vai ne?

- Ne to, jā, - Anna pamāja. - Tātad kad Maiga Lācīte pēdējoreiz bija darbā?

- N-nuu… Piektdien, ja nemaldos, - Švāne saspringti domāja. - Kā tad, piektdien, piektajā janvāri! Viņai bija tikšanās ar mežiniekiem, nu, par lielo ceļu malu izzāģēšanu. Vēl dusmojās, ka šie uzradušies tik drīz pēc gadumijas. Cik zinu, viņi jau šonedēļ gribēja zāģēt, nu, sākot no jūsu gala uz augšu, uz centru, bet tā arī nav redzēti: laikam kaut kas atgadījies ar tehniku.

- Kā to firmu sauc? Nav Melnais zobs? - Kaķītis nevērīgi ievaicājās.

- Nē, nē, zobu es zinu, tur vieni vienīgi dzērāji un haltūristi! Šitie bija neredzēti, smalkos uzvalkos, laikam jauni. Redzēs, vai mūspusē maz noturēsies.

- Nosaukumu atceraties? - Kaķītim viņas muldēšana sāka krist uz nerviem.

- Tad jāskatās plānotājā. Datorā. Tagad drīkstu ieslēgt?

- Tagad drīkstat. Esiet tik laipna. Vai jums un Maigai bija kopīgs dators?

Sekretāre tēloti izbolīja acis un valšķīgi iesmējās:

- Kādas šausmas! Nē, taču! Viņai bija pārnēsājamais, man - šis lūznis, kas iet uz oglēm un kājminamo piedziņu. Darbiniekiem jau neko nevajag, ka tik priekšniecībai silti, ērti un mušas nekož! Tas nekas, ka priekšniecība ar datoru nejēdz apieties: ne tekstus māk uzrakstīt, ne tabulas aizpildīt, sēž tikai internetā, soctīklos…

Oho, nu gan dusmu izvirdums - parasti taču par mirušiem vai nu labu, vai neko, bet Švānei uz sirds laikam sakrājies pārāk daudz aizvainojuma…

Vai pietiekami, lai pēkšņā dusmu brīdī nobeigtu savu darba devēju?

Anna Elizabete atcerējās Kārļa klusās aizdomas, ka Maiga Lācīte gandrīz visu darbalaiku pavadījusi sociālajos tīklos un iepazīšanās portālos, bet Mežāju mājaslapā pati par sevi rakstījusi nomelnojošus komentārus, lai tikai būtu iemesls skaļi žēloties, cik ļoti viņa strādā sabiedrības labā un cik ļoti viņu par to nemīl.

Pērnā gada nogalē Anna bija brīdinājusi Maigu Lācīti, ka viņu sadarbība sabiedrisko attiecību un pasākumu jomā beigsies tieši 31. decembrī un nākamajam gadam Lācītei jāmeklē citi piāristi.

Maiga bija kliegusi, bļāvusi un pārmetusi, ka viņa savas labās sirds dēļ esot tik daudz izdarījusi Pūču Mājas labā, ieskaitot jaunās doktorāta telpas, un tāda nu esot pateicība - nodevīgs dūriens mugurā?

Taču viens Annas Elizabetes teikums - par mušu jaukšanu ar kotletēm un greizajiem spoguļiem, kur pagātnes notikumi izskatās citādāk nekā realitātē, - bļauri ātri atvēsināja. Visiem vēl pārāk labā atmiņā bija viņas ģimenes loma traģiskajos Līgovakara notikumos pirms diviem gadiem…

7. nodaļa. Čūska

Trešdiena, 10. janvāris Mežāji, Mežmuiža

- Vai tas, ka pirmdien un otrdien Maiga darbā neieradās, neradīja nekādas problēmas ar darba lietām? - Miks turpināja iztaujāšanu.

- Kādas gan varētu būt darba problēmas?! Vai tad no viņas te kaut kas bija atkarīgs? - Guna pavīpsnāja. - Visu paveica attiecīgo dienestu vadītāji un darbinieki, lielmāte tikai ieskrēja uz brīdi no rīta un vakarā, atrādījās, uzšņāpa parakstus un prom savās darīšanās. Tik es kā veca mēbele…

Nu, mīlīt, ne nu tik veca, ne nu mēbele, Anna pasmīnēja, ieraudzījusi beidzot izgaismotajā monitora ekrānā īssaites uz “aktuālākajiem darbiem”: feisbuks, draugi, tviteris, flirts, precos, oho, gribu, sirdslietas…

Protams, kur gan sievišķim pēc četrdesmit iepazīties, ja ne internētā? Un kam gan citam domāts darbalaiks pašvaldībā, kad neviens neskatās uz nagiem? Kad kaķis no mājas laukā, peles danco pa galdu.

- Kur Lācīte parasti glabāja darba datoru? - no priekšsēdētājas kabineta iznākušais Dambergs izskatījās drūmāks par negaisa mākoni. Viņš kaut ko bija paslēpis aiz muguras.

- Tas vienmēr bija viņai 1-līdzi rokas-somā, - Švāne nez kāpēc sarāvās.

- Kas tādā gadījumā ir šis? - Dambergs nolika uz galda HP klēpjdatora vāku - monitoru. Tas bija brutāli nolauzts.

- Ā, tas! - sekretāres balsī ieskanējās atvieglojums. - Tas ir vecais kompis. Pirms mēneša nokrita, salūza, nebija glābjams, tā arī palika mētājamies skapī. Tagad viņai ir… bija jauns. Ābolītis. Baigi jaudīgais!

- Skaidrs. Un kur pārējās datora daļas? Cietais disks? -Egons neatlaidās.

- Vai es zinu? Varbūt izmeta, varbūt aizstiepa uz mājām… Visi papīri tik un tā glabājas mapēs, elektroniskās versijas te, - Švāne uzsita pa mūžveco IBM, kas, šķiet, bija ražots vēl Mozus laikos.

Anna un Egons paklusām saskatījās un nobolija acis.

Tas nu reiz bija kaut kas: cilvēkam, kurš ar datoru gandrīz nestrādā, iepirkts jaunākais Apple, ko var salīdzināt ar nelielu kosmosa staciju un kas maksā ap diviem tūkstošiem, bet darbiniekam, kurš diendienā raksta dokumentus un darbojas ar datubāzēm, uz galda stāv mūžvecs, gandrīz kājminams IBM. Labi vēl, ka vismaz monitors krāsains…

- Atļausiet paraudzīties? - Egons pieklājīgi palūdza.

- N-nu… ja jūs tā vēlaties, - Švānes balsī bija skaidri jūtama nepatika.

- Atveriet, lūdzu, pagasta notikumu elektronisko plānotāju, lai varam nokopēt nepieciešamo, - Miks izrīkoja.

- Jūs visas tehniskās lietas varat uzzināt no Kārļa Saulīša: pagasta pārvaldes datoru apkopi un datortīklu uzturēšanu nodrošina tikai viņš, citiem mēs neuzticamies! - Guna izsaucās. - Gan jau Kārlēns arī zinās, kur palicis tas cietnis un kur atrast mūsu plānotāju. Tas glabājas onlainā, lai visi vienmēr varētu tikt klāt. Jā, kā es to agrāk neiedomājos -prasiet Kārlim! Viņam allaž viss vislabākajā kārtībā, precīzi kā Šveices pulkstenim.

- Paldies par ierosinājumu, - Egons pasmaidīja. - Tomēr labāk atveriet šeit…

Dusmās nobālējusi, Švāne uzklikšķināja uz ikonas “Darbi”, ievadīja paroli un, nogaidījusi, lidz atveras virtuālais kalendārs, pakāpās malā.

- Labi, Švānes kundze, paldies par palīdzību, - Kaķītis laipni pasmaidīja, ar acs kaktiņu vērodams, cik veikli Dam-bergs darbojas ar sekretāres datoru, piesprauzdams ārējo datu krātuvi un pārkopēdams tajā saturu. - Bet sakiet, ko jūs pati darījāt visas šīs dienas, sākot no piektdienas?

- Jū-jūs turat mani aizdomās? - Švānes balss ieguva rip-zāģa frekvenci.

- Nē, taču šāds jautājums mums jāuzdod visiem un ikvienam. Atgādinu - šī ir slepkavības izmeklēšana, un, lai saprastu, kas šajās dienās Mežājos noticis, mums ir jāzina, kur, kad un cikos atradies ikviens, ar ko Maigai Lācītei bija lietišķas vai personīgas dabas attiecības.

- Ska-skaidrs… Ko jūs tur tik ilgi darāt? - viņa pēkšņi uzbruka Egonam.

- Savu darbu, - viņš atcirta un pievērsās ekrānam.

- Guna, tu neatbildēji uz izmeklētāja jautājumu, - Anna Iilizabete atgādināja. - Tātad pagasta priekšnieci Lācīti šeit lu pēdējoreiz redzēji piektdien, 5. janvārī. No rīta?

- Nē, bija pāri trijiem. Cerēju ātrāk aizmukt mājās, bet nekā, tikšanās ar mežiniekiem notika pēcpusdienā, un man nācās tiem glumekļiem divreiz vārīt kafiju un cienāt ar konfektēm, - sekretāre īgņojās. - Viņi te sēdēja un vāvuļoja līdz septiņiem vakarā, atceros tāpēc, ka nokavēju iemīļoto seriālu, nu, Ūdenskritumu, tu tak atceries - to, kur Melderis galvenajā lomā! Nesen atsākuši rādīt, nācās meklēt Lattelecom arhīvā. - Un pēc tam?

- Ko - pēc tam? Neko. Divas dienas gulēju mājās, gandrīz neizkāpu no gultas. Jutos slikti. Pēc Ziemassvētkiem un gadumijas pasākumiem man vienmēr ir slikti. Insulīna līmenis nekontrolējami svārstās. Gulēju, lasīju, dzēru zāles, atkal gulēju… Pirmdien atvilkos uz darbu, un neviena! Atminos, vēl nodomāju: ja reiz visiem brīvdiena, kamdēļ man te jābūt? Par kādiem tēvu grēkiem?

- Pag, kā - neviena nebija? - Miks saausījās. - Pirmdiena taču bija parasta darbadiena, kur tad visi bija palikuši?

- Nu pie tādas vadības viss viens - darbadiena vai brīvdiena! Nevienam neko nevajag, uz darbu nāk tikai atsēdēt stundas, pie pirmās izdevības mūk laukā un neatgriežas. Nūja, kurš gan rausies uz tādu darbu?

- Tu gribi teikt, ka Maiga Lācīte bija slikta pagasta priekšniece? - Anna izbrīnīti vaicāja. Viņai bija cita pieredze. Mjā, varbūt ne pēdējā laikā, tomēr…

- Es gribu teikt, ka viņa vispār nebija vadītāja! Mācēja radīt iespaidu, un tu ar saviem smukajiem rakstiem un raidījumiem tur lieliski piepalīdzēji. Ak, kāda vadītāja, dārzniece un saimniece! Bet visus melnos darbus kā vienmēr darīja citi, - indīgais aizvainojums Švānes balsī skaidri liecināja, kuri bijuši tie citi, kas melnu muti rāvušies no saules lēkta līdz pusnaktij…

- Labi, liksim mierā mirušos. Parunāsim par dzīvajiem. Tu pirmdien atnāci uz darbu un konstatēji, ka nevienā telpā nav neviena darbinieka?

- Nu nē, ne gluži… Vienkārši neviens nestrādāja. Klenderēja no kabineta uz kabinetu, cienājās ar piparkūkām un pīrāgiem, kafijoja, tējoja, pļāpāja par svētkiem, bet darbi tikmēr stāvēja un nekustējās. Bet pati Dižmāte todien te vispār neparādījās.

Un atkal “ļaunie viņi” un “es, nabadzīte”… Interesanti, kāpēc agrāk tīri ciešamie darba kolēģi pēkšņi kļuvuši tik slinki un neiejūtīgi? Vai ne tamdēļ, ka uz pīrāgiem un kafijo-šanu neuzaicināja Galveno Personu Gunu Švāni?

Annai apskrējās dūša un sagribējās svaigā gaisā.

Šī indīgā čūska, kas, pateicoties Lācītes labsirdībai, bija iekortelējusies sekretāres beņķī, kad veco lietvedi Loniju Cāni pēc pusgadsimtu ilga darba mūža pērn svinīgi aizvadīja pensijā, tagad lēja nelaiķei uz galvas mēslus, lai tikai izceltu savu spožo, gudro un čaklo personību.

Jā, varbūt dārgā aizgājēja nebija visgaišākais un saulainākais cilvēks zemes virsū, taču Guna šobrīd uzvedās pat ne ciniski, bet lopiski, izvairīgi atbildot uz uzdotajiem konkrētajiem jautājumiem, baumoja un tenkoja…

- Labi, Švānes kundze, kā nojaušu, jūs labāk vēlētos turpināt šo sarunu pie mums Rīgā, Lielajā Mājā, - redzot, ka Egons savu darāmo pabeidzis, Kaķītis piecēlās un pastiepa roku atvadu sveicienam.

- Kā tā? - Švānes seja izstiepās kā gurķis. - Bet es taču…

- Protams. Mēs esam uzzinājuši visu, ko jūs domājat par mirušo darba devēju un kolēģiem, un pilnīgi neko par jūsu gaitām laika posmā no piektdienas pēcpusdienas līdz šodienas, tas ir, trešdienas rītam. Nevēlaties runāt šeit -labi, tās ir jūsu tiesības. Netērēsim laiku. Lūdzu, rīt no rīta deviņos esiet Rīgā, Lielajā Mājā, Čiekurkalnā. Piesakieties caurlaidē, un jūs pavadīs uz nopratināšanas telpām. Pagaidām paldies. Ak jā, jūsu pieeja internētam ir nobloķēta, un, ja kaut kripatiņa no mūsu sarunas noplūdīs tīmeklī, privātas sarunās ar mežājniekiem vai presē… Visu labu.

* * *

- Nu tas bija skarbi, - iedams lejā pa kāpnēm, smīnot noteica Dambergs.

- Zini, ko - es knapi valdījos, lai nesadotu viņai bietē. Šitāda maita! Ne cieņas, ne līdzjūtības. īsta čūsku vecene! -Miks sirdījās.

Anna Elizabete un Viktors, dedzīgi sačukstēdamies, lēni nāca viņiem no muguras.

- Puiši, pagaidiet mani, es tūliņ. Diktofonu aizmirsu! -Anna apsviedās un aizskrēja atpakaļ.

Viktors nemanāmi pasmīnēja.

- Te būs, - pēc pāris minūtēm atgriezusies, viņa pasniedza Viktoram cimdu.

- Čieple, - viņš paķircinājās.

- Pats tādā krāsā! - Anna atkodās. - Nevajadzēja zagt manu cimdu.

- Kā es varēju zināt, ka tas tavējais? Cimdi kā cimdi, virsū nebija rakstīts.

- Mja. Klau, domā - izdosies? Pēc tik daudzām dienām?

- Ja viņa tur bijusi, Zorro saodīs. Saldētas smaržas ilgāk saglabājas.

- Skaidrs. Zināšu. Jožam, citādi viņi aizbrauks bez mums!

* * *

Nodevis grupai rīkojumus turpmākajām darbībām, Kaķītis ielūkojās pulksteni: puspieci. Uz Rīgu braukt nebija jēgas. Piezvanījis Bozēm, atskaitījies un saņēmis rīkojumu: lietu paturēt savā uzraudzībā! nolēma ieiet pie Konrāda aprunāties par medicīniskiem jautājumiem.

Ekspertu šefs Dambergs netālu no lielajiem pagalma vārtiem nervozi kūpināja dūmu un par kaut ko dedzīgi strīdējās ar kinologu Viktoru.

- Vecais, braucam! Fiksi šurp, turp un atpakaļ. Vismaz būs skaidrība! Tad varēsi braukt uz Rīgu ar pilnīgi citu sajūtu! - Viktors skubināja.

- Un ko darīsi tu? - Egons izbrīnīts pavaicāja.

- Mēs ar Zorro paliksim te un pamēģināsim vēlreiz pilnā garumā iziet abas trases. Varbūt mierā un klusumā, bez kņadas un liekām smakām izdosies ko atrast…

Kinologs pabužināja četrkājainā drauga lielo galvu.

- Skaidrs. Tad jau tu šefu rīt aizvedīsi? Mani puiši visu vakaru aptaujās iedzīvotājus un naktī brauks uz Rīgu. No rīta ziņojumiem jābūt uz galda.

- Zinu. Jā, es viņu paķeršu. Nu tad sarunāts? Braucam?

- Braucam, braucam, izspiedēj. Taču vai tu zini, ka tam zagtajam cimdam ir apšaubāms statuss, un, ja kas, tiesā kā pierādījums tas neietu cauri.

- Gan jau ies… ja tiktāl tiksim, - Viktors grīni nosmīnēja. - Ja tas žultainais bābietis pielicis roku pagasta priekšniecei, ilgstoši saglabāt aukstasinību viņa nespēs. Nav tas psiholoģiskais tips.

- Arī tiesa. Labi, braucam! Ar tavu vai manu?

- Ar manu. Vismaz apsilde darbojas.

* * *

- Nez kur šie abi aizplēsa? - Miks noraudzījās sarkanā forda uguņos.

- Uz notikuma vietu pārbaudīt vienu versiju, - Anna atteica. - Klau…

- Kādu versiju? - Kaķītis bija apjucis.

Galva sāpēja tā, ka bilde miglojās…

- Lai nu paliek. Migrēna?

Pieri pārklāja vēsa plauksta.

Tikai neņem nost. Neņem nost. Tā turi, turi, turi…

- Nāc, piesēdi! - Anna aizvilka Miku līdz dekoratīvajai akai un atsēdināja uz vāka.

Plauksta kļuva karstāka, sāka dedzināt, un sāpe atkāpās.

Jopcik, viņš kā tāda puspaģībusi bālā grēfiene - beidzas nost visu acu priekšā!

- Par to nu tev tagad nebūtu jāraizējas. Tici man, pagasta pārvaldes ļautiņiem šobrīd ir citas lietas, ko apspriest, -Anna stingri noteica.

- Viņi jau zina? - Miks satrūkās.

- Protams! Vai tehnoloģiju laikmetā iespējami noslēpumi? Nezinu, kurš to izdarīja, bet ziņa jau gaisā: tīmeklis vārās, komentāri - vienkārši super!

- Atradīšu, kājas izraušu un otrādi iebāzīšu atpakaļ! -Miks pielēca kājās. Galvassāpes bija mitējušās. - Līzbet, vai tur bija arī bilde?

- Nē, par laimi, bildes nekur nav, tikai viena un tā pati īsā ziņa. Visur.

- Vai Kārlis varētu noskaidrot…? - Mikam aizkrita balss.

- Viņš jau pie tā strādā, - Anna satvēra viņa plaukstu. -Klau, man ir viena maza domiņa. Aizbraucam uz Lācītes māju. Lai kāds nepaspēj pirms mums.

* * *

Mežāju pagasta priekšniece zaudējusi galvu! Galva ir, pašas nav. Kurp aizgājušas kājas? Vai Lācīti apēdis nelaikā pamodies lācis? Tagad viņai būs grūti atcerēties, ko solījusi… Lācītei kirdik, lai dzīvo ārkārtas vēlēšanas!

Kamēr Anna Elizabete lēni aizstūrēja uzticamo Ķirša Kundzi līdz Ozolu loka piektajam numuram, Miks bija paguvis mobilajā caurskatīt ziņu lenti, vēlreiz piezvanīt ģenerālim Bozem (kurš jau visu zināja), Mazajam Kārlim (kurš necēla) un Egonam (kurš arī necēla).

Noburkšķējis kaut ko līdzīgu: atradīšu kurmi, iebāzīšu podā! Kaķītis remsās laukā no mašīnas. Neizgulētais drudzis, bezmiega nakts un smagā diena bez pusdienām darīja savu: gribējās vienīgi apēst kādu maizes kumosu un ieritināties sausu lapu kaudzē.

Lai pasaule iet ratā, rīt arī diena!

- Stāvi! Tur kāds ir! - Anna viņam skaļi uzšņāca.

Pie Maigas Lācītes namdurvīm vīdēja masīvs stāvs.

Kaķītis lēni atvilka jakas rāvēju un ieslidināja roku azotē.

- Ūja, ūja, vai ta’ nu tā ņems un šaus nost, ko? - tumsā atskanēja ģenerāļa Basa uzjautrinātā balss. Pēc mirkļa parādījās arī viņš pats.

- Krusttēv, pie velna, ko tu…? - Miks dusmīgi iesaucās.

- Nu, mēs ar pelēko lielskungu nolēmām atbraukt palīgā. Pavērot un pasargāt. Ja nu gadījumā kādam rastos neveselīga interese…

Izdzirdīs pieminam savu vārdu, no tūjas aizsega kā ēna, lielās ķepas nedzirdami cilādams, parādījās Grāfs.

Viktora skola, Anna atzinīgi pamāja.

Kaķītis pirmoreiz pasmaidīja: diži prāti domā vienādi.

- Mīlīši, bet kā mēs tiksim iekšā? - Anna Elizabete attapās. Lācīte nebija tas cilvēks, kas durvis atstāj neaizslēgtas.

- Par visu padomāts, - ģenerālis lepni izvilka atslēgu saišķi, pažvidzināja un pēc īsa brīža atrada meklēto. - Ejam iekšā, nav ko te rēgoties.

- Tā, krusttēv, un nu godīgi atzīsties, no kurienes tev Lācītes mājas atslēga! Nedomāju vis, ka Abloy slēdzenes būtu tik viegli atdarināmas.

- Hmmm, nav jau arī. Lieta tāda - man kā Mežāju pelēkajam kardinālam ir visa Ozolu loka namu māsters. Tās mājas būvētas vienā laikā, vienā laikā remontētas, un tām vienā laikā mainītas ārdurvis: no parastajām kocenēm uz metāla durvīm. Lūk, pēc tās vasaras trakajiem notikumiem cieminieki paši mani palūdza paņemt: ja nu kas… Nu tas brīdis ir pienācis.

Ar to vasaru ģenerālis bija domājis nāvju sēriju Ozolu loka mājās.

- Skaidrs. Tātad tu pagaidām vēl neesi ierakstījies kramplaužos. Žēl, būtu tīri interesanti tevi noķert, - spriedzei mazinoties, Miks pat atļāvās pajokot. - Bet nu gan strādājam! Baudīsim visu pēc kārtas vai sadalīsimies?

- Sadalīsimies, - Anna atbildēja. - Es uz guļamistabu, vannasistabu un virtuvi. Nekas tik labi neraksturo sievieti un viņas pasauli kā guļvieta, tērpi, pavards, higiēna un skaistumkopšana, lai cik trūcīga tā būtu. Jums, vīriešiem, paliek pārējās istabas. Grāf, bet tu sargāsi durvis!

Noņurdējis ierasto momm-momm-momm, vilks nogūlās šķērsām ieejai un nolika smago galvu uz ķepām. Viss viņa suniskais tēls šķita paužam vienu vienīgu domu: labi, esmu postenī, ejiet un strādājiet!

Saskatījušies un sasmaidījušies, abi policisti - vecais un jaunais - devās pildīt augstākās priekšniecības rīkojumu.

Annai bija pilnīga taisnība - sievietes pasaulē sieviete orientēsies labāk.

Tāda drāniņa, šitāda. Tāds podiņš, šitāds. Smaržas, krēmi, zieķi un šmāķi… Nez, kā viņus var atšķirt - ko ķepēt uz ģīmja, ko uz pēdām un ar ko iesmērēt kurpju zoles? Ja labi smaržo un viegli smērējas, tātad labs krēms, tā i’ visa māksla!

Ģenerālis pasmaidīja, atminējies, kā reiz bija izļopsījis dārgās sievas kundzes vēl dārgāko Eau d’Oro hidrokrēmu, domātu nogurušas sejas atveldzei nakts stundās. Bet viņš, prastais radījums, teju visu bundžiņas saturu bija sazieķējis savās pēc malkas skaldīšanas izkarsušajās rokās.

Basa kundze ar viņu nerunāja mēnesi.

* * *

- Krusttēv, panāc šurp! - no viesistabas atvērtajām durvīm līdz hallei atlidoja Mika sauciens. - Te kaut kas galīgi nav kārtībā.

Ģenerālis Bass, izrauts no negribot uzpeldējušajām atmiņām, sarāvās un steidzās turp. Atvēra durvis, paraudzījās iekšā un… tā arī sastinga.

Lielajā viesistabā gandrīz nekā nebija - ne mēbeļu, ne trauku, ne interjera priekšmetu un greznumlietu. Tikai daži lēti ķebļi un galds.

- Ā, šeit tā pati aina, - viņiem līdzās bija nostājusies Anna Elizabete. - Augšā arī…

8. nodaļa. Viņa nevienam nepatika

Ceturtdiena, 11. janvāris, rīts Rīga, Lielā Māja

- Nu ko, apsveicu, mēs esam ziņu topu virsotnē! - ģenerālis Guntis Boze jau trešo reizi nikni mēroja attālumu no loga lidz palmai kabineta stūrī.

Viņš bija dusmīgs, nē, viņš bija nikns un pārskaities līdz baltām pelītēm.

- Kurš idiots nopludināja to ziņu presei?!

- Netrako, parkets nodils! - Kārlis Bass draudzīgi uzsauca. Viņš to varēja atļauties - Boze bija viņa skolnieks. Abiem vienādas dienesta pakāpes, bet Basam - nesalīdzināmi lielāka pieredze. - Te ar dusmām nepalīdzēsi…

- Arī tiesa, - Boze smagi atkrita krēslā, lai tūliņ pat atkal pielēktu kājās. Viņš nespēja nosēdēt mierā, apzinoties, ka darbinieku vidū ir kāds tirliņš, kurš kafijas naudas dēļ aizlaidis dzeltenajiem sensacionālo ziņu.

- …nekur nav teikts, ka ziņotājs bija no mūsējiem, -ģenerālis Bass lēni ierunājās.

- Ko-a? Kā, lūdzu? - Boze apjuka.

Vai viņš būtu domājis balsī?

- Visticamāk, kurmis jāmeklē Melnpils policijas pārvaldes dežūrdaļā, - cieti noteica Dambergs. - Mūsējie vēl nebija izbraukuši no Rīgas, kad dažos internēta medijos jau parādījās pirmās ziņas. Pārsteidzoša operativitāte!

- Es viņiem! - Boze pietvīka. - Šodien pat braukšu vizītē.

- Paga, paga, nestreb karstu! - Bass pasmaidīja. - Labāk izdarīsim tā…

* * *

- Vecais Lapsa lieliski izdomāja, vai ne? - Lielās Mājas ēdnicā, stumdams vaigos biezpiena plācenīšus ar zemeņu džemu, Egons ņurdēja.

- Nu taču! Ja tas izies cauri, Paulāns lidos ar galvu pa priekšu! - Miks atrūca, nikni košļādams hokeja ripu, kas ēdienu stendā izlikās par šniceli.

Viktora labākais draugs Zorro cerīgi viņu vēroja.

Vai tam nabagam reiz neapniks mocīties? Ne tādu zobu, ne tik platas rīkles. Ak, kaut tas gardais gabaliņš tiktu viņam…

- Še, grauz, citādi tu man caurumu izskatīsi, - Miks iesmējās un atdeva melnajam vilkam akmenscieto šniceli. -Es šodien esmu labsirdīgs…

Netīkami iesācies, rīts bija izvērties tīri veiksmīgi.

Precīzi deviņos Mikam no caurlaides zvanīja atbildīgais dežurants - bija ieradusies Guna Švāne, šorīt pavisam klusa un pazemīga. Atvainojās par vakardienas nejēdzīgo uzvedību un visādi bija gatava palīdzēt.

Viņa bija atcerējusies. Piektdien, no darba pārnākusi, slikti jutusies, iedzērusi zāles un gājusi gulēt. Abas brīvdienas pavadījusi gultā - skatījusies televīziju, lasījusi žurnālus, našķojusies ar svētku kārumiem, daudz gulējusi. Jā, viena pati. Esot pašpietiekama sieviete. Pirmdien bijusi darbā savā kabinetā. Otrdien arī. Viena pati.

Nē, nav saņemts neviens neparasts vai draudīgs telefona zvans, nedz arī ieradies negaidīts apmeklētājs. Visi taču vēl svin un svinēs līdz pareizticīgo Vecajam Jaunajam gadam!

Vai Lācītei bija ienaidnieki?

Bet, protams! Neskaitāmi! Steriem, kaudzēm, štābeļiem! Nē, viņa netenkos, tikai izstāstīs patiesību: Lācīte nevienam nepatika, ar viņu neviens negribēja strādāt, taču nekādi neizdevās tikt vaļā, laikam tur, augšā, bija labi sakari. Nu, paldies Dievam, tagad pagasts tiks pie jauna priekšsēdētāja. Cerams, tas būs smukais un sirsnīgais dakteris, kuru visi tā mīl, tā mīl, īpaši neprecētās mežājnieces.

Konkrētus uzvārdus?

N-nuuu, piemēram, Dzintris Pīrāgs, Komunālās daļas vadītājs - viņam ar Lācīti bijuši nemitīgi strīdi un kašķi. Vai bāriņtiesas vadītāja Elita Grīnfogele, kura pārzina pabalstu piešķiršanu trūcīgajiem, - arvien rājās ar šefeni tā, ka rūtis trīcēja. Grīnfogele gribējusi, lai svētkos pagasta vecļau-dis saņem dāvanas - malku, eglīti, saldumu pakas -, bet pagastvecene iebildusi, ka tie būšot lieki iztērēti tūkstoši, veču esot pārāk daudz. Visbeidzot - Mežāju Lauksaimniecības skolas direktore Olita Spalviņa, kurai Lācīte draudējusi samazināt finansējumu, ja sekmība un disciplīna nekavējoties neuzlabosies. Ak, un, protams, pagasta vecļaudis, kurus Lācītes valdīšana dzinusi galīgā postā - ne atlaižu zemes un nekustamo īpašumu nodoklim, ne pabalstu zālēm, malkai vai transportam, ne apsveikumu svētkos. Tik nu tas, ko Anna Elizabete dara savā Kultūras centrā. Vismaz kaut kas, lai cilvēki justos kā cilvēki…

Nē, par pagasta priekšnieces privāto dzīvi viņa nemācēšot teikt, un vispār - vai tāda iespējama? Piecdesmit astoņu gadu vecumā? Nē, viņa negrib atstāstīt baumas, taču cilvēki runājuši, ka šefienei kas bijis ar šoferi, nu, Antonu, ko pirms diviem gadiem nogalināja. Pēc viņa nāves kļuvusi jokaina, bieži atcerējusies to vasaru, runājusies ar mirušajiem.

Tiesa, viens jautājums mutīgajai sekretārei sagādāja netīkamu brīdi, proti, kad Mika kabinetā ienākušais Dambergs nolika uz galda izdrukas no Gunas darba datora, bet tajās -Lācītes e-pastu un sociālo kontu logini un paroles.

- Švānes kundze, vai jūs nepaskaidrotu?

Pēc ilgas klusuma pauzes viņa, stomīdamās un pīdamās, izmocīja, ka tas neesot nekas īpašs, vienkārši Maiga Lācīte slikti pārzinājusi datorus, mūždien jaukusies ar parolēm, tāpēc uzticējusi tās viņai glabāšanā.

Ja nu kas atgadās…

- Tas nu reiz bija cirks par baltu velti, - Egons no sirds iesmējās, kad agrīnā viešņa bija steigšus pametusi viesmīlīgās telpas. - Kādam lunim jābūt, lai savā datorā glabātu svešas paroles, kas nesen, pirms nepilnas nedēļas, pilnībā nomainītas, un jautājums, kurš to izdarījis? Ar steigu jāatrod un jāpārbauda Lācītes ābolītisMan nez kāpēc šķiet, ka baltā gulbīte mums nepastāstīja visu…

- Tad saki saviem puišiem, lai viņu pārbauda. Neuzkrītoši, klusu, bet līdz pēdējai balinātās astes spalviņai. Bankas kontus, sociālos profilus, e-pasta vēstules, telefona izdrukas. Atļauja būs. Godīgi? Man arī šī jaunkundze šķiet lielākas uzmanības vērta. Tā i nesapratu, ko šitāds zelta gabaliņš jau otro gadu dara tādā elles caurumā kā Mežāji…

* * *

- Vīri, vai jums ir kaut attāla nojausma par to, kur varētu būt meklējams Mežāju pagasta priekšnieces Lācītes ķermenis? Galva bez rumpja… kaut kā nesolīdi, būs taču kaut kas jāapbērē, - ģenerālis Boze mulsi ievaicājās.

Viņa ilggadīgajā praksē šāda lieta gadījās pirmoreiz.

- Mēs ar Zorro vakarnakt vēlreiz izskrējām visu maršrutu no Slinkās sēres lidz Mācītājmuižai un no Pūču salas līdz Rīgas šosejas krustojumam aiz degvielas uzpildes stacijas. Nekā, - ziņoja Viktors. Pārbaudījām versiju par Gunas Švā-nes iespējamo līdzdalību galvas novietošanā grāvī - garām, suns viņas smaržu neatpazina. Mūsu aizlienēto cimdu es paklusām nometu muižas pagalmā. Ja atradīs, lai domā, ka pašai vien izkritis.

- Velns viņu rāvis to Lācīti, nu kur var pazust līķis? Un kāpēc izgaisis tikai rumpis, bet galva dzīvo savu dzīvi? - sirdījās ģenerālis Boze. - Ko teikt medijiem? Ministrs šodien divos pēcpusdienā sasaucis preses konferenci. Nē, jums tur nav jābūt, gan es pats atšaušos. Tikai pasviediet ideju! Nevar taču kliegt, ka pie visa vainīgs svētais karš. Esmu pārliecināts, šī nozieguma kājas aug mūsu zemītē…

- Varbūt teikt, ka apēduši meža zvēri? - ieminējās Juris Grīslis, taču, sastapies ar ģenerāļa Basa sminīgo skatienu, aprāvās. - Es tikai pajokoju…

- Nu, ja mani tīšuprāt nostādītu tik kļūmīgā situācijā, es laikam revanšētos, novirzot preses uzmanību uz melno džipu bandu, - domīgi ierunājās Egons Dambergs. - Tūlīt paskaidrošu, kāpēc. Šorīt izbūros cauri pagājušo dienu notikumu kopsavilkumam un atradu dažas interesantas lietas: vispirms melnie džipi sabrauca aklo vīru Brīvības ielā, tad viens no tiem manīts un nofilmēts Mežājos, pēc pāris stundām dežūrdaļa saņem šī džipa īpašnieka iesniegumu par it kā nozagtu mašīnu, bet nākamajā rītā šo mašīnu atrod uz avarējuša treilera trīsdesmit kilometrus aiz Rīgas robežām.

- Oho, tas jau ir interesanti! Tālāk, tālāk!

- Labākais vēl būs: gan vedamās, gan vedējmašīnu priekšējie bamperi notašķīti asinīm un cilvēka audu daļām, bet tās nepieder vienai personai. Vēl - otrās personas asinis, audu daļas un audumu skrandas atrastas arī uz trešās avārijā iesaistītās mašīnas - baļķu vedēja - aizmugures daļas. Jā, un otra bojāgājusī persona pilnīgi noteikti ir sieviete.

- Tu gribi teikt… - ģenerālis Boze lēni pieslējās kājās, -ka uz melno džipu bandas sirdsapziņas varētu būt ne tikai aklais vīrs, bet arī Maiga Lācīte?

- Tieši šobrīd ar visiem atradumiem strādā tiesu mediķi. Bet, jā, ciktāl tas attiecas uz laikiem un iespējām, es šādu varbūtību neizslēgtu.

- Egon, tu pat nezini, kā esi mani izglābis. Uh, kā viņi dabūs! Ziniet, veči, ko vēl vajadzētu izdarīt? Neatkarīgi no tā, cik katrs no tiem fotogrāfijās redzamajiem partijnieku un biezeņu bērneļiem vainīgs, vajadzētu viņus aizturēt. Tā teikt, uzaicināt uz neformālu sarunu; ja atsakās - uz formālu nopratināšanu uz aizdomu pamata. Tās taču var arī neapstiprināties, vai ne? Izkustināsim pūzni un paskatīsimies, kas sekos. Man un ne tikai man ir zināmas aizdomas, ka, slēpjoties aiz vēlēšanu tuvuma, tiek gatavots kaut kas nelāgs. Vajadzētu parādīt, ka mēs neguļam un visu redzam.

- Nu, puiši, šķīvjus kaudzē un zirgos! A-a-apčīīī!U - Miks pavēlēja un tik skaļi nošķaudījās, ka puse ēdnīcas apmeklētāju teju novēlās no krēsliem. - Brauciet un atvediet tos zelta jauniešus šurp, parunāsim par dārgo vecāku naudas makiem, mīļo bērniņu brīvā laika nodarbēm, nedžentlmenisku uzvedību, cilvēka atstāšanu ziemā mežā bezpalīdzīgā stāvoklī… Un, protams, par slepkavību, ko grupā paveikuši četru automašīnu vadītāji. Egu, vai mēs zinām, kur atrodamas visas iesaistītās mašīnas?

- Protams. Tur jau dežurē mūsējie. Varam konfiscēt un vest uz ekspertīzi.

Dariet tā. Un vai mums ir pirkstu nospiedumi no it kā nozagtā MG 007 iekšpuses, piemēram, no stūres rata un Instrumentu paneļa?

- Protams. Jau vakar bija. Bet šorīt mani čaļi atrada vienu otru atbilstību mūsu datubāzēs. Izskatās, ka daži zelta jaunieši jau sen ir mūsu uzskaitē.

- Lieliski! Ha-a-a-čī!H - Miks vēlreiz nošķaudījās. - Nu re, šef, domāju, preses konferencei pietiks. Bet mēs tikmēr meklēsim tālāk.

- Nē, Kaķīt, meklēs tavi puiši, bet tu pats mudīgi dosies uz mājām pie sievas! Saki, Boze atdzina ārstēties. Anniņa zinās, ko ar tevi iesākt. Bet mēs ar Basu vēl padomāsim un paštukosim. Viss, iebildumus nepieņemu, visi pie darba, par grupas vecāko nozīmēju Egonu Dambergu, bet Kaķīš-kalns no turpmākām operatīvām darbībām tiek atstādināts veselības stāvokļa dēļ.

- Bet, šef, es jūtos labi! Es varu…

- Ielūkojies spogulī, varētāj! Acis iekritušas, spīd kā vilkatim, ģīmis sarkans, lūpas sausas. Marš, mājās, kamēr neesmu izsaucis ātros

Es nekur nevaru aizbraukt, man nav mašīnas! Abi ar ģenerāli Basu šorīt atbraucām kopā ar Viktoru un Zorro.

- Skaidrs, kāpēc esi tā pārvērties - tik spalvains un plēsīgs, - Guntis Boze draudzīgi pavilka viņu uz zoba. - Glupi, arī man šobrīd nav neviena brīva auto, ko iedot. Tu jau gan nebūtu nekāds braucējs. Tad nu tā - dežūrdaļas čaļi tevi tūliņ aizvedīs līdz tavam vecpuiša dzīvoklim Hospitāļu ielā, tu rātni iesi gulēt, bet pēcpusdienā mēs tur satiksimies uz… presenes āfterpārtiju.

Visi iesmējās un rosīgi aizsteidzās darbos.

Abi ģenerāļi un Miks pie pusdienu galda palika trijatā.

- Kaķīt, ceru, tu mani saprati pareizi? - Boze viņā nopietni paraudzījās. No pirmītējās jautrības viņa skatienā vairs nebija ne vēsts. - Tev šobrīd labāk nerēgoties notikumu centrā. Paša un Annas drošības dēļ.

- Tik traki ir? - Miks drūmi norūca.

- Ir vēl trakāk. Mūsu aktivitātes daudziem nepatīk! Kopš Pērkona aresta, bēgšanas un dīvainās bojāejas daži uzskata, ka viņu esam novākuši mēs, jo nav bijis legālu veidu, kā iesēdināt. Bet tā taču nav, vai ne?

- Protams, ne! - Kārlis Bass un Kaķītis reizē izsaucās.

- Tā arī atbildēju. Lai liekas mierā un meklē pašu vidū. Tomēr, vīri, esiet ļoti uzmanīgi! Iespējams, notikums ar galvu ir sākums kam nopietnākam. Teikšu vēl vairāk - tas bija brīdinājums. Mums vairs nav laika.

Miks ar ģenerāli saskatījās.

Abi vienlaikus bija atcerējušies Annas sapni.

* * *

Ceturtdiena, 11. janvāris Mežāji, Pūču Māja

Anna Elizabete mocījās sirdsapziņas pārmetumos un rakstīja nekrologu. Tiklīdz medijos bija izplatījusies ziņa par Mežāju pagasta galvas zaudējumu, Annas mobilo telefonu un e-pastu sāka bombardēt visu iespējamo preses izdevumu - gan oficiālo, gan dzelteno - žurnālisti, pieprasīdami komentārus. Atbilde “Preses konference šodien divos Lielajā Mājā, tur visu uzzināsiet” nelīdzēja. “Bet jūs taču ilgus gadus nodarbojaties ar Mežāju piārošanu!”

Pateikt, ka šīs saistības no ļaunā gada vairs nav spēkā?

Apsolījusi stundas laikā izsūtīt informācijas apkopojumu, nu viņa plūca matus. Vai nav ārprāts: it kā zini cilvēku, tiecies ikdienā, kopīgi darbojies pie projektiem, bija laiks, kad attiecības bija sirsnīgākas par lietišķām, taču nu, kad jāuzraksta atvadvārdi, galva tukša kā izslaucīta.

Viņa bija apzvanījusi Lācītes tuvākos darba kolēģus un padotos, lai vismaz kaut ko vairāk uzzinātu par aizgājēju, taču nu apjukumā raudzījās gandrīz tukšajā papīra lapā… Nevienam nebija ko teikt.

Žēl, lai vieglas smiltis, mums viņas ļoti pietrūks, būs jārīko ārkārtas vēlēšanas, jaunais gads iesākas slikti…

Arī par bērēm (protams, kad līdz tam tiks un beidzot būs ko bērēt) neviens neko neminēja… Bēru rīkotāju nebija.

Vai šai vienaldzībai būtu kāds sakars ar mežājniekupēdējā laikā strauji pieaugošo nepatiku pret pagasta priekšnieci?

Maigas Lācītes darbošanās sākumā, kad uz priekšsēža krēslu tēmēja arī sarkanā vilkača Artūra Bambāna alias Divupa dēls Arnis Akmens, mežājnieki kā mūris nostājās Lācītes pusē, pat neraugoties uz viņas netiešo radniecību ar karalaika slepkavu Bambānu-Divupu: viņš bija Lācītes mātes Karlines vīrs, bet, par laimi, ne Maigas tēvs.

Toties pēc Arņa Akmeņa traģiskās nāves, vairs neredzēdama konkurenci, Lācīte atlaida grožus un vēlāk pavisam izlaidās. Ja sākumā viņu patiešām interesēja mežājnieku labklājība un problēmas, tad pēdējā laikā - tikai pašas publiskais tēls, reitingi un iespēja saglabāt silto krēslu uz vēl vienu termiņu. Likās, viņa dzīvo paralēlajā pasaulē…

Bet varbūt tā arī bija?

Vakar, veicot detalizētu apskati Lācītes mājā, gan Anna, gan Miks ar ģenerāli bija jutušies pārsteigti par askētismu, lai neteiktu, trūkumu, kāds valdīja pagasta galvas miteklī.

Tikai visnepieciešamākās un lētākās mantas: dzīvojamajās telpās vienguļamā tahta, divi ar dermatīnu apvilki atpūtas krēsli, ovāls ēdamgalds uz masīvas, bet nestabilas kājas, finierēts rakstāmgalds, trīsdaļīga padomjlaika sekcija un divdurvju drēbju skapis.

Vannasistabā nekādu dāmisku nieciņu, tikai higiēnas līdzekļu krizes minimums vienai personai. Virtuvē pustukšs ledusskapis, puse maizes klaipa, tēja, kafija, cukurs. Ne augļu, ne našķu, pat ne piparkūku.

It kā viņa te nemaz nedzīvotu…

Hmm, bet varbūt nedzīvoja arī? Varbūt nelielā pašvaldības piešķirtā un izpirktā privātmāja bija aizsegs kam citam kaut kur citur. Bet kam un kā?

Lācītei nebija automašīnas, viņa nekad nekur nebrauca…

Un tad Anna Elizabete atcerējās pērno vasaru, kad Kārlis (kurš vairākus gadus apsaimniekoja Mežāju pagasta pārvaldes datorsistēmas un gādāja par kvalitatīviem ātrgaitas interneta sakariem visiem mežājniekiem) pirmoreiz bija paudis bažas, ka Maiga Lācīte visu laiku gan darbā, gan mājās pavada iepazīšanās portālos - laikam vēlas ielēkt aizejošā vilciena pēdējā vagonā. Patēva slepkavas ēnā dzīvojusī māte bija samaitājusi viņai bērnību un jaunību, nekas cits neatlika kā studēt, studēt, studēt…

Maigai Lācītei bija trīs augstākās izglītības.

Vienaudzes dibināja ģimeni un laida pasaulē bērnus.

Kad nu Maiga beidzot attapās, ka gribētos pie vīra, izrādījās - foršie un ņemamie jau sadalīti, pāri palikuši tikai dzērāji, nīkuļi un… Antons, glītais, atsaucīgais, amizierīgais, nez kāpēc joprojām neprecētais pagasta šoferis, pēc kura tvīka brīvās sievas un meitas. Lāga vīrs būdams, viņš nevienai neatteica…, un tas noveda pie traģiskas nāves no bijušās mīļākās rokas.

Acīmredzot Maigai ar pagasta šoferīti bijušas vairāk nekā lietišķas attiecības, jo, uzzinājusi par viņa nāvi, viņa sabruka un noģība, bet pēc tam ilgu laiku bija galīgi satriekta, lai neteiktu, nesakarīga.

Droši vien tieši pēc tā baisā pārdzīvojuma viņa nolēma steidzami kaut ko darīt, lai mūža nogalē nepaliktu par žēlojamu vecmeitu, un pievērsās tīmekļa iespējām.

Tiktāl labi, taču tas neizskaidroja trūcīgos apstākļus.

Cik nu Anna atcerējās no tām reizēm, kad kopā ar Kārli, Miku vai ģenerāli Basu bija viesojusies Ozolu gatvē 5, tur nekad nekā netrūka, arī iekārtojums bija vairāk nekā pārticīgs, pat turīgi izsmalcināts.

Pēdējoreiz viņi pie Lācītes mājās bija… Kad? Pag, pag… aptuveni pirms gada. Pareizi, vēlāk viņa arvien izvēlējās tikties darba kabinetā, pie Annas Kultūras centrā, Basa aģentūras telpās vai, sliktākajā gadījumā, ne lūgta, ne aicināta, ieradās Pūču Mājā.

Tātad nepilna gada laikā Maigas Lācītes dzīvē noticis kas tāds, ka viņa aizvākusi no mājas visus skaistos, ērtos (un dārgos) sadzīves priekšmetus, atstājot tikai pašu nepieciešamāko nožēlojamai eksistencei. Kas tas bija?

Varbūt atradusi otru pusīti un pārvedusi visas mantas pie viņa vai uz kopējo mājokli? Pārdevusi? Bet kāpēc? Spiedīga naudas vajadzība? Kredīti? Parādi? Azartspēles? Varbūt Lācīte bijusi smagi slima, un nauda vajadzīga ārstēšanai? Hmm…. bet varbūt… varbūt viņa tika šantažēta?

Ja tā, tad par ko? Ko tādu varētu nodarīt pagasta priekšniece - sieviete pāri pusmūžam, ne pārāk glīta, ne neglīta, masīva, ar jauku smaidu, bet griezīgu balsi kā motorzāģim un milzīgiem zirga zobiem?

Diez vai tur varētu slēpties kāda mīlas afēra, drīzāk gan jāmeklē virzienā “Vara, nauda, ambīcijas”.

To nu Maigai Lācītei nekad nav trūcis…

Kaut ko apsvērusi, Anna Elizabete piezvanīja Kārlim, un viņi ilgi runājās pa telefonu. Atvadu sveiciena vietā noteikusi: tikai esi prātīgs! -, viņa nolika klausuli.

9. nodaļa. Atradums

Ceturtdiena, 11. janvāris, vakars Rīga, Hospitāļu iela

No brīža, kad dežūrdaļas priekšnieks Herberts Krauklis operatīvās grupas lendroverā bija Miku Kaķiti aizvizinājis uz Hospitāļu ielu, līdz pat vēlajai vakara stundai, kad ārdurvju zvans kliedzot, šķita, sasprāgs gabalos, no darba atskaitītais pulkvežleitnants… gulēja.

Kā nosists, kā zīdainis, kā bez pakaļkājām…

Laikam Annai Elizabetei taisnība, un šādos pārguruma brīžos, kas rodas no neizslimotas kaites, glābj tikai ilgstošs miegs. Bet nu neļaus tas zvanītājs ilgāk pagulēt, neļaus! Kas tur, pie velna…?

Kaķītis jau grasījās nikni atraut durvis un pamatīgi uzrēkt nekrietnelim, kurš tikko bija aizdzinis brīnišķīgu sapni - viņi ar Annu kāpj kalnos, apkārt tikai kalni un debesis, un viņi divi vien… -, taču atcerējās norunu par vakara apspriedi-āfterpārtiju pēc preses konferences.

Te nu viņi bija, bet šefs guļ kā veca plauša!

- Netrako, Kaķīt, netrako! - ģenerālis Boze kušināja savu padoto, stīvēdams iekšā pa durvīm milzīgu Sky &amp;amp; More iepirkumu maisu ar visādām ēdmaņām.

Aiz viņa zosu gājienā nāca pārējie: krusttēvs, Egons, Juris un Ritvars, bet gājienu noslēdza Viktors ar Zorro, kurš zobos nesa prāvu maisiņu ar apelsīniem.

- Mums viss ir pašiem līdzi, jau gatavs - saservēts, safa-sēts, tikai ēšanas vaina. Vienīgais, ko vajadzētu, - uzlikt tējkannu! - omulīgi tērgāja Kārlis Bass. - Tūlīt atbrauks pūč-mājnieki un noteikti gribēs ko karstu. Mēs ar Gunti tikmēr pavilksim garāku tavu saimes galdu, lai pietiek rūmes.

Izvelkamais saimes galds bija viena no retajām Mika Kaķīša kaprīzēm interjera jomā.

Būdams pēc rakstura askētisks, pat stoisks, viņš jutās komfortabli arī zvejnieku tīklā, iekārtā starp diviem kokiem, bet krēsla vietā varētu iztikt ar koka kasti.

Taču galds - lielais galds - bija kas īpašs. Masīvs psei-dobaroks ar ieapaļām, līkām kājām un inkrustētu, pulētu virsmu. Nejauši nolūkots antikvariātā, pilnā komplektācijā iegādāts, bet vēl ne reizi neizvilkts.

Šis būs lielā galda debijas vakars.

Žēl vienīgi, ka krēsli tādi parasti…

Varbūt tāpēc, ka paša bērnībā un jaunībā nekā tamlīdzīga nebija - ne priekšmeta, ne tradīcijas -, Mikam ļoti gribējās, lai viņam reiz būtu galds un ģimene, ko ap to sēdināt. Vismaz labi draugi un radinieki! Savā ziņā tas bija piepildījies.

Nogurums bija kā ar roku atņemts: Miks sāka rosīties, četri lielie vīri draudzīgi centās viņam palīdzēt, nesdami uz istabu uzkodu paplātes un galda piederumus. Pat jokainas formas metālkaluma svečturi, tiesa, bez svecēm.

Abi ģenerāļi stīvējās ap masīvo iemītnieku, gudrodami, kur jāpiespiež un kas jāpavelk, taču tas nekādi negribēja un negribēja padoties.

Boze kļuva tīri vai puktīgs: kā tas var būt, ka viņi, divi lieli, nopietni vīri, nespēj pievārēt vienu lakotu koka gabalu ar četrām kājām!

X- X- X-

Izkāpusi no Ķirša Kundzes, Anna Elizabete tīksmi izstaipījās, pāris reižu palēcās un pietupās: vajadzēja atjaunot piemigušo asinsriti. Pusi dienas nosēdējusi pie stūres, viņa jutās stīva un ierūsējusi: trīs Melnpils, četri Dobeles un divi Jelgavas audumu veikali, trīs Rīgas lielveikali, un nekā!

Nu nebija tā maigā jauno lapu zaļuma aizkaru, nebija!

Jau nolēmusi atmest ar roku un nopirkt pirmo līdzīgo toni, bet ar Ievu skaidroties vēlāk, Anna pamanīja kasti “Atgriezumi”, kurā juku jukām samesti nestandarta atlikumi gan no aizkaru, gan mēbeļu audumiem.

Tur tas bija - pavasara zaļums! Ne vien plāno dienas aizkaru, bet arī dīvānpārsegu un nakts aizkaru audums. Daudz!

Apkrāvusi Kārli vairākām pakām, viņa vēl aizsteidzās nopirkt stiprināmo lenti un aizkarknaģus, iztēlē sapņodama par jaunlaulāto dzīvokļa dizainu.

Bet vēl priekšā vakara apspriede Rīgā, Mika dzīvoklī.

Nez kāpēc abi ģenerāļi uzstāja, lai klāt būtu arī viņa, Mazais Kārlis un dakteris Konrāds.

Hospitāļu iela viņai arvien bija patikusi - laika un tehnoloģiju gandrīz neskarta. Itin viegli varēja iztēloties, kā te izskatījies pirms simts gadiem.

Mika māja bija būvēta Ulmaiņlaikos - liela, pamatīga un kopā ar divām tādām pašām veidoja pakavveida iekšpa-galmu ar vienu vaļēju malu.

Vecā drauga aktiera Ģirta Meldera dzīvoklis arī atradās I lospitāļu ielā, tikai pāris kvartālu tālāk, centra virzienā. I'.is mājas bija celtas agrāk, vizuāli greznākas, arī pagalms izveidots līdz galam, proti, slēgts, ar plašu, caurbraucamu vārtrūmi. īsta valsts valstī.

Interesanti, vai Ģirts joprojām mitinās Mihailova klīnikā vai varbūt jau atgriezies mājās. Nav jau tā, ka viņu tas briesmīgi interesētu, tomēr…

- Līzbet, par ko aizdomājies? - Kārlis viņu atsauca īstenībā. - Ejam! Mūs gaida. Vīri būs badā nomiruši, kamēr mēs te skaistumlietas pērkam…

- Kurš nu vaimanātu, pašam vien viss noderēs, - Grāfa un Rūsas apgulētais dakteris Arvis Konrāds, saldi aizmigušo Rokiju uz rokām turēdams, izrausās no aizmugures sēdekļa. - Un jūs, spalvainie miega lāči, nenāksiet?

Hospitālieši atbraucējus sagaidīja ar sajūsmas saucienu: nu ta‘ beidzot!

- Līzbetiņ, ienāc lielajā istabā! - ģenerālis Bass sakampa Annu aiz mēteļa piedurknes un ievilka blakus telpā. - Tas koka klucis mūs neklausa!

Anna Elizabete uzreiz saprata, kas par problēmu.

Viltīgais ēdamgalds bija attāls radinieks Bergu nama lielajam, greznajam vēlīnā baroka stila viesību galdam, kas bija izgatavots 18. gadsimta vidū vai beigās, paredzēts divdesmit četrām personām un kopā ar citiem Bergu dzimtas īpašumiem tika nodots no paaudzes paaudzei.

Šis, lai gan veiksmīgs atdarinājums un stilistiski līdzīgs, bija daudz mazāks. Pūču Mājā lielais galds arvien stāvēja izlaists pilnā garumā. Tikai retais zināja, ka to panāk, reizē nospiežot divas koka rozes, kas atbrīvo galveno mehānismu, ļauj atbīdīt galus un ievietot vidus plāksnes.

- Kā tu to izdarīji? - pēc krietna brīža, ienācis istabā un ieraudzījis veco, līkkājaino draugu izstiepušos divreiz garāku, Miks vaicāja Annai.

- Viltīgi, - viņa atsmaidīja un norādīja uz mazu, plakanu bieza, brūna papīra turziņu galda vidū. Papīrs izskatījās sens. - Un saņēmu balvu.

- Kas tas ir, un kas tur iekšā? - Kaķītis ieinteresējās.

- Kas iekšā, nezinu, bet tas izkrita no kreisās kājas augšējā iedobuma. Kad slēdzamais mehānisms atbrīvoja bīdāmo sliedi, tā paslīdēja uz priekšu, niša atvērās un noslēpums izvēlās uz grīdas.

- Bet…

- Pirms tu vaicā, vai tur nepalika vēl kas, - nē. Mēs cītīgi pārbaudījām, iztaustījām un pat izbakstījām ar adāmadatu. Tur nekā vairs nav. Protams, vēlāk varam palūgt Egonu, lai pārbauda mēbeli ar smalkiem aparātiem, bet šobrīd vislabāk būtu klāt galdu un sēsties pie vakariņām.

- Bet es gribu redzēt, kas sainītī! - Miks nepacietīgi iesaucās. - Manā galdā! Mierīgi stāvēja te piecus gadus, kautrīgi klusēja, nevienu neaiztika, bet izrādās, re, kādus noslēpumus glabājis! Pavisam līdzās.

- Līzbet, Mikam taisnība, taisām vaļā! - cits caur citu sauca istabā sanākušie vakariņu dalībnieki. - Ēdīsim vēlāk. Interesanti taču…

Sainītī bija divi plati zelta laulību gredzeni, sudraba kris-tāmķēdīte ar Jēzuliņu, sidraba kaklasaites adata ar ģerboni un iegravētiem burtiem A. V. un skaitli 1936 un sīka izbalējusi fotogrāfija nelīdzeni apgrieztām malām.

- Ļoti iespējams, atdalīta no sešu vai četru momentfoto bloka - agrāk tādi bija populāri, - Anna saudzīgi paņēma kartīti pirkstos un pacēla tuvāk gaismai.

Bija jaušams, ka tajā iemūžināta cilvēku grupa, taču izmērs, laiks un nestabilā fotoķīmija bija darījuši savu. Sejas gandrīz izgaisušas.

Toties fotogrāfijas otrā pusē uz sadzeltējušā, porainā papīra ar parasto zīmuli vieglītēm uzšvīkāts: “Te mēs bijām laimīgi. Valtenbergi. 1941., jūn.”

Atkal karalaika atbalsis? Annai kļuva nelāgi, iztēlojoties, kas noticis ar šiem cilvēkiem un kāpēc viņi savas ģimenes relikvijas uzticējuši tik nedrošai slēptuvei kā koka galda kāja. Varēja taču sadegt, varēja salūzt, varēja sabumbot kopā ar māju… Bet, nē. Nesadega, nesalūza un bojā neaizgāja.

Un no visiem iespējamajiem galda pircējiem tam bija jābūt tieši Mikam Kaķītim, un tieši viņai, Annai, vajadzēja atrast slepeno mehānismu…

- Palūk vien, kas te! - Egons Dambergs, palielināmo stiklu uz deguna uztupinājis, gaismoja gredzenu iekšpusi ar eksperta lukturīti, kam bija maināms gaismas stara platums un intensitāte.

Gredzenu iekšpusē lasāms dubultgravējums: “RV'v’LV 01.01.1915.” un “AV^NV 09.09.1939.” Līdzīgs ieraksts bija uz kristāmkrustiņa muguriņas: “Agnese Lote 17.05.1940.”

- Nekad nekas nenotiek nejauši… - Anna Elizabete klusu nomurmināja, taču puišu vērīgās ausis bija dzirdējušas.

- Līzbet, nesaki, ka mēs tagad meklēsim šos mistiskos Valtenbergus? - Miks pavaicāja.

- Mēs ne. Es - ļoti iespējams. Bet varbūt tas būs gards kumosiņš vecmāmiņai Annai Rozei.

Savādais atradums visus bija saviļņojis. Klusums ieilga.

Atceroties pašu piedzīvoto ar kauliem, lādēm, bēniņos glabātiem koferiem, arhīviem un rokrakstiem, no mājas pagraba ejām izraktām četrdesmito gadu kinohronikām, Anna Elizabete nespēja un pat nevēlējās iztēloties, kurp varētu aizvest šis trauslais dzīpariņš, ja to sāktu šķetināt.

Bet vai tas būtu jādara viņai?

- Labi, mīļie, lai nu vēsture, kur vēsture, bet mēs dzīvojam tagadnē, un šovakar es gribu ēst kā vecs vilks! - ģenerāļa Kārļa Basa možā balss atgrieza visus šodienā.

Ātri uzklājuši galdu, visi cieši ap to sasēdās, taču ierasto bravūrīgi draisko jautrību bija nomainījis mulss svinīgums. Veikalā pirkts tipveida galds ir tikai galds, turpretī mēbele, kas ilgus gadus sevī nesusi šādu vēstījumu, jau ir personība.

- Es vēlētos uzsaukt pirmo tostu par šiem A.V., L.V. un Agnesi Loti, lai kas un lai kur viņi tagad būtu! Par viņu piemiņu! - stingri noteica ģenerālis Guntis Boze un pacēla glāzi Basa ūpenītes.

Pārējie klusējot viņam pievienojās.

- Un nu atpakaļ pie mūsu lietām!

* * *

- Kas mums ir? Kurš sāks? - Boze pabungāja pa galdu.

- Es! Man daudz jaunumu! - Dambergs kā skolnieks pacēla roku, likdams klātesošajiem pasmaidīt. Mulsais klusums atkāpās. - Bet jūs ēdiet, ēdiet…

Damberga jaunumi tiešām bija interesanti, taču ne visai labi savietojās ar laipno mudinājumu: “Ēdiet, ēdiet.”

Rūpīgi pārbaudot Maigas Lācītes galvu, eksperti konstatējuši, ka nāve varētu būt iestājusies divas, pat trīs dienas pirms atrašanas. Laikapstākļu specifika - auksts, sauss, sniegs, ledus garoziņa - ļāvusi tai labi saglabāties nesabojājoties. Pie nelielā, it kā apgrauztā kakla stumbeņa pieķērušās skujas, priežu mizas drupačas un svaigi sveķi.

Atcerējies dežūrdaļas ziņojumu par Pierīgā avarējušo kokvedēju, kurā ietriecies autotreilers - tas pats, kas veda melno džipu, ar ko notriekts aklais vīrs, Egons nolēmis to pārbaudīt un salīdzināt rezultātus. Un…

- Tās bija Lācītes asinis? Uz kokvedēja? - ievaicājās Anna Elizabete.

- Jā. Turklāt tās atradās dīvainā vietā - tikai aizmugurējā labajā stūrī. Uz baļķiem, uz vienas no lielajām dzelzs ribām un uz vairākām tērauda trosēm. Pagaidām nav skaidrs, kā tās tur nonākušas. Toties ir aptuvena nojausma par avāriju uz Pierīgas apvedceļa. Acīmredzot kokvedēja šoferis tādu vai citu iemeslu dēļ nav varējis savaldīt stūri, smagais sastāvs daļēji noslidējis no ceļa un tā arī palicis. Dīvaini gan, ka nebija iedegtas ne avārijas gaismas, ne gabarīti, nebija arī brīdinājuma trīsstūra vai gaismas zižļa. Vadītājs Ilmārs Rūsis no notikuma vietas aizbēdzis. Vai, iespējams, hospitalizēts. To mani puiši vēl pārbauda. Aizbēdzis arī otra smagā auto vadītājs Sergejs Kazāks, kurš ar treileri ietriecies tieši kokvedēja aizmugurē, kas izskaidro Maigas Lācītes asinis un audu daļiņas uz evakuatora priekšējā bampera.

- Interesanti, kāpēc šim bija jāmūk, ja tā nebija viņa vaina, - Juris Grīslis ieprātojās. - Nakts, slikta redzamība, stāvošs autiņš bez avārijas gaismām un zīmēm… Mierīgi varēja izsaukt cēpīšus, noformēt negadījumu, un vainīgs būtu tas, kurš no notikuma vietas aizbēdzis. Ja nu vienīgi…

- Tieši tā, ja nu vienīgi pašam svila pēdas, - Dambergs pasmīnēja. - Tā vien rādās, ka šis Kazāks ir interesanta persona - tāds kā nogrēkojušos autiņu izvadītājs. Kuru uz Krieviju, kuru uz Rumbulu, kuru rezerves daļās vai zem preses. Mja, un ar to MG 007 džipu tā zīmīgi sanāca…

- Paga, ja tas ir tas Kazāks, kuru es domāju, tad man ar viņu veci rēķini kārtojami! Viņš man ir vienu laipnību parādā, - ģenerālis Bass iesmējās. - Jūs tikai viņu atrodiet, lai mēs varam iedzert kafiju un atcerēties deviņdesmitos.

- Nospertais apvidnieks? - Kaķītis pasmīnēja.

- Tas pats, mīļais, - Bass pamāja. - Kazāks čiepa, Kazāks arī nolika vietā.

Visi sāka skaļi smieties. Stāsts par ģenerālim (toreiz pulkvedim) Basam nočiepto Volvo džipu bija folklorizējies, un to tēti poliči pirms gulētiešanas stāstīja bērņukiem, bet pasniedzēji - Policijas skolas audzēkņiem. Morālīte vienkārša un skaidra kā asara: pirms zodz, paskaties, ko un kam.

- Ja drīkst, es turpināšu, - lēni un ar garšu iemalkojis ūpenīti, Dambergs nokrekšķējās. - Tas vēl nav viss.

- Nu, nu, ko vēl tādu kreptīgu tu mums esi sarūpējis? -Boze, ar jautru smaidu acu kaktiņos, omulīgi ievaicājās.

Brīdi klusējis, Egons ievilka elpu un, cenzdamies neizrādīt emocijas, noziņoja: šorīt no rīta Purvāju pagastā, 20-25 kilometrus no galvas atrašanās vietas, šosejas malā, koka apakšējos zaros uziets saplosīts sievietes līķis bez galvas. Iespējams, ilgstoši vilkts pa zemi, vai arī vainīgi meža zvēri.

- Ārprāts… - Anna izdvesa. Viņai sametās nelabi.

Nu nebija Maiga Lācīte ne mīļa, ne sirsnīga, taču tādu nāvi gan viņai neviens nebūtu vēlējis.

- Paga, paga, bet kāpēc koka zaros? - ģenerālis Bass paliecās uz priekšu.

- Redz, tas, lūk, ir interesanti, - Dambergs nokremšļojās. - Reizē ar līķi atrasta tērauda trose ar dubultāki, ar kādu parasti stiprina lielgabarīta vai ļoti smagas kravas. Varam puslīdz droši pieņemt, ka tā ir no kokvedēja, tur dažu trūka, iespējams, tāpēc krava sakustējās un auto ieslīdēja grāvī.

- Kā tad sanāk: Lācīte nejauši gadījusies ceļā kokvedē-jam, palikusi bez galvas un aizbraukusi tam līdzi pavizināties cauri diviem pagastiem? Bet kāpēc suņi neatrada pēdas? - kinologs Viktors bija neizpratnē. - Un, galvenais, kāpēc viņas galva palika guļam Mežāju grāvī?

- Tu arī proti - pa sāpīgāko vietu, - Dambergs noburkšķēja. - Vienas dienas ir par maz, lai rastu visas atbildes.

Rīt no tiesu mediķiem būs sekcijas rezultāti, no kriminālistiem - viss iespējamais par āķiem, trosēm, kokvedējiem un autotreileriem. Abi šoferi izsludināti meklēšanā. Man viss.

- Tu esi zvērs! - Kaķītis uzslavēja draugu. Un ar acs kaktiņu pamanīja - Anna uzvelk gaisā jautājuma zīmi un Egons mēmi atbild: jā.

Ko tad tas nozīmē?

- Ja Egons ir beidzis, tālāk mēs ar Kārli, - Anna Elizabete piecēlās un no palodzes paņēma biezu mapi. - Mēs šodien mazliet parosījāmies, dažu labu apciemojām, un, lūk, kas sanāca. Mežāju ļaudis, īpaši vecie, kuri dzīvo nomalēs, tālāk no centra, jau labu laiku sūdzas, ka gan viņiem piederošajos mežu nogabalos, gan tālāk Mežvidu, Purvaines, Melnpils un Eglaines mežos kāds rūpnieciski zāģē kokus. Vietējie mežziņi rausta plecus, sak’, nevienai firmai vai komersantam nekādas atļaujas nav dotas, taču mežs izretinās, un koki brauc prom, īpaši naktīs. Tad pie apvāršņa spīdot elles ugunis kā kosmosa kuģiem un tālumā dzirdama baisa rūkšana.

- Ja tuvāk realitātei, apkaimes mežos uzdarbojas melnās brigādes, īsti nav skaidrs, viena vai vairākas, - rezumēja Kārlis. - Un nu es pārkāpšu vecumveco teicienu par mirušajiem labu vai neko… Mūsu dārgā aizgājēja Maiga Lācīte bija tas cilvēks, kurš šos laupītājus atbalstīja un piesedza. Jā, es apzinos, ka tas ir vairāk nekā nopietns apvainojums, un esmu gatavs savus vārdus pierādīt gan ar ekrānšāviņiem no pagasta ziņu vietnes komentāru sadaļas (labi, tā ir anonīma, bet tomēr!), gan ar vairāku Mežāju iedzīvotāju liecībām -viņi savām acīm redzējuši Lācīti slājām pār laukiem kopā ar melnajiem zāģeriem un plātāmies ar rokām, rādot, ko, cik un kur… Un vēl… Egons palūdza pārbaudīt pie Gunas Švānes atrastos Maigas Lācītes datora, e-pastu un soctīklu loginus un paroles. Pārbaudīju. Darbojas. Dators gan, cik saprotu, bez pēdām pazudis. Ak jā, Guna velti apgalvo, ka es kaut ko varētu zināt par salūzušā klēpj datora cietni. Lai nu kuram, bet man tā nav. Toties Lācītes inbox un gmail e-pasta vēstulēs gan atradu daudz interesanta - te būs svarīgākās izdrukas, pārējo var apskatīt virtuāli. Paroles, protams, nomainīju, lai kādai ziņkārīgai būtnei neienāk prātā kārtējo reizi palodāt un varbūt pat kaut ko uzrakstīt…

- Kā tā? - Miks ieurbās Kārlī ar skatienu. - Uzrakstīt?

- Tieši tā, uzrakstīt. Izskatās, ka mūsu dārgā sekretāre Guna bijusi itin labi informēta gan par priekšnieces romantiskajām kaislībām iepazīšanās portālos, gan viņas mazo koku naudas rūpaliņu un gluži vienkārši Lācīti šantažējusi, pieprasot savu daļu un atteikuma gadījumā draudot nosūdzēt visiem pēc kārtas: sākot no ģenerāļa Basa, beidzot ar knābi un dzelteno presi. Viņai pat pieticis nekaunības rakstīt Lācītei uz tās privāto e-pastu, precizējot maksājamās summas un laikus. Bet trakākais - aizvakar, divas dienas pēc Lācītes nāves, no viņas privātā e-pasta kāds nosūtījis vēstuli adresātam vārdā Husis. Rau, cik amizants tekstiņš:

“Es zinu, ko jūs izdarījāt, taču klusēšu, ja bizness turpināsies. Piektdien Melnpils Kultūras namā karnevāls. Būšu pie bāra - Dāma Sarkanā. Atnesiet avansu, un izrunāsim turpmākos sadarbības noteikumus.

Ja ne, sestdien policija saņems informāciju.”

- Ja tā bijusi sekretāre Guna Švāne, viņa nav pie pilna prāta! - iesaucās Boze. - Tas bābietis taču sev parakstījis nāves spriedumu!

10. nodaļa. Baltais saraksts

Ceturtdiena, 11. janvāris, nakts Rīga, Hospitāļu iela

- Nolemts, rīt uz karnevālu! - ģenerālis Kārlis Bass noducināja un smīnīgi paraudzījās uz pārējiem. - Gara acīm jau redzu: vienkāji pirāti, izbadējušies vampīri ar Drakulu priekšgalā, un, protams, Melnā Dāma, kā pieklājas atbilstoši Melnpils senajai leģendai.

Anna Elizabete skaļi iespurcās. Ģenerāļa akmenscietajā sejā nenotrīsēja pat ūsu galiņš.

- Krusttēv, saki, ka tu joko! Kādi pirāti, kādi vampīri?! -Miks neviltotā izmisumā iesaucās. - Mums melno džipu banda uz kakla un vēl tā galva…

- Tieši tāpēc, tieši tāpēc… - ģenerālis turpināja. - Lai vienai galvai nepievienotos otra, mēs tur rītvakar būsim. Visi vai ne visi, bet būsim. Tad tu, Kārlēn, saki, ka tajos e-pastos viņa vairs iekšā netiks? Tas ir droši?

- Tikpat droši kā Grāfa zobos, - uzrunātais nosmīkņāja.

Nebija redzēts, ka Grāfs kādam kaut ko būtu atdevis. Izņemot Annu un Kārli, protams.

- Lieliska ideja, pilnībā atbalstu! - ierunājās līdz šim klusējušais ģenerālis Guntis Boze. - Iespējams, tā mums izdotos pielikt punktu šai galvas lietai. Tad nu tā, meklējiet kostīmus, Anniņa palīdzēs, un brauciet uz balli! Jā, un vilku arī paņemiet līdzi, lai Sarkangalvīte pa kluso nenomiedz Mednieku.

Kaķīša vīri saskatījās, noplātīja rokas un padevās.

Ja reiz balle, tad balle…

- Labi, tālāk! Kas jauns melno džipu lietā? - Bozes balss kļuva cieta.

- Aizturējām visu baru. Pusi dienas runājāmies gan ar labu, gan… no sirds. Šo to uzzinājām, būtu uzzinājuši vēl, taču ieradās Pans Muhovskis un ar lielu ķērkšanu nabaga bērniņus atbrīvoja, lai rātni pie rociņas aizvestu mājiņās pie mīlošajiem tētiņiem un māmiņām, - paironizēja Grīslis.

- Pats Pans Muhovskis? - Bass izbrīnījās. - O, tad jau tur dālderi ripo!

Profesionāļu aprindās viņu dēvēja par Sātana advokātu. Puspolis Georgs Muhovskis uzņēmās visbezcerīgākās lietas, lai cauri juridisko paragrāfu džungļiem izvilktu tās līdz uzvarai tiesas zālē, lielāko nelieti un maitasgabalu nomazgājot un nopulējot spožāku par saulīti.

Ģenerāļa Basa un mežājnieku ceļi ar Muhovski bija krustojušies Arņa Akmeņa lietā - viņam bija izdevies šo varmāku un slepkavu līdz tiesai izbrīvēt no cietuma pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu, taču dārgais aizstāvamais turpināja ļaundarības, un kādā brīdi Likteņlēmējam bija par daudz: Akmens, bēgot no policijas, nositās.

Panam Muhovskim zaudēto honorāru atlika vien ierak-stīt skurstenī.

Un nu Georgs Muhovskis iesaistīts politiskās partijas Mājai un Ģimenei valdes locekļu atvašu glābšanā no pašu visatļautības radītajām sekām! Tas nozīmē - ļauj tikai viņam vaļu, un izrādīsies, ka vecais, aklais vīrs pats labprātīgi izda-i ijis pašnāvību, palecot zem četru auto riteņiem, bet Sergejs Kazāks automašīnu MG 007 ir nozadzis un vedis prom pats uz savu galvu.

- Vai no tiem izlutinātajiem puņķutapām izdevās uzzināt arī ko jēdzīgu? - Boze taujāja. Viņam bija pavisam drūms noskaņojums. Un nelāgas priekšnojautas.

- Šis tas noderīgs bija gan, - sarunā iesaistījās Ritvars Zariņš. - Noskaidroju, ka viņiem tur ir Garais, Tievais, Resnais, Šakālēns, Žurka, Čūska, Zemene, Fellīni, Šāvējs un Ērglis. Divi pēdējie laikam tie krutākie, jaunākie aizturētie viņus piesauca ar tādu izteiksmi sejā un balsī, kā bērnībā darījuši visi sīci: “Ja tu neliksi mani mierā, atnāks mans tētis/ mamma/brālis/māsa un tev sados!” Vēl uzzināju, ka viņus nav vēlams “kaitināt un apbižot”, jo mīļbērniņu māmiņas un tētiņi strādājot tādās vietās, no kurienes pietiekot piezvanīt, kur vajag, un turpmāko darba dzīvi varēšu vai nu patrulēt ielās, vai slaucīt lapas. Ja vispār vēl strādāšu…

- Cik sirsnīgi! Es gan domāju, ka par saviem ļaudīm lemju pats, - Boze uzjautrināti paraustīja uzaci. - Taču izrādās - mani vada kā marioneti!

- Nu šajā sakarā arī man ir kāds stāsts, - ierunājās Juris Grīslis. - Šodien ēdnīcā pilnīgi nejauši sastapu studiju biedru Māri Miķelsonu no cēpīšiem, un starp diviem desertiem viņš man pavēstīja izpētes vērtu lietu. Zinājāt, ka eksistē tāds baltais saraksts, kurā iekļautās automašīnas netiek ne apturētas, ne aizturētas vai pārmeklētas, lai kādi būtu apstākļi?

- Tā, tā… no šīs vietas sīkāk! - ģenerālis Boze pavēlēja.

- N-nu… tas esot elektronisks fails ar to auto numuriem. Tās apstādinot, pieklājīgi jāpasveicina šoferītis un jāļauj braukt tālāk, jo mašīna pieder vai nu “attiecīgajiem” cilvēkiem vai viņu tuviniekiem. Tad, lūk, šajā sarakstā pēdējā laikā ieviesti papildinājumi - virkne melnu apvidus auto, kuru reģistrācijas dokumentos minēti pavisam citu per sonu vārdi nekā pie stūres sēdošajiem nekaunīgo ģīmju īpašniekiem, kuri nereti ir nepilngadīgi. Pēc liecinieku teiktā, šie auto vairākkārt bijuši iesaistīti negadījumos, taču protokoli nekad vai gandrīz nekad nav sastādīti, tieši pretēji, ja incidentos bijuši cietušie, tie pēc pāris dienām pretenzijas atsaukuši un iesniegumus paņēmuši atpakaļ.

- Grīsli, tu taču saproti, ka tavam draugam tas viss būs jāizstāsta vēlreiz un oficiāli? - Boze bija niknumā nobālējis. Viņam raustījās vaiga muskulis.

- Protams, viņš ir gatavs tikties. Kad vien teiksiet, - Juris Grīslis nopietni apstiprināja. - Taču tas vēl nav viss. Māris Miķelsons bija tas policists, kura ekipāža pēc aculiecinieku izsaukuma pirmā ieradās notikuma vietā Brīvības ielā, kur tika sabraukts aklais vīrietis. Noklausījušies situācijas izklāstu un pierakstījuši liecības, viņi jau devās atpakaļ uz bāzi, kad pārinieks ierosinājis ieskriet tuvējā kafejnīcā iedzert kafiju. Tur, ārpus dienesta auto, Mārim silti jo silti licis pie sirds ātrāk aizmirst šo notikumu - kādu laiku paturēt atvilktnē un pēc likumā paredzētā laika atrakstīties. Jo, raugi, esot daži cilvēki, kurus nav vēlams aiztikt, traucēt un apgrūtināt ar protokoliem un aicinājumiem ierasties sniegt paskaidrojumus… Māris noklausījies, pateicis paldies par brīdinājumu, bet izdarījis pa savam. Un nākamajā dienā saņēmis rājienu no priekšniecības par paviršību darbā…

- Tas taču ir kaut kāds murgs!!! - Boze pielēca kājās.

- …bet tajā pašā pēcrājiena vakarā, mājās braucot, viņa autiņam pakaļā ieskrējis noplucis busiņš bez numura zīmēm, krietnu gabalu stūmis pa šoseju uz priekšu, tad nozudis sānieliņā. Māris otrā rītā par notikušo runājis ar l iešo priekšnieku, bet tas atteicis: dežūrdaļas notikumu žurnālā incidents nav reģistrēts, tātad nekā tāda nav bijis, lai nu viņš nemēģinot savu šofera neprasmi nogāzt uz citiem, bet labāk nomazgājot ekipāžas auto, bērni uz tās jau ģīmjus zīmējot, - Grīslis aizelsies iemalkoja ūdeni.

- Un? - Miks Kaķītis nepacietīgi paklaudzināja pa galdu ar pirkstu kauliņiem.

- Uz viņu dienesta auto bagāžnieka putekļos bija vārds: Nomierinies! Te būs fotogrāfija, - Grīslis pavērsa pret sēdētājiem viedtālruņa ekrānu.

Likās, policijas priekšnieku ģenerāli Gunti Bozi ķers trieka - viņš bija piesarcis kā pārgatavojies tomāts, pārskaities kā sakaitināts vērsis, un vienīgais, kā vēl trūka, - lai viņš sāktu ar kāju nagiem kārpīt zemi.

- Gunti, nomierinies! - redzēdams, ka situācija kļūst nekontrolējama, Kārlis Bass smagi uzlika roku bijušajam audzēknim uz pleca. - Tikai mieru! Ja viss ir tā, kā Grīslis stāsta, te dusmas nelīdzēs. Nepieciešama gudra spēle, lai viņi iekristu paši savās lamatās. Un tad mēs viņus…

- Mja, - Boze norūca un uzelpoja. - Labi. Kas vēl?

- Miķelsons lūdza pajautāt, vai būtu iespējams pārnākt darbā uz mūsu nodaļu. Esot dzirdējis labas atsauksmes un tur vairs nespējot palikt.

- Kaķīt, ko tu saki? - Boze pavērās uz sadrūmušo pulkvežleitnantu.

- Neko. Domāju par tautas pasakām un pūķiem, - uzrunātais īgni atņurdēja.

- Par kādiem pūķiem? Tev laikam atkal drudzis? - ģenerālis tikai tagad pamanīja Annu Elizabeti uzjautrināti smīnam. - Vai es vēl kaut ko nezinu?

- Miks bija domājis varoņpasakas par pūķiem, kuriem nocērt vienu galvu, bet vietā izaug trīs, sešas, deviņas vai pat divpadsmit jaunas.

- Hmm, pūķi… Patiešām. Tikai šiem daudzgalvainiem ar zobenu nepietiks, vajadzēs smago artilēriju. Bet par to čali, Kaķīt, padomā gan. Apskaties, pārbaudi. Kas zina, varbūt sanāk lietaskoks.

- Mhm, divi jau sanāca, - Miks izspieda caur zobiem. -Lietaskoki…

- Es tevi saprotu. Dzīvē notiek visādi, bet vai tāpēc pārstāt ticēt cilvēkiem? Turklāt ne vienmēr ir tā, kā izskatās. Varbūt mēs kaut ko par viņiem abiem nezinām.

Anna iesāņus vēroja Miku, viņa puišus un ģenerāļus. Viņi abi - protams, pusstudents Mārtiņš Ploķis un Negantais Valdis Āmurs, Egona Damberga dienesta biedrs.

Kā jau Miks bija paredzējis, Mārtiņš pēc atgriešanās no ceļojuma pa apreibinošo vielu pasauli un izrakstīšanas no slimnīcas policijā neatgriezās, bet pārorientējās uz advokatūru. Mēļoja, ka esot redzēts ejam uz darba pārrunām pie paša Pana Muhovska.

Savukārt Valdis Āmurs ar ģimeni pirms dažām dienām vienkārši pazuda… Izstāstījis kolēģiem savu dilemmu par lielu (Pērkona) naudu uzņemties aizbildniecību pār pieciem Rudītes māsas un brāļa bērniem, kamēr vecāki atrodas cietumā,nākamajā rītā atsūtīja SMS ar ziņu, ka saslimis, un izgaisa. Mājās nav, telefonu neceļ.

- Neko nesolu. Pārbaudīšu, - Miks sausi noteica.

Ap dūšu bija pretīgi. Galu galā viņš pats taču bija tas, kurš uz savu galvu piedāvāja Āmuram darbu Smago noziegumu nodaļā; viņš bija tas, kurš, zinot Egona Damberga nesatricināmo uzticību un godīgumu, to pašu sagaidīja no vīra, kurš bija tik daudz pārcietis un piedzīvojis.

Tik stulbi iekrist uz līdzjūtību un apbrīnu par datorpras-mēm! Un ko nu, kad visu uzzināto un apkopoto šis pats vīrs var lieliski izmantot savās interesēs un viņi tur neko vai gandrīz neko nevar izdarīt?

- Egu… kas ar pieejām mūsu datubāzēm? - sevi nīzdams, Miks pavaicāja.

- Vecie ceļi bloķēti. Visiem mūsu datoriem jauni logini un paroles. Izsludināju vispārēju profilaksi.

Kaķīša asais skats pamanīja Egona, Annas un Mazā Kārļa sasmaidīšanos.

Tātad viņi par to runājuši jau agrāk un, paredzot iespējamos riskus, veikuši pretpasākumus. Tos pašus, ko viņš nupat ierosināja kā operatīvo novitāti. Nē, nudien, jāsāk nopietnāk apgūt datorlietas, citādi var par galīgu muļķi palikt!

- L-labiii… - ģenerālis Boze draudīgi nosēca, ar smagajām dūrēm atspiedies pret ceļgaliem. - Labi. Ja viņš grib karu, būs karš. Un nelīdzēs ne Mušpapīrs, ne baltie saraksti. Man ir pašam savs saraksts, melnais…

Tā izklausās solījums, kuru ignorējot var vainot tikai sevi.

* * *

Ceturtdiena, 11. janvāris, pusnakts Rīga, Skanstes masīvs

Naksnīgā apspriede turpinājās trešo stundu.

- Kungi, mums ir jākonsolidē visi resursi, jāapvieno visi spēki. Partijas reitingi katastrofāli krīt, publicitātes nav, vai arī tā ir negatīva. Mums vajag jaunu elpu, jaunu darbības programmu, kas reflektētu plašās tautas masās. Jaunus varoņus. Un, galu galā, jaunus sabiedriskās domas ietekmēšanas līdzekļus. Ja nevar tikt galā ar loģiskiem argumentiem, jāķeras pie citiem līdzekļiem. Tāpēc vārds… Ērglim.

- Tātad beidzot esat gatavi uzklausīt, kas man sakāms? Nesen atgriezos no… konferences, un jāteic - mums ir ļoti daudz ko mācīties no kaimiņiem. Piemēram, lētāk un vienkāršāk, nekā dibināt jaunus medijus, kārtot licences un apraides tiesības, ir izveidot virkni specializētu veblapu ar reālā laika komentēšanas iespējām, pieņemt maiņu darbā pusduci sociālo tīklu menedžeru, kuri jau esošajos soctīklu kontos nodrošinātu 24 stundu uzraudzību, veidotu jaunus lietotāju profilus, reaģētu uz jautājumiem un komentāriem, bet klusuma brīžos rosinātu tēmas un diskusijas. Tā ir daudz lētāk, īpaši ja visi strādā vienuviet. Kas tad ir vajadzīgs: dators, guļvieta, kafija un tualete! Lēti un nikni. Pēc šī principa strādā kaimiņi.

* * *

Ceturtdiena, 11. janvāris, nakts Rīga, Hospitāļu iela

Beidzot dzīvoklī bija palikuši tikai pūčmājnieki.

Abi Kārļi, Lielais un Mazais, nolēmuši ievilkt plaušās svaigo Rīgas gaisu, izgāja naksnīgā pastaigā ar lielajiem suņiem. Mazulis Rokijs, piebāzis pilnu punci ar visādiem labumiem, jau saldi krāca.

Anna un Miks, virtuvē mazgādami traukus, ar pusausi klausījās, kā dzīvojamajā istabā dakteris Konrāds pa telefonu dod norādījumus Ievai, kura bija atstāta Pūču Mājā par vecmāmiņu palīdzi un Sniega karalienes pieskatītāju:

- Apēda putru, izdzēra tēju un tagad guļ? Tas labi, tad nemodini… Bija piecēlusies un meklēja mani? Tā arī teica? Ak, meklēja sprogaino? Prasīja spoguli un lūpukrāsu? Arī labi, tad jau būs dzīvotāja… Ā, tev Kārlis zvana? Tad atā, atā, visiem arlabunakti!

- Viņam tas meitietis iepaticies, - Anna Elizabete lika skapītī noslaucītās krūzītes.

- Ei nu, nevar būt! Viņa taču ir divreiz jaunāka! - Miks neslēpa izbrīnu.

- Un kas no tā? Man, piemēram, ļoti patīk ģenerālis Bass, - Anna kacējās.

- Ak tā? Patīk ģenerālis, bet apprecējies ar mani? - Kaķītis viņu cieši apskāva.

- N-nuuu Basa kungs izrādījās jau aizņemts, - viņa iekoda vīram degunā.

Labi audzināts džentlmenis, turklāt disciplīnas cilvēks būdams, Kaķītis stoiski pacieta koslīgo uzbrucēju, nodomādams: visam savs laiks!

Miks bija labā omā: šīvakara draudzīgā apspriede daudz ko bija salikusi pa plauktiņiem. Vismaz bija skaidrs, ar ko rīt sākt. Un vēl: viņš ļoti priecājās par Annas Elizabetes klātbūtni šeit, mazajā Hospitāļu ielas dzīvoklītī. Jau krietnu brīdi viņam te vienam nepatika uzturēties, un, ja spiestā kārtā nācās pārnakšņot, Miks nevarēja aizmigt, visu nakti skatījās filmas, bet no rīta darbā mira nost.

- Zini, tu varētu līdz pirmdienai pavaļoties un Lielajā Mājā nerādīties, - pie ārdurvīm atvadoties bija noteicis lielais šefs Boze. - Tā teikt, daktera Konrāda stingrā uzraudzībā tikt galā ar drudzi, klepu un miega badu. Man rītdienai padomā nepopulāras lietas, labāk, lai tevis tur nav.

Kaķītis grīni nosmīnēja vien.

Viena netīkamā lieta attiecās uz Melnpils policijas pārvaldes priekšnieku Jūliju Paulānu, kurš pēdējā laikā bija sācis izturēties kā mazformāta imperators, pārvēršot dienestu par savu privāto uzņēmējdarbību: vienpersoniski izlēma, uz kuru izsaukumu braukt un kad neatmaksājas tērēt degvielu, kuru cilvēku glābt, kuru ne, kuru iesniegumu pieņemt un izskatīt, kuru norakt atvilktnē…

Cilvēki kurnēja, rakstīja sūdzības un komentārus, bet Paulāns jutās droši. Līdz brīdim. Līdz rītdienai…

Otrs pārsteigums pēkšņas pārbaudes veidā gaidāms šoseju karaļu šefam pulkvedim Audrim Putniņam, par kura padoto darba metodēm sen krājās biezas mapes. Nu vadzis bija lūzis: ka tik putniņam negadās lidot vai tikt būrītī.

Mjā, un bija arī trešā lieta: Boze bija apsolījis nosūtīt neuzkrītošu novērotāju grupu uz Valda Āmura māju Olainē…

- Līzbet, ko saki - vai Lācīte tiešām bija iejaukta kreisajās koku zāģeru lietās?

- Dīvaini, ka tu par to ierunājies tieši tagad - tikko prātoju to pašu. Vēl pirms gada es būtu teikusi: nē, šaubos, diez vai, viņa uz to nav spējīga, kāds viņu apmelo, - bet šodien viss var būt. Viņa pēdējā laikā bija ļoti pārvērtusies, un nedomāju, ka tur pie vainas slinkums vai romantiskie meklējumi. Ja pieņemam, ka Švāne viņu šantažēja, tam bija nepieciešams nopietns pamats. Ko viņa zināja, ka bija spējusi izsūkt priekšnieci sausu, liekot tai pārdot mēbeles, traukus un apģērbu? Un kas notiktu brīdī, kad Lācīte vairs nespētu maksāt? Guna viņu nodotu?

- …visticamāk, tā, - no priekšnama atskanēja aizelsusies Mazā Kārļa balss, un virtuvē, līksmi astes luncinādami, iejoņoja apsnigušie Grāfs ar Rūsu.

- Beidzot ziema? - Anna palūkojās laukā pa logu. Sniga lielām, mīkstām pārslām. Lēni un svinīgi kā Ziemassvētku filmās. Pēkšņi tā sakārojās pastaigāties pa naksnīgo piesnigušo Rīgu, taču, paraudzījusies uz žāvaino, atkal sasārtušo Miku, viņa saprata - šī nav tā reize.

Bet kur tad ģenerālis?

- Nāk, nāk, - pamanījis Līzbetes raizīgo skatienu, nosmaidīja Kārlis.

- Jau atnāca, - pār slieksni pārbumsījās divi smagi zābaki. - Ja jūs, mīļie jaunieši, zinātu, cik laukā skaisti! Tāda romantika kā skatu kartītēs. Pat negribēju nākt iekšā, tik stāvēt un sapņot. Kā bērnībā… - Bass jūsmoja.

- Bet mēs spriedām… - Miks iesāka, taču dabūja sparīgu dunku ribās un niknu mīļotās dzīvesbiedres acu skatu.

ļāzina taču, kad ko teikt, kad ne!

Tik jaukā naktī līķi var pagaidīt.

- Ko jūs spriedāt? - atmiņu mirklis bija garām.

Ģenerālis atkal zirgā.

- N-neko, neko, - Anna Elizabete centās glābt situāciju.

- Līzbetiņ, nemāni mani, vecu okšķeri! Jūs atkal runājāt par darbu, vai ne?

- Krusttēv… laiks gulēt, - Anna locījās, taču, pamanījusi ģenerāļa raksturīgo nikno ūsu kustību, padevās. - Jā, mēs runājām par Lācīti un to, kāpēc viņa varētu būt maksājusi šantāžistei. Ja, protams, tā bija šantāža.

- Nu kā - kāpēc? Tāpēc, ka Gunai Švānei bija dzelžaini pierādījumi par Maigas Lācītes pēdējā laika biznesu “pārdot var visu”. Jau vairāk nekā gadu mēs ar dažiem pagasta cilvēkiem viņu vērojām, un redzētais mums ļoti nepatika. Redzi, Anniņ, pret tevi viņa nekad to neatļāvās, tāpēc ka tu viņai biji vairāk nekā vajadzīga: kurš cits gan spētu viņas tēlu nopulēt saules spožumā, Mēness baltumā! Bet visiem citiem aiz muguras mūsu kopīgā draudzene taisīja rebes: vienpersoniski piešķīra nomā (faktiski pārdeva, naudu iebāžot sev kabatā) valstij vai pagastam piederošos neprivatizētos lauksaimniecības zemju un meža nogabalus, liekot atbildīgajiem zemes komisijas locekļiem parakstīties jau pēc notikušiem darījumiem. Un tās nebija nekādas mazās summas: pēc provizoriskiem aprēķiniem, sanāca sešciparu skaitlis, un pirmais nebija vieninieks. Savukārt Gunai Švānei ir divi bankas konti, vienā no tiem ik mēnesi tikuši ieskaitīti trīs tūkstoši eiro, pusotra gada laikā ienākums jau pietuvojies pussimtam. Taču jautājums: kur palikusi pārējā nauda? Lācītes konti ir tukši. Protams, ir vēl viena iespēja… Neatklāšu avotu, taču baumo, ka Lācītei bijis mīļākais, gados daudz jaunāks, ļoti izskatīgs un ar lielu, garu auto.

- Krusttēv, tu gribi teikt, ka kokvedēja vadītājs Ilmārs Rūsis varētu būt…?

- Kad atradīsim, noteikti pavaicāsim. Bet tagad gulēt, marš! Rīt balle!

11. nodaļa. Karnevāls

Piektdiena, 12. janvāris, rīts Mežāji, Pūču Māja

- Nu jau tā kā vajadzētu būt klāt! - Omīte trešo reizi piecu minūšu laikā paraudzījās pa virtuves logu, taču neko vairāk par tukšo piebraucamo ceļu neredzēja. - Ka tik nav kas atgadījies Ķirša Kundzei'. Redz, Mikam tā sudraba zivs beidzot apmira, nu, un tagad uz visiem pusotrs braucamais; daktera grabaža neskaitās, vai tad tas vispār ir auto - vecs cilvēks i ne iekāpt nevar… Labi, ka atstāja te, pie mums, lai nav pa Rīgu jāblamējas…

Pēdējā replika bija veltīta daktera Konrāda daudz cietušajai Ņivai.

- Mammucīt, beidz nu gremzties un paraugi, vai nebūs gana putots, - Ieva Saulīte, Kārļa mamma, pie atvērtas krāsns sēžot, kūla putukrējumu pa kaucmindiešu modei -ar roku. Omīte mikserus neatzina: saies sviestā.

Omīte ar pirksta galiņu pieskārās putojumam: jā, stingrs.

- Liec ledusskapī, lai atpūšas. Rausis gatavs, tik tie ēdāji…

Par godu meitas pārbraukšanai no Anglijas (un paredzot kārtējo kuplo piektdienas vakaru) Kārļa vecmāmiņa bija izdomājusi cept ābolu-burkānu-ogu-ruma rausi un pasniegt to karstu ar atdzesēta vaniļas putukrējuma micīti. Un, ja Omīte ko bija ieņēmusi galvā, pārējiem atlika nopūsties un padoties.

Tā nu Ievai Saulītei, aizmukušai no Anglijas viesnīcas administratores pienākumiem, mājās nācās iejūgties virtuves izpalīdzes lomā: mizot, tīrīt, smalcināt, kapāt, putot, maisīt un garšot. Viņa to darīja ar prieku - ik sīkākais maz-darbiņš likās mīļš un svarīgs. Jo vairāk te, Pūču Mājā, kur jau vairākus gadus dzīvoja viņas māte Anna Līze Saulīte un dēls Kārlis, bet vecais Bišu Miķelis, viņas miesīgais tēvs, viesojās gandrīz ik mīļu dienu, protams, ja vien Dravās neču-binājās ar savām bitēm un medus kārēm.

Un nu viņas dēls, viņas mazais (trīsdesmittrīsgadīgais) puisītis, beidzot nolēmis iestūrēt laulības ostā.

Un ar ko? Ar viņas vārdamāsu! Vai tā nav burvīga sagadīšanās? Meitene jauka, laipna un izpalīdzīga…

Tagad pat kā ar mazu bērnu auklējas ar to savārgušo, atmiņu zaudējušo jaunkundzi. Hmm, nez kā tas ir - pazaudēt atmiņu? Tātad viņa neko, neko neatceras?

- Iev, Iev, liec žigli ledusskapī, citādi mums launagā būs kūka ar vaniļas sviestu! - Omītes uzsauciens Ievu izrāva no saldā sapņa. - Ko ta nu domā?

- Par kāzām, mamm, par kāzām. Gribētos, lai tas, kas nesanāca mums, viņiem izdodas. Lai nekas neiztraucē…

Pagalmā strauji iebrauca un apstājās Ķirša Kundze, no tās izbirušie pieci divkājaini un trīs četrkājaiņi līksmā ņudzeklī metās uz durvīm.

- Ak, tad mājās gan! - Omīte atviegloti noteica un, pakampusi paplāti ar traukiem, sīkiem solīšiem aiztipināja uz viesistabu klāt galdu.

* * *

- Omīt, tu esi pārspējusi pati sevi! Lieliski! Lūdzu, vēl vienu gabaliņu! Es zinu, ka nevajadzētu, tomēr ēdīšu vēl!

Šādi un līdzīgi komplimenti varenā straumē plūda pār priekā pietvīkušo Annu Līzi Saulīti, kura paraugskolnieces kautrībā sēdēja ovālā galda galā un noraudzījās lielās ruma kūkas zibenīgajā nāvē.

- Tad jau mēs ar Ievu esam labi pastrādājušas, - viņa šķelmīgi piemiedza meitai ar aci. - Bet Mazā Ieviņa tikmēr tēloja guvernanti… Anniņ, puiši, vai tā jaunkundze tur vēl ilgi domā vārtīties? Cik novēroju, nav ne slima, ne beigta -varētu arī pati sevi apkopt. Atradusies bālā grāfienei

Anna Elizabete pārsteigta paraudzījās Omītē.

Kas tad nu? Vienmēr mīļā un līdzjūtīgā Omīte šķita saīgusi. Vai Sniega princese Sandra viņai būtu ko nodarījusi vai pateikusi? Bet izskatījās tik trausla un žēlojama…

Labi, pēc pusdienām viņa uzies augšā parunāties.

Tā jau ir: laiks kaunu prast. Vai nu jāsāk runāt, vai jākopjas pie saviem piederīgajiem. Pūču Māja nav nekāda bezmaksas patversme nelaimīgām politiķu meitiņām, kurām apnikusi dzīve pie visa gatava un sakārojies ekstrēmāku izjūtu! īpaši tagad, kad strauji tuvojas Kārļa kāzas.

- Man šķiet, labāk būs, ja viņa pārcelsies uz Mežmuižas doktorāta brīvo istabu, tur tagad, pēc remonta, kļuvis tik omulīgi kā mājās, - dakteris Arvis Konrāds, ar acs kaktiņu vērodams mainīgās emocijas Annas sejā un, nojauzdams, kāds varētu būt viņas domu gājiens, nolēma iejaukties.

Brīvā istaba - svaigi izremontēta telpa, iecerēta kā dienas stacionārs rehabilitācijai pēc smagākām medicīniskām procedūrām vai manipulācijām.

Skatiens, ko Anna veltīja, dakterim, bija dziļdomīgs un neizprotams.

Interesanti, vai viņš šādi mēģina atvieglināt dzīvi pūčmāj-niekiem vai cenšas nodrošināt interešu objekta palikšanu savā tuvumā?

- Varbūt tā nav slikta doma, - ģenerālis Bass lēni noteica un nopietni paraudzījās vispirms uz Annu, tad Miku, kurš pat necentās slēpt atvieglojumu. Viņam šie žēlsirdīgo samariešu gājieni jau sen bija apriebušies.

Nekādas personīgās dzīves, ne mirkļa privātuma, viens vienīgs kolhozs! Un arī tas vēl nebūtu nekas, ja vien arvien neuzkultos glābjami nelaimes putni, no kuriem beigu beigās jāglābjas pašiem!

- Ja tu uzskati, ka viņas veselības stāvoklis atļauj, tad, protams. Tikai pirms pārcelšanās es…, nē, mēs abi ar Līzbeti gribētu ar viņu aprunāties. Nu tā - no sirds. Kā tu domā, Arvi, tas viņai nekaitēs?

Anna nemanāmi pasmīnēja.

Vai tiešām Kaķīša mierīgajā balsī sadzirdama ironija?

Vai nav drusku absurdi: tavā mājā iemitinājies svešinieks, kurš jāapčubina un jāaptekā, vienlaikus baidoties ar kādu nevilšu jautājumu vai repliku radīt šim svešiniekam diskomfortu un ciešanas. Nu gandrīz kā mūsu zemes pēdējo astoņsimt gadu vēsture: pašu mājās tiesības un teikšana ir visiem citiem, izņemot saimniekus un pastāvīgos iedzīvotājus…

- Labi, mīļie, pietiks ēst! - ģenerālis Bass pārtrauca miegaino klusumu.

Omītes superkūka bija izdarījusi savu ļauno darbu: pieci no desmit pusdienotājiem, ieskaitot baronesi Annu Rozi un Bišu Miķeli, nobaudījuši izcilos gardumus, kamīna siltajā omulībā jau saldi snauda.

Mazais Kārlis ar savu Ieviņu galda tālākajā galā mīlīgi dudinājās, topošā vīramāte centās neblenzt uz viņiem

pārāk uzkrītoši, lai gan ļoti alka iesaistīties sarunā. Dakteris Konrāds vaļā acīm sapņoja, iespējams, par sniegā atrasto skaistuli, kura turpmāk varētu mitināties zem viņa jumta…

Anna Elizabete ar Miku klusināti, bet dedzīgi par kaut ko diskutēja un, šķiet, nevarēja vienoties.

- Miku, Līzbetiņ, Kārli, Ieva, Arvi, ceļamies un braucam uz Kultūras centru! Mums nav pārāk daudz laika, ap pieciem atbrauks Egons, Viktors un pārējie puiši, jāpaspēj sagatavot tērpi. Ja reiz karnevāls, tad ar glanci!

- Krusttēv, tu tiešām domā, ka mums tur vajadzētu rādīties… visiem? Tādā barā? - Miks vārgi centās iebilst, lai gan saprata - nespīd. Būs jābrauc.

- Protams. Kā gan citādi? Ja ir tā, kā es domāju un kā noskaidrojuši Kārlis ar Egonu, šī tā saucamā pagasta priekšsēdētājas sekretāre ir prāvs kumoss. Viņa nav tikai parasta šantāžiste, kas tagad, pēc sava šantažējamā objekta nāves, tīko pievākt labi iestrādātu biznesu. Nē, tur ir kas cits. Kas ļauj viņai būt tik drošai un nekaunīgai? Es kaut kā nespēju noticēt, ka šī ne pārāk gudrā, nekaunīgā tenkotāja pati spētu izdomāt tādu kombināciju, kādu viņa grasās īstenot šovakar. Jābūt stabilai aizmugurei, lai tā lektos un nebaidītos…

- Pārliecināji. Tātad mēs vērosim un neiejauksimies?

- Normālos apstākļos, jā. Rīkosimies tikai tad, ja tiešām notiks naudas nodošana, - ģenerālis Bass nemanot bija pārņēmis operācijas stratēģisko vadību. Neviens arī neiebilda. Prieka mirdzums vecā vīra acīs bija tā vērts!

- Dārgais Kārli, lūdzu, apsoli man, ka jūs būsiet prātīgi, neiekulsieties nepatikšanās paši un neievilksiet tajās Annu Elizabeti! - no kamīna puses atskanēja baroneses Annas Rozes balss. Viņa, protams, atkal bija visu noklausījusies, un viņai, protams, atkal bija savs viedoklis. - Man patiktu, ja jūs ņemtu līdzi suņus, taču to karnevālā nedrīkst, vai ne?

- Laikam gan ne, mīļo barones, - dakteris Konrāds uztvēra piespēli. - Lai gan… varbūt mēs varētu nomaskēt Grāfu par maigu jēriņu?

Pelēkais vilks, tādas šausmas dzirdēdams, dusmīgi ieņurdējās un palūkojās dakterī ar neviennozīmīgu skatienu: runā, runā, taču neaizrunājies, asākie zobi joprojām ir man!

- Hmm, nē, šķiet, tā nebija veiksmīga doma… - Konrāds mudīgi atkāpās.

- Labi, draugi, pošamies, - Miks grīļīgi uzslējās kājās.

Pulkvežleitnanta seja atkal bija gatava tomāta krāsā, bet acis spīdēja kā badīgam vilkacim pusnaktī.

- Oho, Kaķīt, tu gan vairs neesi nekāds ballētājs! - ģenerālis bargi noteica un pamāja dakterim Konrādam.

Par abiem viņi paņēma dusmīgi protestējošo pulkvežleitnantu zem rokām un uzveda pa kāpnēm uz guļamistabu. Anna joza nopakaļ, prātā pārcilādama savus zāļu poķīšus.

Varbūt izdosies ko pasākt ar tējām un vannītēm?

Dakteri ar šļirci un zālēm Miks sev klāt nelaidīs…

- …trīsdesmit deviņi un strauji kāpj, - Arvis Konrāds pēc brīža noteica un pāri milzumplatajai gultai paraudzījās uz Annu. - Ko darām? Izskatās pēc akūta plaušu karsoņa.

- Neizskatās. Ir. Un nevis akūts, bet jau ar bārdu un pārstaigāts. Vai tad mani kāds klausa?! Izkarsējas sinepju vannā, nosit temperatūru un no rīta bēg uz darbu, lai tur atkal drebinātos caurvējos un saldētos neapkurināmā mašīnā…

- Ak tā… Nūja. Labi, Kaķīt, velc nost kreklu, klausīšos tavas plaušas!

Miks izmisumā palūkojās uz Annu: dari kaut ko, glāb! -, taču šoreiz mīļā sieva bija nepielūdzama.

Lai tad nu reiz izbauda, ko nozīmē krist ārsta nagos!

Viņa bija mēģinājusi ar labu - vannas, karsti dzērieni, pēdu un elpceļu ziede -, un viss būtu arī izdevies, ja ne šis pasaules lāpītāju darbs, kas liek pat slimam un beigtam lēkt laukā no gultas, skriet uz notikuma vietu, ķert neliešus, riskēt ar dzīvību un veselību, sāpināt mīļos un tuviniekus…

Rūpīgi izgrozījis Kaķīti uz visām pusēm, ilgi un pieka-sīgi izklausījis bronhus, plaušas un sirdi, dakteris Konrāds nolika fonendoskopu.

- Nu? - Anna Elizabete pārvērtās jautājuma zīmē. Miks satrūcies klusēja.

- Jums tas nepatiks. Ir trokšņi. Vajadzētu fluorogrammu. Man doktorātā tādas iespējas nav. Melnpils slimnīcā gan ir.

- Melnpils slimnīcā? Arvi, va tu dulls? Tur tikai nāvi var sagaidīt! Tak nebraukšu es ne uz kādu slimnīcu, i neceriet. Tikai pār manu līķi!

- Zini, Kaķīt, ja daudz muldēsi, tā arī notiks! - Konrāds saskaitās un asi uzbrēca. - Baigie varoņi: vienam sirds, otram plaušas, bet skries, grābs un darīs. Varētu domāt, ka jums kāds paldies pateiks un pieminekli uzcels! Manis pēc tu vari pliks pa kupenām lēkāt un pats zemē ierakties, bet, ja redzēšu Līzbeti tevis dēļ raudam, es tevi izvilkšu, piekaušu un ielaidīšu trīs karstos kaļķus ar C vitamīnu, lai tu beidzot zinātu, kas ir elles karstums!

- Va vellos! - Miks atslīga spilvenos. - Nu tu būsi iztērējis arī visu nākamā gada vārdu krājumu… Labi, pierunāji. Dod šurp drapēs, dzeršu. Un gulēšu. Jā, gulēšu. Izbaudīšu vakaru ar gultu man vienam. Ar pieciem spalvainiem sildītājiem. Bet jūs, mani mīļie, ģenerāļa vadībā dosieties nezināmā misijā, nomaskējušies par vampīriem, vilkačiem un Sarkangalvītēm. Vismaz man tas kauns nebūs jāpiedzīvo.

* * *

Piektdiena, 12. janvāris, pēcpusdiena Mežāji, Mežmuižas Kultūras centrs

- Es negribu būt Drakula! - Dambergs īgņojās. - Mani, godīgu pagānu, grasās pataisīt par kaut kādu aizvēsturisku asinssūcēju, kur tas redzēts!

- Bet tu esi tāds liels… un smuks, - Anna viņam draiski uzsmaidīja un piemiedza ar aci.

Ekspertu šefs nopūtās un kapitulēja. Nodārdēja smiekli.

- Tu esi šausmīgi baismīgi briesmīga sieviete, Anna Elizabete Berga-Kaķīte, - Egons Dambergs pārspīlētā nopietnībā teica. - Tu mūs visus dancini uz rūtīm, un mēs ar prieku to ļaujam. Vai ne, vīri… un dāmas?

Atbalstu meklēdams, viņš paraudzījās apkārt un neizturējis iesprauslojās.

Moru karalis (ģenerālis Bass), Renegāts (Ritvars), Kapteinis Āķis (Juris), Melnā Dāma (Anna), Robinsons Krūzo ar Piektdieni (Kārlis ar Ievu), Sarkangalvīte, Mednieks un Vilks (Omīte, Viktors un Zorro).

- Un kā jūs to ie-domā-ja-ahaha-ties? - viņš kratījās smieklos.

- Mierīgi. Aizbrauksim, ieiesim zālē un paņemsim visas balvas par labāko masku šovu, - Viktors smaidot atteica un pielaboja ūsas. - Nu, Līzbet, tu esi meistars! Pat miesīga māte nepazītu! Kārļonkulis pat… riktīgs nēģ…

- Kuš, kuš, nesaki to vārdu! Mēs esam politkorekti, -ģenerāļa smīns zem tumšā grima un divkārt pagarinātajām Ūsām, ko rotāja krāsainas spalvas, bija stīvs, šķībs un saskābis. - Es esmu Moru karalis. Un tā tam būs būt! Bet par Līzbetes meistarību: viņai var uzticēt visriskantāko pārtapšanu, turpmāk zināsim, kam prasīt… Nē, nē, Anniņ, meit, es tikai pajokoju!

Pēdējā replika bija domāta kā izlīdzinājums Annas kaulaini klusējošajam pārmetuma pilnajam skatienam.

Ak, turpmāk zināsim? Nu, nu… Vispirms šovakar jātiek galā bez ārkārtas situācijām un zaudējumiem.

* * *

Piektdiena, 12. janvāris, vakars Melnpils, Kultūras nams

Par spīti pesimistiskajām prognozēm: mūsdienās viss ir slikti, nekur nekas nenotiek, ļaudis pasākumus neapmeklē, un kultūras pasākumu organizatori droši var pārprofilē-ties Melnpils Kultūras nams bija ļaužu pārpilns. Veci un jauni, tievi un resni, maskoti, nemaskoti, pusmaskoti un ļoti maskoti - sanākuši visādi! Vēl gan nekas nebija sācies: fona mūzikai skanot, maskas klīda pa zāli, lielo halli un abiem gaiteņiem, dzēra kokteiļus pie improvizētā bāra un pie durvīm uzpīpoja.

Visādā ziņā apkārt valdīja pacilāta svētku atmosfēra.

Nekas neliecināja par to, kāda izskaņa sagaidāma šim vakaram.

Anna Elizabete, aizklājusi seju ar melnu tīkliņplīvuru, kā rēgs slīdēja starp ballētājiem, meklējot pazīstamas sejas vai stāvus. Vienu otru atrada.

Pūčmājnieki bija ieradušies ar trim mašīnām, stāvlaukumā iebraukuši no dažādām pusēm un Kultūras namā ienāca atsevišķi, trijos pulciņos. Moru karalis izrādījās visnotaļ sirsnīgi noskaņots pret Kapteini Āķi un Robinsonu ar Piektdieni. Renegāts bija sačomojies ar Mednieku, Vilku un Vecmāmiņu. Bet Drakula… Drakula kā pielīmēts sekoja Melnajai Dāmai. Tāds darbs.

Uh, ja Kaķītis to redzētu, mani ilkņi ilgi vietā nenoturētos, Egons Dambergs jau kuro reizi nodomāja, apmierināti vadīdams Annu Elizabeti pāri zālei kaislīgos tango ritmos.

Ap viņiem mutuļoja reibinošs Annas jauno Versace smaržu mākonis. Drakulas apmetnis un Melnās Dāmas kuplie brunči virpuļojot plīvoja vien. Pārējie dejotāji taktiski pagāja malā: lai taču melnie spēki izālējas!

- Nezināju, ka tu tik labi dejo! Kur samācījies? Uff… -Melnā Dāma neuzkrītoši noslaucīja pieri. No ļaužu elpas un prožektoriem zāle bija pamatīgi piekarsusi. - Klau, varbūt izejam uz lieveņa atvēsināties?

- Tu… par mani daudz ko nezini, - Egons klusi noteica, pieliecies viņai pie pašas auss. Gribēja jau pateikt: un laikam nekad arī neuzzināsi! -, taču ar acs kaktiņu pamanīja aizdomīgu kustību zāles tālākajā stūrī, kur atradās improvizētā kokteiļu bāra lete ar augstām taburetēm.

Pie bāra sēdēja Sarkanā Dāma. Nu tik sarkana, ka sarkanāku vairs nevarētu iztēloties: kleita, mākslīgā lapsa ap kaklu, platmale ar tīkliņu, rokassomiņa, garie zābaki - viss sarkans. Koši, koši sarkans.

Dīdžejs uzlika mūžveco ballīšu grāvēju - Krisa de Burga Lady In Red, seksīgi aizsmakušā balsī iesēca mikrofonā: veltījums dāmai pie bāra! -, un viesi, izmantojot izdevību, salipa ciešos pāros: kad vēl, ja ne karnevālā maskas aizsegā ļaut vaļu tam, par ko ikdienā nedrīksti pat sapņot?

- Uz priekšu! Tur! - Egons sakampa Annu Elizabeti dzelžainā tvērienā, cieši apskāva un, pieliecis seju viņai pie vaiga, it kā grasītos nobaudīt lāsīti svaigu asiņu, uzmanīgi virzīja cauri blīvajai dejotāju masai tuvāk bāram.

Anna Sarkano Dāmu bija pamanījusi jau sen. Nevarēja nepamanīt. Prāvais tēls bija iepeldējis zālē kā sarkans gulbis Ieplestiem spārniem, tad kā parādē izslīdējis cauri zālei un

iekārtojies pie bāra letes. Šobrīd viņas priekšā atradās jau trīs tukši Martini Rosso kokteiļi.

Pa gabalu raugoties, Sarkanā Dāma likās tāda kā apskurbusi, kā aizsapņojusies: seja visu laiku vērsta vienā virzienā…

- Egu… - Anna aiz auss pavilka Dambergu tuvāk un skaļi nočukstēja: - Man šķiet, kaut kas nav kārtībā, viņa jau krietnu brīdi nav pakustējusies…

Vai nu izteikto vārdu zemteksts, vai nejaušais lūpu pieskāriens vaigam daudz pieredzējušajam policistam lika nodrebēt. Viņš pats sevi ienīda, taču tur nekas nebija darāms: grimējoties bija sacījis baltu patiesību no visas sirds. Annai Elizabetei uz viņu bija magnētiska iedarbība…

Kamēr viņi aizdejoja līdz zāles otram galam, līdzās Sarkanajai Dāmai uz brīdi piesēda Kovbojs: džinsi, ādas veste, apkalta josta, divi kolti, platmale dziļi pār acīm, smagi jātnieku zābaki ar piešiem - viss kā pieklājas.

Iespējams, gribēdams uzrunāt intriģējošo lēdiju vai aicināt uz deju, Kovbojs noliecās viņai pie auss, brīdi tā palika, tad iztaisnojās un pieskārās joprojām nekustīgi sēdošās sievietes plecam. Sarkanā Dāma viegli sazvārojās uz sāniem un smagi nogāzās uz grīdas.

Nu atklājās tas, ko slēpa viņas garais, plandošais tērps: zem bāra ķebļa satecējusi prāva asins peļķe. Bet sievietes kreisajā sānā starp trešo un ceturto ribu rēgojās duncis. Kovboja duncis.

Pieskrējis upurim, Dambergs pārbaudīja pulsu. Nekā.

Sarkanā Dāma-Guna Švāne bija mirusi.

Naudas vietā viņa bija sagaidījusi pašas nāvi.

- Lūdzam, nevienu neatstāt zāli, ir noticis nelaimes gadījums! - balles zāli pārskanēja balss, kurai nevarēja nepakļauties. Ģenerāļa Basa balss.

12. nodaļa. Visiem labs nebūsi

Piektdienas/sestdienas nakts

Mežāji, Pūču Māja

- Vai es-s neteicu, ka jūs-s nevar lais-st vienus-s?! - sātināts segās un spilvenos, adītu šalli ap kaklu, Miks sēca, izskatīdamies pēc milzīgas, aizsmakušas, dusmīgas čūskas.

Pūčmājnieki no karnevāla bija pārradušies krietni pēc pusnakts satriekti, noguruši, nerunīgi… Izklīda pa istabām, pat tēju nedzēruši.

Omīte uzkāpa augšā pie baroneses Annas Rozes, dakteris Konrāds devās apraudzīt Dusošo skaistuli, bet Anna ar ģenerāli Basu un puišiem - uz guļamistabu pie Mika.

Viņš jau visu zināja, bija sazvanījies ar Lielās Mājas dežūrdaļu un ģenerāli Bozi, kurš savukārt īsumā pavēstījis par neplānoto pārbaužu rezultātiem.

Melnpils policijas pārvaldes priekšnieks Jūlijs Paulāns pēc izsmeļoša paskaidrojuma uzrakstīšanas iesniedzis atlūgumu pēc paša vēlēšanās, bet cēpīšu šefam visu nākamo mēnesi nāksies atbildēt uz Iekšējā drošības dienesta jautājumiem gan par savdabīgo darba organizāciju, gan baltajiem un melnajiem sarakstiem, gan aktīvi praktizētajām krūmu metodēm ap pirmo, desmito un divdesmit piekto datumu.

Tu s-saki, Melnpils operi negribēja braukt? - Kaķītis jautāja Egonam.

- Jā, kad piezvanīju un iepazīstināju ar sevi, nokliedza: tad jau jūs, krutie rīdzinieki, paši tiksiet galā, mums problēmu pietiek! - un nometa klausuli.

- Iedomājies, šitā! Manā laikā nekas tāds nebūtu noticis! - ģenerālis Kārlis Bass bija sašutis ne pa jokam. Patiešām, viņa laikā policijas šefa piesmakušo it kā smaidoša lāča rūcienam līdzigo balsi pazina ikvienā nodaļā no ierindas dežuranta lidz priekšniekam.

Bet tagad kaut kāds Miglāns, kurš nespēj pat piecus vārdus sakarīgi sasiet kopā, atklāti atļaujas izrunāties.

- N-nu… Melnpiliešiem šodien sēru diena, - Miks nosmīnēja. - Šķīrās no sava dārgā priekšnieka, varbūt tāpēc tāds tikumu pagrimums…

- Ā-ā, un es jau nodomāju, ka puisim problēmas ar valodu. Bet, ja tā, tad skaidrs… - Bass parādīja visiem labi pazīstamo izteiksmīgo žestu.

- Visticamāk, no rītdienas Melnpilī būs ari jauns dežūrdaļas priekšnieks, - Kaķītis rāmi turpināja. - Boze šovakar tur bija. Tieši jūsu baigā atklājuma laikā. It kā garāmbraucot, nejauši. Redzēja visu pats savām acīm. Pie jums uz Kultūras namu nebrauca, lai neradītu vēl lielāku jucekli, bet vietējiem kārtīgi tika.

- Ska-aidrs, tad jau uz melnpiliešu ekspertu laipno palīdzību vairs nav ko cerēt, - Dambergs gari novilka. - Turpmāk nāksies visu darīt pašiem…

- Mja. Nāksies gan. Vismaz kādu laiciņu, kamēr tur viss sakārtosies, - Miks pamāja.

- Labi, tad es tagad žigli ar vienu aci nosnaudīšos un rīt agri braukšu uz Rīgu tikties ar Sarkano Dāmu. Viņu aizveda jau šovakar. Ar eskortu.

- Un aizturētais tips, Kovbojs? - Kaķītis painteresējās.

- Sēž. Melnpils izolatorā. Pēc šodienas ģenerāltīrīšanas viņu tur sargās kā aci pierē.

- Labi. Rīt Ritvaram un Jurim vajadzētu ar viņu pastrādāt. Noskaidrot, kā tas nākas, ka romantiska tikšanās pie bāra beidzas asins peļķē. Un pie viena pavaicāt, kur ņēmis tik baismīgu ieroci. Kā redzu, tā nav butaforija.

- Kāda butaforija! Augstākā labuma zviedru tērauds! Ar tādu var griezt dzelzs stieples, caurules, urbināt caurumus ķieģeļos un drupināt mūrus! - Dambergs jūsmīgi iesaucās. - Bet zini, kas ir visinteresantākais? Kovbojam - nepaguvu pajautāt vārdu, tavējie viņu aši aizveda, paspēju tikai apskatīt - pie jostas bija tieši tāds duncis. Taču butaforija.

- Ko tu saki? - ģenerālis Bass izbrīnā sarauca kreiso uzaci. - Bet tad jau…

- …ja tā mantiņa nepieder viņam, tad kāds viņu gluži vienkārši eleganti iegāzis un, izmantodams radušos burzmu, izgaisis, - Anna klusi noteica.

- Aber ko nu?

Viktora jautrais mēģinājums atdarināt birģermeistaru fon Ekku šoreiz izraisīja vien drūmas nopūtas.

- Vai platekrāna videofilma Melnpils šausmu nakts jums varētu kaut kā palīdzēt? - Annas guļamistabas durvīs kā eņģelis ar taisnības zobenu rokās parādījās Mazais Kārlis ar planšetdatoru. - Piecas stundas materiāla. Mēs abi ar Ieviņu neuzkrītoši pafilmējām… Kopš ierašanās brīža.

- Kārlīt, tu tak esi viens varens puika! - vecākais vārdabrālis ieskāva viņu savos apkampienos. Annai šķita, ka dzird nokrakšķam ribas…

- Kārļonkul, nenobeidz, man pēc div’ nedēļām jāprecas!

- Stop, izbeigt jampadraci! - Miks skaļi iesaucās. - Šobrīd visi pārguruši, tāpēc darīsim tā. Kārlis video iekopēs zibatmiņās katram mūsu grupas dalībniekam, lai visi var netraucēti izpētīt, kad ir tāda iespēja. Mēs ar Annu noskatīsimies

jau šonakt, nu, vismaz es, esmu izgulējies kā maiss. Egus rīt brauks uz Rīgu veikt ekspertīzes, čaļi - uz Melnpili nopratināt aizturēto, bet Līzbete ar Kārļonkuli un Viktoru vēlreiz paviesosies Gunas Švānes kabinetā un aizbrauks apskatīt arī viņas dzīvokli.

- Bet es… mēs ar Ievu? - Mazais Kārlis pēkšņi sajutās lieks un atstumts.

- Tu-uuu? N-nu-u jūsu jaukajai famīlijai būs īpašs uzdevums, - pamājis, lai draugs pienāk tuvāk, Miks viņam ātri un klusi kaut ko iečukstēja ausī.

Kārlis klausījās, klausījās, tad sāka skaļi smieties, nevienam neko nepaskaidrojis, izsteidzās no istabas un nobum-sijās pa kāpnēm.

- Vai man kāds… - Anna bija klusi iepīkusi, taču, ieraudzījusi Mika pelēkajās acīs spoži zilu dzirksteli, saprata -nav vērts, viņš kaut ko ir izdomājis un, kamēr nedabūs gatavu, nevienam neko nestāstīs.

Maz gan tam Kaķītim vajag, lai atkoptos! Pāris stundu netraucēta miega, divas lieljaudas šprices - pretdrudža zāles un zirga devu vitamīnu Omītes kūku ar zāļu tējām, un atkal dzīvs un vesels.

Gluži nemanot, vadības groži atkal bija pārgājuši Kaķīša rokās, bet ģenerālis Bass, smaidīdams un grauzdams neaiz-kūpināto pīpiti, noraudzījās krustdēlā.

Ir labi, ka viss kārtībā.

Pievakarē viņš ne pa jokam bija satraucies.

Vai gan nebija lasīts par šīsziemas jauno gripas paveidu, kas sit tieši pa vārīgākajām vietām un no kuras pat pieauguši braši vīri mirst kā mušas?

Un lai nu kam, bet Mikam ar Annu laba veselība bija vairāk nekā vajadzīga. Galu galā laiks iet…

- Līzbet, ko tu par to visu saki? - kad viņi bija palikuši divi vien, Miks vaicāja. Šausmīgi nāca miegs, taču gribējās parunāties. Ar sievu. Sieviņu.

Cik savādi skanēja šis vārds - sieviņa.

Silti, mīļi un apaļi! Sargājami. Mājīgi.

Un viņš, vīrietis spēka gados, vairāk nekā četrdesmit ziemas un vasaras vadījis omulīgā vecpuisībā, pēkšņi bija tā pārņemts ar vienu vienīgu domu apprecēt šo sievieti, šo lielisko, neatkārtojamo, zaļacaino sievieti, ka viss cits kļuva mazsvarīgs. Pat ja tādēļ vajadzētu skriet pāri puseiropai, pat ja tādēļ jāvelk mugurā skotu kilts (par laimi, nebija).

Brīdī, kad Skotijas kalnainajā mazpilsētiņā abi mija gredzenus, Miks sajuta - kaut kas ir mainījies.

Nu viņam ir Savs Cilvēks, ko mīlēt un sargāt, ne tikai darbs, kur pāri galvai norakties nedēļām vai pat mēnešiem.

Nē, tagad viņam ir Mājas un Ģimene, pagaidām vēl maziņa, bet gan jau… kuplumu dos ne tikai divas vecmāmiņas un draugi, bet arī atvasītes. Tālab viņam jākļūst par labu vīru pēc būtības, nevis atbilstoši ierakstam laulības apliecībā.

Visu mūžu Miks Kaķītis bija varējis paļauties tikai uz sevi - skolā, dienestā, studiju laikā, pirmajos darba gados policijā. Tēva norobežošanās un mātes nešpetnais raksturs bija licis viņam pieaugt pirms laika, varbūt tāpēc Kaķītis arvien bija tik nopietns un tikai tagad pamazām mācījās smaidīt un smieties.

Savu karjeru sācis no apakšas kā ierindas policists (kategoriski noraidot tēvabrāļa, tolaik jau policijas pulkveža Kārļa Basa piedāvājumus palīdzēt, iekārtot, rekomendēt: ne, visu panākšot pats!), nu bija uzdienējis līdz Kriminālparvaldes priekšniekam un pulkvežleitnanta uzplečiem.

Mikam gan labāk patika viņa agrākais tituls - Smago noziegumu daļas vadītājs, viņš joprojām cieši pie tā turējās, par spīti ģenerāļa Gunta Bozes smalkajiem mājieniem, ka būtu tā kā laiks nosaukt mantinieku, bet pašam vairāk pievērsties analītiskajiem procesiem, stratēģiskajai vadībai un taktiskajai plānošanai, operatīvos pasākumus atstājot jaunajiem puišiem.

Taču, nē, to viņš nespēja. Vismaz pagaidām vēl ne. Kustība, spriedze, rīcība - tas bija tik dziļi asinīs, ka pat doma vien par kuslu kluknēšanu pie rakstāmgalda raisīja nelabumu kuņģa apvidū.

- …un rīt viņam jāpārņem lietas pagasta padomē. Es pat nezinu, kā Arvis domā to visu savienot - bez pieredzes kļūt par pagasta priekšnieku, nu labi, pagaidām tikai par vietas izpildītāju, turpināt ārstēt ļaudis un vienlaikus pētīt mūsu Jetija fenomenu, - šķiet, Anna Elizabete bija beigusi kādu garāku stāstījumu, no kura Miks saklausīja tikai divus pēdējos teikumus.

- Kādu Jetiju? - vēl īsti neattapies, viņš pārvaicāja.

- Nu Sandru! Sandru Straubergu, dusošo Sniega daiļavu, kura joprojām neko neatceras. Vai negrib atcerēties, jo viņai tas ir izdevīgi. Jautājums tikai, kāpēc? Ko tādu viņa redzējusi vai zina, ka labāk izvēlas mitināties kaut kur pie kaut kā tā vietā, lai palūgtu aizgādāt mājās pie tēvunmātes, ja reiz viņas vārds, personas dati un dzīvesvieta nav noslēpums? Vai es domāju nepareizi?

- Nē, Līzbet, tu domā vairāk nekā pareizi, un es nudien esmu priecīgs par Arvja priekšlikumu jauno lēdiju no šejienes aizvākt. Vislabāk, protams, būtu aizgādāt viņu uz Rīgu un atdot gādīgo vecāku rokās, taču vēl drusku nogaidīsim: abiem ģenerāļiem šajā sakarā ir savs aprēķins. Un mūsu lādzīgajam dakterim arī…

- Nu viņš atkal reiz iejuties Baltā Bruņinieka lomā: kārtējo dāmu glābj no viņas pašas. Un saturies - rīt ieradīsies profesors Mihailovs! Abi grib izmēģināt kaut kādas netradicionālas metodes atmiņas atgūšanai…

- Oho, jo tālāk mežā, jo resnāki partizāni… - Kaķītis norūca. - Klau, bet vai ko tādu bez tuvinieku piekrišanas maz drīkst darīt? Ka nesanāk ziepes…

- Es Arvim teicu to pašu, viņš tikai atvēcinājās ar rokām: neko tādu jau nedarīšot, turklāt Sandrai Straubergai ir divdesmit divi gadi, ne vairs gluži zīdainis, lai būtu vajadzīga vecāku piekrišana.

- Ka tik šiem nesanāk sāniski… - Miks pamasēja deniņus. Atkal spīlēja. Migrēna bija atgriezusies. - Viktors Strau-bergs ir mūsu dārgā aizgājēja Jāņa Pērkona ideoloģiskais sekotājs un partijas Mājai un Ģimenei jaunais vadonis, reti glums un riebīgs tips. Es nudien nevēlos neko kopīgu ne ar viņu, ne ar viņa ģimeni. Ne šajā mājā, ne apkaimē. Kā teica Kārlēns: ābols no zirga tālu nekrīt? Šķiet, tev bija teorija par netikumu pārmantojamību? Vajadzētu padalīties ar dakteri Konrādu, lai viņš neuzķeras uz apledojušas skaistules asarainiem lūgumiem neziņot mammai un tētim.

- Tā gan, - Anna pamāja, ņurckājot Grāfa biezo kažoku.

Lielais suns, izlaidies līdzās mīļotajai saimniecei, labsajūtā elsa un pūta.

- Va’ zin, ko, Grāf? - Miks, uz elkoņa paslējies, skaudīgi pavērās spalvainajā gulētājā, kurš pēkšņi bija dziļi aizmidzis. - Man nez kāpēc šķiet, ka Līzbete vispirms ir mana sieva un tikai tad tava masiere. Tā ka esi nu tik labs un rausies uz kājgali pie Rūsas un Rokija. Te gulēsim mēs!

Veltījis saimnieces divkājainajam pielikumam īdzīgu momm-momm, Grāfs lēni pieslējās, izstaipījās, pačāpoja divus soļus gultas kājgaļa virzienā un sabruka, ar visu masīvo rumpi paužot galēju pārgurumu un neapmierinātību.

Miks klusēja un nelikās traucēties.

Nekādas līdzjūtības pret spalvainiem okupantiem, kuri aizņem visu gultu un atņem viņam sievu un segu!

Atkarojis suņiem biezo segu, ieritinājās pats, ievilka azotē Annu Elizabeti un izslēdza mazo kaķactiņas naktslampiņu. Telpa iegrima maigi sudrabainā nakts gaismā, kas aumaļām ieplūda pa lielo logu. No kamīna stūra vēl vāji blāzmoja gailošās ogles, bet uz kamina dzegas kā divi masivi snaudoši Būdas saskanigā duetā murrāja Barons un Sirmais.

Nu ko viens cilvēks vēl vairāk var vēlēties? Pašsajūta laba, mājās silti, jumts virs galvas, vēders pilns, priekšā divas pilnībā brīvas dienas, ko pavadīt ar sieviņu un draugiem. Ja vien tās domas liktos mierā…

Bet, nē, tā vietā, lai izbauditu tik brīnišķīgu nakti ar mīļoto sievieti, viņš jau kuro reizi pārcilā prātā pēdējā laika notikumus. Ja tas nenotiku šeit un tagad pašu acu priekšā, varētu teikt - suņa murgi, nošpikoti no jeņķu šausmenēm, zviedru trilleriem un krievu bojevikiem.

Pēdējā laikā šī kaite pletās plašumā - jo slimāk, jo labāk. Burlakiem. Noziedzniekam. Bet tiesībsargājošajām struktūrām arvien grūtāk. Reti kurš ierindas policists sevi apgrūtināja ar tik ekskluzīvām lietām kā filmu skatīšanās vai grāmatu lasīšana. Bet derētu, ai, kā derētu! Kaut vai…

* * *

Sestdiena, 13. janvāris Mežāji, Mežmuiža

Tikai aizvēris kabineta durvis un apsēdies smagajā ādas krēslā aiz tumšā masīvkoka galda, kas līdz šim bija kalpojis pagasta priekšniecei Maigai Lācītei, dakteris Arvis Konrāds beidzot ar klusām šausmām apjauta, kādā afērā ļāvies ievilkties, piekrizdams mežājnieku uzstājīgajiem lūgumiem kļūt par jauno pagasta galvu.

Viņš bija piekritis savas kandidatūras izvirzīšanai atkārtotām pagasta priekšsēdētāja vēlēšanām, taču nebija gaidījis, ka viss notiks tik pēkšņi. Negaidīti. Lai gan nāve, it īpaši varmācīga vispār nevar būt gaidīta.

Arvis bija gribējis sagatavoties, lēnām iepazīties ar valsts likumdošanu, pašvaldību saistošajiem noteikumiem un to pārvaldīšanas juridiskajām un saimnieciskajām niansēm, prātīgi uztaustīt politiskos zemūdens akmeņus (nevar būt, ka tādu nav!), bet tā vietā bija spiests pārņemt lietas tādas, kā stāv. Šodien, sestdienā! Un ne tikai pārņemt, bet gādāt par divām pašvaldības darbinieku bērēm vienlaikus!

Kam ko prasīt, kam vaicāt, ja tieši abas galvenās amatpersonas - priekšniece un viņas sekretāre -beigtas un pagalam, bet vietnieku Maigai Lācītei nebija. Vispār nebija.

Kopš Mežāju pagasta izpilddirektors saimniecības jautājumos (un Maigas pusbrālis) Arnolds Lejiņš par līdzdarbību tēva sarkanā vilkača Artūra Bambāna alias Arvīda Divupa noziegumos bija iesēdies uz ilgiem gadiem, viņa bija nolēmusi iznīdēt vietniekus kā institūciju. Pavisam.

Un nu - kas tad būs tie, ar kuriem viņam, Arvim Konrādam, jāstrādā?

Apātiskā bāriņtiesas vadītāja Elita Grīnfogele, kurai nepatika ne klausīties, ne iedziļināties un kuras vienīgais sapnis - netraucēti novilkt līdz pensijai.

Komunālā dienesta priekšnieks Dzintris Pīrāgs, par kuru visi runāja: “pats ņem, bet citiem nedod”, “labi uzbriedis, taču slikti izcepies”.

Jurists Valters Riņķis, kura nekad nebija uz vietas. Ļaudis smējās: ripotājs.

Mežāju Lauksaimniecības skolas direktore Olita Spalviņa, uz kuras sirdsapziņas ir virkne nepilngadīgo audzēkņu izdarīto noziegumu: ja nebūtu centusies glumi noklusēt, bet laikus iejaukusies, trīs audzēkņi būtu vēl dzīvi…

Nebija diez cik spoži, nu galīgi nebija!

Par laimi, pagastā darbojās vecajo padome ar ģenerāli Basu priekšgalā un kārtīgiem ļaudīm pie teikšanas. Jauniņais pagasta policijas inspektors Gunārs Kalniņš, vēl students būdams, bija ielēcis amatā par noziegumiem atlaisto (un mirušo) policistu Graudnieku vietā. Praktiskā darbā rūdījies un ieguvis grādu, nu kļuvis par īstu lietaskoku.

Kultūras centrā bija Anna Elizabete ar savējiem - Kārli, Ievu, Uģi, Andri un citiem drāmas studijas dalībniekiem, mākslinieku Bruno Kalpenieku, Omītes novadpētnieku pulciņu, ZaķīšMildas rokdarbniekiem, Bišu Miķeli, Kalniņ-Eidi un folkloristiem.

Nebija jau tā, ka pagastā trūktu labu cilvēku, tikai labie nerāvās pēc amata krēsliem un atbildības, jo neticēja varas labumam un sistēmas godīgumam.

Labie sen vairs nebija trakojošu jaunuļu vecumā.

Labie vienkārši gribēja darīt iemīļoto darbu, saņemt cilvēka cienīgu algu vai pensiju, brīvo laiku veltīt sev un ģimenei, nevis, valsts vai pašvaldību amatā strādājot vai politikā ejot, pārvērsties par sabiedrības negāciju noteku.

Kā zināms, lai ko tu darītu, visiem labs nekad nebūsi. Vienmēr atradīsies kāds, kurš tevi no galvas līdz kājām nolies mēsliem un jutīsies labi pastrādājis…

Lai vai kā, Arvis Konrāds bija pateicis “jā” un ar to nāksies sadzīvot. Vismaz līdz nākamajām vēlēšanām. Tagad svarīgāk par visu apzināt sastrēgušos, steidzamos darbus un saprast, kā tikt ar tiem galā.

Nākamais solis - kadru maiņa: pagasta vadībā jādarbojas jēdzīgiem ļaudīm, nevis miegainiem dīvānķiseniem vai pašlabuma tīkotājiem!

Taču šodien galvenais - viņa paciente…

!

* * *

- Jums ne par ko nav jāraizējas, dakteris tūliņ nāks! -Ieva jau kuro reizi pūlējās nomierināt doktorāta “viesu istabas” jauno iemītnieci Sandru.

Pēc pārvešanas šurp Sandra Strauberga uz mirkli bija izrāvusies no letarģiskās apātijas, mazliet (Ievai šķita - skata pēc) paraudājusi, tad ieņēmusi pozīciju “ak, es, nabadzīte, kur jūs mani esat atveduši?”.

Uzreiz pēc brokastīm Arvis ar Mazo Kārli bija pārveduši Sandru no Pūču Mājas uz Mežmuižu un, Ievai piepalīdzot, ērti iekārtojuši izremontētajā istabiņā.

Šķita, jaunajai sievietei te patika, viņa ar interesi aplūkoja Ievas gleznotos akvareļus, ilgi stāvēja pie loga, pētīdama pagalmu, tad, pataustījusi gultu, it kā pārbaudot matrača cietibu, atlaidās atpūsties. Tiesa, tikai uz nepilnām desmit minūtēm. Pēc tam sākās… Vispirms viņai bija auksti, tad karsti, pēc tam bail, vientuļi, pārāk klusu un nomācoši.

Ar katru minūti paciente kļuva arvien kaprīzāka, tramdot un dzenājot Ievu sīkumu dēļ, taču punktu pielika viņas prasība tūliņ pasaukt sprogaino.

Uz Ievas vēso repliku: dakteris šobrīd aizņemts, tiklīdz atbrīvosies, nekavējoties atnāks! -, Sandra bija iesmējusies ledainus smieklus, kuros nebija ne miņas no apjukuma vai miega, un nošņākusi:

Varētu domāt, ka tas ūsainais muļķis kādam vajadzīgs, es runāju par to jauno, smuko, sprogaino čali!

Tas bija par daudz pat Ievas eņģeliskajai pacietībai.

Neko neteikusi, viņa izgāja no telpas, cieši aizvērdama un aizslēgdama durvis, dārgo aprūpējamo atstājot vienatnē pašu ar sevi. Aizbēgt viņa nevarēja, pa logu izlēkt arī ne, asu priekšmetu un auklu telpā nebija, medikamentu ne tik.

Piezvanījusi dakterim Konrādam uz mobilo, Ieva pāris vārdos izstāstīja notikušo un dusmīgi piebilda, ka, viņasprāt, šai personai te nav vietas. Apsolījis iespējami ātri ierasties un visu nokārtot, Arvis nolika klausuli.

* * *

Dzirdētais viņam nepatika. Ļoti nepatika. Nez kāpēc bija šķitis, ka viņu tikšanās reizēs, pārbaudot viņas veselību, Sniega meitene tādā kā slēptā veidā izrāda viņam netveramas simpātijas… Un dakteris Arvis Konrāds, pieaudzis vīrietis labākajos gados, bija ļāvies ilūzijām. Taču izrādījās…

Redz, kā… Sandrai Straubergaipatika Kārļa matu cirtas…

Jā, dakteris Konrāds bija pamanījis, ka Maza Kārļa rāmi smaidošā klātbūtne uz viešņas labilo psihi un atmiņu iedarbojas mierinoši, acīmredzami radot zināmu pozitīvu mijiedarbību un, iespējams, atkarību.

Ievai savukārt tas ļoti nepatika, un vai gan par to būtu jābrīnās…

Kaut nu ātrāk atbrauktu profesors Mihailovs!

Varbūt viņa klātbūtne un unikālā pētījumu pieredze ļaus izprast, kas īsti notiek: vai Sandra Strauberga tiešām ir zau dējusi atmiņu vai arī tikai izliekas un viņai pienākas “Oskars" par spožu tēlojumu.

Šorīt pirms viņu aizbraukšanas no Pūču Mājas un pārcel šanās uz Mežmuižas doktorātu Anna Elizabete bija pavil kusi dakteri malā un klusi iečukstējusi ausī:

- Raugies, lai skaistule tevi neapmuļķo. Šī lieta nav tīra.

Viņš bija pamatīgi satrūcies, pēc brītiņa gribējis ko vaicāt, taču līdzās neviena vairs nebija.

Un nu, visu atkal un atkal pārdomājot, viņš sliecās Annai piekrist. Kā parasti, viņas dziļredze bija saskatījusi to, ko nemanīja pārējie.

Bet, pag, viņam taču bija pieeja dažām datubāzēm un daži numuri, uz kuriem piezvanīt! Ja skaistule Sandra Strau-berga jelkad bijusi jebkādā psihiatra, narkologa, neiropsihologa uzskaitē, viņš to ātri vien uzzinās.

Nākamo stundu Arvis Konrāds veltīja telefonam un datoram. Pabeidzis pēdējo sarunu, ilgi sēdēja un blenza sienā. Uzzinātais viesa šausmas…

13. nodaļa. Šefs teica…

Sestdiena, 13. janvāris Rīga, Skanstes masīvs

- …esi tik laipns un paskaidro man, kur tavs dēliņš ar saviem septiņiem rūķīšiem licis manu meitu un kāpēc es pēkšņi saņemu aicinājumu ierasties policijā, lai sniegtu paskaidrojumus par kaut kādām avārijām, aizdzītiem partijas džipiem un noslepkavotām pagastvecenēm? Varbūt tu un tavs Šakālēns esat aizmirsuši, par kā naudu jūs visi tik ērti dzīvojat?

- Manam puikam ar to bezgalvaino veceni nav nekāda sakara, bet savu skuķi gan tev vajadzētu audzināt stingrāk, lai nepinas ar visiem pēc kārtas, tad nebūtu jālec laukā no braucošas mašīnas un jābēg mežā.

- Pasaki to vēlreiz, Šakāli. Tagad!!! Pasaki to vēlreiz un skaļi!

- Es teicu - tev vajadzēja labāk audzināt savu meitu, tad nebūtu…

- …un tagad paskaties šurp, tu, kretīn! Te, ekrānā! Šo video man atsūtīja vakar, un tur redzams kaut kas pavisam cits. Viņi viņu vajā! Un tas ir datums, kad viņa pazuda. Un tā, paskaidro, kur ir mana meita?

- …es-e pajautāšu dē-dēlam…

- Pajautā gan. Tev ir divdesmit četras stundas. Lai viņa būtu mājās sveika, vesela, bez nevienas skrambiņas un smaidīga. Pretējā gadījumā droši varat pasūtīt vienu zārku uz abiem. Skaidrs?

* * *

Sestdiena, 13. janvāris Rīga, Čiekurkalns

- Tā, mīļo dēliņ, mēs esam dirsā! Nevis pakaļā, bet dirsā. Un trepes nav līdzi, un draugi nepalīdz. Manuprāt, es tev jau pēc tā incidenta pilsētā teicu, lai atšujies no šefa meitas, taču tev, idiotam, nepieleca, vai ne? Un tagad, kad šī pazudusi, kur pavēlēsi meklēt? Ja mežā apmaldījusies, kirdik, tādā aukstumā neviens ilgi neizturēs. Ja ieklīdusi kādās mājās, kāpēc nav sazinājusies ar senčiem? Secinājums? Viņa ir beigta! Un mēs būsim beigti rīt ap šo pašu laiku. Šefs apsolīja, šefs izdarīs. Vēl ir iespēja padoties kruķiem un iesēsties. Uz mašīnas divu miroņu asinis, uz stūres - tavi un mani pirkstu nospiedumi. Un tagad pasaki kaut ko jēdzīgu, pirms esmu tev ietriecis rīklē visus zobus…

- Fāter, moš aizbraukt un pārčekot apkārtni? Ja Sandra ir dzīva, moš slēpjas kādās mājās? Viņa… mani pasūtīja… negrib vairs redzēt.

- Es arī negribētu… Un ko tu viņiem teiksi, pamuļķi? “Labvakar, vai te jau gandrīz nedēļu neslēpjas bēgle?” Un viņi, protams, neizsauks kruķus…

- Lai taču sauc! Ne mēs viņu dzinām mežā, pati aizskrēja, psihopāte!

- Kas jums tur īsti notika? Tikai nemuldi, es visu zinu, man ir video.

- Kāds video? Tur neviena… Jop…, džeks ar suņiem! Tur bija divi lieli suņi! Tie uzbruka Resnajam, kad viņš gribēja…

- …kad viņš gribēja viņai iesist, vai ne, kretīn? Liecinieku klātbūtnē? Tu zini, ko Šefs ar jums izdarīs, ja viņa meita atradīsies, bet ne pirmā svaiguma un ne pilnā komplektācijā? Tu pats zārkā iekāpsi un zemē ieraksies! Un es tev vairs nekādi nespēšu palīdzēt.

- Fāter… brauksim apskatīties… Varbūt viņa tur… guļ? Tad aizvāksim, nu ar galiem… Vai arī sameklēsim to džeku - moš viņš kaut ko zin?

- Nē, džekiņ, tu tos sūdus savārīji, tu pats arī strēbsi. Es todien skaidri pateicu - izsaukt Sergeju un nafig aizvākt džipu no pagalma, bet tev vēl vajadzēja ar to līķu vāģi sarīkot naksnīgu rodeo ar dzīvā mērķa tramdīšanu lauku apvidū. Nu labāk palika? Tagad Sergejs tup un tūliņ sāks runāt - tādi kā viņš ilgi neiztur. Un tad tu, mīļo dēliņ, iesēdīsies uz ilgiem gadiem. Trīs līķi - tas ir nopietni, ļoti nopietni… Labi, aklais vecis vēl varētu būt nelaimes gadījums -ja ar vienu auto. Bet ar četriem! Un pagastve-cene bez galvas? Un lielā šefa meita Sandra -sabiedrībā zināma čiksa - pazudusi ziemā, nakti, mežā? Joprojām nav atrasta. Čalīt, kādreiz par to deva augstāko. Pie sienas, pif-pafi

- Es neko nezinu ne par kādu bezgalvainu veceni! Tur, uz ceļa, neviena nebija - šoseja,

piesnidzis grāvis, krūmi un koki. Ne vecenes, ne veča, ne vispār kādas dzivas radības, ja neskaita suņus. Jā, tie atskrēja papriekš, tad sekoja tas čalis… Aizbraucam, tēt, varbūt izdosies viņu atrast? Varbūt Sandra vēl ir dzīva?

- Ak, tagad ir tēt? Bet visu laiku bija fāter… Nē, dēls, no šī brīža pats. Visu pats. Mēs ar māti pēc stundas aizbraucam. Tu paliksi par saimnieku. Un pats izdomāsi, ko atbildēt Šefa vīriem, kad viņi rit klauvēs pie durvīm. Es izstājos. Man vairs neko nevajag - ne amatu, ne naudu. Es vēl gribu padzīvot…

- Tu tā nevari… Viņi taču mani noraks!

- Tātad būsi pelnījis. Un - jā, varu. Pats taisīju, pats aprakšu. Ar izjūtu. Ja vajadzēs. Bet jūs, rūķīši, esat gudrinieki, jūs izdomāsiet, kā izlīst! Tā, mīļais dēls, davai čau, vai kā nu jūs sakāt. Māti netraucē, viņa guļ un tevi redzēt nevēlas. Es visu pateicu. Mūs nemeklē, soctīklu kontus esmu likvidējis, advokāts informēts, kā sazināties, nauda tev atstāta. Ja vien tev to vajadzēs…

- Bet, tēvs!!!

- Ja izkulsies no šīs situācijas, nevienu neparaujot līdzi, tiksimies. Tagad lai tevi glābj drauģeļi, kuri gadiem bijuši svarīgāki par vecākiem.

Blīkš! Aizkrita durvis. Telpā iestājās kapa klusums. Un tad kāds iegaudojās - skaļi, necilvēcīgi, kā lamatās iekritis, nāvei lemts vilkacis, kurš redz tuvojamies mednieku ar bisi un sudraba lodi… Telpu pārdimdināja smagi soļi.

Bladākš! Aizcirtās durvis. Vairs neviena.

* * *

Sestdiena, 13. janvāris

Mežāji, Mežmuiža

- Dārgais kolēģa, ja jūs patiešām interesē mans viedoklis, es ieteiktu hospitalizāciju vai vismaz slēgta tipa ārstniecības iestādi, piemēram, manu klīniku. Šis gadījums ir… khm… pārāk savāds, šī persona - pārāk bīstama, cik zināms par viņu un viņas piederīgajiem. Vairāk atklāt neesmu tiesīgs, taču mans pienākums ir brīdināt, lai nepakļaujat dzīvības un veselības briesmām draugus un tuvākos. Konrāda kungs, jūs esat apjucis, jo cīnāties ar pretrunīgām jūtām - pienākumu un aizraušanos. Neparasta situācija, skaista meitene. Taču neiekrītiet - viņa nav tik nevainīga, kā izskatās.

- Anna jau brīdināja… - dakteris Konrāds, nosarcis kā biete, izmocīja.

- Anniņa…? Tiešām? Interesanti, kā viņa uzzinājusi - no dokumentiem vai citādi? - profesors Mihailovs samiedza acis, kas pazuda kuplo uzacu mežā.

Viņu ārkārtīgi interesēja Annas slavenā intuīcija, kaķu skrāpēšanās un dziļredze - pats vairākkārt bijis liecinieks šķietami no zila gaisa pagrābtam teikumam, kas piepildījies ar absolūtu precizitāti. Kad reiz rāmas vakara sarunas gaitā viņš bija pavaicājis, kā Anna pati to izskaidro, viņa bija samulsusi, aizvērusies un aizsteigusies vārīt kafiju. Uzzinājusi šo epizodi, vecā baronese Anna Roze pēc ilgām pārdomām bija atklājusi profesoram savu teoriju, tik savādu, bet tajā pašā laikā tik loģisku un pamatotu, ka viņam nebija neviena pretargumenta, kāpēc gan tā nevarētu būt. Bet, ja tā, tad zinātnei tur vietas neatlika…

Galu galā ko mēs zinām par cilvēka dvēseli, garu un psihi? Kripatiņu, lai gan augstprātīgi iedomājamies izdarījuši milzu atklājumus…

Jo vecāks kļuva profesors Mihailovs, jo rezignētāks un klusāks. Viņa darbs bija saistīts ar ārkārtīgu diskrētumu un noslēpumu glabāšanu - reizēm vecais ārsts jutās kā tāds staigājošs seifs uz divām kājām.

Bet pēdējā laikā pacientu vidū bija arvien vairāk jaunu cilvēku, kuriem šķietami nekas nekaitēja, ja vien neņem vērā pilnībā izļodzītus labā-ļaunā kritērijus un vērtību sistēmu. Un absolūtu vienaldzību pret citu jūtām un ciešanām. It kā viņi mērķtiecīgi būtu apstrādāti, turklāt tā, ka ar ierastajām psihoterapijas metodēm nekādi neizdevās panākt kontaktu - šķita, pretī sēž izslēgts biorobots. Tad palīdzēja drastiskas, brīžam galīgi nezinātniskas metodes, par ko pat runāt nedrīkstētu, kur nu vēl pieminēt zinātniskā publikācijā. Taču tās darbojās, un rezultāti bija.

Mihailovs vairākkārt bija vērsies pēc konsultācijas vai palīdzības pie jaunības drauga Jana Rābes, kurš dzīvoja Pēterburgā, specializējās neiropsiholoģijas jomā un padziļināti pētīja jaunākās NLP metodes.

Kādu vakaru viņu telefona sarunā ierastās omulības vietā ieskanējās trauksme:

- Maks… viņi ir sākuši dzēst…

Ne tajā, ne nākamajā vakarā profesors Rābe vairs nebija sazvanāms, bet pēc pāris dienām presē parādījās sēru ziņa par kaimiņzemes zinātnes spīdekļa pēkšņo nāvi.

- J-jā, un es… arī es kaut ko atradu. Pa saviem kanāliem, - Arvis Konrāds pēc krietna klusuma brīža noteica. -Par viņu… Un nu nesaprotu, ko iesākt.

i - Vai jūs man tik daudz uzticaties, lai parādītu, ko esat atradis? - vecais profesors Mihailovs taktiski pajautāja. - Es jūs sapratīšu un nenosodīšu arī tad, ja tā nebūs. Diemžēl toreiz es jums nespēju palīdzēt…

- Ko jūs, profesor?! Protams, es jums uzticos! Tāpat kā mēs visi. Bet par to reizi… Manuprāt, viņai neviens vairs nespēja palīdzēt. Tur visa bija par daudz. Starp citu, kā viņai šobrīd klājas? Cik zinu, drīzumā gaidāma tiesa?

- Jā, drīz. Pēc nepilnām divām nedēļām. N-nu… Zane fiziski ir vesela, nekādu traumu, slēptu vai atklātu saslimšanu nav, iekšējie orgāni un dzīvībai svarīgās sistēmas funkcionē lieliski. Arī viņas garīgais stāvoklis ir apmierinošs: runa saprotama, vārdu izvēle adekvāta, metaforas un idiomas uztver, domāšanas ātrums teicams, atbildes reakcijas nav kavētas. Viņa daudz lasa, nelielā kladītē raksta dienasgrāmatu vai varbūt kaut ko literāru - es cenšos to nekontrolēt, vismaz, kamēr pacients nav devis iemeslu apšaubīt savu uzticamību, es to nedaru. Datoru viņa nelieto, arī nekādu tieksmi pēc tā neizrāda…

- Dīvaini gan… viņa taču bija datoratkarīga… - nomurmināja Konrāds.

- Atceros, atceros. Taču es stāstu par šodienas realitāti. Viņa ir aprimusi. Tiesa, mani kaut kas mulsina. Zane kļuvusi tāda kā apātiska, un tā nav rudens-ziemas melanholija, nedz arī zāļu blaknes vai depresijas pazīmes.

- Varbūt bailes? - dakteris Arvis Konrāds vērīgi paraudzījās Mihailovā.

- Jūs domājat, no iespējamā tiesas sprieduma? - vecais ārsts vērīgi piemiedza acis un paraudzījās jaunākajā kolēģī.

- Tieši tā. Cik zinu no Annas stāstītā, Zanei vienmēr bija izdevies izbraukt sveikā, lai kādas nepatikšanas būtu radušās viņas rīcības dēļ. Vienmēr kāds viņu piesedza, izglāba, diplomātiski izlīdzināja situāciju vai konfliktu. Taču viena cilvēka nāvi un līdzdalību otra sakropļošanā, par to nevie nam pat nepaziņojot, grūti padarīt par nebijušu. Un tagad viņai ir bail. Mežonīgi, dzīvnieciski bail.

- Konrāda kungs, jums taisnība, un šis domu un emociju jūklis pamazām grauj viņas psihi. Saprotiet, Zanes diagnoze - es to esmu minējis gan Annai, gan ģenerālim, gan jums -, viņas saslimšana vēl nav tajā stadijā, lai tiesu psihiatriskās ekspertīzes slēdzienā rakstītu nepieskaitāma. Nē, Zane Zālīte ir pieskaitāma. Pagaidām. Kā būs vēlāk, ja slimība progresēs, nezinu. Vēl ir jautājums, vai progresēs. Ja viss paliek, kā ir, ja nodrošina labus apstākļus, Zane mierīgi varētu nodzīvot savu mūžu, neapdraudot ne sevi, ne citus.

- Bet kā tad…? Kāpēc viņa…? - Konrāds gribēja izkliegt: kāpēc viņa mani pameta un kāpēc nogalināja to aktrisi? -, taču nespēja.

- Man nav drošas atbildes. Domāju, tobrīd nostrādāja tā sauktais summas faktors - slimības aizmetņi, ko nezinot varēja uzskatīt par sliktu raksturu, datoratkariba, tieksme pēc riskantiem piedzīvojumiem, plus šis pieradums gan jau par mani parūpēsies un vienlaikus skaudība. Arvi, jūsu bijusī draudzene visu mūžu ir apskaudusi Annu Elizabeti. Bijusi no viņas emocionāli, psiholoģiski un arī finansiāli atkarīga un apskaudusi. Tajā pašā laikā Zane Zālīte loloja jūtas pret viņu abu kopīgo draugu aktieri Ģirtu Melderi. Kamēr visa kompānija bija tikai draugi, nekas slikts nenotika, taču tajā brīdī, kad Annai Elizabetei un Ģirtam izveidojās romantiskas attiecības, Zanes jau tā labilā psihe sabruka.

Arvis Konrāds nodrebinājās: šīs atmiņas joprojām lika derdzīgā nepatikā sarauties, tāpēc bija nobāztas tālākajā prāta stūrī un vislabprātāk tur arī paliktu iespundētas un visiem laikiem.

Viņam Zane bija iepatikusies jau pirmajā dienā, kad, pārvācies uz dzīvi Mežājos, bija viņu sastapis Mežmuižas pasta nodaļā. Apaļie, sārtie vaigi, spridzīgās, zaļpelēkās acis un platais smaids, kas atsedza baltus zobus, no kuram vienam

bija nolauzts stūrītis, darīja viņu simpātisku, pievilcīgu un valdzinošu, un lāga dakteris pat neattapa, ka jau bija samīlējies kā puika.

Taču Zane sākumā bija tikai pieklājīga. Kopīgajos pasākumos vai Pūču Mājas vakariņās labprāt sēdēja līdzās, dzīvi pļāpāja, smējās par viņa jokiem, reizēm ļāva saņemt sevi aiz rokas, bet ne vairāk.

Līdz tai naktij…

Tagad viņš zināja, ka todien Ģirts Melderis bija pārvedis no Rīgas Annu. Galīgi satriektu un izsistu no līdzsvara.

Rīgas maniaka lietas dēļ izjukušais saderināšanās ceļojums uz Londonu un gandrīz līgavaiņa Mika Kaķīša pēkšņā slimība izprovocēja mega strīdu, rūgtu aizvainojumu un bēgšanu, kas beidzās vecā drauga Ģirta skavās…

Un tieši tobrīd, itin kā to sajutusi, Zane Zālīte bija vētraini atbildējusi Arvja Konrāda klusajiem uzmanības apliecinājumiem, viņu pamatīgi pārsteigdama. Bet pēc tam jau viņi abi ļāvās mežonīgai, vasarīgai kaislei, ko pamanīja visi, kas nebija akli…

- Padomājiet, Arvi, vai jūsu un Zanes tuvo attiecību laikā tām nebija raksturīgi tādi kā paisumi un bēgumi? - profesors Mihailovs klusi un taktiski turpināja sarunu. - Vai kādā brīdī nenotika kas savāds?

Arvis aizdomājās.

Nūja, tā ari bija. Viņu abu labās attiecības ilga tieši tik ilgi, cik Annas izmisīgā glābiņa meklēšana dažus mēnešus ilgajā kopdzīvē ar Ģirtu Melderi… Bet, tikko Ģirts uzsāka savus karjeras viķerus ar pustrako TV producenti, viltus bērniem, un no Annas acīm nokrita miglas plīvurs, tā Zanes Zālītes kvēlā mīla pret Arvi Konrādu arī bija pagalam.

Vēl vairāk, pildīdams Annas lūgumu aizvākt datorat-karīgo draudzeni no Pūču Mājas pie sevis uz Mežmuižu (tobrīd vēl pastāvēja cerība, ka Zane un Arvis būs pāris), dakteris iemantoja nepārejošu savas līgavas naidu, jo nu viņas atkarības un noslieces bija kā uz delnas, acu priekšā.

Tās bija beigas. Galu galā Zane no viņa aizbēga. Uz Rīgu. Pie Ģirta Meldera. Tiesa, pret viņa paša gribu, tomēr…

- Redzu, esat visu pamatīgi pārdomājis, - profesora rāmā balss viņu atsauca īstenībā, - un tās nebija gaišas pārdomas. Jūsu laime, ka spējat atcerēties, izanalizēt un aizmirst. Taču iztēlojieties, ka ir cilvēki, kuri gribēdami nespēj neko atcerēties, un ir cilvēki, kuru atmiņas mehānisms strādā pretēji: viņi nespēj neko aizmirst. Abos gadījumos tā ir elle, kas agri vai vēlu rada psihes traucējumus. Un nu jūs prātojat: kāpēc viņš to visu man tagad stāsta?

- Jā, - Arvis, galīgi apjucis, spēja vien pamāt ar galvu.

- Tad, lūk, mans jaunais draugs, viss garais ievads bija tikai tādēļ, lai jūs saprastu, kas kaiš abām dāmām. Vienai, pēc visa spriežot, ir amnēzija - viltus vai īsta, noskaidrosim, bet tā slēpj viņas noziedznieces pagātni, kamēr otrai ir progresējoša šizofrēnija un nespēja aizmirst, kas rada ārkārtīgu stresu, paaugstinātu uzbudināmību un nomāktību.

Arvim nupat dzirdētā informācija nekādi nelīmējās kopā ar diviem attēliem, ko glabāja viņa atmiņa: priecīga Zane Zālīte vasarīgi kuplā, plīvojošā, oranžā kleitā un bāla, i rausla, ēteriska būtne, kas atgādina porcelāna lelli.

Viena, iespējams, narkotiku vai zāļu reibumā un hipnozes ietekmē bija nogalinājusi jaunu sievieti un vienaldzīgi sēdējusi blakus šoferim, kurš uzbrauca rollera vadītājam.

Savukārt otra, vairākus gadus prestižā centra skolā aukst-asinīgi tirgodama jaunākās paaudzes sintētiskās narkotikas, bija kļuvusi par nepilngadīgu monstru, atbildīgu par četru, varbūt vairāk tīņu dzīvībām: divi pārdozēja, viens reibumā

nokrita no jumta, vienu nosita devas dēļ, bet vēl citi nonāca slimnīcā sliktas preces - citu vielu piejaukumu - dēļ.

Bagātie vecāki savu dārgo meitiņu nekavējoties (ar izcilā profesora M.M. rekomendāciju) bija nosūtījuši uz Šveici it kā ārstēties no narkotisko vielu atkarības, lai gan citu ekspertu slēdziens skanēja: “Viņa pati nekad nav lietojusi.” Nu, pēc tris gadu “ārstēšanās”, Sandra Strauberga bija atgriezusies mājās pie vecākiem, kuri brīvdomigajam skuķim, protams, bija kā svaru bumba kaklā. Taču arī te viņa pamanījās labi iekārtoties, kļūdama par džipu bandas kluso līderi. Autovadītāja tiesību Sandrai nebija, lellīti parasti vizināja kāds no puišiem - tābrīža favorīts. Tas radīja spriedzi, provocēja izrādīšanos un kļuva par cēloni arī avārijai uz Brīvības ielas, kad tika notriekts un četrkārt sabraukts aklais vīrs.

- Nu brauc taču, ko čakarējies, mīkstais! - Sandra bija skaļi klaigājusi, mudinot pie stūres sēdošo Modri Šakoti nebremzējot uztriekties gājējam, pārbraukt tam pāri: re, gadījās negludums uz ceļa! - un dzīt mašīnu tālāk.

To nopratināšanā bija atklājis Resnais Aleksis Strazds, kuru Kārļa kamera bija notvērusi dzenamies pakaļ meitenei, lai to piekautu, un šo informāciju Kaķīša puiši ar Bozes svētību pārsūtīja pūčmājniekiem “amnēzijas profilaksei”.

Anna Elizabete, to izlasot, bija skumji nošūpojusi galvu.

Atkal sākotnēji šķietamais upuris bija pārvērties par mai-tasgabalu, atkal grabēdamas sabruka kāda cilvēka cerības… Viņai bija no sirds žēl daktera Konrāda.

- Vai viņa… viņas abas jelkad atkal kļūs par cilvēkiem? -Arvis izmocīja.

- Viņas IR cilvēki, dārgais kolēģi. Normāli vai ne, taču cilvēki. Diemžēl - savā ziņā iezīmēti. Mēs dzīvojam laikā, kad ātrums, stress, tehnoloģijas un infoplūdi teju ik otra jam pasaules iedzīvotājam izraisa psihiskās veselības traucējumus, ar psihes kaitēm pasaulē slimo 5-15 % iedzīvotāju, Eiropā gandrīz desmitā daļa sirgst ar depresiju, bet Latvijā 1-3 % iedzīvotāju ir tāda vai citāda šizofrēnijas forma. Un vai tāpēc viņi nav cilvēki? Ir! Jautājums cits: ko ar viņiem darīt un kur viņus likt? Jūs taču piekritīsiet, ka mūsdienu sabiedrība neizceļas ar pārlieku lielu empātiju, vēlmi palīdzēt cietējiem un kristīgu sava tuvākā mīlestību? Tieši pretēji, visu, kas traucē, slims, vecs, neglīts, kroplīgs vai šķiet draudīgs, - no acīm prom, tumšākajā kaktā! Nederīgie, nevajadzīgie, monstri - lūk, stigmas, ar kurām šie ļaudis dzīvo līdz nāvei…

- Es saprotu. Tas ir nežēlīgi. Bet kāpēc jūs man to tagad stāstāt, profesor?

- Tāpēc, mans dārgais draugs, ka es vēlos, lai jūs man palīdzat šo sistēmu salauzt un pārmainīt!

14. nodaļa. Stigmas

Sestdiena, 13. janvāris Mežāji, Mežmuiža

Teikt, ka Mežāju doktorāta vadītājs Arvis Konrāds jutās apmulsis, nozīmētu nepateikt neko. Saruna ar profesoru Mihailovu bija viņu pilnībā sagrāvusi, nē, izsitusi pamatu no kājapakšas.

Kā viņš bija domājis: gribu, lai jūs man palīdzat?

Ko vienkāršs lauku ārsts varētu palīdzēt tādam zinātnes korifejam, kāds bija Maksimiliāns Mihailovs, pie kura pēc padoma brauca no visas pasaules un kurš eksperimentālā ceļā daudzkārt bija panācis pozitīvus rezultātus tur, kur oficiālā medicīna jau bija atmetusi ar roku…

Turklāt vēl kas: Arvim Konrādam bija izteikta nepatika pret “garīgi nestabiliem”, “psihoemocionāli labiliem”, “ar mentālām problēmām” vai “ar psihiskās veselības traucējumiem” sirgstošajiem.

Ja pilnīgi godīgi, viņam no tiem bija paniski bail…

Institūtā, mācoties par garīgajām kaitēm, viņi - viss kurss - bija norīkoti mācību praksē uz… vietu, kur kontingents, maigi sakot, nebija tas spožākais. Taču šīs ārstniecības iestādes apmeklējums iederējās mācību programmā, tā bija darīts gadu desmitiem, un kuram gan varētu ienākt prātā, ka topošais ģimenes ārsts Arvis Konrāds izrādīsies tik emocionāls un empātisks, ka redzētā iespaidā ne tikai noģībs, bet vēl ilgstoši redzēs murgainus sapņus?

Draugi bija mēģinājuši viņu pierunāt noskatīties Miloša Formana lielisko, bezgala cilvēcisko filmu “Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu” ar Arvja iemīļotāko aktieri Džeku Nikolsonu galvenajā lomā, taču pusfilmā viņš izbēga no kinozāles un todien vairs nebija atrodams.

Un tagad: es gribu, lai jūs man palīdzat… Kā, pie velna?!

Viņš jau tā pēdējā laikā ar bažām raudzījās uz ikvienu izsaukumu, īpaši uz Pūču Māju: turp Konrāds jau labu laiku brauca ar sakostiem zobiem, pret savu gribu, jo tur vienmēr atgadījās kaut kas tāds, kas prasīja tūlītēju rīcību, nestandarta risinājumus vai papildu drošības pasākumus. Un, trakākais, viens psihais sekoja otram: Zane, Ģirts, bērni, bijusī skolas direktore Dzintra Vilka, Ilga Loka, Lācīte un viņas sekretāre, tagad arī Sandra Strauberga.

Paša atklātais un no Mihailova uzzinātais mirklī bija iznīcinājis jebkādas simpātijas pret meiteni, un nu vienīgais, pēc kā viņš alka, - lai profesors Mihailovs iespējami ātrāk aizvāc toksisko porcelāna skaistuli un ved viņu vienalga kurp, ellē ratā, tikai prom no acīm, prom no Mežājiem!

Arvim Konrādam tagad bija jāatbild par mežājniekiem, un viņš nevēlējās, lai te uzturētos bīstamas personas!

Pietika jau ar izbijušo cietumnieku, par pedofiliju un izvarošanu it kā nepatiesi notiesāto un vēlāk, pēc divpadsmit gadu atsēdēšanas, reabilitēto Bruno Kalpenieku, kuru tā aizstāvēja Anna un ģenerālis Bass un kurš tagad strādāja par mākslinieku noformētāju pie Annas Kultūras centrā.

It kā jau nekā tāda, tomēr…

- Vai netraucēju? - doktorāta durvis līdz pusei pavērās, un tajās pavīdēja šķelmīga acs un gara roka ar kafijas termosu. - Kanēļkafija…

Pēc Sandras Straubergas pārvešanas uz Mežmuižas doktorātu Anna Elizabete Pūču Mājā beidzot sajutās kā mājās. Par spīti kaudzei darāmo darbu un līdz pēdējam kaktiņam aizņemtajām viesu istabām. Bija izgaisis tas nomācošais drūmums, kas pēdējās dienās visus bija turējis važās un licis īgņoties. Arī mājinieki izskatījās atplaukuši un smaidīgi.

Uzvārījusi lielu termosu kanēļkafijas un brūni apcepusi pienā izmērcētas, ar cukuru apbārstītas graudu maizes šķēlītes, viņa nolēma aizbraukt uz doktorātu pie profesora.

Miks un abi Kārļi pieteicās līdzbraucējos: viens pie Ievas, otrs - kopā ar Mežāju policijas inspektoru Gunāru Kalniņu pārbaudīt dokumentus nelaiķes sekretāres kabinetā.

Kaķītis savukārt gribēja nopratināt Sandru Straubergu. Par katru cenu.

- Anniņ, jūs nākat kā glābēj eņģelis! - Mihailovs vecmodīgā galantumā pasteidzās atbrīvot viņu no nešļavas. - O, manas bērnu dienu kūkas!

Anna Elizabete smaidīja vien, noraugoties triju pieaugušu vīriešu mazprieciņos, izbaudot ik saldā grauzdiņa kriksīti, ik kraukšķīgo, brūno kripatiņu. Labi, ka viņai bija pieticis prāta maizītes salikt divās kārbās, citādi abiem Kārļiem, Gunāram, Ievai un pacientei nekas nebūtu atlicis.

- Nu, mana daiļā dāma, tencinu no visas sirds, tā pago-dājāt večuku, ka esmu jūsu mūžīgais parādnieks. Lūdziet visu, ko vēlaties!

Dažbrīd profesora Maksimiliāna Mihailova runā ieskanējās seni pieklājības frāžu atspulgi, kas Annai Elizabetei ārkārtīgi patika, - tik apaļi, tik sirsnīgi. Vecais profesors, ģenerāļa Kārļa Basa vienaudzis, bija Latvijā dzimis, audzis un skolojies, visu mūžu dzīvojis un strādājis, bet viņa dzimta - ārsti piecās paaudzēs - nāca no Pēterburgas vāciešiem. Revolūcijas priekšvakarā vecie Mihailovi bija paklausījuši vācu radu aicinājumam braukt uz Kēnigsbergu, bet no turienes nokļuvuši Rīgā. Šo pilsētu Makss Mihailovs sauca par savu. Te viņš bija apprecējies, tiesa, krietni pavēlu, te piedzimis viņa vienīgais dēls.

Viktors kopš mazotnes tā aizrāvās un jūsmoja par dzīvniekiem, vāca tos un glāba, ka mīlošais tēvs neredzēja nekādu iespēju pievērst dēlu cilvēku medicīnai, nesalaužot viņa brīvo garu, tāpēc ļāva iet pašam savu ceļu.

Tas atmaksājās. Viktors Mihailovs bija kļuvis par vienu no labākajiem kinologiem, pie kura pēc palīdzības brauca gan no kaimiņvalstīm, gan aizjūras. Pirms dažiem gadiem kā amizantu pašattīstības eksperimentu uzsācis zoopsiho-loģijas studijas, jaunais Mihailovs tā aizrāvās un aizgāja dziļumā, ka nu kā vieslektors to pasniedza Lauku universitātē.

Draugi viņu piezoboja, tirpinādami: “Vai tad, ja kaķis mazgā labo kāju, tas nozīmē to pašu, ko mazgāt kreiso?” un “Vai tad, ja suns, uz mani skatoties, aplaizās, tas nozīmē, ka es labi smaržoju?” Tādos brīžos Viktors labā omā atjokoja: “Nē, kaķis tikai cer gar tevi nenosmērēties vēlreiz” un “Suns mēģina savaldīties, lai tevi neapēstu tūliņ, bet vēlāk…”

Abi Mihailovi - vecais un jaunais - bija kļuvuši par neatņemamu Pūču Mājas “kustamo īpašumu”: gan darba dēļ, gan tāpat vien abi bija bieži viesi.

Tad viens, līdz rita gaiļiem ar baronesi nospēlējies zolīti, nakšņoja izvelkamajā krēslā viesistabā pie kamīna, otrs kopā ar Zorro - bibliotēkā.

- Ja jūs tā sakāt, profesor, tad, jā, man ir gan kāds lūgums. Gribu parunāt ar Sandru Straubergu un izvaicāt par tās die-nas, nē, vakara notikumiem, kad viņa izlēca no džipa un

iebēga meža. Mani interesē, vai līdz tam, mašīnā braucot pa šoseju, vai varbūt pēc tam, vienai pašai maldoties pa mežu, viņa nav redzējusi kaut ko, kas mums varētu palīdzēt saprast, kas noticis ar Lācīti… Un vēl… gribētos uzzināt, kur viņa pārlaidusi to mežonīgi auksto nakti.

- Hmm… Domāju, šis lūgums ir izpildāms, tikai iepriekš vajadzētu zināt, lūk, ko. Ja Sandrai Straubergai tiešām ir amnēzija - es neapgalvoju, taču ir iespējams -, viņai var būt bloķētas visas vai noteikta daļa atmiņu un iztaujāšana var izrādīties bezjēdzīga: viņa vienkārši nespēs neko atcerēties. Savukārt, ja atmiņas zudums ir pietēlots, kā tas viņas gadījumā un ar viņas noziedzīgi radošo biogrāfiju pilnībā varētu būt, jums būs vajadzīga liela viltība un izveicība, lai izdabūtu kaut vārdu no cilvēka, kurš nolēmis nerunāt. Negribētos to teikt, bet satraukusies viņa var kļūt bīstama…

- Paldies par brīdinājumu, - Anna viegli pasmaidīja, un viņas rāmi pelēkais skatiens zaļgandzelteni uzdzirkste-ļoja. - Taču man ir kāda domiņa: man būs miesassargi… Tie paši divi lielie suņi…

Profesors Mihailovs, uztvēris domu gājienu un ieceri -radīt līdzīgu situāciju, konfrontēt ar lieciniekiem, lai arī nerunājošiem, pamāja.

- Bet tas taču ir ārprāts! - pēkšņi skaļi iesaucās līdz šim klusējušais dakteris Arvis Konrāds un, pielēcis kājās, sāka nervozi mērot kabinetu no loga līdz durvīm un atpakaļ. -Kas notiek? Jo tālāk, jo trakāk - drīz jau sakarīgu cilvēku dienas laikā ar uguni nevarēs sameklēt! Katram kāda -fobija, -fīlija, -zija, -lija vai -tija. Vai tiešām, runājoties ar apmeklētāju vai izmeklējot pacientu, man iekšēji jābūt gatavam, ka vienā jaukā brīdī viņš var mesties man pie rīkles ar nazi…

- …vai pildspalvu, lineālu vai citu priekšmetu. Diem žēl, jā, dārgais kolēģa, - vecais profesors skumji pašūpoja galvu. - Saprotu jūsu sašutumu un bažas, taču no mums tas nav atkarīgs. Kā vairākkārt esmu minējis, sabiedrība kļūst arvien slimāka fiziski un garīgi, mūsu ķermenis sabrūk fizioloģiski, bet psihe un dvēsele saskaras ar morāles un ētikas normu devalvāciju, ārējo spēku iejaukšanos smalkajā apvalkā un tā ietekmēšanu. Sen vairs nav nekāds noslēpums, ka pilnībā veselu cilvēku nav, vienkārši nav. Katram ir kāda kaite vai slimība: fiziska, garīga, psihiska vai… pat tikai iedomāta. Arī tā mēdz būt.

- Profesor, jūs gribat teikt, ka arī mēs četri - jūs, es, Anna un Miks - savā ziņā katrs sirgstam ar kādu kaiti? - dakteris Konrāds bija uzvilcies. - Nez, kādas tās būtu? Labi, ar Miku Kaķīti viss skaidrs: viņš ir un paliks darbaholiķis. Tāpat kā es. Man vēl varētu būt ierūsējis išiass. Bet jums? Un Annai Elizabetei? Vai attīstīta intuīcija būtu uzskatāma par kaiti?

- Dakter, manuprāt, jums derētu malks svaiga gaisa, jūs esat pārpūlējies un pārkarsis: te laikam par daudz kurina, -lēni piecēlies, profesors paņēma Arvi Konrādu zem rokas un izveda no kabineta.

Miks un Anna neviltotā pārsteigumā spēja tikai klusēdami noskatīties nopakaļ.

Kas te tikko bija norisinājies?

- Piedodiet, lūdzu, tā ir tikai mana vaina! - pēc krietna brīža atgriezies viens pats, profesors nomākti teica. - Man vajadzēja to paredzēt…

Kas īsti ar viņu noticis? - Kaķītis, neizpratnē dusmīgi uzrāvis kreiso uzaci, asi pajautāja. - Arvis Konrāds nekad agrāk nebija atļāvies tā…

Kā jau teicu, tā ir mana vaina. Mēs pirmiņ ilgi un detalizēti runājāmies par dažādām psihes saslimšanām, konkrēti analizējām divu viņam zināmu sieviešu veselības stāvokli.

Plus tā informācija, ko bija licis izsūtīt ģenerālis Bass, un tas, ko Arvim iepriekš bija pateikusi Anna Elizabete. Ja kādam visu mūžu bijusi nepatika pret cilvēkiem garīgiem traucējumiem, psiholoģiskās veselības problēmām, un tad uzrodas viens vecis, kurš gari, plaši un detalizēti analizē dažādus to veidus un paveidus, visbeidzot aicina pievienoties cīņā par šo slimnieku tiesībām netikt izstumtiem no sabiedrības, tas patiešām var būt par daudz… Man tas bija jāparedz…

- Jūs gribat teikt, ka mūsu lāga dakterim Konrādam pašam ir fobija? - Miks brīnījās.

- Vienkāršoti novērtējot situāciju, jā. Brīdī, kad mūsu interesantā saruna pēkšņi aprāvās pusvārdā, sapratu - kaut kas nav labi. Mans jaunais draugs sēdēja, nekustīgi vērdamies sienā, vienā punktā. Un tikai tad es atcerējos sava kolēģa P., katedras vadītāja, stāstīto par kādu pārsteidzoši talantīgu un izcilu medicīnas studentu, kurš psiholoģijas lekcijās un praktiskajās nodarbībās kļuvis nesakarīgs, lai gan visos citos priekšmetos bijis absolūti spīdošs un mācībspēki pat cerējuši viņu paturēt aspirantūrā…

- Jūs gribat teikt… Bet kā tad viņš dabūja diplomu?

- Kā jau minēju, viņš bija izcils students, spožs diagnosts, terapeits un pat neatliekamās palīdzības ārsts, viņu mīlēja gan bērni, gan pieaugušie…

- …gan mājdzīvnieki, - Anna Elizabete pasmaidīja.

- Jā. Tieši tā. Teorētiskos eksāmenus ar psiholoģiju saistītajos priekšmetos viņš nokārtoja sekmīgi. Un vairāk jau arī nevajadzēja…

- Bet, profesor, ar ko tas… tik savdabīga reakcija varētu būt saistīta? - ilgi klusējis, Miks Kaķītis pavaicāja. - Tā taču nav… kaut kāda slimība?

- Nē, protams, nē! - Mihailovs iesmējās. - Tā noteikti nav slimība, drīzāk domāšanas vai pasaules uztveres īpatnība.

- Kā? Tas nozīmē - viņš kaut ko saredz vai izprot citādi?

- Jā un nē. Iespējams, šīs nepatikas vai baiļu pamatā varētu būt bērnības vai jaunības trauma vai pārdzīvojums, es to nezinu un arī nepūlēšos no viņa izdabūt, nedomāju, ka tas būtu lietderīgi. Kā cilvēks Arvis Konrāds ir labs un godīgs, ar interesantu personību, kā ārsts - lielisks. Ne garīgu, ne psihisku, ne seksuālu noviržu viņam nav, bet tiesības uz privātiem noslēpumiem ir ikvienam. Lūk, tieši šādās situācijās visiem un ikvienam vajadzētu ļoti nopietni piesargāties, lai nesāktu karināt birkas…

- Kā tas būtu jāsaprot? - Miks ieinteresēti viņā pavērās.

- Jūs tiešām gribat to zināt? Jums būs laiks klausīties un iedziļināties?

- Noteikti. Vispirms vēl vienu kafiju, tad lekciju.

* * *

Stigma (gr. v. - dūriens). Asiņojoša rēta, brūce, zīme rokās un kājās uz dzīva cilvēka miesas, kas atgādina Kristus rētas. Arī verga piederības vai noziedznieka kauna zīme.

Sociālā stigma - personas vai sociālās grupas, kas atsevišķās raksturiezīmēs neatbilst sabiedrības ierastajiem modeļiem, galēja neatzīšana un nosodīšana.

- Labi, mani jaunie draugi, lai notiek, - profesors iekārtojas ērtāk izsēdētajā atzveltnes krēslā. - Jūs droši vien zināt, ko nozīmē jēdzieni stigma un stigmatizācija, tāpat noteikti būsiet pamanījuši, ka tieši šobrīd, kad mēs, un ar "mēs" es domāju moderno sabiedrību, tik skaļi runājam par demokrātiju, liberālismu, toleranci un vienlīdzību, arvien

straujāk pieaug neiecietība pret citādo, atšķirīgo, ne-savējo. Teorija pret praksi. Ārēji šķietami viendabīgā masā - kādas valsts iedzīvotāju kopumā - veidojas jaunas struktūras, jaunas kopienas, kas dzīvo un darbojas pēc saviem noteikumiem, noliedzot pagātni. Un pretēji: lielā kopiena, vienotā masa “šķeltniekiem” atbild, tos dažkārt ne tikai nepieņemot, bet arī nosodot, atgrūžot un pasludinot par ļauniem, noziedzīgiem, bīstamiem un tamlīdzīgi. Tās ir sociālās stigmas, ko kādam indivīdam vai ļaužu grupai piešķir sabiedrības lielākā daļa, pamanot, ka viņi atšķiras no kopumā pieņemtajām vizuālajām, uzvedības vai kultūras normām.

- Panki, hipiji, metālisti, goti, tetovētie, reperi, hip-hoperi, baikeri, dažādi sektanti: mūnisti, jehovieši. Bomži… Vai tā? - Anna precizēja.

- Tieši tā. Tie ir tikai daži piemēri. Par stigmu zinātniskās pētniecības aizsākumiem jāpateicas Emīlam Dirkemam un Ērvingam Gofmanim, kuri definēja trīs sociālo stigmu veidus: pamanāmas izskata deformācijas (rētas, smagu slimību sekas, kāda locekļa vai tā daļas trūkumu, aptaukošanās vai anoreksija); personības īpatnības (garīgās slimības, seksuālās novirzes, laulības pārkāpšana, pusaudžu grūtniecība, narkomānija, alkoholisms, piederība kriminālajai videi) un tā sauktās cilšu vai kopienu stigmas - etnosa, nacionalitātes un reliģiskās atšķirības. Es stāstu saprotami? - Mihailovs gādīgi pārjautāja.

- Mhm, - Miks aizdomājies pamāja. Anna kaut ko skribināja blociņā.

- Labi, ejam tālāk. Nerunāšu par citiem aspektiem, tikai par vienu: garīgajām novirzēm. Ā, redzu, esmu trāpījis, vai ne? Mēs ar jums kopā esam daudz ko pārdzīvojuši, paši uz savas ādas izbaudot to, par ko runāšu. Mēs ar jums visu šo laiku esam cieši sadarbojušies, gan risinot noziegumus, gan cenšoties palīdzēt mūsu līdzcilvēkiem un draugiem. Diemžēl citi uz manu darbu un kolēģiem raugās kā uz lielāko biedu - viņu acīs psihiatra vai psihologa apmeklējums līdzvērtīgs nokļūšanai viduslaiku inkvizīcijas moku kambarī, bet psihoterapija kā process tiek pielīdzināta ellei. Kāpēc tā noticis, kur slēpjas problēmas cēlonis, un ko ar to darīt? Atbilde vienkārša kā cirvis - bailes. Bailes no citādā, nezināmā, vizuāli un saturiski atšķirīgā.

Un šīs bailes tiek apzināti vai neapzināti kultivētas, elementāras, normālas lietas un procesus pasludinot teju ārpus likuma: par vēdera izeju nerunāsim, fui, nesmalki, netīri, labāk nomirt no hroniska cistīta, hemoroīdiem vai resnās zarnas vēža; seksu nepieminēsim, no tā rodas bērni, bet, ja nerodas, tad tāds sekss ir netīrs un dzīvniecisks; infekcijas slimnieki jātur stikla būros; par kaitēm un slimībām vispār nevajag runāt; vecums ir neglīts, jaunība - dumja.

Šādā veidā cilvēku kopums, kas veido sabiedrību, tiek sašķelts grupās, ikvienu pretnostatot citiem, sarīdot un padarot par ļaunākajiem ienaidniekiem. Slimie un invalidi pret veselajiem, jaunie pret vecajiem, strādājošie pret pensionāriem… Visi tiek ieslēgti nosacītos iežogojumos, no kuriem nav iespējams izkļūt, jo zīmogs vecais, slimais, resnais, kroplais, bezdarbnieks, lūzeris, homiķis velkas līdzi.

Vēl baisāk, šie zīmogi jeb stigmas skar cilvēkus ar psihes problēmām un garīgiem traucējumiem. Psihie, šiziķi, dauņi, autisti, ūdensgalvas, kleinkāji, ņēkšķi, ņauduļi, murduļi, bremzes, īdētāji, amfībijas, dārzeņi - ja vien jūs zinātu, ar kādiem epitetiem man savā ārsta mūžā nācies saskarties! Vislielākā bēda - nebūt ne visi no viņiem ir agresīvi vai bīstami citiem, nē, viņi vienkārši ir citādāki: lēnāki, ātrāki, emocionālāki vai noslēgtāki. Un ne visi ir tādi, lai viņus zaļotu piecreiz dienā vai turētu ieslēgtus, un viņi nav sociāli bīstami, vismaz ne tādā nozīmē, lai viņiem neļautu kontaktēties ar citiem cilvēkiem. Ar “pareizajiem”, “normālajiem”.

Un te sākas. “Normālie”, sabiedrības lielākā daļa, viņus vienkārši nepieņem - atgrūž, uzspiež zīmogu “nederīgs”. Novēršas. Faktiski var teikt - aizspriedumi svin uzvaru pār saprātu. “Citādie” dabūti pie malas, viņiem aizbāzta un aizlīmēta mute, atņemtas balss tiesības un uz mūžu piesprausta kauna zīme.

- Skan baisi, piekritu, taču kāds mums ar to sakars? -Miks vaicāja. - Nav iespējams slimos pārvērst veselos…

- Protams, nav. Taču jāmaina sabiedrības attieksme - lai uz viņiem vairs neskatītos kā uz psihajiem, nešķirojot, kas kuram kaiš un cik lielā mērā. Lai vārdi psihologs, psihiatrs, psihoterapeits netiktu aizstāti ar ņirdzīgajiem “tas muļķis”, “trako ārsts” vai “psihs, kas ārstē psihos”. Diemžēl šodien joprojām ir tā, ka vidusmēra cilvēks, saņemot norīkojumu konsultācijai pie psihologa, psihiatra, neirologa vai psiho-neirologa, kļūst tramīgs: vai tik radinieki (ārsti) mani negrasās iespundēt traķenē un nozāļot? Viņiem ir bail! Un šīs bailes kļūst visaptverošas. Tieši tāpēc es to visu jums stāstu.

Ļoti daudzi cilvēki, kuriem ir pavisam viegli psihes traucējumi vai saslimšana sākuma stadijā, kas būtu viegli ārstējama, to slēpj, paši uz savu galvu lieto nepārbaudītus medikamentus, kas labākajā gadījumā šo stāvokli vai simptomus apslāpē, un vizuāli viss šķiet kārtībā, sliktākajā - iekapsulē vai nogrūž dziļāk, un tad ir tikai laika jautājums, kad notiks recidīvs - uz pašu vai citiem vērsts saasinājums. Cik daudz depresijas, epilepsijas neirožu, psihožu, māniju pacientu varētu izārstēt un atgriezt normālā dzīvē, cik pašnāvību upuru varētu izglābt, ja cilvēkiem nebūtu jābaidās vērsties pie ārsta pēc palīdzības, jābaidās no informācijas noplūdes viņu dzīves telpā, radu, draugu neizpratnes, darba devēju noraidījuma, sabiedrības stereotipiem, nosodījuma un… atstumšanas?!

- Profesor, bet kā tad ar varmākām? Diemžēl ari viņi ir sabiedrības daļa, arī viņi dzīvo tepat cieši līdzās. Diez vai māte ar maziem bērniem būtu sajūsmā, ka viņas kāpņu telpā dzīvo netiesāts potenciāls noziedznieks, kuram medicīniski konstatēta seksuāla nosliece uz apmierināšanos mazu bērnu klātbūtnē vai ar tiem, taču viņa ārstējošā ārsta ētika aizliedz to atklāt citiem, lai brīdinātu par iespējamiem incidentiem. Brīdī, kad šāds varmāka patiešām nodarīs kādam pāri, būs par vēlu! - Anna Elizabete pacēla skatienu no blociņa. - Jums varbūt nepatiks tas, ko teikšu, taču man šķiet, ka pēdējā laikā novirzes un slimības tiek padarītas par normu, izceltas un slavinātas.

- Kā jūs to domājat, Anniņ? - profesors ieinteresējās.

Miks saīga.

Nu, skaidrs, diskusija tagad ilgs līdz vakaram.

Riebjas šie pārspīlētie smalkumi un cacināšanās: tas slims, šim grūta bērnība, tam trīs patēvi. Un tad?

Vai bailes no zirnekļiem būtu attaisnojums slepkavošanai? Vai bērnībā nedabūtas končas automātiski provocē laupīšanas un zagšanas tieksmi?

Tā var visu novest līdz absurdam, katram noziegumam piemeklējot pamatojumu, bet noziedzniekam - psiholoģisko attaisnojumu. Sviests!

Ļoti vienkārši. Skatāmajos medijos - televīzijā, internetā- arvien biežāk parādās filmas un seriāli, kuros vienam vai vairākiem varoņiem ir mānija, psihes traucējumi vai nopietnas saslimšanas. Šie personāži tiek parādīti no ļoti humāna, iejūtīga, lai neteiktu, pārspīlēti glorificēta skatpunkta. Visos sīkumos atklāta slimību anatomija un diemžēl nereti arī šo “varoņu” veikto noziegumu anatomija. Profesor, kam tas vajadzīgs? Lai kāds topošais varmāka iegūtu

rokasgrāmatu, kā simulēt garīgās kaites, lai pēc smagiem noziegumiem tiktu cauri sveikā? Lai pieskaitāms un par savu ricību juridiski atbildigs, taču noziedzīgi tendēts cilvēks iemācītos tēlot nepieskaitāmo?

- Es jūs saprotu. Taču šai medaļai ir arī otra puse. Drukātās preses un elektronisko mediju negatīvā attieksme un kritiskās publikācijas vēl vairāk palielina šo cilvēku diskomfortu un grauj viņu garīgo veselību.

- Pag, pag, nu gan es iejaukšos! - Miks vairs neizturēja. -Jūs gribat teikt, ka tiesībsargiem un žurnālistiem jāstaigā uz pirkstgaliem, lai tikai par kādu varmāku nepateiktu vai neuzrakstītu ko sliktu, kamēr turpat blakām aug vēl desmit tādi, un ir tikai laika jautājums, kad notiks nākamā slepkavība vai izvarošana?

- N-nē, jūs laikam mani būsiet pārpratis… Es tikai…

- Atvainojiet, es pabeigšu domu! - Kaķītis nu reiz bija no tiesas saniknojies un beidzot gribēja izteikt visu, kas uz sirds. - Redziet, profesor, jūs ārstējat un aizstāvat šos “īpašos” cilvēkus, kuri tiesas zālē likuma priekšā tiek atzīti nevis par smagiem noziedzniekiem, bet nepieskaitāmiem -smagas garīgas, psiholoģiskas slimības vai psihes noviržu radītu tieksmju upuriem, turpretī mums - glupajiem, trulajiem policistiem - ik dienu nākas strādāt ar viņu upuriem un tuviniekiem. Un, ticiet man, redzot viņu ciešanas, man negribas aizstāvēt nevienu “īpašo”.

- Mik, bet viņi ir cilvēki! - Mihailovs centās iebilst.

- Nē, atvainojiet, viņi ir cilvēciskas, bioloģiskas būtnes. Un tikai. Lai ko teiktu medicīnas rokasgrāmatas, līdz cilvēkiem viņiem… neizaugt. Viņiem nav ne prāta, ne sirds, ne dvēseles, ne empātijas. tikai pamatinstinkti. Droši vien tāpēc sabiedrības attieksme paliks, kāda bijusi. Katram sava vieta, un nevajag jaukt mušas ar kotletēm.

- Mik, Kaķīša kungs, bet es taču runāju par to pašu!

- Nedomāju vis. Es jūsu garajā lekcijā saklausīju ko citu -centienus attaisnot, integrēt, savest visus kopā vienā lielā, laimigā ģimenē, kur cits par citu rūpējas, mīl un apčubina. Bet, ticiet man, profesor, tas nestrādā. Un nekad nestrādās! Ne skolās, kur šobrīd normālās klasēs tiek “integrēti” bērni ar deviantu uzvedību, jo, lūk, pārējo audzēkņu veselīgā attieksme rādīšot viņiem pozitīvu piemēru, taču rezultātā tiek samaitāta visa klase; ne sabiedrībā kopumā.

Nepievēršot uzmanību šim bīstamajam aspektam, mēs dabūsim vienu vienīgu jucekli, haosu, no kura izcelsies masu nemieri, nekārtības un noziegumu lavīna. Iespējams, daļēji tas notiks arī aiz bailēm un vēlmes pasargāt savus tuvākos no citādajiem. Spilgtus piemērus mēs redzam ikvakara ziņu izlaidumos, tikai tie attiecas uz, kā jūs teicāt, “cilšu stigmu” grupām. Taču to var attiecināt ari uz ikdienu mēs esam kļuvuši pārāk liberāli un toleranti, pasludinot par normu to, par ko agrāk lika cietumā vai pie sienas.

Piedodiet, profesor! Es, vienkāršs policists, pasauli redzu citādi. Ir sarkanā svītra: vienā pusē - mēs, otrā - noziedznieki. Tieši tik vienkārši. Dzīvo un nedari pāri citiem. Vienalga, kas un kāds tu esi. Nedari pāri, un tevi neaiztiks.

Bet nu gan es vēlētos parunāt ar Sandru Straubergu, pirms jūs viņu pārvedat uz savu īpašo augu siltumnīcu. Un vēl es vēlētos, lai šajā sarunā piedalāties arī jūs un Anna Elizabete. Iesim?

15. nodaļa. Zane izbēgusi!

Sestdiena, 13. janvāra pievakare Mežāji, Pūču Māja

- Varbūt nevajadzēja tā uzbrukt, - pēc pretrunīgās diskusijas ar Mihailovu un vēl sirreālākās sarunas ar Sandru Straubergu, braucot atpakaļ uz Pūču Māju, Anna Elizabete sadrūmusi ierunājās. - Profesors ir lāga cilvēks un mums daudz palīdzējis. Sazvanāms jebkurā diennakts laikā, gatavs ar savu auto skriet cauri puspasaulei, lai palīdzētu… Stulbi.

- Piekrītu, stulbi. Es jau viņam atvainojos. Nu, kamēr tu runājies ar dakteri Konrādu. Mēs ar veco sapratāmies, viss būs labi. Viņš atzina, ka tiešām pārāk aizrāvies ar ideju par psihisko slimību pacientu plašāku integrāciju sabiedrībā, neaizdomājoties par noziedzniekiem, kuri aiz garīgām slimībām tikai slēpjas. Ak jē, kā es runāju!

- Kā no tribīnes. Sēkla kritusi auglīgā zemē.

- Labi, labi, neironizē. Ko teica Arvis?

- Negribīgi apsolījās atbraukt uz vakariņām. Kopā ar Ievu un Kārli. Pēc tam, kad būs pavadījuši uz Rīgu profesoru Mihailovu un Sniega princesi.

- Līzbet! Es vaicāju par ko citu…

- Es gribu ēst. Un daudz kafijas. Un vannu. Tieši tādā secībā. Visu citu pēc tam. Atvaino, bet man šim brīdim psihologu, psihiatru un psihopātu ir daudz par daudz. Gribu vienkāršu rupjmaizi ar sieru, desu, tomātu un lielu krūzi melnas kafijas ar pipariem.

Skaidrs, saruna beigusies.

Miks pievērsās ceļam. Strauji krēsloja.

Šoferu pelēkais nudien ir īstais diennakts laiks braukšanai pa tikko nogreiderētu, sasalušu, nenokaisītu ceļu.

Dīvaini, un Ķirša Kundze arī tāda kā nestabila…

Labi vismaz, ka mājas ar roku sasniedzamas - vēl tikai pāri tiltam un pagalmā iekšā.

- Bremzē! - Anna skaļi iekliedzās.

Melnupes vecā tilta galā kāds stāvēja.

V-velns, labi, ka tajā galā, nevis šeit, citādi būtu vāks!

Miks izmisīgi spieda bremzi, kas mīksti ļurinājās, grieza stūri, auto uz tilta savirpuļoja, vairākas reizes apgriezās, bet, kad apstājās… ne uz tilta, ne māju ceļa galā neviena nebija.

Tikai suņi mašīnā izmisīgi rēja un smilkstēja.

- Pas-saki, ka tu arī t-to redzēji, - Kaķītis pēc ilga klusuma brīža izmocīja.

- Redzēju. Tur tiešām kāds bija. Tāpēc jau es iekliedzos.

- Varbūt… palaižam suņus? - Miks ierosināja.

- N-nē… Labāk tomēr ne… Brauksim mājās… Es neesmu pārliecināta, vai tas stāvētājs bija… - viņa gribēja sacīt: ar miesu un asinīm -, taču aprāvās.

- Domā, spoks? - Miks nikni centās piešķilt noslāpušo motoru. Beidzot!

- Miku, es nezinu! Redzēju to pašu, ko tu, - prāvu, pelēcīgu stāvu pelēcīgā dūmakā. Ja nezinātu, ka tas nav iespējams, teiktu, ka tā varētu būt Zane savā biezajā aļaskas vējjakā. Bet, ja tā, tad kur viņa palika?

- Kāpjam laukā! - Miks apņēmīgi iesaucās un noslāpēja motoru. - Suņi-i!

Grāfs un Rūsa satraukti ierūcās, un, tikko Miks atvēra mašīnas durvis, abi kā bultas aiznesās tilta gala virzienā, lai

tur, skaļi rejot un dīdoties, rādītu, ka atraduši ko uzmanības vērtu un saimniekiem jānāk skatīties.

Knapi valdot pēkšņi uznākušo drebuli, Anna Elizabete izremsās no auto un lēni, ar piespiešanos sperot katru soli, lika sev iet tuvāk tilta galam.

Vietā, kur beidzās dzelzs aizsargmargas, tilta kreisajā pusē sniegā vīdēja plata sliede - tā veda no kraujā uzbēruma lejup, tieši Melnupes klusajā attekā.

Anna pietupās un centās kaut ko saskatīt. Vienbrīd šķita, ka šļūcamrenes galā kaut kas tumsnē, taču laisties lejā pa stāvo krastu nebija ne drosmes, ne spēka, ne vēlēšanās. Jo vairāk tāpēc, ka šajā pusē upe pie krasta bija ļoti dziļa: atteka veidota kā kuģu ceļš ar piestātni, gultne padziļināta, malas nostiprinātas ar masīviem koka pāļiem, dažviet betonētas.

Ja kāds tur ielūzis dzelmē un pagājis zem ledus, tur vairs nekas nav darāms…

- Nu? - Miks uz ceļgala noslīga viņai līdzās un ar kabatas lukturīša spožo, virzīto staru pagaismoja lejup. Tur tiešām melnēja salauzīts ledus, bet pāri klājās kaut kas pelēks.

Jaka. Liela aļaskas jaka ar koši dzeltenu atstarotāju.

Kaķītis paskatījās uz pārbiedēto Annu - viņa bija nobālējusi un viscaur trīcēja, krampjaini turēdamās pie Grāfa platās kaklasiksnas.

Šo jaku pirms diviem, nē, trim gadiem pūčmājnieki bija Zanei dāvinājuši Ziemassvētkos. Un nu… Taču tas nevar būt - kāda velna, suņa un mārrutka pēc lai viņa tagad ziemas vidū atrastos šeit, Mežājos, un lēktu no tilta upē slīcināties, ja viņai jāatrodas pilnīgi citā vietā - Mihailova klīnikā Rāmavā? Un, trīsreiz nolāpīts, ka nav ko pasaukt palīgā!

Dambergs ar savējiem šodien Rīgā, veic ekspertīzi nogalinātās pagasta sekretāres lietā, bet visi Kaķīša puiši ņemas pa Melnpili. Nāksies tikt galā pašu spēkiem.

- Paliec te, es tūliņ! Suņi, sargāt! - viņš nokliedza, jozdams uz mašīnu, kur bagāžniekā vajadzēja būt gan auto trosei, gan cirvim un grābeklim.

Aši apsējis vienu troses galu ap tilta margām un saorganizējis kaut ko līdzīgu alpīnista ietaisei, Miks, nometis jaku, ar cirvi aiz siksnas, lukturīti zobos un grābekli padusē, cieši turēdamies pie troses, laidās lejā.

Upes krasts šajā vietā patiešām bija ļoti stāvs, un malas, uz kuras varētu ērti nostāties, nebija. Toties bija salauzīti ledus kankači un tāds kā āliņģis, kā izsists caurums, kurā tiklab varētu būt kāds ielūzis, iemests vai… radīts šāds iespaids. Tā teikt, labākam mākslinieciskajam efektam. Bet lielākai ticamībai drāmas punkts papildināts ar jaku.

Niknodamies un uzmundrinādams sevi ar netulkojamiem mongoļu-tatāru buramvārdiem, Miks, balansēdams virs izšķaidītā lāsmeņa, pamēģināja tajā pačakarēties ar grābekli, turot to aiz zobainās daļas.

O, tik dziļš nemaz nav! - kāts sasniedza upes dibenu.

Prātīgi bakstīdamies, viņš pārliecinājās, ka nekā cita kā vien aukstumā sabiezējušas dūņas tur nav.

Labi, tas labi, vismaz paliek cerība, ka arī līķa zem ledus nav. Lai nu kā, jāsauc eksperti.

Rāpdamies augšā pa krauju, Miks dzirdēja Annu pabeidzam sarunu.

- Zvanīja Mihailovs. Viņam tikko paziņots: kamēr viņš bijis mūsu galā, Zane izbēgusi no klīnikas. Kā, vēl neesot īsti skaidrs. Viņš vēl brauc turp. Sazvanīju Dambergu - viņš ar saviem puišiem jau ir pusceļā šurp. Arvis, Kārlis un Ieva arī. Braucam mājās. Viņas tur nav. Zanei ir cits mērķis…

* * *

Nākamās pāris stundas pagāja kā viens acumirklis.

Pūču Māja ņudzēja un murdēja, Omīte ar Kārļa mammu Ievu to vien darīja kā vārīja kafiju, paplātēm vien smērēja maizītes un mazgāja traukus, bet otra Ieva augšstāvā pieskatīja, lai Anna Elizabete nelīstu laukā vispirms no karstās vannas, pēc tam no gultas. Miks un Kārlis bija viņu norīkojuši par cerberu un guvernanti.

Ieviņa jauno pienākumu uztvēra ar milzu nopietnību, ik pa brīdim raizīgi palūkodamās, vai tik Anna nav izgaisusi no biezās segas apakšas vai arī neatļauti izbāzusi vēsumā roku vai kāju.

It kā tas būtu tik viegli izdarāms, ja uz tevis guļ trīs smagi suņi un divi resni kaķi!

- Annīt, vai tu ko nevēlies? Vai tev ko atnest? - Ieviņa gādīgi pavaicāja.

- Manu datoru. Tur, istabas stūrī, pie kamīna, krēslā, sarkanajā somā.

- E-es nu gan n-nezinu… Miks un Kārlis teica…

- Lai viņi saka, ko grib! Kaķītis ar savu plaušoni nu būs īstais rīkotājs! - pēc karstās vīgriežu vannas un divām vīgriežu tējām ar kausiņu Trejdeviņu Anna bija nomierinājusies tiktāl, ka spēja loģiski padomāt. Un viņai bija ideja…

Ieviņai neatlika nekas cits kā izsniegt kašķupodam darbarīku, bet pašai pievērsties līgavaiņa cimdu adīšanai.

Tas viltīgais raksts nekādi negribēja un negribēja izdoties…

Šķībi un greizi, te par stingru, te par vaļīgu, it kā abas rokas būtu kreisās… Kauns un negods. Ko vīramāte padomās?

Bet nu labi gan, ka tā šausmīgā saldētā sieviete ar ledainajām acīm beidzot ir prom no Pūču Mājas un doktorāta, citādi viņas klātbūtnē ledaini šermuļi skrēja pār kauliem, bet lāga dakteris staigāja ka nolēmēts…

- Tagad vairs nē, ir jau vēls, bet no rīta piezvani Zaķīš-Mildai - Mežājos nav labākas rokdarbnieces par viņu. Viņa tev noteikti palīdzēs, tas raksts nav tik grūts, kā no malas izskatās. Tu vienkārši esi pārāk uztraukusies un saspringusi, tāpēc arī diegi tā savelkas… Mīļo Ieviņ, tev gluži vienkārši jāatpūšas! Diezgan skriets un darīts!

Anna Elizabete, līdz ausīm ierakusies segās un spilvenos, mežonīgā ātrumā klabināja taustiņus.

- Līzbet, bet kā tu…? - Ieviņai pārsteigumā pat aizbēga adāmadata.

- Man uz ausu ļipiņām ir vēl divi aci pāri, - Anna atsmēja. - Klau, mazais, čaklais kukaini, tam lielajam atpūtas krēslam sānos ir kokā griezta poga, piespied, nolaidīsies atzveltne, un pacelsies kāju balsts. Ņem biezo segu, liecies slīpi un atpūties! Diezgan esi šodien visus čubinājusi. Es svēti apsolu nekur nebēgt un nekādas nekrietnības nedarīt. Tikai mazliet palasīšu un tad arī migšu nost. Labi?

Divreiz atkārtot nevajadzēja.

Ātrums, kādā tika saklāta guļvieta, un dziļā šņākšana, kas jau pēc mirkļa atskanēja no kamīna stūra, skaidrāk par skaidru apliecināja, cik pārguris dienas laikā bija nabaga trauslais cilvēkbērns.

Tā, draugi, bet mēs tagad klusiņām pastrādāsim.

Pameklēsim, lūk, ko…

* * *

Lejā nokraukšķēja sasalušie ledus kukuržņi un nočīkstēja daktera Konrāda Ņivas nodilušās bremzes. Pēc brīža, krak-stēdams un vaidēdams, pagalmā ieklepoja ģenerāļa Basa lendrovers. Bet vēl pēc stundas viens pēc otra pie durvīm piešvīkstināja Egona busiņš un Viktora pikaps.

- Kārli, mums bija vienošanās, ka Anna netiks iejaukta dzīvībai bīstamās situācijās, vai ne? Bet kas notika šovakar uz tilta? Kāpēc man jāuzzina, ka auto bremžu šļauciņas bijušas samaitātas, pa tiltu pastaigājies Zanes rēgs, kurš bēgot iemetis āliņģī jaku, bet pats pazudis nezināmā virzienā?

- Barones, varat man ticēt, es jūtos tikpat apmulsis un satriekts, it īpaši pēdējo dienu notikumu kontekstā, - ģenerālis Bass viesistabā, pie kamīna Annas Rozes priekšā stāvēdams, jutās trakāk nekā savulaik armijā, kad viņus, astoņ-padsmitgadīgus salagas, “svētīja” ūsainais staršina…

Pārējie, acis taktiski nodūruši, pie lielā galda dzēra tēju ar Omītes maizītēm.

- Būtu labāk, ja jūs noķertu to nekaunīgo meitieti vai, sliktākajā gadījumā, viņas spoku, lai reizi par visām reizēm varam viņu no šejienes izkvēpināt. Es to pašrocīgi izdarīšu -ar sāli un kadiķiem! Un, ja vajadzēs, arī ar kārtīgu pērienu! Vai viņa šai mājai jau nav atnesusi pietiekami daudz nepatikšanu un nelaimju? Vienas vienīgas klapatas un ķibeles, es taču jau toreiz teicu…

Ko toreiz teikusi baronese Anna Roze fon Berga, viņi nedabūja dzirdēt, jo istabā burtiski ielidoja Mazais Kārlis, triumfējoši saukdams:

- Es viņu atradu!

- Ko tu atradi? Zani? Viņas mašīnu? - jautājumi bira cits caur citu.

- Nē, nē, nē, taču! Es atradu Maigas Lācītes mīļāko Ilmāru Rūsi. Viņš bija pietiekami neprātīgs, lai, no policijas slapstīdamies, tomēr gribētu ieiet savos soctīklos. Puisim tur tiiik aktīva romantiskā saimniecība… Kamēr visu apkops, apskatīs visas bildītes, ar visām parunās, pačatos, it īpaši ar jaunāko iekarojumu - manu sievišķo alter ego, tikmēr kāda ekipāža varētu aizbraukt līdz Purvāju pagasta Rūsiņiem novēlēt viņam labu vakaru.

- Kārlēn, tu esi zvērs! - Miks uzsita viņam pa plecu un metās zvanīt Jurim Grīslim un Ritvaram, kuriem vēl vajadzēja būt kaut kur Melnpils tuvumā.

- jau ceļā? Metiet riņķī un miniet uz Purvāju Rūsiņiem. Tur slēpjas Ilmārs Rūsis… Jā, tas pats ar avarējušo kokve-dēju un asiņaino trosi. Visticamāk, viņš ir mūsu dāmu vēstuļdraugs Husis… Ņemiet ciet un vediet uz Basa biroju Mežmuižā. Mēs piebrauksim - kā tikko, tā tūlīt.

- Vai tiešām varētu būt tā, ka mēs šovakar, nē, šonakt, vismaz ar kaut ko tiksim skaidrībā un beidzot varēsim dažas stundas pagulēt? - Egons plati nožāvājās. - Un varbūt rīt es varēšu aiziet uz Melnupi pažibulēt?

- Ceri vien, ceri. Zārkā izgulēsies un paradīzē žibulēsi. Lai gan, nē, tādus kā tu tur iekšā nelaiž, bet sūta par kurinātājiem tur, lejā! - Miks zobaini atkodās. - Ko teiksi par pēdām uz kraujas un jaku uz ledus?

- N-nu… tev tas nepatiks, Kaķīt, bet jaka patiešām pieder Zanei. Pirmkārt, es pats to labi atceros. Otrkārt, jakas iekškabatā ir starppilsētu autobusa biļete no Rīgas uz Mežājiem ar šodienas datumu un čeks tās iegādei uz Zanes Zālītes vārda - arī ar šodienas datumu. Viņa maksājusi ar kredītkarti. Tas ir dīvaini, vai tai nebūtu jābūt klīnikas seifā, aiz atslēgas? Treškārt, uz nodīrātās bremžu šļauciņas ir viņas pirkstu nospiedumi. Un, ceturtkārt, man nav ne jausmas, kur viņa palikusi. Āliņģī nav, upei tajā vietā straumes nav, apavu vai slēpju pēdu gar krastu arī nav…

- Un uz ledus? Pāri upei? Otra Melnupes attekas mala lēzenāka, noaugusi kokiem, tur varētu nemanīti izrāpties

krastā… un aizlavīties prom, - Miks skaļi prātoja. - Viktor, jums ar Zorro no rīta jāpārbauda otrs upes krasts…

- Klau, puis, man kaut kas ienāca prātā! - ģenerāļa Basa raizīgā balss lika visiem saausīties. - Ja ir tā, kā tu tikko iedomājies, ja Zane tiešām pārgājusi pāri upei, izrāpusies krastā un devusies caur mežu tālāk, tad ir tikai viena tuvīna vieta, kurp viņa bez jakas varētu aiziet un šobrīd atrasties…

- Mazkalniņos? - Mikam notirpa pakausis. Tur dzīvoja viņa māte (un ģenerāļa māsa) Zelma. Viena pati.

- Mazkalniņos. Ko darām? Vajadzētu pārbaudīt, bet lielas jēgas zvanīt nav: vai nu necels, vai pacels, bet ar mums nerunās. Joprojām dusmojas.

- Es piezvanīšu! - Mazais Kārlis smaidot ierunājās. -Atgādināšu par kāzām, ielūgumu aizvedu jau pirms divām nedēļām, bet dubults neplīst. Un pajautāšu, kā klājas, vai sirds pēc kā nekāro… Galu galā viņa mani mīl!

- Mīl gan, jā, tikai nav skaidrs, par ko, - noburkšķēja Miks Kaķītis.

- Es visu dzirdēju, Kaķīškaln! - atskanēja jau no halles.

Pēc brīža atgriezies viesistabā, Mazais Kārlis izskatījās viegli apjucis.

- Kārļonkul, ar mūsu Zelmas tanti laikam galīgi nav lāgā. Teicās esam dikti slima, taču dakteri sūtīt gan nevajagot, neesot vairs vērts. Minēja kaut ko par testamenta rakstīšanu un to, ka gribot, lai bērēs nodzied “Gula meitiņa”. Tā dziesma tad nu būšot riktīgi par viņu. Vai tu kaut ko saproti?

- Hmm… Nu gan pajautāji. “Gula meitiņa”? Viņai tā dziesma arvien ir traki riebusies! Testaments? Sen uzrakstīts. Guļ manā seifā. Dikti slima, bet dakteri vairs nevajag? Tad jau tiešām nāve pie durvīm, ja tā runā…

- Kārļonkul, tu vēl spēj jokot? - Mazais Kārlis satraucās.

- Prātā nav nācis. Kurš atceras to sasodīto dziesmu?

- Es… - pa viesistabas durvīm ieklumzāja biezā halātā ietinusies Anna.

Gula meitiņa līdz brokastiņu, puisītis neticēj -celies meitiņa, mana sirsnīna, vai vēl tu neizgulēj?

Gula meitīna līdz launadzīnu, puisītis neticēj -celies meitīna, mana sirsnīna, vai vēl tu neizgulēj?

Gula meitīna līdz vakariņu, puisītis neticēj -celies meitīna, mana sirsnīna, vai vēl tu neizgulēj?

Meitīnu lika iekš balta zārka, puisītis neticēj -celies meitīna, mana sirsnīna, vai vēl tu neizgulēj?

Meitīnu laida iekš dziļas bedres, puisītis neticēj -celies meitīna, mana sirsnīna, vai vēl tu neizgulēj?

Meitīnu bēra ar baltām smiltīm, sāk puisītis gauži raudāt -Jemiet zobēnu, cērtiet galvēnu, laidiet ir mani līdz…

Klusiņām dungodama, Anna apsēdās uz kamīna soliņa.

- Es pavisam nejauši dzirdēju jūsu sarunas pēdējo daļu, nu par Zelmas tanti. Visticamāk, mūsu neapģērbtais spoks, ja tas vispār ir spoks, šobrīd patiešām atrodas Mazkalniņos, un situācija nav pārāk saulaina, ja reiz jūs brīdina par bērēm un piesauc ienīstāko dziesmu. Turklāt man nez kāpēc šķiet, ka spoks tur nav viens, bet kopā vēl ar kādu… Dziesmā ir divi: meitīna un puisītis. Un vēl zobens… Varbūt nazis?

- Egu, Viktor, suni, stroķus un braucam! - Miks pielēca kājās. - Kārlēn?

- Es ar jums! - Mazais Kārlis hallē jau vilka zābakus.

- Mums gan neviens neko nepiedāvā, - ģenerālis rezignēti noburkšķēja. - Atkal…

- Tā jābūt, jūs spēlēsiet zolīti un gaidīsiet, - nosmīnēja Miks un, sabučojis Annu, aizlēkšoja, pār plecu uzsaukdams:

- Paldies, Līzbet, bet, marš, gultā!

- Nepateicība ir pasaules alga, - viņa nomurmināja un aizgāja uz virtuvi pie Omītes un Kārļa mammas Ievas, lai nolaupītu kādu maizes gabalu.

Sazin velns, kad atgriezīsies vīri un būs vakariņas, bet ēst gribas tagad.

* * *

Bruņojusies ar divām desmaizēm un zirnīšu bundžu, Anna kā karaliene tupēja spilvenos, karoja ar četrkājiem par kumosiņiem un pārdomāja profesora Mihailova teikto. Un to, ko vēlāk, gan ārkārtīgi negribīgi, bija atklājis dakteris Arvis Konrāds, mēģinot izskaidrot savu izturēšanos…

Stāstot par sava drauga studentiem, profesors Mihailovs bija minējis, ka Arvis savulaik uzrādījis spožas diagnosta spējas - viņš, būdams pavisam zaļš gurķis, pirmo kursu students, jau spējis uztvert cilvēku kopumā, viņa diagnozes arvien bijušas pārsteidzoši precīzas. īpaši labi viņš noteicis pacientus ar psihes traucējumiem un patoloģijām.

Kursabiedri sākumā jūsmojuši un brīnījušies, pēc tam sākuši skaust, līdz pēdīgi Arvis pamanījis, ka institūtā ap viņu izveidojies tāds kā vakuums: pārējie studenti sākuši tā kā izvairīties, tā kā atgrūst, smīnējuši, zobojušies un aiz muguras dēvējuši par dullo dakteri. Pamazām viņš noslēdzies sevī, visu laiku un spēkus veltot tikai mācībām, bet praktiskajos darbos, īpaši tajos, kas saistījās ar diagnosticēšanu vai psihes slimībām, tik ļoti centies valdīties un neizcelties, ka aiz piepūles viņam nereti kļuvis slikti.

- Taču es viņus joprojām redzēju un pa gabalu atpazinu. Viņus, kā tagad korekti saka “personas ar psiholoģiskās veselības traucējumiem vai personas ar hroniskām psihes saslimšanām”. Viņus nevar neatpazīt: sejas vaibsti, patoloģiska mīmika, lūpu kustības, runājot un ēdot, nepareiza stāja, nokārušās rokas, šļūcoša gaita, slikta higiēna, neizteiksmīgs vai, tieši pretēji, pārspīlēts izskats, kliedzošs grims. Arī tagad es viņus redzu, lai gan cenšos neredzēt… Tāpēc jau atbraucu dzīvot un strādāt uz laukiem, domāju, būs mierīgāk un klusāk. Bet kas tev deva…

- Arvi, ko tu domā par profesora Mihailova cīņu pret birku piekarināšanu? - Anna riskēja pavaicāt, apzinādamās, cik smags šāds jautājums cilvēkam, kurš pats vienlaikus atrodas abās pusēs - gan būdams tas, kurš vērtē citus, gan tas, kuram pašam reiz piekārta birka “ne tāds, kā mēs”.

- Līzbet, ja man jābūt līdz galam godīgam, tad es teikšu ļoti, ļoti atklāti, un man vienalga, ko tu ar šo atzīšanos darīsi… Es nekad vairs negribētu ne strādāt, ne dzīvot kopā ar kādu, kam ir psihiska slimība vai kāda novirze. Es nezinu un nekad neesmu zinājis, ko un kā ar viņiem, tik savādiem,

neizprotamiem, neparedzamiem, runāt. Ko viņi domā, kā viņi domā? Viņi dzīvo savā pasaulē, skatās uz tevi, bet neredz, klausās, bet nedzird. Zinu, ka es kā ārsts tā runāt nedrīkstētu, bet man personīgi viņi nepatīk. Man viņi šķiet bīstami. Lai gan kā mediķis objektīvi zinu, ka tā nav, visi nav. Taču zini, draudu sajūta paliek. Pateikšu vēl vairāk: es negribētu strādāt vai dzīvot kopā arī pats ar sevi.

Anna pārsteigta klusēja un vēroja Arvi. Viņš bija saspringts kā atspere.

- Netici, ka var negribēt redzēt sevi? Vēlies pavaicāt kāpēc? Tāpēc, ka, tāpat kā jebkurš cilvēks, arī es ar piesardzību skatos uz jebkuru, kurš ir citādāks, apveltīts ar neparastām spējām, lai gan tieši man kā ārstam būtu jāspēj uz citādo raudzīties ar izpratni. Taču es to nevaru. Nespēju!!! Varbūt tas nozīmē, ka esmu slikts ārsts un slikts cilvēks. Es pat tavu draudzeni nepratu nosargāt, un kur viņa tagad ir?

- Arvi, Zane Zālīte ir pieaudzis cilvēks, joprojām spējīga par sevi atbildēt, joprojām pieskaitāma. Mēs viņai savulaik esam palīdzējuši gan ar darbu, gan mājvietu, gan citādi, īpaši tu pēdējā pusotra gada laikā. Tu visu laiku biji viņai līdzās, tu viņu mīlēji. Par ko tu tagad sevi vaino?

- Bet viņa bija slima! Un nopietnāk, nekā domājām.

- Arvi… Ja Zane pati juta, ka nav labi, ka veselība šķiebjas un virsroku gūst slikti ieradumi un atkarības, varēja to godīgi pateikt, nevis slapstīties un bēguļot… Varēja pieņemt tavu un mūsu piedāvāto palīdzību, kamēr nekas neatgriezenisks nebija noticis. Tu taču mēģināji, tu centies!

- Es viņu ieslēdzu. Izolēju. Kā dzīvnieku būrī, - Konrāds mocījās pašpārmetumos. - Viņa bija slima, viņai bija bail, bet es viņu ieslēdzu!

- Nē, tu viņu vedi pie ārsta, un viņa bēga prom. Tu viņu glābi, un viņa bēga! Acīmredzot tam tā bija jābūt, tātad tāds ir viņas liktenis un vieta…

- Līzbet, bet tu saproti, ka šādu cilvēku ar katru dienu kļūst arvien vairāk? - aprimis Arvis bija apsēdies uz platās palodzes un sakampis galvu rokās. - Vai kāds apjauš, ka psihiski un mentāli slimo skaits nesarūk, bet neapturami pieaug, jo pieaug kairinātāju alkohola, narkotiku, azartspēļu, vardarbīgu virtuālo spēļu, filmu, tīmekļa un infoplūsmas ietekme. Tie ir graujoši ieroči, daudz graujošāki par Freida, Junga un Fromma “bērnības traumām”, kas esot par cēloni teju visām ne-fiziskajām kaitēm. Tieši to savā garajā runā mēģināja pateikt vecais Maksis, nu Mihailovs, tikai viņš to darīja pārāk… apsēsti. Visi nav tik toleranti pret citādībām… Un ko tur var darīt? Zinu, ka šīs kaites progresē gan kvantitatīvi, gan kvalitatīvi, bet mēs joprojām neprotam ar tām tikt galā, pat ne lāga apturēt vai nobloķēt, kur nu runāt par pilnīgu izārstēšanu. Manuprāt, tas vispār nav iespējams.

Saruna bija beigusies uz visai drūmas nots, un nu, vakara krēslā visu pārdomājot, Anna apjauta, cik ļoti smagi Mežāju dakterim Konrādam, no Dieva dotam ārstam, dzīvot un strādāt, apzinoties, ka viņš nespēj izdarīt neko, lai izglābtu tuvākos no pazušanas neprāta melnajā tumsā.

Iespējams, tāpēc viņš bija piekritis kandidēt uz pagasta priekšnieka krēslu un nu to arī pieņēmis.

“Es gribu darīt kaut ko praktisku, taustāmu un paliekošu. Kaut ko, lai cilvēku dzīve fiziski kļūtu labāka. Ja nevarēšu citādi, vedīšu, skaldīšu un kraušu večukiem malku.”

Kur ir Zane, un kāpēc viņa brauca uz Mežājiem?

Ar šo domu Anna aizmiga.

16. nodaļa. Slotas operators

Svētdiena, 14. janvāra rīts Mežāji, Pūču Māja

- Vai nevarētu klusāk? Meitenes guļ, un griestiem visas skaņas iet cauri, - Omite pukstēja un rājās uz Miku un viņa vīriem, kuri, sešos no rīta pārradušies no nakts operācijām, bija tik apmierināti un pacilāti, ka nebija piedabūjami iet gulēt un vēlējās uz līdzenas vietas sarīkot apspriedi ar karstu kafiju un ģenerāļa saldajām, plānajām pankūkām.

- Omīt, mīļā, labā, nerūc! Ja tu zinātu, ko mēs vakarnakt sadarījām un cik veiksmīgs izrādījās trīspadsmitais datums, tu pati mums tās pankūkas izceptu un vēl izvilktu no skapīša to burrrvīgo māla podiņu ar viršu medu, - Egons Dambergs ziloņa grācijā piezagās Kārļa vecmāmiņai no mugurpuses un, pacēlis trauslo večiņu uz rokām, līksmi apvirpuļoja pa virtuvi varenu goda apli. Pārējie smiedamies pamuka pa kaktiem.

- Kuš, dulnais, piebaidīsi zvirbuļkaiti! - Omīte spiedza un ar sīkajām dūrītēm bumsīja pa Damberga masīvajiem muskuļiem. - Laid tak mani lejā, Lutausi, būs jums pankūkas, būs! Ar medu. Bet tagad gan, marš, uz viesistabu, lai virtuvē vairs ne skaņas, ne troksnīša! Un iekuriet tur kamīnu, lai iesilst telpa, citādi tie lielie logi vairs netur siltumu…

- Kā teiksi, manu ģenerāl, - Egons sasita papēžus un aizmuka uz durvīm. Ar vienu kāju jau otrpus būdams, panācās atpakaļ: - Bet ausītes man mazas!

Miks, Viktors, Juris un Ritvars demonstratīvi uz pirkstgaliem lavījās laukā no virtuves. Zorro, noskatījies, ko dara divkājainie, un nolēmis, ka tā vajag, virtuvi atstāja, lienot uz vēdera: kā teiktu Viktors, po plastunski.

Omīte, aiz smiekliem aizelsusies, uz mirkli piesēda pie krāsns, lai atvilktu elpu pirms gaidāmā darba cēliena.

Tā, jāapdomā, kuru bļodu ņemt un kurās pannās cept. Vajadzēs daudz - saoduši gardo smaržu, arī mājinieki būs augšā viens un divi!

Pag, pag, bet cik tad Pūču Mājā šobrīd to ēdāju? Nāk un iet, skraida iekšā, ārā, tad atkal pazūd uz nedēļu vai divām, nekādas kārtības! Labi, kā tad īsti ir?

Viņa pati un Miķelītis (jāpiezvana, lai brauc šurp, viņam pankoki traki garšo), meita Ieva, Kārlēns ar savu Ieviņu, tad DižKārlis, Annīte ar Miku, Egons, Viktors, Juris un Ritvars.

Ā, vēl tak ir dakteris Arvis un mazais inspektors Gunāriņš! Tas nekas, ka abi Mežmuižā - viens doktorātā, otrs policijas iecirknī -, neatstās taču viņus bez svētdienas rīta pankokiem.

Cik sanāca? Trīspadsmit, četrpadsmit? Tātad piecpadsmit.

Mammīte arvien mācīja: ierēķini vairāk, ja nu vēl kāds atnāk… Tā, katram vismaz trīs, četrus apaļos, vīriem vairāk - tiem spēku vajag, kā citādi žuļikus tvarstīs? Labi, tātad lielo vašbļodu un trīs čugunnieces…

Čakli rosoties, Omīte nepamanīja gar virtuves logiem aizslīdam kādu salīkušu stāvu…

* * *

Viņai bija auksti. Nenormāli, šausmīgi auksti. Nez cik ilgi viens cilvēks var izturēt bez miega, silta ēdiena un atbilstoša apģērba? Visas mājas durvis ciet, pat pagraba ieeja aizkrauta -padomā tik, iebarikādējušies!

Virtuvē Omite rosās gar plīti, laikam grasās cept brokastīm pankūkas, daudz pankūku, ja reiz uz galda lielā bļoda.

Ak jēziņ, kā gribētos kaut vienu pašu zeltaini apceptu un kraukšķīgu - neviens cits tik garšīgas pankūkas uzburt nespēj!

Varbūt pieklauvēt? Vai tiešām neielaistu? Neiedotu karstu zāļu tēju un nepabarotu? Zelmas tante, kaut nobijusies, tomēr bija vēlīga -ar karstu kafiju pacienāja, maizes kumosu neliedza…

Nē, viņa neklauvēs un negrabināsies, kamdēļ biedēt nabaga večiņu, vēl padomās, ka mirušie ceļas no kapiem. Un viņa jau arī bija… nekas cits kā pusdzīvs mironis.

Pag, bet mazajā kūtiņā taču joprojām jābūt aitām! Un kūtsaugšai pilnai ar sienu! Tur būs gan mīksti, gan silti, jātiek tikai iekšā, tad varēs gan atpūsties, gan izgulēties. Re, arī atslēga vecajā vietā - uz palodzes, aiz izkapts strīķa. Un kāds beidzot salabojis koceņu pakāpienus, vairs neļogās un nekrakšķ. Bet varbūt viņa kļuvusi plānāka un vieglāka?

Ai, cik te ir silti, un kāds gādīgi aizmirsis guļammaisu! Droši vien zivju bende Egons -tas, uz nakts copēm iedams un negribēdams modināt mājiniekus, bieži nakšņoja sienaugšā.

Paldies jums, devīgie, un arlaburītu! Galvenais - laikā pamosties…

* * *

Omītes bažām par rīta nomiedza iztraucēšanu nebija pamata: vienas gulētājas miegs bija tik salds, ka to nespētu izmaitāt pat pūtējorķestra Rīga paplašinātais sastāvs, otra jau sen bija modusies un čakli strādāja.

Visi pieci ķepaiņi vēl saldi gulēja: trīs prāvākie pie Annas lielajā gultā, bet abi murrātāji cieši ieritinājušies Ievas līkumā. Nūja, kurš gan vēl labāk par kaķi saprot, kam nepieciešams miers un līdzsvars!

Anna Elizabete nekādi nespēja aizmirst trīs sarunas: vispirms ar profesoru Maksimiliānu Mihailovu, tad ar dakteri Arvi Konrādu un visbeidzot vakarnakts čatu ar… Ģirtu.

Jā, to pašu Ģirtu Melderi, veco draugu, studiju biedru un bijušo… gandrīz… Nu lai paliek. Lēmumi pieņemti, izvēles izdarītas. Kas bijis, bijis, nu visiem jādzivo tālāk.

Labi, ka saruna galīgi nebija par saldsērīgām atmiņām vai romantiskām jūtām, bet gan par pēdējā laika notikumiem, cēloņu un seku likumu un… aizspriedumiem. Mjā, nebija viegli, taču noderīgi gan.

Viss sākās ar Ģirta e-pasta vēstuli, ko viņš bija atsūtījis Annai tūlīt pēc Zanes aizbēgšanas no Rāmavas klīnikas -tiklīdz atklājās viņas pazušana.

GM@ - Annai 13.01.20xx. 10.30 Uzmanies - ZZ brīvībā!

Līzbet, sveika!

Negribēju traucēt, taču noticis kas neparedzēts - mūsu draudzene ZZ atkal pamanījusies aizbēgt. Pagaidām nezinu, kā tas noticis, taču viņa ir viltīgāka, nekā profesors domā. Vecais

Maksis teicās šodien doties uz Mežājiem un jau agri aizbrauca no klīnikas. Acīmredzot viņa izmantojusi nedēļas nogales brīvāko režīmu, kad visi var ilgāk pagulēt un skatīties televīziju. Dežurējošās māsas, nododot un pieņemot maiņu, atklāja, ka garderobes noliktava ir vaļā, atmūķēta, bet otrā stāva sieviešu tualetes logs puspievērts. Nezinu, vai viņa izmantojusi tieši šo ceļu, lai gan varētu. Atceries, cik veikli viņa kāpelēja pa kokiem un ložņāja pa palodzēm, logus mazgādama… Turklāt pēdējā laikā viņa ļoti pamatīgi notievējusi.

Nezinu, kas viņai padomā, - mēs ar pacientiem gandrīz nerunājam, taču katrā gadījumā piesargies! Viņai ir zobs uz Tevi un pārējiem.

Un pie viena, Līzbet, lūdzu, piedod par visu, ko esmu Tev nodarījis. Varbūt kādreiz - ne šajā dzīvē - Tu ar mani atkal sarunāsies.

Ģ-

P.S. Policijai neziņoju, tikai profesoram un Tev. Rīkojieties tā, kā vajag.

Tā bija pirmā vēstule kopš brīža, kad viņa bija likusi Ģirtam Melderim izvākties no Pūču Mājas, lai nekad tur neatgrieztos, un Mika Kaķīša vīri bija aizveduši cienīto skatuves mākslinieku uz Rīgu.

Pēc tam bija virkne neatbildētu tālruņa zvanu no Ģirta, garāmejošas tikšanās televīzijā, izmeklējot JP TV producenta Zigmāra Knoka un aktrises Airas Zukules slepkavības un režisores Dinas Birmanes noslepkavošanas mēģinājumu, un beigās gara, smaga saruna Hospitāļu ielas dzīvokli trakās mediju lietas noslēgumā, kad Ģirts, apjautis, ka ticis vairākkārt izmantots un piekrāpts, bija nonācis tuvu nervu sabrukumam un visbeidzot brīvprātīgi pārcēlās uz profesora Mihailova klīniku, lūgdams palīdzību un pieteikdamies palīdzēt saimniecības darbos…

Un nu viņš rakstīja Annai, lai brīdinātu.

Lai gan varētu arī nerakstīt.

Izlasījusi vēstuli, viņa ilgi sēdēja, vērdamās sīkajos burtiņos, kuri te izplūda, te kļuva asāki, lai tad atkal izplūstu.

Tas bija nežēlīgi, ārkārtīgi nežēlīgi un mokoši - likt atmiņai atbloķēt tos failus, kas bija noarhivēti uz mūžu, lai vairs nekad necilātu un neaiztiktu.

Viņas un Ģirta kopīgā pagātne glabāja daudz jauku brīžu: studiju laiku, lomu lasījumus Meldera vecpuiša dzīvokļa virtuvē pie ceptiem pelmeņiem, Ģirta pirmās izrādes un Annas pirmās recenzijas par viņa pirmajām lomām, pirmo korporatīvo pasākumu vadīšanu…

Jā, arī vecā drauga liktenīgo iejaukšanos viņas neprātīgajās attiecībās ar Edgaru Namnieku, ambiciozo, bet varmācīgo un no ripām atkarīgo topošo skatuves zvaigzni, no kura viņa despotiskā māmiņa cerēja lielas lietas, vienlaikus pazemojot apkārtējos, tostarp Annu, kuras pievēršanās teātra kritikai “varētu traucēt mīļotā dēliņa karjerai”.

Annas prāts atteicās atcerēties viņu attiecību beigas, taču par to, ka viņa vēl joprojām atrodas šaisaulē un vesela, jāpateicas tieši Ģirtam. Pēc Edgara pēdējā izlēciena - izvarošanas mēģinājuma un roku palaišanas - Anna bija no viņa aizbēgusi uz vecā drauga dzīvokli. Tāpat, bez mantām un virsdrēbēm. Ziemā.

Uzzinājis par notikušo, Ģirts bija nolicis viņu gulēt, bet pats aizgājis… Atgriezās vēlu, nobrāztiem labās rokas pirkstu kauliņiem, nosalis, bet apmierināts… Noteicis: “Sīkais, viņš tevi nekad vairs netraucēs!” -, acumirklī aizmiga.

Tajā brīdī Anna ieraudzīja Ģirtu pavisam citām acīm… Kā vīrieti, kurš spēj mīlēt un aizstāvēt… Mjā, atmiņas…

Vēlāk bija viens neprāta un kaisles mirklis, Annas bēgšana un slēpšanās, vienošanās nepieminēt bijušo un kopīgi dibinātā, visnotaļ veiksmīgā Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūra. Jā, un tad bija pagājusī vasara…

Nu ko, laikam jau tas viss bija vajadzīgs, lai katrs no viņiem nonāktu tur, kur atradās tagad: viņa - Pūču Mājā ar Mika Kaķīša sniegto laulības gredzenu pirkstā un viņa uzvārdu pasē, savukārt Ģirts - profesora Mihailova klīnikā, palīdzot citiem un pašmācības ceļā studējot psiholoģiju.

Tātad tam tā bija jānotiek.

Pastiepusies pēc datorpeles, viņa uzklikšķināja uz zilās Skype ikoniņas un izsauca adresātu @GM:

@AE: Sveiks. Vari runāt?

Ilgu laiku nekas nenotika. Anna Elizabete atcerējās profesora Mihailova teikto, ka Ģirts savu viedtālruni gandrīz nemaz nelietojot, turot nobāztu plauktā, bet, ja nepieciešams dators, izmantojot viņa biroja rezerves kompjūteru.

Un tad tomēr… GM is online using the mobile.

@GM: Līzbet, sveika! Neguli?

@AE: Miegs nenāk. Pārāk daudz notikumu.

@GM: Varu iedomāties. Un vēl viņa…

@AE: Jā. Starp citu, viņa ir te.

@GM: Ko-o-o?

@AE: Es viņu redzēju. Miks arī.

@GM: Pūču Mājā?

@AE: Nē, uz tilta. Tad pēkšņi viņa pazuda.

@GM: Noslēpās?

@AE: Iespējams. Pie krasta bija sadauzīts ledus, līdzās āliņģim nomesta aļaska.

@GM: Sviests. Un kur viņa tagad ir? Atradās?

@AE: Nezinu. Pagaidām ne. Bet viņu meklē. Ar suņiem.

@GM: Tad jau atradīs. Bet Tu… tikmēr uzmanies. Lūdzu.

@AE: Tu kaut ko nepasaki līdz galam!

@GM: Sīkais, neprašņā, es nevaru…

@AE: Vari gan, Tu neesi ārsts. Runā, lūdzu!

@GM: Viņa ir pārņemta ar atriebības ideju.

@AE: Kam? Man?

@GM: Jums visiem. Jūs viņai esot atņēmuši dzīvi un darbu.

@AE: Ak tā. (Te nu bija Mihailova slavas dziesmas Zanes rāmumaml Tātad profesora diagnosta un profilētajā spējas pievīlušas.)

@GM: Tā gan. Un, Līzbet… viņa aizrāvusies ar Dinu Kuncu… Zini tādu?

@AE: Protams, šausmas, izstumtie, vajātie un monstri, kas slēpjas aiz omulīgas mietpilsoņu dzīvītes… Nezināju, ka šādas grāmatas drīkst atrasties tur, kur ārstējas šādi pacienti…

@GM: …tā ir daļa no Mihailova terapijas. Viņš saka: jāārstē ar piemēriem.

@AE: Ak tā. (Ka tik profesors savā cienījamajā vecumā nav “nobīdījies pa fāzi’ idejas dēļ - ja kāds ir tik ļoti pārņemts, kāds bija licies profesors, jāsāk bažīties.)

@GM: Līzbet…

@AE: ???

@GM: Dzirdēju, Tevi var apsveikt?

@AE: Var. Paldies.

@GM: Mjā… Sīkais, vai Tev viss kārtībā? Tikai godīgi…?

@AE: Godīgi? Jā. Un Tev?

@GM: Kas man vainas? Vienkārša dzīve, vienkāršs darbs. Daru, kas jādara, un visiem iabi. Zini, kā to sauc? Slotas operators.

@AE: Dzirdēju, Tu mācoties psiholoģiju?

@GM: Ā, vecais Maksis izmuldējās? Jā. Šo to palasu. Gribu saprast, kur nolaidu feileri. Izrādās, pieci gadi kondženē un lomu studijas pusmūža garumā neko nedod.

@AE: Kādā ziņā?

@GM: Nu… neiemāca saprast cilvēkus. Es taču izgāzos piecreiz pēc kārtas: ar Lauri, ar Kņazevu, ar Zukuli, ar Zani, bet visvairāk - ar Tevi… Pilnīgi un galīgi.

@AE: Tur nu Tu pats biji vainīgs… Nevajadzēja ar to…

@GM: Protams, nevajadzēja. Bet problēma jau ir tajā, ka es pats to nepamanīju, nenobremzēju, ļāvos iesieties pavadā… Kā tāds pamuļķis.

@AE: Cik saprotu, Laure izmantoja kaut kādas psihotropās vielas.

@GM: Jā. Un arī to es palaidu garām. Viss taču sākās ar galvassāpēm… Pirmā ripiņa palīdzēja, nākamās radīja lidojuma un visvarenības sajūtu. Tālāko Tu jau zini…

@AE: Jā. Un ko tagad? Ko tālāk? Tā ari paliksi pie M.? Teātris nevelk?

@GM: Kāda starpība? Bez manis tur itin labi iztiek. Tāds jau aktiera mūžs - kā skaista, īsa dziesma. Šodien uz skatuves, rīt pažobelē.

@AE: Tik traki ir?

@GM: Mēģināju uzzvanīt dažiem pazīstamiem režisoriem. Reiz viņi par mani plēsās. Un zini - divi nolika klausuli. Trešais apsolīja

atzvanīt. Joprojām zvana. Ceturtais laipni noklausījās, kas man sakāms, un… pasūtīja: “Sorry, vecīt, no acīm prom, no sirds laukā.” Ja kādu laiku neesi apritē - ekrānā, uz skatuves, reklāmās, ja netusē pasākumos, ja nebildējies ar meičām, - viss, cauri, esi līķis! Pagaidām, par laimi, tikai metaforisks.

@AE: Nu jau, nu jau…

@GM: Sīkais, bet tā ir. Atceries Dziedošo?

@AE: Jā, kas ir ar viņu?

@GM: Nekas. Viņš ir prom.

@AE: Ārzemēs?

@GM: Kapiņos. Turpat, kur Alisīte, Montis un Baltais… Pāri varavīksnei.

@AE: Ārprāts… Kad?

@GM: Pirms mēneša. Tu nezināji?

@AE: Es… nebiju Latvijā. Mēs…

@GM: Ā, nu… skaidrs.

Iestājās mirkļa sastingums. Dziedošais bija Ģirta kur-sabiedrs un kolēģis. Un sens Annas Elizabetes draugs no studiju un teātra pasaules laikiem. Tāpat kā trīs pārējie aktieri - Alise, Monvids un Baltais.

Tik daudz kopīgu atmiņu…

Un kādas šausmas - kamēr viņi ar Miku Kaķīti baudīja trakulīgi jautru medusmēnesi Skotijā, Dziedošais bija klusi aizgājis pāri varavīksnei.

@AE: Kāpēc… kā tas notika? Slimība? Nelaimes gadījums?

@GM: Kāda tam vairs nozīme, Sīkais? Cilvēka vairs nav. Zini, cik ilgi viņš kādam rūpēja -precīzi nedēļu. Līdz bērēm un dienu pēc tam.

Mediji izklaigājās, gari un plaši izrakstījās par bērinieku ziediem, tērpiem un attiecībām ar aizgājēju, un viss. Nevienu neinteresē, kāpēc, ko viņš aiz sevis atstājis, kā dzīvo viņa ģimene… Tāda ir šodiena - par tevi atceras tik ilgi, cik ilgi raksta mediji. Ja neraksta, tātad tevis nav.

@AE: Skarbi.

@GM: Skarbi gan. Bet tāda jau ir novecojošu aktieru traģēdija - lai būtu topā, ālēties un ākstīties līdzi jaunajiem, aizmirstot par pašcieņu un laikabiedriem. Lai būtu pieprasīts, ir jākļūst smieklīgam. Jāaizmirst par pašcieņu, lai tikai būtu topā, uz ekrāna, uz skatuves. Un tu vari vienā mirklī visu pazaudēt, ja… nolem būt tu pats. Tad atliek tikai aizmiršanās - alkohols, ripiņas, dūmi, azartspēles, sievietes. Labi tiem, kam ir cita nodarbošanās vai hobijs. Labi tiem, kam ir ģimene un uzticami draugi. Bet, ja nav… ik vakaru kaujies ar drūmām domām, panikas lēkmēm, vientulību, depresiju. Līdz sāc pats sev tā riebties, ka atliek vienīgā izeja - pašnāvība. Kad cilvēks iekšēji tai svītrai ir pāri, viņu vairs neapturēs. Agri vai vēlu viņš to izdarīs…

@AE: Melderi…

@GM: Ko - Melderi? Vai kāds maz zina, cik daudz dīvainu nāvīšu pēdējā laikā? Kādreiz papēti, tev kļūs reāli baisi. Nē, labāk nepēti, pasaudzē sevi…

@AE: Melderi… klau…

@GM: Līzbet, kāpēc uzvārdā? Agrāk Tu tā darīji tikai, kad biji baigi dusmīga.

@AE: Nepiekasies. Saki, Tu gribi atpakaļ? Uz teātri? Televīziju?

@GM: Kāda nozīme tam, ko es gribu? Kuru tas interesē?

@AE: Varbūt tomēr kādu…

@GM: N-nu… Zini, tad pasaki tam “kādam” vai “kādai”, ka Ģirts Melderis būtu gatavs atdot puskaraļvalsti, kuras viņam nav, lai tikai varētu tēlot Ziemassvētku rūķi, Laimes lāci vai kaut pieteikt koncertprogrammu šī “kāda” vai “kādas” aģentūras rīkotajos pasākumos.

@AE: Ak tā.

@GM: Jā, un vēl pasaki tam “kādam” vai “kādai”, ka vecais Melderis ir gatavs strādāt par velti, pļaut zāli ziemā, šķūrēt sniegu vasarā un gulēt kaut vai darbarīku šķūnīti, lai tikai atgūtu agrāko uzticību…

@AE: Labi. Es pateikšu. Klau… Ģirt…

@GM: Joprojām esmu te… Līzbet…

@AE: Saki, vai Zane var kļūt bīstama? Nu ar domu, ne vien emocionāli iziet no rāmjiem, bet arī fiziski kādam uzbrukt? Vecmāmiņai, Omītei, kādam citam?

@GM: Es nezinu, Līzbet. Godīgi - nezinu.

@AE: Nu bet kā viņa tur uzvedās?

@GM: Te? Klusāka par klusu, zemāka par zāli un neredzamāka par gaisu. Man nav ne jausmas, ko un kā viņa runāja ar Mihailovu, taču vecais uz Zani lika lielas cerības kā uz savas jaunās terapijas eksperimentālo objektu. Kas tā par terapiju, sīkāk nezinu, kaut kas saistībā ar integrāciju sabiedrībā. Teica - skatoties uz mani un redzot, ka viņa iesāktais ceļš esot pareizs. Bet vai tad es esmu… psihs? Līzbet…? Vai arī tu tā domā?

@AE: Ģirt, tā ir garāka saruna. Es zinu, ko domā Mihailovs, viņš mums vakar nolasīja baigo lekciju, saniknoja pilnīgi visus. Un, nē, es par Tevi tā nedomāju.

@GM: Līzbet… Es ļoti gribu Tevi satikt. Neitrālā teritorijā. Tikai uz vienu kafiju.

@AE: Ne tagad. Vēl nav īstais laiks, Ģirt. Tiksim galā ar…

@GM: Saprotu. Tu negribi. Un droši vien Miks arī neļaus…

@AE: Melderi, nerunā muļķības. Es teicu -nav īstais laiks. Vispirms jātiek galā ar Zani un citām ķibelēm, jāizprecina Kārlis un tad…

@GM: Tad jau būs pavasaris… Ja būs…

@AE: Nerunā muļķības. Visam savs laiks un vieta. Arī kafijai. Starp citu, vai tavā dzīvoklī Hospitāļu ielā šobrīd kāds dzīvo?

@GM: Nezinu. Es to pārdevu. Vispirms sarkano bumeru, pēc tam dzīvokli. Biju nolēmis braukt prom. Pavisam. Kaut kur uz Spāniju vai Portugāli, kur silti. Varbūt uz Meksiku. Nespēju vairs izturēt šo aukstumu. Tikai vajadzēja mazliet savākties. Aizgāju pie Mihailova un tā arī paliku…

@AE: Tad faktiski tu Rāmavā ne tikai strādā, bet patiešām arī dzīvo?

@GM: Nūja, kambarītī zem kāpnēm. Kā Poters. Kā jau slotas operatoram pieklājas.

@AE: Skaidrs.

@GM: Līzbet… Kas Tev skaidrs? Ka esmu galīgs lūzeris?

@AE: Nerunā niekus. Viss būs labi. Ģirt… Paldies! Bet nu gan man jāiet…

* * X-

Virtuālā saruna ar Ģirtu bija atstājusi tik sāpīgu rūgtumu, ka Annai gribējās kliegt un gaudot kā vilkam uz Mēnesi. Taču nedrīkstēja: Ieva saldi gulēja un miegā kaut ko klusiņām murmuļoja kā bērns.

Abi dižkaķi uzticīgi sargāja viņas miegu.

Lai guļ, lai guļ, viņai tagad jāatpūšas par diviem.

Lai nomierinātos, viņa pabužināja Grāfa biezo kažoku. Vilks omulīgi iemurdējās. Izmantodams reto gadījumu, kad saimniece lielajā gultā viena, pelēcis bija izstiepies viņai cieši līdzās un uzlicis lielo galvu uz pleca, it kā teikdams: nebēdājies, mēs taču esam tev līdzās, mēs tevi sargājam!

Kaut kāds murgs! Kas tas par laiku, kurā viņi dzīvo, -nevienam nerūp, kas notiek ar citiem, ka tik pašiem labi.

Lācītei tik ļoti bija vienalga, kas notiek ar viņas pagasta vecļaudīm (gan vienaldzīgā attieksme pret bērnu pamesto veco Jāzepu Picku viņa dzīves laikā un pēc nāves, gan nesen svētku pabalstu un malkas kompensāciju neizmaksāšana vecajiem un vientuļajiem pensionāriem), ka tagad, kad viņa mirusi, neviens mežājnieks pat nepainteresējas, kur un kad glabās. Un, visticamāk, ļaudis pārāk nekreņķēsies arī par Gunas Švānes dramatisko dzīves nobeigumu - pārāk daudziem viņa bija sariebusi…

Acīmredzot par abu pagasta bijušo lielsievu apbedīšanu nāksies parūpēties jaunajam priekšnieka v. i. Arvim Konrādam, un droši vien viņiem būs jāpalīdz. Kaut kā taču tās divas aizgājējas uz citu pasauli jāaizvada.

Bet ir gan trakums ar to Lācītes nāvi - pat niknākajam ienaidniekam nenovēlēsi tādu aiziešanu: galva vienā pagastā, ķermenis otrā, bet asinis uz kokvedēja un stiprinājuma štropēm trīsdesmit kilometrus aiz Rīgas robežām.

Vai tiešām kāds viņu tik ļoti ienīdis, lai tā izdarītos? Cik slimam jābūt tādam cilvēkam vai arī - cik ārprātīgi niknam? Jo tas pilnīgi noteikti nav bijis iepriekš izplānots noziegums, pretējā gadījumā tas nenotiktu uz ceļa vai tā tuvumā, un slepkava papūlētos novākt tiešos pierādījumus, kas saista viņu un upuri: noslēptu līķi, iznīcinātu tehniskās palīgierīces, visbeidzot - tiktu vaļā no asiņainās kravas un mēģinātu nomazgāt mašīnu…

Savāda doma, taču vai varētu būt tā, ka līdz pat 7.-8. janvāra naktij, kad Rīgas apvedceļa 30. kilometrā notika kokvedēja un treilera sadursme, mežizstrādes firmas šoferis Ilmārs Rūsis vispār nebija pamanījis notikušo, bet pēc avārijas, apskatījis bojājumus un pamanījis asinis, pārbijās un aizbēga tāpat kā treilera vadītājs izbijušais autozaglis Sergejs Kazāks?

Annai Elizabetei ļoti gribējās apspriest šo domu ar Miku, taču viri bija aizbraukuši glābt Zelmu, meklēt Zani, gūstīt Rūsi, pratināt Kovboju un darīt vēl simts lietas, kas pilnīgi noteikti nevarēja sagaidīt pirmdienas rītu, tāpēc steigšus bija jāpaveic svētdienas naktī.

Un, kad viņi atgriezīsies, noteikti gribēs ēst.

Bet viņa ir tik labi sasilusi, un tik ļoti negribas celties un iet lejā saldēties… Nē, būs vien jāceļas un jāiet cept pankūkas vai vārīt piecgraudu putru: lai tiek visiem - ļaudīm, zvēriem un putniņiem.

Vēl tikai mazu mirklīti… Tūlīt, tūlīt…

17. nodaļa. Jums labāk to nezināt

Svētdiena, 14. janvāris Mežāji, Pūču Māja

Kad Anna pamodās, istabā neviena nebija - ne ar divām, ne četrām kājām. Toties kamīna pulkstenis rādīja pusviens.

Pus-viens!?!

Viņa bija nogulējusi pusi dienas! Nu, mājinieki, nu, līdzcilvēki, un neviens nevarēja pamodināt! Pat pašas vīrs nevarēja pabāzt degunu pa durvīm un kaut vai pateikt: labrīt, Līzbet, celies, jau vēls! Viņai taču divpadsmitos teātra mēģinājums Mežmuižā! Dritvaikociņ ar ārā!

Pusapģērbusies, lēkdama uz vienas kājas, Anna noskrēja lejā pa kāpnēm, iebrāzās virtuvē un atrada tur Miku ar Kārli mizojam kartupeļus. Ģenerālis Bass tikmēr, pārliecies pār izlietni… raudāja. Viņa jau gribēja mesties palīgā, glābt, skriet pēc zālēm vai saukt ātros, kad ar acs kaktiņu pamanīja uz darba virsmas lielu kaudzi baltu un apaļu sīpolu.

- Kas tas par toksisko uzbrukumu? - viņa pajautāja, pagrābdama no maizes kastes apkaltušu galiņu un jau gandrīz gatava promskriešanai.

- Būs sīpolu mērce Pūčmājas vīru izpildījumā, - Kārlis uzsmaidīja. Viņam sīpoli nekoda. Laikam tāpēc, ka viņš koda tiem - regulāri. Kā āboliem.

- Skaidrs. Labi, es skrienu!

Noklaudzēja durvis, un viņa bija prom.

- Ko tas nozīmē? - Miks pielēca kājās un metās viņai pakaļ. - Līzbet, pagaidi! Uz kurieni?

Pārtvēris Annu Elizabeti pie pašām ārdurvīm, viņš aizstājās tām priekšā un, rokas sakrustojis uz krūtīm, palika klusējam. Kā piemineklis.

- Lūdzu, palaid!

- Labrīt, Līzbet!

- Labrīt, Kaķīt! Lūdzu, palaid, es kavēju.

- Labrīt, mīļo sieviņ, kurp tu grasies doties? Svētdienā?

- Mīļo vīriņ, uz darbu… savu dienišķo darbu. Ja vien tu atceries, man svētdienās ap pusdienlaiku ir teātra mēģinājumi, un šobrīd mani jau… četrdesmit piecas minūtes gaida divi duči jaunu un vecu mežājnieku. Zini, mums deguna galā tāds sīkums kā skate… Būtu vismaz pamodinājuši!

- Skaidrs. Bet vai tas attaisno tavu nelaipnību?

- Ko-o-o? Manu nelaipnību? Un kāda tā būtu? - Anna sāka niknoties.

- Mēģinājums aizbēgt uz darbu bez dienišķās bučas.

- Ā, bet uzrīdīt man cerberu - tā ir laipnība? Visu nakti rībināties un smaržināties pa virtuvi, pankūkas cepot, - tā ir laipnība? Būtu kaut vienu mums ar Ieviņu atnesuši! Starp citu, nekavējoties beidziet viņu izmantot, viņa ir jāsaudzē.

- Kas noticis? - Miks mirklī kļuva nopietns. Tad lēni pasmaidīja. - Ja?

- Jā. Nu viss, es skrienu! Būšu vakarā, - Anna jau vēra durvis, taču Miks tās ar spēku aizspieda ciet un, saņēmis viņu aiz rokas, novilka uz dīvāna.

- Līzbet… klausies un tagad bez jokiem! Man tev daudz kā stāstāma: mēs vakarnakt labi pastrādājām un daudz ko noskaidrojām, taču galvenais ir tas, ka… šonakt Zane nakšņojusi Pūču salā.

- Ko-o-o? Zane? Šeit, mājā? - Annai iedrebējās balss.

Ģirta brīdinājums.

- Nē, ne mājā. Aitu kūtiņā. Sienaugšā. Mēs no rīta maķenīt aizsēdējāmies pie pankūkām, tējas un plānošanas, bija jau tuvu desmitiem, kad krusttēvs attapās, ka vajadzētu pabarot tos vilnas kamolus. Aizčāpojis līdz kūtiņai, bet tur - pārsteigums! Atslēgas nav, bet durvis aizkrampētas no iekšpuses. Viņš sākumā nodomājis, ka tu vai Omīte, pieg-rabinājis, nekādas atbildes. Nācis atpakaļ… Bet te, izrādās, visi mājās… - viņš apklusa. - Nu un, kamēr mēs štukojām karagājienu, tikmēr viņa bija aizmukusi. Pa kūts aizmugures mēslu mēžamo lūku. Izrāpusies un aizbēgusi cauri krūmāju audzei uz salas tālāko galu, tur, kur sēres un sekls. Ja tur pa ledu šķērso Melnupi, tad viens stiepiens cauri mežam tieši līdz autobusa pieturai.

- Un Zorro neko?

- Viktors ar Egonu un suni rīta agrumā aizbrauca uzdevumā. Gribējām aizņemties Grāfu, bet jūs abas bijāt ieslēgušās. Grabinājāmies, bungojām - nekā. Un telefonu tu, mīļā sirds, esi izslēgusi. Labi, ka galu galā izdevās sazvanīt Ieviņu, citādi jau sāku domāt, ka jums atgadījies kas ļauns.

- Šausmas, telefons… - Annai Elizabetei notirpa pakausis, - …joprojām atrodas mašīnā.

- Ko tu teici? - tagad bija Mika kārta satraukties. - Tavs mobilais atrodas Ķirša Kundzē?

- Jā. Un kas no tā? Tev tā negadās? - Anna sabozās.

- Gadās. Ne tā vien. Vēl trakāk. Redzi… kā lai to pasaka…

- Saki, kā ir, - kaķu nadziņi kuņģī bija atmodušies.

- Ķirša Kundze ir prom.

- Kā - prom? Puiši aizdzina uz remontu?

- Nē, vienkārši prom. Acīmredzot Zane neaizskrēja uz autobusu, bet izmeta līkumu un noslēpās krūmos, lai nogaidītu, kamēr iesteidzamies iekšā un vēlreiz dodamies pa pēdām, tad atgriezās un pievāca tavu mašīnu. Acīmredzot bija pamanījusi, ka atslēga joprojām atrodas aizdedzē.

- Tu… gribi teikt, ka visu to laiku, kamēr jūs naktī dzenājāties pa Mežājiem, Zani meklēdami, viņa gluži vienkārši klīdusi apkārt pa Pūču salu, izpētījusi, kas kur nolikts vai atstāts, izgulējusies sienaugšā un pēdīgi aizmukusi ar manu auto, brangākam laupījumam paķerot arī telefonu?

- …arī Omītes pankūkas… visu bļodu… - Miks izdvesa.

Tas nu bija pēdējais piliens. Ieraudzījusi vīra nelaimīgo sejas izteiksmi, Anna vairs nespēja saglabāt nopietnību un, par spīti situācijas nopietnībai, sāka skaļi smieties. Līdz asarām, līdz elpas zudumam.

- De-tek-tīvi… Dritvai-kociņ, pri-vāt-detek-tīvu bi-rojs! Zeme, atveries!

Mazliet nomierinājusies, lietišķi noprasīja:

- Kā es tagad tikšu uz darbu?

- Nekā, Līzbet, nekā. Arvis Konrāds šonedēļ atcēlis visus pasākumus un visus pašdarbnieku mēģinājumus. Līdz bērēm. Pēc tam viss būs kā agrāk. Viņš palūdza Kārlim visus apzināt, tas jau ir izdarīts. Tā ka neuztraucies.

- Nu vismaz… Bet ko darīsim ar Ķirša Kundzi un telefonu?

- Būs labi, puiši jau strādā. Juris ar Ritvaru un mazo Gunāriņu aiznesās meklēt, gan jau atradīs. Ar trim braucamajiem… Turklāt zagt Ķirša Kundzi nebija prāta darbs… bremžu šļauciņa joprojām nav salabota. Tu tāpat nebūtu varējusi ar to nekur doties, bet tas jau ir cits stāsts…

- Bet tas nozīmē… - Annas acis atgādināja apakštasītes.

- …tālu viņa netiks. Cerams, neapskādēs tavu mīluli.

- Nu, ja Ķirša Kundzei būs kaut skrambiņa, es viņai galvu noraušu, pietiek jau ar bremžu šļauciņu… Vai! - Anna apjauta, ko nupat pateikusi.

- Mjā… par tām galvām… - Miks nokremšļojās. - Klau, Līzbet, ejam padzert kafiju, mums ar abiem Kārļiem ir daudz stāstāmā.

Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem viņa bija gulējusi tik saldi kā bērns. Siens smaržoja kā agrā bērnībā lauku mājās pie vecākiem.

Guļammaiss ar dūnu pildījumu sildīja kā krāsniņa, apkārt saraustais siena valnis lieliski aizturēja auksto gaisu.

Viņa bija lieliski atpūtusies!

Zanei ļoti patika gulēt sienaugšā. Vienai. Tā bija viņas pasaule - tur varēja justies brīvi un sapņot, un fantazēt, un lasīt, lasīt, lasīt… Viņai nebija bail, viņai nekad nebija auksti, viņa varēja gulēt sienā no agra pavasara gandrīz līdz Ziemassvētkiem. Būtu gulējusi arī ziemā, ja vien vecāki ļautu. Neļāva - sauca par neprātīgu, biedēja ar plaušu karsoni.

Bet abi briesmoņi - vecākais brālis un māsa - visādi izņirgājās. Slēdza ciet durvis, aiznagloja lūku, izlikās, ka ielaiduši šķūnītī čūsku. Un pēdīgi… pīpēdami nodedzināja, bet vainu uzgrūda viņai. Esot lasījusi sveces gaismā. Bet viņa taču nekad nenesa uz šķūni ne sveces, ne sērkociņus. Viņai bija kabatas baterija!

Pēriens ar tēva apkalto siksnu bija mazākais ļaunums… Siena šķūni tēvs un brālis uzcēla no jauna, taču viņai uz mūžu tika liegts tur gulēt.

Un tad viņa aizbēga uz Rīgu pie krustmātes. Pabeidza vidusskolu, iestājās universitātē, filologos. Abas ar skolas biedreni un draudzeni Annu Elizabeti sāka īrēt mazu pusbēniņu dzīvoklīti Rīgas klusajā centrā, par kuru saimniece Tašiņkundze plēsa deviņas ādas.

Pabeidza studijas, Anna sāka rakstit recenzijas, nodibināja svētku aģentūru, Zane savukārt izmēģināja laimi dažādos preses izdevumos, paralēli piestrādājot pie Annas - rakstot pasūtījuma rakstus.

Kādu bridi veicās tīri labi. Pēc tam, kad Anna bija saņēmusi mantojumā Pūču salu un Bergu namu un pārcēlusies uz Mežājiem, uzsakot Tašiņkundzei dzīvokli, Zane pati ar savu darbu spēja apmaksāt vienistabas mājokļa īri Grīziņ-kalnā. Bez ērtībām. Galu galā Rīga tomēr bija un palika Rīga, lai cik jauki būtu Mežājos.

Rīgā bija visa aktīvā dzīve, kino, teātris, jā, un Ģirts, viņas mūža lielā mīlestība. Tikai viņš bija akls - tāpat kā citi - un redzēja tikai dārgo Annīti… Pasākumi, koncerti, izbraukumi un ik vārda galā Annai

Jā, tā bija viņas aģentūra, un viņa gādāja par visiem, taču vai tāpēc citiem nedrīkstēja būt pašiem savu sapņu, vai tāpēc citi nedrīkstēja uzsākt savus projektus? Nu labi, ar to Lejiņa apsolīto grāmatu sanāca stulbi - izrādījās, ka tas ir pliks āķis, uz kura viņa uzķērās un tika nolaupīta, lai ietekmētu tābrīža izmeklēšanu kara noziegumu lietā.

Bet vēlāk? Ziemā - ar cūkām un narkotikām? Viss notika tādā slepenībā, viņai neko nestāstot, lai tikai viņa kaut ko nesalaistu dēlī.

Un pēc tam - Kaijciema apsēstās viesnīcas raganu lietā? Visi pēc kārtas uzskatīja, ka jāsadod viņai micē par čupošanos ar galveno aizdomās turēto. Bet kā viņa to varēja zināt? Vai kāds pateica?

Nē, atkal Madrides galma noslēpumi!

Burtiski visu laiku viņi izturējušies kā augstprātīgi snobi. Kā pilnīgi mērkaķi! It kā viņa būtu garā vāja un viņai nevarētu neko uzticēt.

Bet kroni visam uzlika blondā maita Ilga Loka, atlaizdama no darba izdevniecībā, kur viņa nepilnu gadu bija nostrādājusi par galveno redaktori. Bet sākumā abi ar vīru bija lūgušies, pierunājuši… Redz, izrādījās, ka viņa ir “nevadāma un ar saviem principiem”, tāpēc arī dabūja ar kāju pa d… Nācās zemoties Līzbetes priekšā, lūdzot, lai dod darbu un pajumti Pūču Mājā, un diendienā skatīties uz šiem saldsērīgi apmierinātajiem, lauku idilles aizmiglotajiem ģīmjiem: ahh, upīte un zivtiņas; ahh, puķītes un kociņi; ahh, teātrītis un lupatdeķīši! Bet dzīve, īstā dzīve tikmēr gāja, nē, auļoja garām!

Tad nez no kurienes uzradās glupais dakteris un sāka līmēties klāt. Varētu padomāt, ka viņai vajadzīgs lauku kuzis ar astoņdesmito gadu Motorhead ūsām un baķenēm! Jā, viņa koķetēja, flirtēja, nu ne tikai…, taču darīja to tādēļ, lai tas stulbenis Ģirts beidzot pamanītu, ka Zane ir sieviete, skaista sieviete, jau ilgus gadus tepat līdzās, gatava par viņu rūpēties visu atlikušo dzīvi… Bet, nē… Nulle uzmanības!

Un tad viss sāka jukt un brukt… viņa noslēdzās virtuālajā pasaulē, tika izraidīta no Pūču Mājas, ievācās pie daktera Konrāda, kurš jau sasapņojās par kāzām, par laimi, Zane uzvarēja konkursā, dabūja darbu televīzijā, pamuka uz Rīgu, un tur… beidzot laime - nejauši sastaptais Ģirts piedāvāja dzīvot pie viņa…

Taču iztēlē skanošie kāzu zvani izrādījās neauglīgi sapņi; realitāte - divi līķi, divi slepkavības mēģinājumi, un viens no upuriem pašas roku darbs. Nofilmēts, ar visiem pierādījumiem un pirkstu nospiedumiem…

Un nu viņas vieta traķenē vai cietumā, kā tiesai labpatiks. Droši vien Pūčmājas baltie tēvi parūpēsies, lai viņu iespundētu uz mūžu… Taču, nē, tā nenotiks! Viņa par sevi atgādinās!

…Johaidī, kas tur grabinās? Vai tiešām viņa būtu tik ilgi nogulējusi? Cik? Pusdesmit? Velns, sen vajadzēja būt prom Mežmuižā pie Konrāda. Viņš būs pirmais. Pēc tam rindas kārtībā visi pārējie. Arī Ģirts un mīļotā Annīte.

Kā teica viens gudrais: rēķini ir jāmaksā. …Cik smieklīgi ģenerālis cenšas atmūķēt krampīti! Velti, velti, Kārļonkul, tas no iekšpuses ir nostiprināts ar koka ķīlīti kā vecos laikos!

…Nu re, īstais brīdis laisties prom. Paldies, brālīt, paldies, māsiņ, par bērnības spīdzināšanām, tā var iemācīties izlīst caur adatas aci!

…Muļķi, viņi no tiesas domā, ka es skriešu pa ledu, cauri mežam uz autobusa pieturu. Prātā nenāk! Es gribu ēst! Un, ja kāds ir tik dumjš, ka atstāj virtuves durvis vaļā, bet uz galda pankūku bļodu, lai vaino pats sevi. Un, ja kāds ir tik dumjš, ka rokas stiepienā uz krēsla atzveltnes nomet biezu, adītu jaku, lai vaino pats sevi. Un, ja kāds ir tik dumjš, ka mašīnas atslēgas atstāj aizdedzē, bet telefonu priekšējā paneļa plauktiņā, lai vaino pats sevi. Tas nekas, ka vienas bremzes nav, visu var izdarīt arī ar roceni!

…Nu ne visu… labi, štrunts par Ķirša Kundzil Pankūku gan žēl…

…Re, kur autobusa pietura, par laimi, nauda viņai ir, labi, ka toreiz, Ģirtu lutinot, visu neiztērēja. Kā zinādama, ka reiz pašai vajadzēs…

…Kā neder karte? Kāpēc? Vakar derēja un šodien neder? Bloķēta? Ak, redz, kā. Maitas, baltie tēviNu labi! Nē, nē, paldies, nevajag, es tepat izkāpšu… Man netālu…

* * *

- Tā, meit, mums gāja, kamēr tu čučēji, - ģenerālis Bass pabeidza stāstījumu reizē ar trešo kafijas krūzi. - Mēs, vesels bars poliču, palaidām vienu bēgli, aizgājām pa viltus pēdām un ļāvām nospert tavu autiņu.

- N-nu… ar tādu tālu netiks. Uz diez vai arī gribētu tikt. Ir zināms pamats domāt, ka Zanei Zālītei mūsu sakarā ir citi plāni. Es… - Anna Elizabete uz mirkli saminstinājās, tad turpināja. - Man bija pagarāka saruna ar Ģirtu Melderi, viņš uzrakstīja tūlīt pēc Zanes aizbēgšanas, gribēja mūs brīdināt, ka viņai prātā atriebība… Turklāt viņa ir pamatīgi notievējusi un kļuvusi ļoti veikla, tāpēc arī spēj izlīst pa vēdlodziņu vai šauru lūciņu. Un vēl viņai ir bankas karte, nez kā noslēpta no pārbaudes…

- Karte ir, bet pieeja kontam bloķēta, - Miks iestarpināja. Viņš jutās viegli satriekts par Annas atzīšanos: man bija pagarāka saruna ar Ģirtu taču centās to neizrādīt. Iegūtā informācija bija pārāk svarīga, lai tagad tēlotu Otello un skaldītu matus. Tur noteikti nekā tāda nav un nevar būt bijis. - Jā, starp citu, tavu telefonu arī nobloķēju un pieteicu GPS signāla izsekošanu.

- Paldies, Miku, - Anna viņam silti un gaiši uzsmaidīja.

- Man vakar vēlu piezvanīja Mihailovs… Aiz izmisuma gandrīz beigts, - domīgi ierunājās ģenerālis Bass. - Kaut ko nesaprotamu murmulēja par savas jaunās idejas izgāšanos, par to, ka sarunājis jums pilnīgas muļķības, velti satracinājis dakteri Konrādu un saniknojis Miku, un vakardienas notikumi skaidri pierādot - viņš šim darbam kļuvis par vecu, steigšus jāiet pensijā.

- N-nu… viņam varētu būt taisnība, - Miks nīgri norūca.

- Kas atgadījās? - Bass paraudzījās uz Annu un Miku.

- Līzbet, stāsti tu, tev sanāks ātrāk un apaļāk, - Kaķītis pamudināja.

Brīdi padomājusi, Anna Elizabete īsi atstāstīja vakardienas sarunu esenci, neaizmirstot par Meldera aizdomām, ka vecais Maksis uz vecumdienām pūlas attīstīt savu psihoanalīzes teoriju un eksperimentālo terapiju.

- Ak, tad tomēr tās nav tikai baumas, - ģenerālis norūca.

- Krusttēv, tu par ko? - Miks saliecās uz priekšu.

- N-nezinu, vai par to vajadzētu runāt bez taustāmiem pierādījumiem, taču, kā izskatās, mūsu draugs Maksimi-liāns Mihailovs pēdējā laikā sācis atbalstīt liberālisma idejas gan integrācijas jautājumos, gan tiesu lietās. Viņš tik ļoti meklē cilvēkā labo, bērnu, balto melnajā, kurp savos terapijas seansos varētu aizvest dzīves elles redzējušos, ka kolēģu aprindās izpelnījies iesauku Utopists. Lai gan agrāk, vēl pirms gadiem pieciem, neviens nespētu iedomāties, ka Mihailovs varētu nostāties noziedznieka pusē, mēģinot to attaisnot. Vēl pērn, kad ķērām Pērkonu, viņa spriedumi par sevišķi smago noziegumu veicējiem bija vairāk nekā kategoriski… Interesanti, kas licis Mihailovam mainīt domas?

Anna Elizabete atcerējās to sarunu, ko bija pieminējis Kārlis Bass. Viņi bija runājuši par seksuālajiem maniakiem, sērijveida slepkavām un pedofiliem, kam piespriesti neadekvāti zemi sodi, un atvaļinātais ģenerālis Bass bija asi noteicis: “Sabiedrībā, kur valda reāla izpratne par lietām, šie deģenerāti tiktu sodīti ar augstāko soda mēru - nāvessodu, jo pilnīgi visiem, izņemot mūsdienu liberālhumānistus, ir skaidrs, ka psihopātiski maniaki nemainīsies, bet, ja, nedod Dievs, izkļūs no savas viennīcas vai slēgtās ārstniecības iestādes, kļūs vēl zvērīgāki. Es uzskatu un uzskatīšu, ka tādi jālikvidē! Jebkādā veidā. Viņi zaudēja savas tiesības bridi, kad, pārkāpjot sarkano robežlīniju, laupīja dzīvību otram!”

Profesors Mihailovs atklāja, ka agrāk kā eksperts profilējis noziedzniekus, kuriem raksturīgas šizoīdas, maniakālas vai neirotiskas personības iezīmes. Turklāt ne tikai veidojis profilus, bet arī prognozējis aizturēto psihoemocionālo dinamiku un iespējamās izmaiņas laika gaitā: “Manā vērtējumā dinamika gandrīz vienmēr bija negatīva. Tāpēc tagad mani vairs neaicina profilēt, jo es saku taisnību. Šie noziedznieki nemainās un nemainīsies. Viņi jau ir miruši. Vislabākais - ļaut tiem aiziet un pārdzimt, lai nākamajā dzīvē mēģina izpirkt šīs dzīves grēkus.” Savukārt, lūgts izvērtēt multimiljonāra Jāņa Pērkona domāšanu un pasaules redzējumu, Mihailovs skarbi noteica: “Esiet gatavi tam, ka viņš nogalinās. Vēl un vēl. Viņš jāapstādina, citādi turpinās.”

Un nu, pēc Pērkona nāves, profesors visiem spēkiem cenšas monstrus attaisnot, meklējot balto melnajā. Kāpēc?

* * *

Mjā, ko pārdomāt netrūka.

Anna uzgāja guļamistabā pēc mazā datoriņa, lai parādītu vīriem aizvadītās nakts čatu ar Ģirtu - nekā slēpjama tajā nebija, toties papilnam interesantu zemtekstu gan par profesora darba metodēm, gan klīnikas ikdienu.

Izlasījis sarunu, ģenerālis sadrūma, paņēma telefonu un aizgāja uz bibliotēku.

Toties Mika aizvadītās nakts pārstāsts bija seriāla cienīgs: darbība vienlaikus bija risinājusies trijās vietās - Melnpils izolatorā, Purvājos un Mazkalniņos.

Aizsteigušies uz Mazkalniņiem glābt Zelmu, vīri atraduši ārdurvis ciet - aizslēgtas no iekšpuses.

Iekšā skaļi aurojis televizors.

Iekļuvuši ēkā caur melno ieeju - kā ikvienai kārtīgai lauku mājai arī Mazkalniņiem tāda bija. Zorro, mājas apkaimē saodis visādas pēdas, trīcējis un drebējis vien… Tiklīdz durvis atvērušās, kā bulta meties iekšā uz dzīvojamo istabu, un pēc mirkļa no turienes atskanējusi nikna riešana un žēli palīgā saucieni.

Ļoti pārbijusies Zelma tupējusi dīvāna stūrī, bet uz tepiķa plakaniski gulējis satrakojies, rēcošs jauns vīrietis, kuram pie kājām mētājies garš nazis. Mātes lielais gaļas tutenis, nazis no virtuves, Miks pamanījis.

Zorro nogāzis iebrucēju pie zemes uz vēdera, bet pats ar saviem 50+ kilogramiem tupējis tam uz muguras un dusmīgi saucis savējos.

Iepogāts rokudzelžos un nosēdināts uz taburetes tieši pretī lielā elsojošā suņa vaļējai rīklei, ciemiņš zaudējis sparu un uz mirkli saplacis, taču uz jautājumiem atbildēt atteicies un skaļi pieprasījis advokātu.

Kad Miks ar Egonu viņam izsmeļoši paskaidrojuši, kur un kā nāksies pavadīt nākamās četrdesmit astoņas stundas vai pat ilgāk, sācis raudāt: viņam neesot laika, līdz rītrītam kaut kas jāatrod un jānokārto, ja ne, viņš būšot līķis!

Aizturētā dokumentos bijis viņa vārds Modris Šakotis, kuru ieraugot Dambergs kļuvis domīgs, izgājis līdz busiņam, lai atgriezies noliktu aizturētā priekšā mapi ar Brīvības ielā četru mašīnu sašķaidītā vīrieša fotogrāfijām un notikuma vietā atrasto pirkstu nospiedumu novilkumiem.

- Tā, zoniņ, tagad tu runāsi skaļi, skaidri un saprotami. Un stāstīsi visu: gan par sabraukto vīrieti, gan sievieti bez galvas, gan to meiteni, kuru jūs, naktij nākot, iztrencāt mežā, aukstumā… Divas slepkavības, kas izdarītas grupā, viens slepkavības mēģinājums - būs ilgi gadi aiz zviedru gardīnēm, un, tici man, tur veči pēc tādiem jaukumiņiem kā tu ļoti noilgojušies!

Likās, ka aizturētais nav dzirdējis neko citu no Damberga teiktā, izņemot vienu vārdu - meitene.

- Kur viņa ir? Jūs viņu atradāt? Viņa ir dzīva? - viņš iekliedzās.

- Kas - viņa? - Miks Kaķītis, pievilcis tuvāk tabureti, apsēdās aizturētajam tieši pretī. - Tātad tu viņu pazīsti? Kas viņa ir?

- Jums to labāk nezināt, pogainie s***! Man pienākas viens telefona zvans. Vot, atbrauks mans sencis, tad gan jums būs ziepes. Visiem!

18. nodaļa. Mums ienākuši signāli…

Svētdiena, 14. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- Un kas notika pēc tam? - Anna Elizabete saspringti vaicāja. - Stāsti, stāsti!

- Nu kas - kas. Drāma ar farsa elementiem. Viktors ar Egonu aizveda jaunekli uz Basa aģentūras telpām Mež-muižā, tā teikt, lai svarīgais putns tup siltumā un ar ērtībām. Mēs ar Kārlēnu palikām aprunāties ar Zel… māti. Un izrādījās, ka Šakotis nebūt nebija vienīgais šīsnedēļas viesis…

- Tā?… Ā, ļauj minēt. Vēl bija divas dāmas: nepazīstama, lillā pufjakā un pazīstama, pelēkā. Viena naktī no pagājušās svētdienas uz pirmdienu, otra vakar pēcpusdienā.

- Līzbet, bet kā tu… Nūja… - Miks strauji ievilka elpu, taču noklusēja.

- Citādi nevarēja būt. Nevienu citu viņa iekšā nebūtu laidusi. Zani - jā, viņām abām vienmēr bijušas zināmas simpātijas vienai pret otru. Turklāt, Kaķīt, ja nemaldos, neviens taču Zelmai nav stāstījis, ko Zane izdarījusi?

- Nē, mēs gribējām viņu pasaudzēt. Arī pārējie Mežāju večuki joprojām neko nezina. Viņiem Zane vienkārši ir aizbraukusi uz neatgriešanos.

Tā arī labāk, Anna Elizabete nodomāja. Labāk lai vecie Zaķīši, Kalniņi un arī Zelmas tante patur Zani Zālīti prātā tādu, kāda viņa bija pirms tam…

- Jā, bet ar Sandru Straubergu gan sanācis pavisam ērmoti, - sarunā iesaistījās Mazais Kārlis. - Zelmas tante izgājusi pagalmā pēc malkas, paslīdējusi un nelāgi nokritusi. Gulējusi sniegā, prātojusi, kā tikt augšā, te pienākusi jauna meiča un viegli kā pupu kūli viņu piecēlusi, ievedusi iekšā un apčubinājusi kā pašas vecmāmiņu. Malku ienesusi, krāsni iekūrusi, ēst pagatavojusi… Zelmiņa atpūtusies kā karaliene. Abas pavakariņojušas, iebaudījušas lāsi mājas vīna, izpļāpājušās, viešņa pārlaidusi nakti Mazkalniņos, bet no rīta, kad Zelmas tante pamodusies, jau bijusi prom.

- Tas nozīmē, ka viņa ledainā naktī nebūt nav tupējusi mežā zem eglītes, pārsalstot līdz bezsamaņai, bet šim teātrim bijusi pavisam cita jēga, - rāmi ierunājās Anna Elizabete. - Sandrai vajadzēja atkratīties no pavadoņiem, turklāt tā, lai tas izskatītos vai nu pēc nejaušības, vai parādītu ļoti nelāgā gaismā konkrētas personas, šajā gadījumā džipa 007 šoferi, aizturēto Modri, un būdīgo līdzbraucēju. Es pat uzdrošinātos izteikt minējumu, īpaši zinot to, kas viņa bijusi agrāk: meiča bruģē sev atkāpšanās ceļu, jo atradās automašīnā gan tad, kad notika uzbrukums puķu tanti-ņai Āgenskalnā, gan tad, kad tika sabraukts aklais vīrietis. Viņas pagātne un apsūdzības, ko varenais sencītis tik eleganti aizsmērēja ar nepilngadību un “brīvprātīgo piespiedu ārstēšanos no narkotisko vielu atkarības”, plus šie divi incidenti, kas notikuši vienas dienas laikā, noteikti varētu pārvērsties par reālu brīvības atņemšanu, metot tumšu ēnu uz jauno Mājai un Ģimenei flagmani.

- Ciniski, bet precīzi, - ģenerālis Bass pasmīnēja.

- Vakar es sapratu vēl kaut ko, - Kārlis turpināja stāstījumu. - Acīmredzot Sandra todien, mūkot no džipistiem un manis, izmantojusi to pašu taciņu, kuru es pa taisno caur krūmiņiem biju iestaigājis no Mazkalniņu lielā māju ceļa. Tāpēc arī, skrējienā meklējot, viņu neatradu…

- Tas vēl nav viss, - Miks iesaistījās sarunā. - Pēc nedēļas, sestdienas pievakarē, situācija atkārtojusies. Jau krēslojis, kad māte izgājusi pagalmā, lai no šķūņa atnestu kādu brangāku malkas pagali, jo nakts solījusies būt auksta. Durvis pametusi vaļā. Kad iegājusi virtuvē, uz ķeblīša pie krāsns sēdējusi… Zane Zālīte. Pelēkajā aļaskas jakā. Pieklājīgi apsveicinājusies, izņēmusi no rokām pagales un sakrāvusi strēķī pie mūra. Tad izvilkusi no kabatas lielo šokolādi ar riekstiem un uzdāvinājusi mātei. Palūgusi, vai nevar pārnakšņot Mazkalniņos: atskrējusi uz dienu, divām, jānokārto darīšanas, bet Pūču Mājā negribot rādīties - sākšoties visādi jautājumi, taču viņa tos nevēloties. Neesot vairs tādas attiecības. Raugi, beidzot viņai esot pašai sava dzīve.

- Un Zelmas tante noticēja, jo arī viņas attiecības ar mūsu namu ir, maigi sakot, nekādas, lai neteiktu, ka nejaukas, - Anna Elizabete nogrozīja galvu.

- Tā gan. Māte vēlāk atzinās: tā kā neviens cits, izņemot Kārli, viņu neapciemo, un arī viņš neesot rādījies kopš pagājušās nedēļas nogales, bijusi tīri priecīga. Tak jau pazīstams cilvēks, bija kopīgi sarunu temati. Zane teikusi, ka pateicībā par naktsmītni pagatavos vakariņas, lai nu mājasmāte neraizējoties, bet ejot un paskatoties kādu seriālu. Viņa vēl no veciem laikiem zinot, kur kas stāv. Kādu pusstundu grabinājusies pa virtuvi, uzmargojusi omleti ar piedevām un karstu kakao, abas paēdušas, un tad mātei… Zelmai uznācis tāds miegs, ka viņa tikko paspējusi nolikt galvu uz spilvena…

- Acīmredzot Zane šo mirkli izmantoja, lai izspēlētu triku ar tilta gala spoku un it kā slīkoni upē. Zināja: ja mēs tiksim uz pēdām, Zelmas tante nespēs neko precīzi atcerēties, varbūt pat domās, ka sasapņojusies, - Mazais Kārlis papildināja Mika stāstījumu. - Sazin, velns, ko tā trakā mūsu Zelmiņai iebarojusi, taču viņa ciešā miegā nogulējusi vairākas stundas līdz pusnaktij, pamodusies tikai, kad kāds baisi dauzījies pie durvīm. Knapi aizklumzājusi, lai atvērtu, bet tur - prāvs, jauns tēvainis galīgi ne labākajā noskaņojumā… Iestūmis viņu iekšā, aizbīdījis līdz istabai, iegrūdis krēslā un sācis izprašņāt: vai nav redzējusi jaunu meiteni, ja ir, tad kur un kad.

Zelma pusmiegā un apjukumā nodomājusi, ka šis vaicā par Zani, un atteikusi: tikko vēl te bij’, tūliņ atgriezīsies, būs izgājusi uz mazmājiņu…

Šis dikti nopriecājies un apsēdies gaidīt. Kad meklējamā persona tā arī nav parādījusies, saniknojies un sācis Zelmai draudēt ar viņas pašas gaļas dūci. Un tad piezvanīju es… Viņai izdevies izlikties, ka zvana “tā meitene” un ka viņa tūlīt būs klāt. Un mēs jau arī ilgi nekavējāmies.

- Mjā, - Anna Elizabete nomurmināja. - Vai Zelma teica, par ko abas ar Sandru Straubergu runājušas?

- Neko daudz, - Kārlis atbildēja. - Tikai to, ka viņa gribot pirkt māju laukos, prom no pilsētas šļuras un netīrās politikas. Tālab arī braukājot apkārt un meklējot.

- Ak vai, es tūliņ aizkustinājumā apraudāšos! - Miks iesprauslojās. - Daiļā narkodilere un māja laukos. Kā tad! Es vēl ticētu, ja viņa meklētu vietu pagrīdes laboratorijai. Ir jau pieredzēts. Bija reiz mums te tādi kokrunātāji…

- Bija, bija, - Bass pamāja. - Viss bija. Arī narkotikas cūku rumpjos…

- Jā, varens piedzīvojums večiņai, - Anna noteica. - Kā viņa tagad jūtas?

- Viss kārtībā, - ģenerālis pasmaidīja. - Zelma jebkuru ragā salieks un vēl pa virsu palēkās. Mēs satraukušies izsaucām dakteri Konrādu, šis atskrēja kā plēsts, divi deviņi, bet ko Zelmiņa? Paskatījās dakterim acīs un noteica: “Slikti

izskaties, dakterkungs, še, iemet čarku!” Un pasniedza šim mēriņu. Tā ka nekreņķējies, Lizbet, viņa mūs visus pārdzīvos! Tā… un nu es iešu nomainīt kūtiņai atslēgu. Nepatīk man doma, ka tur var atrasties kāds, ko neesam aicinājuši. Pie viena pielikšu kūteni arī lūkai. Johaidi, nu ir laiki pienākuši - mēslu durvīm vairs ar krampīti nepietiek…

- Kārļonkul, es iešu tev līdzi. Skrūvītes pieturēt, - piemiedzis ar aci pārējiem, Mazais Kārlis piecēlās no ērtā ķeblīša. - Vai tad tu nezini šausmeņu zelta likumu “nekur neiet vienatnē”? Te tak aiz katra stūra pa spalvainam monstram!

Ja viņš būtu zinājis, cik daudz skaudras patiesības slēpjas šajos vārdos…

* * *

- Klau, bet kur tad abas mūsu vecmāmiņas? - Anna Elizabete, pēkšņi attapusies, ievaicājās.

- Agri no paša rīta sapakoju Egona busiņā un nosūtīju Bišu Miķelim uz Dravām. Ar visiem mazvaukšķiem. Kārļa mammu arī. Labāk lai tālāk no acīm, ja kas…

- Tu pieļauj domu, ka…

- …Zanes Zālītes gadījumā es pieļauju jebko. Tas cilvēks ir absolūti bez bremzēm.

- Un kur tavi puiši?

- Egons ar Viktoru sargā Modri Šakoti, pēc brīža ari man vajadzētu doties turp. Bet Grīslis un Ritvars Melnupes izolatorā cīkstas ar brāļiem Rūšiem. Ā, es taču tev nepateicu, ka kokvedēja šoferim Ilmāram Rūsim ir jaunāks brālis Ivars, protams, arī Rūsis. Līdzīgs. Traks pašdarbnieks. Spēlē Melnupes teātrī. Tas bija viņš, kurš tēloja Kovboju ar dunča mulāžu makstī, kamēr īstais ar pamatīgu spēku bija ietriekts Gunas Švānes ribās.

- Tu domā, to viņš? - Anna neticīgi pavaicāja. - Es viņu redzēju. Nekāds. Ne cepts, ne vārīts, ne siļķu mucā sālīts. Želejveidīgs. Nez vai viņš būs tas dūrējs. Tas sievišķis jau labu laiku tupēja pie bāra kā sastindzis…

- Tu esi par to pārliecināta? - Miks uzrauca uzaci. - Tu viņu novēroji?

- Tā varētu teikt. Mēs ar Grāfu Drakulu turpat līdzās dejojām un viņu pieskatījām. Vismaz piecu, sešu deju garumā viņa pat nepakustējās.

Piecas, sešas dejas? Egons dejojis ar Annu vismaz pusstundu, kamēr viņš, likumīgais vīrs, joprojām nav savu sievu kārtīgi izdancinājis?!

- Būtu interesanti uzzināt, vai abiem brāļiem Rūšiem ir paradums mainīties ar apģērbu, vai viņi bieži nakšņo viens pie otra un kur piektdienas pievakarē atradies vecākais brālis. Man te nobriedusi mazītiņa domiņa…

- Līzbet, nekacini… Tu gribi, lai es tagad lecu mašīnā un braucu uz Melnpili viņus pratināt? Un ko lai es saku?

- Paga, paga, nedzen zirgus. Ļauj man apdomāties. Bija vēl kaut kas…

Tūlīt viņa pateiks to, kas viņam nepatiks.

Miks joprojām nespēja aizmirst pirms brīža lasīto Annas Elizabetes Skype sarunu ar Ģirtu Melderi.

It kā nekā tāda, tajā pašā laikā ik vārdā, ik teikumā jautās tā īpašā tuvība, kas abus studiju biedrus saistīja jau vairāk nekā piecpadsmit gadu… Viņi viens otru saprata no pusvārda, un, par spīti notikušajam, viņi viens otram joprojām rūpēja! Viņi viens otru sargāja…

- Ā, es atcerējos! Tas bija par Lācīti un viņas galvu…

Paldies Dievam, kaut par trim galvām, vismaz labi, ka ne par Melderi!

- …ja reiz viņa taisīja kreisās rebes ar mežu izcirtējiem un ja piektdienas pēcpusdienā bija paredzēta tikšanās ar jaunu mežizstrādes kompāniju, ko Guna Švāne teicās līdz šim nepazīstam, taču kategoriski noliedza, ka tas būtu Melnais zobs vai Koknesis, abas šīs apkaimes konkurējošās kompānijas, vai varēja gadīties tā, ka šādas tikšanās nemaz nebija, vai ari, ja bija, tad pavisam cita rakstura? Galu galā mums ir tikai Švānes teiktais bez neviena pierādījuma. Cik saprotu, ne centrālā datora kalendārā, ne galda plānotājā par šo tikšanos nav ne raksta galiņa, bet Lācītes klēpjdators joprojām nav atradies. Toties es mazliet papētīju Lācītes sociālo tiklu profilus un, jā, ari viņas profilus iepazīšanās portālos. Un zini, ko? Viņa tur nemedīja večus, kā mēs to sākumā naivi iedomājāmies. Viņa… bīdīja biznesu. Atradu saraksti gan par zemes gabalu izpārdošanu zem nominālvērtības, gan cenas sarunāšanu Mežāju tehnisko darbnīcu izsolei, gan vienošanos par tā sauktajām sanitārajām cirsmām Mežāju un Purvāju pagasta robežzonā…

- Ar ko?! - Miks palēcās. - Tur bija arī vārds un foto?

- Nē, protams, tikai niks un imidža bildes. Husis. Taču gan jau Kārlim ar Egonu izdosies izvilināt no tā profila arī slēptos datus: kurš, kā, no kurienes un caur kādu ierīci tam pieslēdzies. Un es nebrīnīšos, ja tas būs vecākais no Rūšiem. Tā teikt, vārdu spēle: Husqvarna + Rūsis = Husis.

- Labi, bet, pat ja tā, kāda velna pēc viņam būtu jānobeidz sava zelta zoss? Vai nebūtu labāk turpināt lutināt un čubināt Lācīti, kura gādāja viņam kreisos pasūtījumus, tā pārvēršot kokus čaukstošajā?

- Bez šaubām. Taču shēmā parādījās trešais - Guna Švāne. Mēs nekad neuzzināsim, kā viņa ieguva Lācītes datora logfailus un privātās paroles, taču viens ir skaidrs -šantāža viņas abas noveda ellē. Lācīti vadīja vēlme nodrošināt vecumdienas, jo viņai nebija neviena tuvinieka un viņa skaidrāk par skaidru apjauta, ka šis ir pēdējais gads pagasta galvas krēslā. Tikpat skaidri viņa apjauta arī to, ka tajā brīdi, kad pēdējoreiz aizvērs aiz sevis kabineta durvis, no viņas atvadīsies arī “romantiskais draugs” Ilmārs Rūsis. Bet Guna… viņa vienkārši bija tāds cilvēks - nīda visus un ikvienu, tāpēc ka pašai nebija nekā no tā, kas citiem. Ģimenes, mājas, draugu. Tikai izspiestā nauda. Esmu vairāk nekā pārliecināta, ka Lācīte nebija vienīgais šantāžas objekts. Vienīgi pēdējā šantāža neizdevās.

- Tu tik ticami stāsti, it kā būtu blakus stāvējusi, - Miks apbrīnā pasmaidīja.

- Man vienkārši nav ilūziju par cilvēku dabu. Un es tās dāmas pazinu krietni ilgi, īpaši Lācīti. Zinu, no kādas ģimenes viņa nāk, kas bija viņas vecāki. Arī tu to labi zini. Tāpēc viņas smagie kompleksi savā ziņā likās pat saprotami un žēlojami. Šī krampjainā vēlme izskatīties labi - kā viņa mums lika fotošopēt savas bildes! Apsēstība ar intervijām un ziņu sižetiem - viņai vajadzēja būt topā, vienalga, izliekoties audzējam mucās gurķus, liekot pamatakmeni kapsētas jaunajiem vārtiem vai rīkojot konkursu par labākās biezpienkūkas recepti, kuras autors saņems viņas specbalvu. Agrāk es neticēju, ka pašvaldību un komercfirmu vadītāju vidū ir tādi… zīmuļi un pudeļu korķi, kuri paši lien visos caurumos, lai tikai pagozētos mediju gaismā, nemanot, ka visi par viņiem jau sen smejas, taču pēdējos divos gados esmu to atskatījusies tiku tikām…

- …palīdzot spodrināt kažociņu, - Kaķītis pasmīnēja.

- O jā. Un, re, cik zīmīgi sanāca: tikko es uzteicu mūsu līgumu, tā ķepainais beigts un pagalam. Ko nu teiksi?

- Nu-u-u, mīļā sieva, laikam jau tu būsi viņu nobūrusi…

- Kā tad! To vien daru, kā buros un vārdoju, lai dabūtu pie malas visus, kas traucē. Klau, ja runājam par dabūšanu pie malas… Vai tu varētu pavaicāt Egonam vienu lietu?

- Protams, taču tu varētu arī pati…

- Varētu, bet labāk tu… Tātad pavaicā Egonam, vai pēc visām analīzēm un ekspertīzēm varētu sanākt tā, ka Maigas Lācītes baisā nāve bijusi nejaušība, traģisks nelaimes gadījums. Vai iespējams, ka notikusi vēla tikšanās uz ceļa, kas beigusies ar strīdu. Kāds zaudējis savaldību, kādu pagrūdis vai atgrūdis, bet pats pagriezies un neatskatoties aizgājis, iekāpis automašīnā, iedarbinājis motoru un sācis braukt. Un varbūt šis otrs kāds, cenzdamies noturēt līdzsvaru, pieķēries kaut kam, kas atkabinājies no stiprinājuma… Sekoja trieciens, rāviens, kaut kas nokrita, kaut ko parāva gaisā… Tālāko mēs zinām. Taču šis pirmais kāds to, ka noticis kaut kas šausmīgs, pamanījis tikai tad, kad vaļējā stiprinājuma un lielā ātruma dēļ (zinām taču, kā viņi brauc!) pārkrauto kok-vedēju uz apvedceļa sanesa un tas noslīdēja no ceļa. Apstaigājot auto, lai novērtētu bojājumus, šoferis auto aizmugurē ieraudzīja asinis, varbūt arī diegus no apģērba, saprata, kas noticis, un nolēma bēgt. Kāpēc viņš neziņoja ceļu policijai? Tāpēc, ka baļķu krava bija kreisā - bez pavadzīmēm, bez nekā. Un pilnas lielās piekabes vērtība nav piecītis, bet vairāki tūkstoši eiru…

- Tu gribi teikt, ka baļķvedēja šoferis Ilmārs Rūsis ir balts un pūkains?

- Nē. Es gribu teikt, ka viņš, iespējams, nav pie vainas Lācītes bojāejā, taču mierīgi varētu būt izshēmojis Švānes dramatisko galu (ar sasteigto izspiešanas vēstuli viņa parakstīja sev nāves spriedumu - tieši, kā paredzēja ģenerālis Bass), šajā spēlē iesaistot brāli un padarot viņu par grēkāzi. Tāpēc ir tik svarīgi noskaidrot, kur viņš bijis un ko darījis piektdien no agra rīta līdz… līdz pat sestdienas rītam.

- To visu tu izprātoji… gulēdama? - Miks pārjautāja.

- Man… nenāca miegs, - Anna pasmaidīja. - Bet varbūt tur nekā nav…

Kā tad - nekā nav! Tik ļoti nekā nav, ka teju vai jālec autiņā un jābrauc uz Melnpili.

Taču, nē, jāpiezvana čaļiem, jāizstāsta versija un jāliek, lai to kārtīgi pārbauda no visām pusēm. Ja būs ko atrast, gan atradīs. Ja būs kaut niecīgākais krikumiņš, aiz kā aizķerties, Juris ar Ritvaru vainīgos aiz ausīm izvilks dienas gaismā.

- Es… tūliņ atgriezīšos. Man steidzami jāpiezvana. Līz-bet, tikai nedusmojies, labi? Atpūties mazliet, ja?

Un prom viņš bija.

X- * *

Kad Miks atgriezās, viņš atrada Annu Elizabeti aizvērtām acīm pussnaudā sēžam atzveltnes krēslā ar augsto muguru. Viņa bija ļoti bāla.

- Līzbet!

-Mhm?

- Vai ar tevi viss kārtībā?

- Protams, nē. Kur tai kārtībai rasties? Fantastiski! Tik rāma nedēļas nogale, ka tupi un turies, - Anna pagremzās.

Viņa jutās tik riebīgi nelāgi, it kā iekšās vienlaikus grieztos trīs nojūgušies karuseļi.

Vajadzēja padomāt…

- Mjā, ir tā, - Miks piekrītoši noņurdēja. Viņš bija nodevis visus rīkojumus, puiši bija aiznesušies strādāt.

Gandrīz varētu paēst pusdienas un mirkli pabūt ar sievu divvientulībā, ja vien uz dvēseles nesēdētu aizturētais džipu slepkava un kaut kur klīstošā pustrakā bijusī draudzene.

- Nē, bet pasaki, kāpēc, - Anna nikni iesaucās. - Kā ziema, tā Mežājos viens noziegums pēc otra. Te kāds ļaundabīgs meteorīts nokritis, vai?

- Zini, tā varētu būt arī tiesa, - Miks pasmīnēja. - Atminies, ko Zaķīšjuris stāstīja par Meteora aku: tai neesot ne dibena, ne vietas, pa kuru varētu ieiet ūdeni, bet, ja kāds tomēr iepeld ar laivu, tad to atrod tukšu…

- Atminos, jā, bija tāds baismu gabals par trīsdesmito gadu pētnieku, kurš iepeldējis ezerā, lai sastaptos ar senčiem. Droši vien sastapies arī…

- Līzbet… - Kaķītis uzmanīgi, teju pusčukstus iesāka.

- Nu? Drīkst, uzminēšu? Tu gribi teikt, ka Mežāju birojā aizturētais gaida nopratināšanu un tu ļoti gribi mani pierunāt braukt līdzi?

Blaukš! Kā no lielgabala! Labi, lai tā būtu!

- Un tu brauksi?

- Vai man ir diži liela izvēle? Palikt vienai tukšā mājā ar dzīvniekiem vai doties tev līdzi? Starp citu, kur tie abi Kārļi tik ilgi: vai divu atslēgu nomaiņa aizņem vairākas stundas? Ka tik nav kas nelāgs atgadījies…

- Nav, nav atgadījies, beidzot esam klāt! - no halles atskanēja Mazā Kārļa balss. - Izmetām līkumu pa vakardienas pēdām, mēģinājām saprast loģiku. Zane kā zaķis cilpojusi apkārt, paslēpusies, nogaidījusi. Pēdas pienāk pie pašas mājas, pat uz dienvidu terases. Acīmredzot Omīte atstājusi virtuves durvis pusvirus, lai iziet dūmi, bet pazuda pankūkas kopā ar lielo jaku.

- Vai jūs abus var atstāt vienus, nesadarīsiet muļķības? -Miks pajautāja.

- Mums tam nebūs laika, mēs ēdīsim! - ģenerālis Bass atcirta. - Mums būs kartupeļi ar sēņu-sīpolu-krējuma mērci. Un trešdaļa vakardienas kūkas. Bet jūs brauciet, brauciet vien! Drīkstat ņemt manu veco lendroveru, savu ratu jau jums vairs nav, re, cik tālu nodzīvojušies.

- Krusttēv, nepūties. Mēs aši - viena kāja turp, otra atpakaļ. Tad sarīkosim vakariņas ar pievienoto vērtību un savilksim galus, labi?

- Labi, briesmoņi. Ko gan citu mums teikt, tik un tā neņemsiet līdzi…

- Nu bļāviens!!! - Mazā Kārļa parasti klusinātais, maigais baritons bija pārvērties baisā rēcienā. - Par tādām lietām dod pa purnu! Kurš maita…?

- Kas noticis? - Kaķītis tumšu skatienu pavērās draugā. Nupat arī viņam bija piemetušies slavenie kaķu nadziņ-skrāpji vēderā.

Briest mēsli…

- Klausieties: - Mazais Kārlis dziļi ievilka elpu…

“Mums ienākuši nepārprotami signāli, ka Mežāju pagasta priekšsēdētājas Maigas Lācītes un viņas asistentes Gunas Švānes traģiskā nāve varētu būt saistīta ar pirmdien paredzētajām Mežāju pašvaldības ārkārtas vēlēšanām.

Pēc neoficiālās informācijas par jauno pagasta priekšsēdētāju kļūs pagasta ārsts Arvis Konrāds, bet par viņa palīdzi un sabiedrisko attiecību konsultanti - Annas Elizabetes Ber-gas svētku aģentūras īpašniece Anna Elizabete Berga, kura pēc neveiksmīgām attiecībām ar caurkritušo TV seriālu zvaigzni Ģirtu Melderi nesen apprecējusies ar Smago noziegumu pārvaldes priekšnieku pulkvežleitnantu Miku Kaķīti, kura tēvocis ir slavenais latviešu Megrē - bijušais Kriminālpolicijas priekšnieks policijas ģenerālis Kārlis Bass.

Šis ir hrestomātisks un bļaujošs varas uzur-pēšanas un korupcijas piemērs: viena pagasta ietvaros visās stratēģiskajās pozīcijās atrodas vienas ģimenes pārstāvji! Kur skatās policijas vadība un citas atbildīgās iestādes?”

- Kur tu to atradi? - Miks niknumā bija nobālējis.

- Kur… Bezmaksas izgāztuvē, kas publicē dzeltenās ziņas. Viss par… Neatgādina VVV (Viss par visu un visiem)'? Un tu droši vari nevīstīt dūres, viņiem nav ne tālruņa numura, ne e-pasta adreses, tikai online kontaktu iespējas materiālu iesūtīšanai. Bet tas nozīmē - kāds mūsu labdaris jauki pajokojies. Pēc preteklības varētu būt kāds no bijušajiem Pērkona mediju cilvēkiem, pēc stila - mūsu kopīgā draudzene. Taču - vai tad viņa zināja?

- Zelma… - Miks un Kārlis Bass saskatījās.

Jā, Zelma savā aklajā naidā varētu piekliegt puspagastu, ja vien viņas ausīs nonāktu kaut kripatiņa baumu.

Par gaidāmo pašvaldības galvas pārvēlēšanu zināja visi, jauno kandidātu pazina visi, un diemžēl ari par abu amatpersonu nāvi zināja visi. Ja Zelma to izstāstīja Zanei un ja viņas rokās nonāca Annas Elizabetes viedtālrunis, tālāko uzminēt nav grūti.

Nez kādas šausmas tā trakā vēl paguvusi sastrādāt, pirms Miks nobloķēja Annas telefonu?

- Mēs ar ģenerāli Basu uz Mežmuižu. Zibenīgi! Tur Konrāds un Ieva. Bet jūs ieslēdzieties! Suņus un ieročus gatavībā. Ja viņa grib karu, lai būtu!

19. nodaļa. Kā baronu laikos

Pirmdiena, 15. janvāris Mežāji, Pūču Māja

Kaķītis ar saviem vīriem tā arī neatgriezās - ne svētdienas vakarā, ne naktī, tikai piezvanīja Kārlim: esot jaunumi, līdz ar gaismiņu visi braukšot uz Rīgu. Lai nododot Annai, ka viņai bijusi taisnība par nelaimes gadījumu, par visu pārējo - puiši vēl strādājot.

Ģenerālis nogaidīs puslīdz pieklājīgu laiku, lai tad modinātu Ievu un vestu uz Pūču Māju. Bet Arvim Konrādam pirmajā oficiālajā darbadienā nāksies sastrādāties ar vietējo inspektoru Gunāru Kalniņu. Abi ir informēti gan par rakstu, gan citiem notikumiem un gatavi cīņai.

Anna Elizabete pārgurumā bija uz mirkli atlaidusies lielajā gultā un mirklī aizmigusi - ar visām drēbēm ķepaiņu-astaiņu ielenkumā.

Atradis biezo pledu, Kārlis viņu gādīgi apsedza, nokomandēja suņiem: sargāt! -, bet pats klusiņām nolavījās lejā. Piekto reizi pārbaudījis visus logus un durvis, ieskaitot pagraba durvis aiz bīdāmā sienas paneļa, viņš, gaismu neiededzis, apsēdās halles vidū uz grozāmā datorkrēsla, līdzās uz žurnālgaldiņa nolicis Annas Elizabetes Berettu.

Pēc traģiskā Līgovakara notikumiem Miks bija kategoriski uzstājis, ka mājā jābūt ierocim, un šī bija tā reize, kad viņam piekrita visi, ģenerāli ieskaitot. Tā Beretta kopā ar

patronu kastīti ievācās seifā. Taču vēl nekad nebija radusies tik ekstrēma situācija, lai to nespētu atrisināt citādi kā vien ar ieroci rokās. Līdz šodienai.

Ja godīgi, Kārlis jutās reti riebīgi. Gan nekrietnā raksteļa dēļ, gan apzinoties, ka cilvēks, pret kuru viņš apbruņojies ar nāvējošu ieroci, ir viņu bijusī draudzene, kuras “bēniņu procesoram” pārdeguši drošinātāji.

No otras puses, ja šī pati bijusī draudzene gribēs nodarīt ko ļaunu Līzbetei, ģenerālim vai, pasarg dies, Ievai un viņu gaidāmajam mazulim, viņš to nošaus kā traku lapsu, kas ir bīstama visiem apkārtējiem.

Ar vienu aci lūkodamies uz lielās halles logiem, cauri atvērtajām virtuves un viesistabas durvīm pārskatīdams pārējās pirmā stāva telpas, Kārlis cītīgi turpināja pirmiņ iesāktos meklējumus. Jā, Valda Āmura Ložņa patiešām bija izcila datorprogramma, ar to varēja atrast pašu velnu.

Un kas tas tāds? MediumNovus. Jauns internēta medijs? Ziņu portāls?

Uzbūve tāda pati kā savulaik portālam A-News, struktūra un kods ari… Ziņu klāsts identisks jau izpētītajam Viss par…

Cik lēti un prasti, kungi-biedri! Varējāt taču nostrādāt smalkāk, nevis būvēt jaunu, reanimējot vecus līķus.

Pat aizmugures vārtiņus atstājuši vaļā, nejēgas.

Aha, un te būs arī dibinātāji un viņu kontaktinformācija.

O, un kāpēc gan tas nepārsteidz?

Biedrība MUĢ, sabiedriskā labuma organizācija pie politiskās partijas Mājai un Ģimenei.

Ejam tālāk: valdes pr-js Viktors Straubergs, stratēģiskais konsultants - Vilnis Šakotis, drošības konsultants -Aleksandrs Strazds, sabiedrisko attiecību kurators - Raitis Ērglis, stratēģiskais investors - JP Holding Ltd.

Oho! Nokopējis atrasto informāciju, Kārlis to nosūtīja Mikam Kaķītim un visai viņa grupai, tad, mirkli padomājis, - uz Annas e-pastu. Katram gadījumam.

Un nu, putniņ, laiks tev. Sen neesam redzējušies - kopš universitātes. Tālu tu esi ticis ar savu glumo līšanu, ja reiz barojies no šī galda…

Jo vairāk Kārlis meklēja un atrada, jo dīvaināka sajūta viņu pārņēma.

Tas jau reiz ir bijis, jau reiz pieredzēts un novedis pie totāla kraha, teju veselas paaudzes bojāejas. Un nu kā Fēnikss no pelniem atdzimst neprātīgu smadzeņu piesavinātas vecās idejas, pasniedzot tās kā novatorismu, jaunu sabiedrības attīstības un apziņas evolūcijas pakāpi.

Pilnīgs sviests!

Jaunā cilvēka ideja, kas sevī slēpj masu iznīcināšanas idejas un patiesībā ir mazo nāciju iznīcināšanas mehānisms.

Vai pagājušā gadsimta trīsdesmitajos, četrdesmitajos netika piedzīvots: dažs labs, pārcilvēka teorijas iedvesmots, ķērās pie eigēnikas, iznīcinot “nederīgos”, “puslīdz derīgos” ierindojot vergu kārtā, bet izredzētos pasludinot par virsnā-ciju, kas pārāka par citām!

Nu tas notiek atkal, tikai šoreiz reversi: ne vairs jaunā kārtība, bet haoss.

Valstu un valstu savienību valdības aizmirsušas solījumus saviem iedzīvotājiem un vēlētājiem.

Politika padarīta par biznesu “pietuvinātajiem”.

Pārāk daudz duļķaina ūdens ik dienu plūst caur mūsu prātiem. Pārāk daudz mediju ik dienu raksta katrs kaut ko citu - cilvēkiem nav ne laika, ne iespēju izlasīt, noskatīties, iedziļināties un izfiltrēt patiesību. Ja tāda vispār eksistē.

Ir iestājusies kolektīvā amnēzija…

Politikā un pārvaldes struktūrās lien tikai tie, kas paši neko neprot un nespēj izdarīt. Tie, kuri prot strādāt, strādā un pelna naudu.

Kas mūs ārstēs, ja vienīgais dakteris kļuvis par pagasta galvu?

Nekreņķējies, atkal būs kā baronu laikos -visa vara koncentrēsies vienas ģimenes rokās! Nu tik mēs jutīsim!

Līdz šim jūs, bauri, maksājāt nodokļus valstij, tagad maksāsiet baronu fon Bergu mantiniekiem!

Jaunās internēta vietnes komentāru sadaļa zem Mežāju ziņas vārījās no laipnībām.

Interesanti, kopš kura laika mežājnieki kļuvuši tik advan-cēti tīkla lietotāji? Labi, paraudzīsimies, no kurienes zirneklīšiem kājiņas aug!

Opā, un atkal - cik pazīstams rokraksts! Visiem vienas durtiņas. Mja…

* * *

Annu no miega skavām izrāva veclaicīgā telefona trink-šķināšana uz kamīnmalas. Kopš viedtālruņu uzvaras gājiena, Anna, iekšēji sodīdamās, tomēr bija nomainījusi veco Nokia podziņtālruni pret LG glaudekli, kas sevī apvienoja arī mazdatora funkcijas. Bet stacionārie, tā sauktie “vietējie telefoni”, - viens uz kamīnmalas Annas guļamistabā, otrs hallē - jau labu laiku pildīja tikai dekoratīvas funkcijas, un, šķiet, visi bija piemirsuši, ka tie domāti arī saziņai. Izrādījās - ir gan!

- Bergu nams. Lūdzu, runājiet!

Pusseši no rīta. Kas notiek?

- Anniņ, vai jums tur viss kārtībā? Te Mihailovs. Man tikko piezvanīja Zane Zālīte, runāja kaut ko nesakarīgu par rēķinu kārtošanu un to, ka viņa grasoties doties prom, taču nedarīšot to viena. Vai Pūču Mājā visi drošībā?

- Tā varētu sacīt. Viņa te bija, parādīja dažus trikus, tad aizbēga, līdzņemot Omītes jaku, pankūku šķīvi, manu automašīnu un mobilo tālruni.

- Lieliska izvēle, īpaši pankūkas! - Mihailovs pasmaidīja.

- Un jums, profesor, vai jums viss kārtībā?

- Khm… tā gluži nevarētu teikt. Redziet… ir pazudis Ģirts. Un arī viņa auto. Aizvakar, kad pēc mūsu… diskusijas un nopratināšanas vedām Sandru Straubegu uz Rīgu, Ģirts vēl bija klīnikā Rāmavā, sagaidīja mani, palīdzēja iekārtot jaunkundzi viņas istabiņā. Arī vakar vēl bija uz vietas savā kambarītī. Tiesa, viņš ir atsācis lietot komunikācijas…

- Zinu, mums sestdienas naktī bija gara virtuālā saruna…

- Tā, un vai drīkst painteresēties, par ko?

- N-nu… tā bija privāta, taču skāra Zani, jūs un Ģirta profesiju. Viņš… sūdzējās par atraidījumu, ko saņēmis no četriem režisoriem.

- Nemaz nezināju, ka viņš nolēmis atgriezties uz skatuves… Tas… tas ir labi, nē, tas ir lieliski! Tas nozīmē, ka viņā atgriezusies dzīvotgriba!

- Ko jūs ar to gribat teikt, profesor? - Anna saausījās.

- Tikai to, ka Ģirts pēdējās nedēļas ir dzīvojis uz robežas starp būt un nebūt. Viņš bija tuvu sabrukumam: nespēja aizmirst savus nodarījumus, uzskatīja, ka nav tiesīgs atgriezties uz skatuves, taču alkas pēc profesijas plēsa viņu vai pušu. Biju apsolījies par to ar jums nerunāt, taču tas mani grauza un neļāva mierīgi dzīvot. Savā ziņā Zanes bēgšana izdarījusi visiem lielu pakalpojumu - mēs esam sākuši runāt…

- Mihailova kungs… bet kā tas varēja notikt, es domāju, Zanes bēgšana? Cik atminos, jūsu klīnikā nemaz nav tik viegli ne iekļūt, ne izkļūt.

- Es pats brīnos. Lai gan droši vien brīnos nebūtu īstais vārds. Tā ir tikai un vienīgi mana vaina - biju pārāk atslābinājis grožus, pārāk aizrāvies ar savām jaunajām teorijām. Nē, sabiedrībai nav jāsaprot. Tās locekļiem jābūt iespējai mierīgi dzīvot, bez draudiem dzīvībai, veselībai, fiziskajai, emocionālajai un psiholoģiskajai labklājībai…

Bladākš!

Interesanti, vai izlikās vai art tajā vada galā telpā kaut kas noklaudzēja, it kā būtu aizcirtušās durvis.

- Profesor, bet tīri praktiski: vai tiešām, kā minēja Ģirts, Zane būtu varējusi izbēgt pa tualetes vēdlodziņu?

- Bez problēmām. Viņa pēdējā laikā daudz laika pavadīja mūsu trenažieru zālē un peldbaseinā. Notievēja, sāka krāsoties. Es to uztvēru kā labu zīmi, kā ceļu uz atveseļošanos, - Mihailova balss pēkšņi sāka skanēt pārspīlēti moži un jautri. - Redziet, ja cilvēks sāk rūpēties par fizisko ķermeni, tas nozīmē, ka arī viņa psihe pamazām atgūstas un nostabilizējas. Tā teikt: mens sana in corpore sano… Veselā miesā vesels gars!

Ak vai, profesor, kādas muļķības jūs runājat! Cik nav bijis gadījumu, kad psihopātam ir perfekti trenēts, izkopts ķermenis, pievilcīga āriene, attīstīts intelekts un pilnībā izmežģīta domāšana, plus sadista, varmākas būtība…

- Es zinu, jūs man nepiekrītat, - Mihailovs lietišķi turpināja, - un droši vien tam ir zināms pamats, taču aizdomājieties: vai gan tīra dvēsele var mājot netīrā ķermenī? It kā pretruna, jo mēs ik dienas redzam tik daudz neliešu smalkos uzvalkos un izlaideņu dizaineru vakartērpos, vai ne? Tik skaisti, tik bagāti un veiksmīgi cilvēki! Bet kurš rada šo skaistuma kritēriju? Kāpēc par skaistu, veiksmīgu un, galvenais, labu tiek uzskatīts tas, ko par tādu dēvē sabiedriskie rupori? Kur teikts, ka skaistie un bagātie tiešām ir veseli, bet neglītie un trūcīgie - slimi vai pat kropli?

- Profesor, es īsti nesaprotu… ko jūs vēlaties pateikt? -Anna saausījās.

Vai nu vecais profesors Maksimiliāns Mihailovs dažu minūšu laikā sagājis pilnīgā sviestā un sapinies paša radītajās prāta pretrunās, vai arī… gribēja, taču nevarēja kaut ko pateikt, tāpēc izmantoja kalambūrus.

- Dārgā kundze, ja jūs šī tēma patiešām saista, painteresējieties par profesora Rābes pētījumiem, - Mihailova balss viegli nodrebēja. - Tiem vajadzētu būt plaši pieejamiem arī globālajā tīmeklī.

- Skaidrs. Noteikti. Bet sakiet, profesor, kā veicas mūsu Sniega princesei Sandrai Straubergai? Mums ir informācija, kas pašos pamatos apgāž jebkādu amnēzijas iespējamību. Tas ir bijis tīrs teātris.

- Man prieks, cienītā kundze, ka mēs saprotamies. Paldies par sarunu.

Klausules otrā galā atskanēja gari pīkstieni.

Kā naksnīgi palīgā saucieni.

Tur patiešām kaut kas nebija kārtībā. Ģirts pazudis, Mihailovs nesakarīgi muld un uz konkrētiem jautājumiem atbild ar teatrālām frāzēm.

Varbūt viņš nevarēja runāt? Bet, ja tā, tad kāpēc?

Vai kāds atradās viņa kabinetā? Noklausījās? Draudēja?

Miku sazvanīt viņai neizdevās.

Telefons bija atslēgts. Kopš vakarnakts.

Toties Viktors, uzzinājis par tēva dīvainajām atbildēm, pamatīgi satraucās:

- Paldies, Līzbet, tūliņ brauksim un pārbaudīsim. Izskatās, ka vecais atkal iekūlies nepatikšanās, nebūs pirmā reize. Ja tu zinātu, kas te notiek… Galvenais, jūs tur sargiet sevi!

* * *

Šobrīd viss apkārt notiekošais patiešām atgādināja murgainu sapni - to pašu vai tādu pašu, kāds viņu labu laiku vajāja, iznirdams no zemapziņas dzīlēm, turklāt ikreiz ar jaunām papildu detaļām.

Tā vien šķita, ka ļaudis pamazām nojūdzas. Kurš vairāk, kurš mazāk, kurš psihiski, kurš emocionāli… Kāpēc? Kas lika vieniem izplatīt tenkas un baumas par citiem? Kas lika Zanei (ja tā bija viņa) sūtīt tenku portāliem sagrozītus, taču šķietami skandalozus faktus par Mežājiem? Kas lika Zelmas tantei, ģenerāļa Kārļa Basa māsai un Mika Kaķīša miesīgai mātei, jau gadiem izplatīt neglītas baumas par pašas tuviniekiem, tomēr vēlīgi izturoties pret Mazo Kārli. Būt laipnai pret ienācējām no malas - Zani, Sandru - un pat paldies nepateikt par to, ka puiši, nakts vidū pa galvu, pa kaklu skriedami, izglābuši viņu no atsaldeņa ar tuteni. Nez vai viņš būtu aizgājis miera ceļā…

Un kāpēc profesors tā jocīgi izteicās par Melderi: “Ģirts pēdējās nedēļas dzīvojis uz robežas starp būt un nebūt. Viņš atradās tuvu sabrukumam.”

No abu naksnīgā čata Annai nebūt neradās tāds iespaids, tieši pretēji - domas skaidrība un rakstīšanas ātrums rādīja, ka ar sarunu biedra prāta asumu viss ir kārtībā, bet starp rindiņām nolasāmais melnais humors skaidri apliecināja, ka arī emocionālais līdzsvars ir normas robežās. Jā, viņš bija sarūgtināts, jā, sāpināts par Dziedošā nāvi, taču ne jau sagrauts vai suicidāli noskaņots. Tur nu vecais profesors krietni pārspīlē.

Arī Ģirta pazušanai noteikti ir izskaidrojums. Visticamāk, viņš jūtas atbildīgs par Zanes bēgšanu un nolēmis uzsākt meklējumus uz savu roku, kas, protams, nav ne gudri, ne pareizi. Jo, ja ir tā, kā stāstīja profesors, tad dārgajai draudzenei ir ne tikai labila psihe, bet arī lāču mātes spēks, un viņa tiešām var kļūt bīstama. Anna atcerējās, kā vecajos, labajos laikos Zane viena pati bija bīdījusi lielo skapi un cilājusi divguļamo dīvānu…

Vajadzētu Ģirtu brīdināt, lai neiesaistās, taču - kā?

Arī viņa telefons atslēgts.

Kaut ko vecā drauga labā tomēr varētu izdarīt. Teiksim tā - kā pateicību par novēloto brīdinājumu un fona notikumu izgaismošanu.

Brīdi domājusi, Anna Elizabete nosūtīja divas īsziņas. Varbūt izdosies…

* * *

- Neguli, Līzbet? - puspavērtajās durvīs parādījās Kārļa sprogainā galva.

- Prātoju. Par trakajiem un ne-trakajiem.

- Vai tad tādi arī ir? - Kārlis pavīpsnāja. - Katram savi lustīgie tarakāni…

- Mjā… Man tikko bija gara un savāda saruna ar profesoru Mihailovu.

- Sešos no rīta?

- Jā. Viņš man piezvanīja. Vai tu lejā nedzirdēji?

- Nē. Tieši tobrīd atbrauca ģenerālis ar Ievu. Pabaroju un noliku gulēt. Meitēns galīgi pārnervozējies. Ir jau tā, besī laukā šī neziņa!

- Klau, Kārlīt… Es gribu tev kaut ko pajautāt. Tikai, lūdzu, atbildi godīgi: kāpēc Kārļonkuļa māsa tik mežonīgi ienīst pati savus tuviniekus, toties labvēlīgi izturas pret tevi? Kā tas nākas?

- N-nu… - Kārlis apmulsis piesēda uz gultas malas. - Tas ir garš stāsts, un droši vien labāk būtu, ja to izstāstītu pats ģenerālis. Cik zinu, konflikta sakne slēpjas Basu un Kaķīšu vīru profesijā (Mika tēvs visu mūžu strādāja par izmeklētāju, maz bija mājās, ģimenei no viņa laika tika maz vai nemaz), māju mantošanas kārtībā (Kārļonkulis ir vecākais dēls) un nepateicīgajos Kārļa un Zelmas bērnos: nevienam no piecām atvasēm Mazkalniņi neesot vajadzīgi, visi pamukuši uz Rīgu, bet pašas dēls un vecākais brālis (laikam jau Bergu raganas noburti!) pārcēlušies uz Pūču Māju pie tevis. Bet viņai, nabaga vecai, slimai sievietei, tagad vienai jānotur tik lielas mājas.

- Skaidrs. Atkal pie vainas baroni fon Bergi… - Anna smagi nopūtās.

- Līzbet, tu joprojām par to? Tak liecies reiz mierā! Lai viņa iet ratā! Labāk paklausies, ko es atradu, - Kārlis ātri pārstāstīja savu nakts medību rezultātus. - īsu kopsavilkumu iemetu jums visiem e-pastā.

- Redzēju. Klau, ir vēl kas. Mihailovs tā kā brīdināja, kā bažījās: Ģirts esot pazudis. Nav nakšņojis savā istabā. Klīnikā nav. Arī autiņa stāvlaukumā nav.

- O, tie gan ir interesanti jaunumi. Cik atminos, tu viņam neuzrakstīji neko tādu, lai viņš ietu galu meklēt. Ja nu vienīgi mūsu cienītais mākslinieks nolēmis patēlot privātdetektīvu… Tad gan var sanākt ziepes. Zane viņu ienīst.

* * *

Pirmdiena, 15. janvāris Rīga, Lielā Māja

- Un tā, Modri Šakoti, jūs joprojām turpināsiet noliegt savu saistību ar Sandru Straubergu un viņas pazušanu? Kas tāds notika 7. janvāra vēlā vakarā Mežāju šosejas malā, ka meitene bija spiesta, glābjoties no jums, iemukt mežā un…?

- …un? Viņa ir mirusi? - Modris Šakotis pirmoreiz visas pratināšanas laikā izrādīja interesi. - Jūs viņu atradāt?

- Jūs neatbildējāt uz jautājumu, - Kaķītis ledaini atteica. -Kas notika?

- Nekas nenotika! Braucām vizināties, smējāmies, mazliet iedzērām - nūjā, zinu, pie stūres sēžot, nedrīkst, bet tas patiešām bija mazliet. Sandra bija jautra un skaļa - netipiski, parasti viņa uzvedas klusāk -, kaitināja mani, ķircināja Resno, it kā gribētu, lai mēs sastrīdamies. Bet viņa jau vispār todien bija kā no ķēdes norāvusies… Kūdīja, kacināja, provocēja…

- Vai mašīnā tobrīd atradās vēl kāds? - negaidīti pajautāja Egons Dambergs.

- N-nu… es pie stūres, Resnais, Sandra un… Žurka.

- Kas ir Žurka? - Kaķītis turpināja uzbrukumu.

- Es… ne-nezinu. Žurka. Tāpēc ka pēc tāda izskatās: šauras ačteles, zobi uz priekšu un smails purns. Riebīgs tips.

- Ja reiz riebīgs, kāpēc ņēmāt līdzi izbraukumā? - Dambergs pazobojās.

- Nevarējām neņemt. Vajadzēja viņu aizvest līdz kaut kādam viesu namam ellē ratā Vidzemē, vēl aiz Zilā kalna. Žurkām nosprāgusi mašīna.

- Neredzu loģiku: no Rīgas uz Vidzemi caur Mežājiem…

- Tā vajadzēja. Žurka teica - jāsatiek viens cilvēks. Kaut kas steidzami jānoskaidro, un to varot izdarīt tikai klātienē. Pēc tam braucām tālāk.

- Vai šī tikšanās notika pirms vai pēc incidenta ar Sandru?

- Pirms. Bijām piebraukuši pie Mežmuižas vārtiem, Žurka ieskrēja iekšā, pēc minūtēm desmit, piecpadsmit atgriezās un pavēlēja: braucam! Pēc tam nez kāpēc lika nevis uzreiz nogriezties uz Rīgu, bet gan iebraukt kaut kādā netīrītā krustojumā uz Pūču salu un apstāties. Izkāpa, ilgi stāvēja un blenza tukšumā, tad ierāpās vāģī un lika braukt uz viesu namu pa Rīgas apvedceļu, lai ātrāk. Un tieši tad tā kaza sāka niķoties: viņai vajagot izkāpt, esot slikti… Teicām, ka pāris kilometru uz priekšu būs degvielas uzpildes stacija, tad labāk tur, bet, nē, šī tiepās un spītējās, nācās apstāties. Taču, kā izskatījās, ne nu bija slikti, nekā, tikai kārtējo reizi vajadzēja mūs par muļķiem pataisīt, viņai jau tas bija raksturīgi. Resnais neizturēja, izlēca no mašīnas un joza pakaļ.

- Lai viņu piekautu? - Dambergs asi pavaicāja.

- Nē, taču, lai atvestu atpakaļ. Mums bija jāsteidzas. Un tad viņu starpā izcēlās skaļš strīds, nezinu, ko Sandra viņam tādu pateica, taču Resnais izgāja no rāmjiem un pacēla roku… Tajā brīdī viņam uzbruka divi milzīgi, nikni suņi, kuru saimnieks viņus vēl skaļi pucināja un rīdīja.

- Un tagad, stop, Modri, padomājiet vēlreiz. Vai tā tiešām bija? Suņi uzbruka un viņu saimnieks tos rīdīja?

- Goč pendel, pats savām acīm redzēju! - iznāca no meža milzīgs vecis ar diviem asinskāriem dobermaņiem un uzrīdīja tos Resnajam.

- Un jūs? - Miks turpināja iztaujāšanu. - Skrējāt palīgā?

- Nē. Žurka, ieraudzījis tēvaini, ierāvās dziļāk krēslā, iespējams, lai viņu nepazītu, bet es lēni braucu tuvāk, lai Resnais varētu ielēkt autiņā. Sandra tikmēr jau bija aizbēgusi. Vienkārši izkūpējusi no zemes virsas.

- Labi, ar šo jautājumu esam tikuši galā, - Miks pabeidza pierakstīt un pastūma Modrim Šakotim nopratināšanas protokolu. - Pārlasiet, vai viss pareizi. Ja ir, tad parakstiet.

Nepārlasījis Šakotis nevērīgi uzšvīkāja nesalasāmu parakstu un jau gribēja celties:

- Es tagad varu iet?

- Nē, dēliņ, tu nekur neiesi. Mēs visi kopā noskatīsimies kādu jauku action filmiņu, - Egons Dambergs, piecēlies visā savā masīvajā augumā, paspēra soli Modra virzienā.

Viņš pārbijies atmuguriski ievēlās krēslā.

- Jā, un tad tu paskaidrosi, kāpēc videokamera fiksējusi pavisam citu patiesību? Un arī to, kāpēc tās pašas dienas rītā abi ar Resno Āgenskalna tirgū aplaupījāt puķu večiņu un nodarījāt viņai miesas bojājumus. Bet, galvenais, ko jums bija nodarījis tas vecais, aklais vīrs, kuru jūs todien sabraucāt ar četrām mašīnām, burtiski samīcot putrā, Rīgā, uz Brīvības ielas. Tavs auto, dēliņ, tajā kolonnā bija pirmais, tā ka apsūdzība slepkavībā garantēta. Mums ir liecinieki, tavi pirkstu nospiedumi, tiesmedekspertu slēdziens un tava labākā drauga Alekša Strazda jeb Resnā liecība. Un tā…?

20. nodaļa. Pie visa vainīga viņa!

Pirmdiena, 15. janvāris Rīga, Lielā Māja

- Es jums vairāk neko neteikšu! Gribu runāt ar tēvu! Man ir tiesības uz telefona zvanu! Man ir tiesības uz advokātu! Mūsu ģimenes jurists ir Georgs Muhovskis, piezvaniet viņam, un tad redzēsim, kas no jūsu liecībām un pierādījumiem paliks pāri, - Modris Šakotis histēriski kliedza.

- Diemžēl man būs jūs jāsarūgtina, Šakoša kungs. Vai, varbūt pareizāk būtu teikt, Šakālēn? - Kaķītis ledaini paraudzījās pāri galdam. - Jūsu tēvs Vilnis Šakotis, īstajā vārdā Vladis Šakelis, padomju laika ieslodzījuma vietās dēvēts par Šakāli, kopā ar jūsu māti Natāliju Šakoti vakar vēlu no Rīgas lidostas izlidojuši uz Maskavu, bet no turienes - uz Tela-vivu. Viļņa Šakota norēķinu konti Latvijas bankās slēgti, bet jūsu tā sauktais ģimenes advokāts Pans Muhovskis par tevi neko negrib dzirdēt. Tiesa, apsolīja par tavu atrašanos informēt Viktoru Straubergu, Sandras Straubergas tēvu, -viņš pēdējās nedēļas laikā par savu meitu ir ļoti noraizējies, un, kā šķiet, jums ir kādas nenokārtotas saistības.

Modris Šakotis nobālēja, sāka trīcēt un drebēt pie visām miesām, tad kļuva zilgans un bez elpas novēlās uz grīdas.

- Ko tas, pie velna, nozīmē? - Miks iepleta lielas acis. -Viņam taču neviens pat pirkstu nepiedūra.

- Ģībonis. Organisma aizsargreakcija stresa situācijā. Tūlīt ieelposim svaigu gaisinu, būs labi! Celies nu, čabulīt!

Kabatlakatiņš ar ožamo spirtu palīdz ne tikai dižciltīgām jaunavām.

- Nu, Modri Šakoti, ko darīsim? - Kaķīša smagais skatiens pienagloja aizturēto pie krēsla. - Runāsim vai brauksim uz izolatoru pārdomāt dzīvi?

- Es… es runāšu. Tikai… nelaidiet viņu man klāt. Viņš mani nomušīs.

- Kurš - viņš? Kāpēc nomušīs? - Miks tēloja neizpratni.

- Šefs. Nu Straubergs. Viņš jau vakarrīt manam sencim apsolīja: ja Sandra, viņa meita, divdesmit četru stundu laikā nebūs atradusies sveika, vesela un savā gultiņā, tad mēs varot rakt uz abiem vienu kapu, vairāk nevajadzēšot. Nu jau pagājusi pusotra diennakts. Un tā maita joprojām nav atradusies. Ar mani ir cauri. Bet es negribu mirt!!!

- Jā, tas ir skarbs solījums, - Dambergs drūmi pamāja ar galvu. - Un partijas Mājai un Ģimenei jaunais valdes priekšsēdētājs acīmredzot ir nopietns vīrs, kuru nevajag kaitināt. Es pat nezinu, kā mēs varam palīdzēt. Šādus solījumus, ja dod, tad parasti arī izpilda. Vienalga, kur un kā.

- Pie visa notikušā vainīga Sandra Strauberga! Viņa mūs sabaroja ar ripām, lai jautrāk; viņa smējās, ka mēs ar Resno esam mīkstie un neko nevaram; viņa kliedza: gāzi grīdā!

- Tā, no taviem vārdiem izriet, ka gan laupīšanas uzbrukumu večiņai, gan vīrieša sabraukšanu sarīkoja Sandra?

- N-nu… ne tieši sarīkoja. Bet viņa mūs uzkūdīja, tracināja tik tālu, līdz mēs zaudējām sajēgu. Saprotiet, mēs bijām kaifā! Bet viņi abi ar Žurku…

- Nē, dēls, nesaprotu! - Dambergs nikni norūcās. - Jūs ar Resno bijāt kaifā, tu pie mašīnas stūres, bet Sandra un Žurka aizmugures sēdeklī? Tā?

- Jā. Viņi tur dzēra kokčikus.

- Labi. Un pārējie trīs autiņi aiz jums? Kāpēc tie šoferi nebremzēja?

- Tas nebija iespējams. Mēs… braucām… ļoti ātri. Ap 120.

- Pilsētā? - Kaķītis uzrauca uzaci.

- Jā. Mums tāds stils. Labas mašīnas…

- Nūja. Pašu pelnītas un pirktas, - Egons paironizēja.

- Kas todien brauca pārējās mašīnās: MG 008, MG 009 un MG 010?

- Kā jūs to… ā, nūja, jums ir lie-iecinieki, - Šakotis izsmējīgi novilka.

- Ne tikai, dēliņ. Arī fotoradars. Turpat pāri krustojumam, - Dambergs nicīgi nosmīnēja par pēkšņo pārmaiņu Modra sejā: ņirgu viepli nomainīja mežonīgas bailes. - Tā ka ar tavu liecību vai bez, bet mēs jau zinām, kas kurā no tām sēdēja. Bet tev ir iespēja izrādīt savu labo gribu un to izstāstīt. Izmeklēšana un tiesa sadarbošanos ņems vērā…

- Vecīt, es līdz tiesai nenodzīvošu, - Šakotis iesmējās. Izklausījās, it kā ieklepotos izrūsējis caurs izpūtējs. - Taču labu darbu izdarīt varu. Raksti: ar MG 008 brauc Fellīni, ar MG 009 - Tievais un ar MG 010 - Garais.

- Vai šīm personām ir arī cilvēku vārdi un uzvārdi vai tikai kļičkas kā suņiem: Garais, Tievais, Resnais. Gan jau ir arī Klibais, Tizlais un Mēmais, vai ne? Jūs vispār zināt, kā visus sauc vārdā? Vai tas nav svarīgi? Tā jau ir: ja nosit Šakālēnu, nav tik sāpīgi kā tad, ja nogalina Modri Šakoti…

- Ko jūs vēl gribat? Es taču atzinos un visu pateicu. Uzbruku večiņai. Nobraucu gājēju. Pametu Sandru mežā.

- Divi jautājumi, tad varēsi doties atpūsties. Vai nepabeigtais teikums “Viņi abi ar Žurku…” nozīmēja, ka Sandrai un Žurkām ir tuvas attiecības?

- Phe, kādas tur attiecības! Žurka taču ir pediņš! Nē, viņi abi tirgoja…

- Narkotikas? - Kaķītis saspringa.

- Ripas, vecīt, ripas. Tā vienkāršāk. Neprasi, kur ņēma, nezinu, bet sortiments bija plašs: no smiekliņiem līdz norautam jumtam.

- Skaidrs. Un nu, Modri Šakoti, pastāsti, kurš ir kurš šajā bildē, - Miks pastūma uz puiša pusi izdruku: desmit melni mersedesi, desmit pozētāji.

- Ne-e-zinu… - viņš iedīcās, taču, pamanījis Kaķīša rādītājpirkstu bakstām paša ģīmī, nopūtās. - La-abi. 007 - es, 008 - Fellīni, 009 - Tievais, 010 - Garais, 003 - Resnais. Mazie gariņi. Pārējie ir cita lidojuma putni. 002 - Zemene, Sandra, 004 - Ērglis, 005 - Šāvējs un 006 - Čūska.

- Kas ir tas džeks pie 001?

- Žurka. Agrāk tusējās ar vecā šefa brūti un reizēm izbrauca ar to vāģi, pēc tam mersis izbeidzās, tagad viņš brauc ar vecu bumeru un izliekas par baigi kruto veci. Viņiem abiem ar Ērgli esot kopīgs bizness. Viss, vairāk es neko nezinu.

* * *

- Kaķīt, ko tu par to saki? - Egons Dambergs pavaicāja sadrūmušajam Mikam Kaķītim, kad Modris Šakotis bija aizvests uz Īslaicīgās aizturēšanas izolatoru.

- Kretīns. Nē, bars kretīnu, kuriem senču naudas maki un amati šķiet garants pašu nesodāmībai, lai ko sastrādājuši. Narkotikas, laupīšanas, slepkavības: ai, normāli, gan senči izručīs! Ja ne senči, tad senču advokāts. Un varēs atkal rīt ripas, šņaukt balto, ālēties un slaktēt cilvēkus. Bet, redz, vecajam Šakālim ļipa notrīcēja, un viņš diennakts laikā notina makšķeres, savākdams naudu un sievu, pamezdams māju un aptaisījušos atvasi likteņa varā. Foršais papiņš. Egu, mums nav ne mazāko cerību pieprasīt viņa izdošanu?

- Baidos, ka ne, - Dambergs atrūca. - Lai gan var pieslēgt ģenerāli Bozi un viņa kontaktus…

- Lielais nepriecāsies, ka tam vecajam ķēmam izdevies izsprukt. Viņam velkas līdzi kaudze sodāmību un nepierādīts zagto autiņu tranzīts uz plašo Krievzemi. Protams, ne bez Kazāka laipnās palīdzības.

- N-nu… mūsu ir tik, cik ir, un mēs varam izdarīt tikai tik, cik varam. Būtu brigāde lielāka, būtu paspējuši saņemt ciet, bet nu ir tā, kā ir…

- Klau, man te tāda domiņa ienāca prātā, - Miks, pats nemanīdams, bija sācis runāt Līzbetes vārdiem.

Egons, draugu uzlūkodams, pasmaidīja.

- Pat neiedomājies kaut ko viņai teikt! - Kaķītis tēloti piedraudēja. - Un nu klausies. Ja mēs tā pavisam nejauši savestu kopā Kazāku ar ģenerāli Basu, nez kas tur sanāktu? Viņš mums izstāstītu kādu jauku pasaciņu?

- Nepamēģināsi, neuzzināsi, - Dambergs atteica. - Kur viņš tagad ir?

- Sēž un apdomā dzīvi. Ierobežotā platībā, protams.

- Lai pasēž un padomā. Tur droša vieta, mušas nekož, saule necepina, lietus uz galvas nelīst. Ēst dod un uz labierīcībām arī laiž. Tiksim galā ar lielajiem mēsliem, tad domāsim par Kazāku. Ja pareizi saprotu, nobrauktā vīriņa lietai varam pievilkt ķeksi un dot tālāk izmeklētājiem?

- Jā un nē. Problēma tāda, ka mēs nevarēsim izvirzīt apsūdzību Sandrai Straubergai ne kūdīšanā, ne narkotiku glabāšanā un realizācijā…

- Kāpēc? Mums ir divas neatkarīgas liecības, vainīgā atzīšanās, viņas pirkstu nospiedumi mašīnā un augsti vērtēts eksperts klīniskais psihologs profesors Maksis Mihailovs. Ja viņš teiks, ka Sandra Strauberga ir pie pilna prāta, toties ar noziedzīgām tieksmēm, pat Pans Muhovskis to nevarēs ignorēt! - Egons iebilda.

- Redz, tur jau tā lieta, ka mūsu augsti kvalificētais eksperts neko vairs neteiks, vismaz ne šajā lietā, - piespiedis pieri aukstajai loga rūtij, Kaķītis mēģināja ar domu spēku aizdzīt tuvojošos migrēnu.

Bija tik draņķīgi, ka gribējās vemt.

- Vecais, nestiep gumiju, runā!

- Redzi… nē, nolāpīts, es to pat nespēju iedomāties! -Miks uzsprāga. - Tas vecais āzis vispirms nolasa man, Annai un dakterim Konrādam lekciju par nabaga noziedz-nieciņiem, kuriem tik grūts liktenis, neviens viņus nesaprot, neiedziļinās viņu gaišajā dvēselē, tad palaiž pa vējam Zani, bet šorīt agri… piezvana Straubergam, lai brauc pēc mīļās meitiņas un ved mājās.

- Ko-a? - pieredzes bagātajam ekspertu šefam atkārās žoklis. - Vecais pats piezvanīja Straubergam? Zinot visu lietas bekgraundu? Tu joko…

- Kā tad. Smejos pilnā kaklā, - Kaķītis rūgti nosmīkņāja. - Iedomājies, viņš pussešos no rīta zvanījis Annai Elizabetei uz mājas telefonu, gari un plaši izrunājies par to, ka Melderis pazudis, iespējams, ar savu auto devies prom no viņa klīnikas, taču ne ar pušplēstu vārdu nav ieminējies, ka gaida ierodamies MUĢ jauno dižgalvu, jo pats uzaicinājis.

- Kā tu zini? - Dambergs bija šokā. - Vecais atzinās?

- Jā, taču nevis man, bet savam dēlam. Viktoram, No dīvainās sarunas Līzbete bija nopratusi, ka tajā galā notiek kaut kas dīvains, bija zvanījusi mums, bet mēs tieši tobrīd konfrontējām abus Rūšus, nu un tad viņai neatlika nekas cits, kā zvanīt Viktoram. Pārbijies par tēva drošību un dzīvību, viņš grābis Zorro un nesies uz Rāmavu. Pa ceļam sazvanījis Juri un Ritvaru, puiši piebraukuši no otras puses. Gandrīz vai triecienā ieņēmuši klīniku. Bet tur… atraduši Mihailovu senioru pie konjaka glāzes rāmā mierā runājamies ar veco

Straubergu par ģimenes vērtībām un balto melnajā, un gaismu tuneļa galā. Pat aicinājuši mūsējos piebiedroties.

- Augstākā pilotāža! Un ko Viks?

Kinologs visu dienu nebija redzēts.

- Pieklājīgi pajautājis, vai viss kārtībā, atvainojies par maldīgu signālu un devies prom. Puiši, neko nesaprazdami, sekojuši. Bet foršākais bija pēc tam. Pārskaities līdz baltām pelītēm, mūsu dārgais kinologs ienesās pie manis, uzmeta uz galda atlūgumu un pateica, ka nejūtas spējīgs turpmāk pildīt dienesta pienākumus, ja pat ar savu tēvu netiek galā. Knapi atrunāju. Jo vairāk tāpēc, ka viņš pat neatrodas manā tiešajā pakļautībā, - Miks pasmīnēja. - Ieteicu paņemt dažas brīvas dienas un aizsūtīju uz Mežājiem pie ģenerāļa Basa. Gan jau viņi pa visiem tiks galā. Bozi gan, protams, informēju. Viņš bija uz pakaļas.

- Tu gan esi sma-alks kā zirga deķis… - Egons novilka.

- Kādu jau nu dieviņš devis, tāds jāmil, - Kaķītis atkodās.

- Vai Anna jau zina?

- Nu jau, jā, - Miks ieskatījās pulkstenī. - Laiks mājup. Aizvedīsi?

- Un kas ar to tavu dranduļetu, joprojām labo?

- Labo… viņi tev labos! Izjaukuši pa detaļām, rāda gudru ģīmi un skaļi funktierē, cik grūti pasūtīt rezerves daļas un cik ilgi tās jāgaida… Lai nu kurš būtu teicis, ka pašu darbnīcā no manis mēģinās kaut ko izspiest.

- A kam tagad-e viegli, ko-e? - Dambergs tik veiksmīgi atveidoja darbnīcu priekšnieku Kramiņu, ka Miks pat iesmējās. - Nu, tāds tu man patīc labāk. Labi, vecais, nav ko deldēt bikses. Mēs esam labi pastrādājuši, un Boze būtu zelta priekšnieks, ja iedotu katram trīs brīvas dienas - par darbu nedēļas nogalēs un naktīs. Lācītes nāves noslēpums, pateicoties Annas spožajam minējumam, atrisināts. Tā i nesapratu, kā viņa līdz tam aizdomājās: nedomāju, ka mūsu Līzbete tik labi orientējas baļķu kravu stiprinājumos.

- Nē, taču viņa spēlē ģitāru, un viena stīga pārtrūkstot pāršķēlusi pirkstu visā garumā. Tā nu reiz viņa man teica.

* * *

- Nevajag nopirkt kaut ko vakariņām? - ekspertu šefs ievaicājās, kad viņi gliemeža ātrumā pa Vienības gatvi mīcījās laukā no Rīgas. - Ieskrienam bodē, lai tikmēr tas biezums noskrien. Jāpalūko kaut kas sakarīgs dāvanai.

- Kuru tu gribi piekukuļot? - Miks, savu domu risinādams, nomurmināja.

- Mazo Kārli un Ieviņu. Runā, ka tu it kā būšot vedējtēvs viņu kāzās…

- Ak jē, arī tas vēl, - Kaķītis novaidējās. - Griez iekšā. Piezvanīšu Annai, lai nodiktē iepirkumu sarakstu.

- Laulības dzīve tev pilnīgi noteikti nākusi par labu! -Dambergs nešpetni apcēlās.

- Neliksi mieru, rekvizēšu makšķeri! Bandīts gatavais…

- Īdzīgais pūpēdis, burbuļmāte, ņurduļlācis, - Egons nerimās ķircināties.

- Oh, kā tu man mājās dabūsi, kā tu man dabūsi! Fiksi ejam iepirkties!

- Klau, man kaut kas visu laiku kņudinās atmiņā, tikai nevaru saprast, kas. Mēs esam kaut ko būtisku palaiduši garām. Vai tas nebija tajā sarunā ar Šakālēnu? Pag, ko viņš izstāstīja? Atzinās, ka Sandra viņus ar Resno tā satracinājusi, ka neatgriezeniski aizbraucis jumts, tāpēc arī “sadarījuši muļķības”. Uzkāra viņai visus beigtos ciema suņus ar domu - pie notikušā vainojama viņa un tikai viņa, un, protams, Sandras un Žurkas dotie ripuļi, - kamēr Dambergs

rāmi grozīja busiņa stūri, Kaķītis, badīgi iekodies sāļajā siera radziņā, centās atcerēties pēdējo nopratināšanu, uz pirkstiem skaitot pieturpunktus. - Tā, tātad Sandra un Žurka tirgo narkotikas, un tur nav līdzējusi ne Šveice, ne Mihai-lova jaunās psihoterapijas metodes. Labi. Kas vēl? Tas džeks kaut ko ieminējās par Žurkas un Ērgļa kopīgo biznesu. Kas par biznesu, kas ir Ērglis, un kas galu galā ir Žurka?

- N-nu… paskaties vēlreiz to bildi, vislabāk ekrānā, nevis izdrukā: varēsi pievilkt tuvāk. Šakālēns izmeta frāzi: “Žurka agrāk tusējās ar vecā šefa brūti un reizēm izbrauca ar to vāģi, pēc tam mersis izbeidzās, tagad brauc ar vecu bumeru un izliekas par baigi kruto veci.” Tev tas neko neizsaka?

- Paga, paga… MG 001 taču piederēja Jānim Pērkonam. Bet nu Pērkons beigts un mersis arī pagalam, tāpēc Žurkām jābrauc ar bumeru…

-Nu?

- Un Pērkona vecā brūte bija Ilga Loka, kuras mīļākais bija Igors Boicovs. Bet viņam bija mocis, nevis bumers. Un viņš jau krietnu brīdi atrodas aiz trim jūrām un pieciem okeāniem. Nē, tas nav tas!

- Bija arī citas vecas brūtes. Dažas no tām nebūt ne tik vecas…

- Runā, špoks, nespēlē Mēmo šovul - Kaķītis jau gribēja rāties, bet apstulbis palika ar vaļā muti. - Linda Laure-Leiko? Nu, protams, Linda! Kā es to agrāk neiedomājos! Bet tad jau… Paklau, bet tas nevar būt… - Kaķītis tik nikni rakājās pa kabatas portfeli, viedtālruni meklēdams, ka pirkumu un degvielas čeki lidinājās apkārt kā naktstauriņi. -Nu veries taču! Kur tas ģīmis? Jopcik, nostājies pašā aizmugurē, brilles uz deguna, ko tur var saprast? Tomēr, jā, tas varētu būt viņš! Žurka ir mans pusstudents Mārtiņš Ploķis! Bet tas nozīmē…

- Bet tas, Kaķīt-Miķelīt, nozīmē, ka visa šī jezga ar ekstrēmo televīzijas šovu, viltus bērniem, seriāla producenta un aktrises nāvi, tāpat kā viena otra profesora neizskaidrojamā rīcība ir ilgi un rūpīgi izstrādāta Lielā Plāna sastāvdaļa. Atminies, ko stāstīja Anna? Mihailovs atsaucies uz kolēģa Rābes pētījumiem, kas plaši pieejami tīmeklī. Es pameklēju un patiešām atradu… nekrologu. Jans Rābe, vācu izcelsmes starptautiski atzīts neiropsihologs, kurš dzīvoja un strādāja Pēterburgā un specializējās neirolingvistiskajā programmēšanā, īpaši atmiņas problēmu mazināšanā, pirms nepilnas nedēļas miris traģiskā nāvē, izkrizdams pa savas mājas divdesmit trešā stāva logu.

- Droši vien gribēja piekārt aizkarus, - Kaķītis nomurmināja. - Tālāk?

- Tālāk nav. Policija to traktējusi kā nelaimes gadījumu neuzmanības dēļ. Rīt notiks svinīga atvadīšanās no zinātnes korifeja, viņš tiks kremēts, bet pelni aizvesti un izkaisīti Kaļiņingradas jūrmalā. Tur viņš bija dzimis…

- Aizkustinoši. Bet kāpēc tu man to stāsti?

- Tāpēc, ka pēdējos piecus gadus Rābes pētījumus finansējis neviens cits kā JP Holding Ltd. Atradu vienu otru ne-publisku saitu, tā teikt, lietošanai šaurā lokā, un tur melns un balta stāv rakstīts: Jans Rābe pētījis atmiņu dzēšanas un nomaiņas fenomenu. Reāli tas nozīmē kiborgu radīšanu. Cilvēki bez jūtām, atmiņām, emocionālās piesaistes, ar ieprogrammētu uzdevumu. Mēs esam skatījušies n-tos trillerus un bojevikus ar Ārniju, bet viņi ar to strādāja ikdienā.

- Egu, beidz, man jau metas nelabi. Visu dienu mocījos ar nenormālām galvassāpēm, atkal kārtējā migrēna, un nu vēl šie jaunumi. Tātad, ja profesors Mihailovs norādīja uz Rābes pētījumiem, vai tas būtu jāsaprot kā viņa paša līdzie-saiste vai arī tas bija pirksts Pērkona koncernu un MUĢ virzienā? Vai varbūt… zinot, ka atradīsim paziņojumus par

Rābes nāvi, viņš gribēja brīdināt, ka ari pats ir apdraudēts? Vai varētu būt tā, ka Viktora Strauberga rīcībā ir kaut kas, ar kā palīdzību viņš var Mihailovu vadīt?

- Nu, vecais, tavas teorijas pārspēj Līzbetes domu lidojumus. Bet zini, lai cik neparasti, esmu pārliecināts, ka vismaz viena no tām ir pareiza.

- Bremzē!!!

Busiņš saslīdēja, tomēr noturējās uz ceļa.

- Kaķīt, va’ tu dulls? - Dambergs gribēja rāties, taču Miks jau bija izlēcis laukā un teciņus skrēja pāri ceļam.

Šosejas pretējā pusē nelielu krūmiņu aizsegā, grāvī uz sāna gulēja… Ķirša Kundze. Apmēram 30 kilometrus no Mežājiem, braucot Rīgas virzienā.

Ieslīdējusi grāvī un ievēlusies biezā kupenā. Tukša.

Rūpīgi apskatījis Līzbetes mašīnu, Dambergs līksmi saberzēja plaukstas - kā šķita, nekas briesmīgs nav noticis, ja neskaita joprojām beigto bremžu cauruli un ar pankūkām piebirušo salonu.

O, un viedtālrunis zem beņķa! Stikliņš gan sasists.

Katrā ziņā viss bija labojams.

Jāgāž tik atpakaļ uz ratiem, jāvelk laukā no kupenas un jāšlepē mājās.

- Kaķīt-Miķelīt, vai mēs par abiem spēsim šo brīnumu aizgādāt likumīgajai īpašniecei? Esi stūrējis autiņu bez bremzēm? Tiksi galā?

- Interesanti, kā gan sauc to, ko mēs katru dienu darām? A-a-aiziet!U

21. nodaļa. Man nav citur kur iet

Pirmdienas nakts, 15. janvāris Rīga, Skanstes masīvs

- Tev turpmāk būs jāpaliek mājās.

- Kāpēc, tēt?

- Tāpēc, ka esat izgāzuši mūsu plānu.

- Bet es taču uzzināju visu, ko prasīji!

- Jā, bet par kādu cenu?! Tavi mīļie draudziņi čokā jau dzied divbalsīgi, maita Šakālis aizbēdzis ar lielāko daļu naudas, Ērglis murgo par saviem jaunajiem info kanāliem, bet tu ar to muļķi Žurku atkal ar pulveriem? Pašiem dulluma nepietiek?

- Tēvs, tu taču zini, ka es nelietoju!

- Tū ne, bet žurkasģīmis gan… Kā tā ķertā viņu pieradināja, tā arī aizgāja pa to taciņu. Diemžēl pēdējā laikā viņš ir zaudējis sajēgu par to, ko drīkst un ko ne. Tam džekam vairs nav bremžu, un vainīga pie tā esi tu, mīļo meitiņ!

- Tēvs, nepārspīlē!

- Labāk paklusē! Ja tu viņus neapgādātu ar stulbumzālēm un nekacinātu, grozot gar degunu savu pakaļu, tie pamuļķi būtu spējīgi vismaz kaut ko līdz galam izdarīt, citādi viss paliek pusratā. Tā vietā, lai klusiņām aizbrauktu un izpētītu apstākļus, jūs uztaisāt balagānu pa

puslatviju, nospēlējat brīvdabas teātra izrādi, ļaujat sevi nofilmēt un tad vēl iekuļaties nepatikšanās ar veceni bez galvas!

- Stop, tēvs, to galvu tu mums nepiesiesi! Nebija tur nekādas vecenes - tukša, tīra šoseja! Man šķiet, tā vecene jau sen bija pazudusi, jo, kad Žurka bija iegājis muižā, lai aprunātos ar pazīstamu čomu - par viesnīcas pārvaldnieku strādā -, šis bija izmetis: nu gan joki, jaunnedēļ vēlēšanas, bet pārvēlamais objekts pazudis, laikam jau notinusi makšķeres…

- Labi, un pat ja tā. Un slepkavība Rīgas centrā? Kā jums tas aklais patraucēja? Es lasīju Resnā un Šakālēna liecību - paldies labiem cilvēkiem, piezvanīja un atsūtīja. Viņi abi gāž uz tevi - tu esot devusi ripas, tu esot kūdījusi, likusi braukt ātrāk, pavēlējusi neapstāties…

- Pro-o-otams! Un pārējās mašīnas es vilku līdzi striķītī!

- Mīļo meitiņ, aizveries, pirms esi dabūjusi pa savu skaisto mutīti, labi? It kā mēs nezinātu, pēc kādiem likumiem dzīvo tā jūsu mērkaķu varza - ja viens brēkdams lēks no koka, citi lēks pakaļ, ja parādīs pirkstu, pārējie sāks rēkt. Kam jums bija vajadzīga tā izrādīšanās, tā ārdīšanās ar mašīnām pa pilsētu? Tu tiešām nesaproti, ko nodarāt mūsu lietai? Piedod, mīļo meitiņ, bet jūs visi esat muļķi. I-di-o-ti! Visi, izņemot Ērgli. Tam vismaz kaut kādas idejas galvā, bet jums, pārējiem, tikai rīt un kopoties. Tu ar to savu Žurku…

- Kādu Žurku?!! Tēvs, atvaino, bet tu pats esi akls muļķis. Žurku sievietes vispār neinteresē,

nekad nav interesējušas, viņš ir Ērgļa… nu tu jau saproti. Bet mums ar viņu ir cita rakstura kopīgas intereses. Un tagad ar tavu laipnu atļauju es iešu vannā. Ja drīkst, protams…

* * *

Pirmdienas nakts, 15. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- …tad es sapratu, ka neko nezinu ne par saviem darbiniekiem, ne cilvēkiem, kurus esmu domājies pazīstam gadiem ilgi. Kas kuru motivē dzīvot un strādāt? Kurus -ideāli un vēlme kaut nedaudz padarīt šo pasauli labāku, kurus - nauda, vara un ambīcijas. Biju domājis, ka ir cilvēki, kuri nekad nenodos, kuriem vienmēr varēs lūgt padomu vai palīdzību, un pats biju gatavs palīdzēt jebkurā diennakts stundā, taču nu izskatās, ka tā visa ir bijusi naiva utopija. Pat ja tas izcilais spečuks, kura slēdzienos mēs ieklausāmies kā pēdējās instances lēmumā, jo no tā nereti atkarīgs cilvēka liktenis, ja pat tas izrādās cieši saistīts ar tiem, kurus mēs ķeram, bāžam aiz restēm, lai pēc neilga brītiņa sāktu visu no gala… ziniet, man vairs nav ko teikt! - pulkvežleitnanta Kaķīša sašutumam nebija robežu.

Atgriezies mājās un pārliecinājies, ka visiem viss labi, viņš uz mirkli atkusa, redzot, ar kādu prieku Anna Elizabete sveic atgūto Ķirša Kundzi.

Taču pēc klusajām vakariņām, uz kurām bija atgriezušies trimdinieki no Dravām, iekārtojies uz kafijas dzeršanu viesistabā pie kamīna, neredzot draugu pulkā Viktoru ar melno draugu (“Viņš ir nerunājams, sēž bibliotēkā un klusē. Zorro viņam palīdz…” bija teikusi Anna), Miks sadrūma.

- Nekad neesmu domājis par sevi kā par aprobežotu vai neloģisku būtni, bet šeit mana izpratne, sapratne un empātija beidzas. Kas tāds varētu atgadīties profesoram Mihailo-vam, lai viņš jau otro reizi nomazgātu baltu cilvēku, uz kura sirdsapziņas ir vairākas dzīvības, un tā vietā, lai palīdzētu mums viņu aizturēt, gādīgi nogādā mīlošajiem vecākiem?

- Tātad raižpilnā traukšanās šurp no pašas Rīgas, lai glābtu nabaga nosalušo skaistuli no hipotermijas iespējamajām negatīvajām sekām - amnēzijas -, bija vien lielisks teātris? - baronese Anna Roze lēni pavaicāja.

- Iespējams, sākumā vēlme palīdzēt bija neviltota, -ģenerālis Bass virpināja rokās ķirškoka pipīti. - Mēs zinām, ar kādiem pētījumiem viņš pēdējā laikā strādājis un par kādām tēmām interesējies. Atmiņa un tās īpatnības ir viena no tām. Iespējams, Mihailovs saredzēja iespēju jaunam pētījumam, bet, ieraudzījis un atpazinis pacienti, saprata -ir pavisam citādi, jēdzīgākais būtu neiejaukties, ļaut atgūties un nogādāt viņu mājās. Līzbet, vai profesoram bija iespēja palikt divatā ar Sandru Straubergu?

- Protams. Vairākkārt.

- Nu tad. Ideāls variants, kā visu sarunāt un vienoties par turpmāko šova izpildījumu!

- Vai neteicu, ka tā bālā grēfiene ir dzīvāka par dzīvu? -Omīte iesaucās.

- Jā, starp citu, Omit, es vairākas dienas gribu, taču aizmirstu pavaicāt: kas tāds notika, ka tu tik pēkšņi mainīji par viņu domas? - Anna jautāja.

- Ai… nekas tik nozīmīgs. Sīkumi… Tas, kā viņa ēda, kā dzēra - visu pa tīro! Tajā pašā laikā, kā aizmiga, tā nespēja pamosties… Bet kronis visam: ietinusies segā, basām kājām hallē pusstundu runāja pa telefonu. Ziemā!

Iztēlojoties vien lielās halles ledaino grīdu, Annai pārskrēja drebuļi.

Lai slims cilvēks tur basiņām spētu nostāvēt pusstundu un nekas, pat ne iesnu?

- Jā, tas bija vērtīgs novērojums, vajadzēja gan pateikt ātrāk, - ģenerālis Bass raizīgi noteica. - Varbūt mēs būtu šo to aiztaupījuši. Lai gan…

- Tāpēc viņa tā īsti neļāva sevi izmeklēt, tikai skatījās lielām, glāžainām acīm un lūdzās: zāles, nē, mājās, nē, pasēdi pie manis… Vajadzēja sajaukt… galvu, lai es nespētu būt objektīvs! - dakteris Konrāds dusmīgi iesaucās. - Un vecais Maksis ar savu priekšlasījumu ielēja eļļu ugunī. Es tikai nesaprotu, kāpēc viņš atklāja Sandras jaunības grēciņus.

- Tāpēc, ka tobrīd jau bija sākuši runāt mūsu aizturētie Tievais, Garais un Resnais, un ar viņu liecībām pietika, lai mēs varētu vēlēties parunāt gan ar Sandru, gan Modri Šakoti alias Šakālēnu. Fellīni gan klusēja, līdz bijām spiesti viņu atbrīvot, - sarunā iesaistījās Egons Dambergs. - Diemžēl mēs, nokrāvušies ar citām paralēlām lietām nokavējām, un Straubergs pēc Mihailova zvana (neprasiet, kā, taču pārbaudīts - tāds tiešām ir bijis) paspēja meitu evakuēt. Un nu viņai vairs nevar piekļūt: pie Skanstes masīva debesskrāpja dežurē ātrie. Jaunkundzei uzliesmojis plaušu karsonis. Tā vismaz mēļoja viņu durvju sargs.

- Un tu gadījies tur tuvumā? - Miks neticīgi pasmīnēja.

- Kur nu es, Kaķīt-Miķelīt, es taču vedu tevi pičpaunā uz mājām! Nē, viens no mūsējiem: Boze piešķīra vēl vienu štata vietu, un es to izmantoju. Puisis šķiet jēdzīgs, pārbaudīju pa visiem kanāliem, un pielikām pie darba…

- Nu… lai veicas, vecīt, lai nesanāk kā man ar Mārtiņu!

- Mums, Kaķīt, mums! Tas žurcīgais pusstudents tikpat tavs, cik mans un Bozes. Faktiski tas bija Bramaņa atvadu sveiciens: pirms piespiedu atvaļināšanās viņš to džeku atveda teju aiz rociņas un ar vislabākajām rekomendācijām ieskapēja mums, tā teikt, operatīvās pieredzes gūšanai.

- Mhm, jā, - Kaķītis sirdīgi paberzēja virsdeguni. Skaidra zīme, ka viņš kaut ko saspringti apdomā. - Ja reiz runājam par operatīvo darbu, saki man, viedais, kāds tev sakars ar operatīvo uzdevumu došanu un kopš kuriem laikiem objekta novērošana ietilpst ekspertu darba pienākumos?

Egons Dambergs atgāzās mīkstajā krēslā un pērkondim-doši iesmējās - tik garšīgi, ka pēc brīža jau smējās visi mājinieki. īpaši līksmi - abi Kārļi.

- Tā, vai nu jūs man tūliņ visu izskaidrosiet, vai arī es eju gulēt! - Mika pacietībai bija pienācis gals. Viņš strauji pielēca kājās un jau devās uz durvīm, taču ģenerāļa Basa nopietnā balss lika apstāties.

- Tas ir Bozes rīkojums, un, ja tas čalis neizgāzīsies, taviem puišiem būs lielisks papildinājums. Starp citu, tu viņu pazīsti, esat runājuši. Bijušais cēpītis Māris Miķelsons. Tavs lielais šefs briesmīgi kreņķējās, kā nu būs, ko tu teiksi, taču bija tevi atlaidis brīvsolī uz visu nedēļas nogali, tu bijis slims, un gaidīt vairs nedrīkstēja. Respektīvi, tas džeks šobrīd ir savā pirmajā uzdevumā: dīkdieņojas gar partijas šefa māju, kaut ko gaida un nervozē. Iespējams, vēlas kādu satikt, lai nodotu kādu informāciju. Bet varbūt, tieši pretēji, būdams paparaci, cenšas kaut ko uzost.

* * *

Otrdienas rīts, 16. janvāris Vecrīga, MUĢ mītne

- Tā, dāmas un kungi, šodien ir trīs apspriežamas tēmas: disciplīna, mediji un saimnieciski organizatoriskās lietas. Kafija uz galda, dzeriet droši, - skanēja asa komandēt radusi balss, kas

necieš iebildumus. - Manā rīcībā ir ziņas, ka mūsu vidū sākusies šķelšanās. Daudzi vēlas pievienoties jaunveidojumiem, cerot, ka tur būs labāk. Gribu brīdināt: mežā vecus, slimus un vientuļus dzīvniekus nobeidz pirmos. Kaujaslaukā arī. Jūs, protams, varat darīt, kā ienāk prātā, mums galu galā ir demokrātija. Taču, ja izjauksiet esošo struktūru un stratēģisko plānu, varat rēķināties ar zināmām sekām.

Otra lieta: mums steidzami vajadzīga pastāvīga, mūsu ideoloģiskajam uzstādījumam un atslēgas cilvēkiem labvēlīgas informācijas aprite, kas nozīmē lojālus redaktorus un žurnālistus. Ērglis ir pabeidzis darbu pie jauno mediju struktūras radīšanas, tagad tie ir jāaizpilda ar cilvēkiem. Izlieciet sludinājumus, divkāršojiet algu un bonusu piedāvājumu, pasniedziet to kā fantastisku izaicinājumu jaunajiem un ambiciozajiem, kuri nebaidās runāt tieši un cīnīties par taisnību. Tas vienmēr nostrādā! Bet, galvenais, neapstājieties pie Rīgas - ģeogrāfijai nav nekādas nozīmes! Turpmāk visas mediju lietas, ieskaitot personāla atlasi, koordinēt tikai ar Ērgli. Vairs nekādas pašdarbības! Laika faktors spiež, un arī citi aktivizējušies.

Paldies, dāmas un kungi, sīkākas instrukcijas e-pastā un forumā. Uz tikšanos.

Trešā jautājuma izskatīšanai lūgšu palikt finanšu un komunikāciju grupu.

- Mani kungi, ātri un īsi - mums vairs nav naudas! Pirms sākat šausmināties, apdomājiet - mūsu galvenais baņķieris aizbēdzis,

likvidēdams visus savus, precīzāk, mūsu bankas kontus, nauda pārmesta uz ārzonu, pats pie radiem drošā vietā. Pat dēlu pametis likteņa varā - netipiski, parasti viņi savējos cenšas izvilkt un izglābt.

- Te ir cits stāsts: ja Šakālis glābtu šmurguli, iesēstos pats, galu galā tas ir viņa auto, uz stūres ir arī viņa pirkstu nospiedumi - pietiktu, lai noformētu uz nākamajiem desmit gadiem, -izsmējīga, augsta balss.

- Lūk, par to arī nākamais stāsts. Mēs esam cietuši pamatīgus finansiālus zaudējumus tieši autoparka dēļ. Piecas mašīnas, piecas transporta vienības, izsistas no ierindas un stāv mentenē pie žoga kā lietiskie pierādījumi. Vispirms Jāņa slīkonis, tagad šīs četras. Es taču toreiz brīdināju, ka ārišķība pie laba gala nenovedīs, bet vai kāds mani klausīja? Nē, muļķības: “cienījams zīmols, uzticams biznesa un ģimenes auto, korekta krāsa, vienots stils”, un vēl kaudze stulbu argumentu. Es pat neizteikšos, kuram no šīs auto partijas bija vislielākais ieguvums. Nez dārgākā zārkā gulēt ērtāk?

- Ko tu iesaki, Šef? - tā pati augstā balss.

- Pārdot. Steidzami. Visu autoparku. Brauksim ar neuzkrītošākiem.

- Bet, Šef…?

- Nekādu iebildumu! Tikko mums atgriezīs aizturētos auto…

- …ja atgriezīs. Pat ja tā, tas nebūs tik ātri…

- Es tagad runāju! - komandēt radusī balss uzlēca par toni augstāk, un tajā ieskanējās dusmas. - Tātad vēlreiz: tikko mums atdos lietā iesaistītos auto, tā mēs nāksim klajā ar paziņojumu par to izsoli, lai daļu naudas novirzītu labdarībai, piemēram, cietušā ģimenei. Ērglis uzrakstīs relīzi - korekti un asaraini… Pārējo naudu investēsim mediju projektos - laba pub-licitāte mums šobrīd vajadzīga kā ēst.

- Ko ar tiem pieciem…? - augstā balss.

- Neko. Ja reiz iesēdušies, lai sēž. Tur nekas nav darāms. Pans arī teica, ka pierādījumi pārāk tieši, ir vairāki liecinieki, bet, galvenais, Resnā un Šakālēna atzīšanās. Par to mūdzi es nebrīnos, bet par tavu dēlu, Šašiņ, gan - nu kā viņš tā? Nemaz filmas neskatās un grāmatas nelasa? Tik nesmuki - pie visa notikušā vainot meiteni! Kārtīgi mužiki tā nedara, kārtīgi muziķi visu paņem uz sevi. Vai klusē.

- Šef, nevajag, es pats ar viņu parunāšu, viņš atsauks savu liecību!

- Par vēlu, Sašiņ, par vēlu, izlietu ūdeni nesasmelsi… Nāksies saslaucīt. Ejam tālāk. Ērgli, kas ar viesnīcu? Gatava darbam?

- Jā, Šef. Trīsdesmit divi apartamenti, četras atvērtā plānojuma darba telpas, lielā konferenču zāle, pirts, baseins, spa, apsardzes telpas - viss kārtībā.

- Komunikācijas?

- Raidītājs, šķīvji ikdienas lietošanai, lieljaudas optiskais, iekšā visur bezvadnieki, četri sisadmini un dzelžains monitorings.

- Labi. Strādājiet.

- Šef, vajadzēs… sludinājumiem un algām.

- Visu dabūsi. Starp citu, kurš šobrīd pieskata viesnīcu?

- Žurka. Līdz viņam, par laimi, netika. Paspēja noslēpties.

- N-nu, tu ar to Žurku skaties… prātīgi. Viņam ir ļoti atbilstošs vārds.

- Bet es…

- Ej un strādā, Ērgli, ej un strādā. Mums ar onkuļiem vēl jāparunājas.

- Un tagad bez lieciniekiem. I’dritvaikociņ, veči, jūs tiešām esat galvas saspieduši vai pēdējās smadzenes atejā atstājuši? Kāda mārrutka pēc jūs devāt viņiem mašīnas? Korporatīvos vāģus ar partijas numuriem nakts rallijiem un driftošanai? Laupīšanas uzbrukumiem un -bļin! - slepkavībai! Mazie bērniņi, kuriem par katru cenu jāpadižojas ar papiņu mašīnītēm… Bildējas visi kā ar savējām. Ar auto numuriem un saviem ģīmjiem. Nafig?! Braukā kā ar savējām. Nu padižojās? Tagad visi vāģi mentu uzskaitē. Lai nu no kā, bet no jums es to nebūtu gaidījis. Idioti! Stratēģiskā konsultanta Viļņa dēls Šakālēns sarejas ar drošības šefa Sašiņa pārbaroto Resnuli, un kāpēc? Tāpēc, ka abiem pauti bikses spiež? Kas tie par večiem, kas ļaujas skuķa provokācijām?

- Šef, drusku piebremzē! Vari lamāties un ārdīties, bet vismaz esi tik laipns un dari to objektīvi. Abi čaļi todien ālējās tāpēc, ka tava dārgā meitiņa un Žurka viņus pacienāja ar konfektītēm. Man laikam nav jāskaidro, ar kādām. Tev pašam labāk zināms, kādus eksperimentus jūs bīdāt ar Veco un kādu privātbiznesu uzsākusi tava Sandriņa. Nav pirmā reize, vai ne, šef? Tikai skaties, ka nepiedeg. Skuķis kļuvis pārāk nekaunīgs.

- Tu apzinies, ko runā? Cilvēku klātbūtnē?

- Tieši tā, cilvēku klātbūtnē, jo tas attiecas arī uz viņiem. Es varbūt esmu sūdīgs tēvs, toties labi daru savu darbu. Un tas, ko esmu atklājis, mani neiepriecina: viņi, mūsu bērniņi, mums aiz muguras spēlē savas spēlītes. Un tā vairs nav ne politika, ne bizness, tās ir perversijas. Viņi taisa filmas: uzrīko tusiņu kādā klubā, uzliek dolbanu mūziku, sacienā visus ar kon-čām, i pojehaļi! Mērkaķīši lēkā, spiedz, kliedz un kopojas, Fellīni filmē un liek tīmeklī. Viņi rīko cilvēkmedības: naktīs tramda ielās kājāmgājējus, riteņbraucējus un večukus, kas pie stūres. Piespiež bēgt, kliegt, saukt palīgā, notriec gar zemi, citreiz nodzen no ceļa. Bet paši skaļi rēc un smejas. Un Fellīni atkal filmē, lai pēc tam izliktu tīmeklī Uve action vietnēs.

- Mana meita nelieto! Neko, ne ripas, ne pulverus, ne markas, ne konfektes, un jūs visi to ļoti labi zināt! - valdonīgā balss ierēcās.

- Lai mudinātu citus izdarīt noziegumus, pašam nav jālieto, toties ar končām vieglāk pārējos turēt saitītē, vai ne, Šef? Katram savas vājās vietas - gan man, gan tev. Tā laikam saka tavs iemīļotais psihoanalītiķis? Starp citu, tieši tavi psihologi uzskata, ka jauniešu paaudze, kas labos apstākļos augusi bez darba, no pusaudžu vecuma iziet tikai ap 30. Un tu brīnies, kur tādi idioti bērnu vietā gadījušies? Paši uztaisījām. Un spēļmantiņas rokās iedevām. Nu, kad mans pacans iznāks, viss būs po strogomu.

- Līdz iznākšanai tiem pieciem muļķiem tikpat kā rāpus līdz Mēnesim. Bet po strogomu var un vajag. Tā arī darīsim. Po strogomu. Visi brīvi, izņemot Vējiņu.

- Nu tā, Andž. Mums ir problēmas. Lielas.

- Nojaušu. Dzirdēju, redzēju. Visu laiku redzu. Šef, Putnam taisnība, skuķis trako. Es viņu vairs nepazīstu - uzauga acu priekšā, bet…

- Mhm. Ja pat tu to saki, tad nav labi. OK, ar viņu es tikšu galā pats. Gribu pavērot un saprast, kas tā par spēlīti. Tev, Šāvēj, būs citi uzdevumi. Pirmkārt, ņem Čūsku, un brauciet uz viesnīcu. Pārbaudiet, kas un kā. Lai Čūska paliek ilgāk - kā mīļš ciemiņš - un pavēro Ērgli un Žurku. Ja viss kārtībā, lai vienkārši atpūšas. Ja nav, lai ziņo. Tad izlemsim. Badīgiem un nekaunīgiem grauzējiem ir viens ceļš…

- Skaidrs. Tālāk?

- Tālāk. Brauc uz Mežājiem. Māja uz salas. Viņas guļamistaba ir otrajā stāvā virs virtuves. Taču atceries - tikai pabaidīt. Ir jāpanāk, lai viņi no mums atšūtos.

- Skaidrs. Tālāk?

- Tikmēr sapratīšu, kas notiek ar Putnu. Ja Strazds sācis dziedāt, viņu grūti apklusināt -tie putni ļoti ātri samācās visādas muļķības. Bet varbūt arī ne. Katrā ziņā, kad būsi atgriezies, tevi gaidīs ekskursija uz siltajām zemēm.

- Aizlūgt par grēciniekiem?

- Tieši tā, Vējiņ, tieši tā. Aizlūgt par grēciniekiem, panākt grēku nožēlu un parādu atmaksu. Un nu brauc - ar dievpalīgu.

X- X- X-

Otrdienas rīts, 16. janvāris Mežāji, Pūču Māja

Bija seši no rīta. Pūču Māja vēl gulēja, tikai Kaķītis, uz pirkstgaliem iezadzies virtuvē, tupēja uz malkas bluķīša, pīpoja no slepenajiem krājumiem izvilkto, saņurcīto Marl-boro un pūta dūmus atvērtajā krāsnī.

Nevarētu sacīt, ka šeit būtu omulīgi. Ārā bija tik auksts, ka lauska spērienus pa paksi varēja dzirdēt pat virtuvē.

Vajadzētu samest malku un iekurt. Nāks pārējie, te rūka-ļās jautra uguntiņa. Pie viena izkustēsies, varbūt izies dusma.

Viņš joprojām bija nervozs un uzvilcies. Pēdējās dienās viss sagriezies kājām gaisā: savējie izrādījās ne-savējie, priekšniecība aiz muguras pieņēma jaunu darbiniekus (viņa nodaļā!) un nesaskaņojot sūtīja tos kaut kādos uzdevumos.

Labākais draugs tēva nodevīgās rīcības dēļ joprojām plēš matus un izvairās pārējiem skatīties acīs. Ne ēdis, ne dzēris, pusi nakts pavadīja bibliotēkā, ieslēdzies kopā ar suni, un nebija pierunājams nākt laukā.

Beigu beigās Anna Elizabete, saskatījusies ar veco baronesi, apņēmīgi noteica: es pamēģināšu! - un ielīda halles lielajā drēbju skapī. Mika pirmā doma bija: sieva sagājusi sviestā! -, taču tad viņš atcerējās par Bergu dzimtas slepeno eju, kas savieno halles garderobi ar bibliotēkas kamīnu, un par seifu, kas viltīgi iemūrēts sienā šīs ejas vidū.

Štrunts par dzimtas noslēpumiem, bet ko tad, ja kamīns taipusē būs iekurts?

Taču viss beidzās labi. Kamīns nebija iekurts, un Anna Elizabete, melnā vilka raizīgās ņurdēšanas sagaidīta, izkāpa no kreisā kokgriezumiem rotātā dekoratīvā koka paneļa.

- Kuš, sunīt, kuš, viss ir labi. Kur saimnieks?

Vilks, saņēmis viņu aiz piedurknes, smilkstēdams pieveda pie baronlaika ādas dīvāniņa, uz kura, vēsumā sarāvies čokurā, gulēja kinologs Viktors Mihailovs. Līdzās dīvāna barokāli līkajai kājai tukša Johnny Walker pudele.

Nu brīnumi! Viktors, kurš gandrīz nelieto alkoholu, nokāvis veselu visīti?

- Nekreņķējies, Zorro! Tas ir labojams. No rīta viņam būs dikti slikti, bet tas nekas. Tagad silti sasegsim, iekursim uguntiņu, noliksim ūdeni un spaini, bet tu guli un sargā! Tūlīt atnesīšu tev vakariņas. Visas runas rīt.

Atnesis malku un iekūris krāsni, Miks sajuta kabatā vibrāciju. īsziņa bez adresāta, no kuras mati saslējās stāvus un pār pakausi pārskrēja šermuļi:

Laiks rīkot bēres. Aprociet, aizmirstiet, dzīvojiet tālāk.

Sargājiet viņu. Otras tādas nav un nebūs.

It kā ar to nepietiktu, lēni atvērās neaizslēgtās virtuves durvis uz terasi un pa tām grīļodamies ienāca Ģirts Melderis:

- Ja gribi, vari mani nošaut, tikai nedzen prom. Man nav citur kur iet.

22. nodaļa. Uz mājām…

Otrdiena, 16. janvāris Mežāji, Pūču māja

- Tu ēd, ēd un stāsti! - ģenerālis Kārlis Bass, piekrāvis Ģirta šķīvi ar omletes kalnu, pats nosēdās viņam pretī un, atspiedis elkoņus pret galdu, ar svina smagu skatienu no ķeraino uzacu apakšas ieurbās agrīnajā viesī.

Novājējis, pareizāk sakot, galīgi izkāmējis. Glīts skelets.

Noaudzis ar garu, biezu bārdu. Ja viņu tādu ieraudzīs Līz-bete, būs jāmeklē ožamais spirts.

Kas tam puisim noticis - izskatās kā nāvei parādā. Neglābjami slims? Vai tā būtu izskaidrojama viņa pārtapšana?

Kaķītis, muguru pagriezis, stāvēja pie loga un saspringti vērās tumsā.

Lūk, šī nu reiz ir pēdējā lāse viņa izturības kausā!

Jau tā viss šreijā, pa galvu, pa kaklu, darbā murgi, pagastā murgi, vēlēšanas nāk virsū kā sērga, dzeltenā prese publicē nekrietnas tenkas, skaties, lai kāds nepiezvana knābim, tā teikt, faktu pārbaudei, divi darbinieki un viens vecs draugs viņu piečakarējuši, ap māju klīst atriebību alkstoša pustrakā, pēc divām nedēļām Kārlim kāzas, bet te - kā no gaisa nopelniem bagātā skatuves zvaigzne Ģirts Melderis, sievas jaunības draugs un ex-romance/

- …pamazām sāku manīt šo to dīvainu. Bija pacienti, pret kuriem profesors izturējās stingri vai pat pārspīlēti stingri, turpretī pret citiem kā ar baltiem cimdiem, neaugoties ne uz viņu diagnozi, ne nodarījumu smagumu. Viņš man par katru no tiem stāstīja sīkumos, līdz nelabumam. Laikam savā ziņā biju kļuvis par viņa uzticības personu, - abām rokām aptvēris tējas krūzīti, Ģirts centās neskatīties ne uz Miku, ne uz durvīm.

Viņš joprojām trīcēja, taču nez vai tas bija no aukstuma.

Virtuve bija kārtīgi iesilusi, karsta omlete, Ceilonas tēja ar cili un divas brangas ģenerāļa ūpenītes spēja atkausēt pat ledus kluci.

Nē, nē, tas bija kas cits… Bailes? Atvieglojums, ka beidzot nonācis galā un viņam tomēr atvērts? Bet ko teiks Līzbete?

Viņa taču toreiz kategoriski aizliedza tuvoties šai mājai…

- Pagaidi, Melderi, tātad tu apgalvo - Vecajam Maksim bija atšķirīga attieksme pret pacientiem? - Kaķītis bija pagriezies un pienācis tuvāk. - Kā tieši tas izpaudās? Atšķirīga ārstēšana? Zāles? Procedūras?

- Kaķīt, to es nevaru vērtēt. Neesmu ārsts, pat ne medicīnas students, lai gan šajos mēnešos esmu izlasījis tonnām speciālās literatūras. Tās vairāk ir sajūtas. Piemēram, dažus pacientus, nē, Mihailovs saka - viesus, viņš vienmēr ieslēdz, kamēr citu dzīvojamo telpu durvis aizslēdz un atkal atslēdz. It kā gaidītu reakciju. Gandrīz visiem kategoriski noliegts ieiet viņa kabinetā, tomēr daži tur ir bieži viesi: nāk un iet, ņem grāmatas no skapja, lieto datoru… Piemēram, Zane.

- Tu gribi teikt, ka Zanei ar visu viņas draudīgo diagnozi un potenciālo bīstamību pie Mihailova bija tāds kā kūrorta režīms? Viņai taču it kā bija jāatrodas slēgtā tipa iestādē, vismaz teorētiski, bet Rāmavas klīnika ir privāta, atklāta ārstniecības iestāde, paredzēta rehabilitācijai.

- It kā, jā. Taču viņas istabiņas durvis nekad netika slēgtas, un viņa brīvi pārvietojās pa visu ēku. Šķiet, viņas gadījumā ierobežojumi attiecās tikai uz iešanu ārā bez atļaujas un klīnikas teritorijas pamešanu. Katrā ziņā no tur redzētā esmu sapratis ko citu: teorija no prakses atšķiras ne tikai valsts pārvaldē un politikā, bet pilnīgi visur. Daži dzīvnieki vienmēr ir vienlīdzīgāki par citiem. īpaši ja viņiem ir biezs maks, konti starptautiski atzītās bankās vai augsti amati. Šādā gadījumā tas, par ko mazais gariņš sēdētu visu atlikušo dzīvi bez tiesībām uz apelāciju un bez medicīniskās palīdzības, tiek pasniegts kā “interesants gadījums, grūta bērnība, senas psihotraumas, nesenas infekcijas slimības vai sadzīves negadījuma sekas”, ko noteikti var izārstēt un vērst par labu. Tikai pacientam, nē, viesim pašam jāgrib un jāsadarbojas. Šķiet, es biju tas “ļoti interesantais gadījums”, kurš ne tikai pats gribēja sadarboties, bet vispirms pieprasīja palīdzību un tad paziņoja, ka grib palikt un palīdzēt…

- Tu tiešām to vēlējies, Ģirt Melderi? Palīdzēt citiem, turklāt darīt to par baltu velti? - virtuves durvīs stāvēja Anna Elizabete. Pamodusies.

Mikam Kaķītim, neuzkrītoši vērojot Ģirta mīmiku un ķermeņa valodu, šķita, it kā viņš pēkšņi būtu dabūjis strāvas triecienu. Skatuves mākslā rūdītais aktieris, ieraugot Annu, salēcās, nobālēja un sastinga.

Nekas tur nav pāri! Godātais mākslinieks var teikt ko sacīdams, taču pat ar neapbruņotu aci redzams, ka Līzbete viņam joprojām nozīmē daudz.

- Sveika, Līzbet! - Ilga pauze. - Un, jā. Droši vien skan mazliet sirreāli, ja tāds narciss un egoists ņemas apgalvot, ka viņu interesē citi cilvēki, ka viņš vēlas, lai tie būtu veseli un laimīgi, vai ka viņš būtu gribējis to visu zināt daudz agrāk… Tāpēc es pat necentīšos nevienu pārliecināt.

- Kāpēc tu aizbēgi no Mihailova? Labi, varbūt neaizbēgi, bet aizgāji, aizbrauci, neko nepateicis, nebrīdinājis… Kad sestdien čatojām, tu neko par to neminēji un šķiti visnotaļ apmierināts ar savu jauno dzīvi.

- Apmierināts būtu par augstu ņemts, - Ģirts nemanāmi pasmaidīja. - Teikšu tikai to, ka jau labu laiku biju domājis par došanos prom no klīnikas, taču man nebija kurp. Dzīvokli esmu pārdevis. Visprozaiskākā iemesla dēļ: man vajadzēja naudu un citu ienākumu pagaidām nav. Vispirms jāsakārto darba lietas: gribu atgriezties teātrī, kino, TV. Tikai nu jau citādās lomās un noteikti ne mačo tēlā! Bet dzīve ir dzīve, un, kā jau es Annai rakstīju, režisori rindā nestāv. Taču arī tas nebūtu nekas, ja ne mūsu pēdējo nedēļu sarunas ar Zani, viņas bēgšana un… dienasgrāmata, ko atradu pēc tam, pārlūkojot viņas istabu. Daudz esmu lasījis, daudz dīvaiņu spēlējis, taču šis sacerējums mani galīgi izsita no līdzsvara. Trakākais - tā vien šķiet, ka Zane ir zaudējusi atmiņas par visu, kas neattiecas uz Annu Elizabeti un Pūču Māju. It kā tās būtu nodzēstas. It kā viņai nebūtu bijis citas dzīves. Taču lasiet paši…

Izvilcis no azotes nelielu, modīgu kladīti ar cietiem vākiem un klapīti ar magnētu, Ģirts pasniedza to Mikam Kaķītim. Negribīgi pašķirstījis, Miks pēkšņi kļuva nopietns:

- Līzbet, tev tas jāredz.

Pārlapojusi kladīti, viņa nolika to uz galda.

- Diez kas nav, jā. Taču to vēlāk. Tagad galvenais saprast, kur viņa palikusi, un dabūt rokā, pirms noticis kas neatgriezenisks. Ģirt, kādas bija tavas brīvprātīgā palīga funkcijas?

- N-nu… Pieskatīt, vai telpās viss kārtībā, ja nav, tad piekopt, piekārtot. Sekot, vai pac… viesi labi jūtas, neuzkrītoši novērot, ko dara vienatnē, ko runā savā starpā. Nu un, protams, visādi darbiņi ārā, teritorijā.

- Respektīvi, Mihailovs tavā personā bija ieguvis bezmaksas dārznieku, sētnieku, uzkopēju un spiegu? - Annas jautājums bija tiešs un nesaudzīgs.

- Līzbet, tu esi skarba. Bet, jā, tā bija. Tā ir viena no Mihailova metodes - likt cilvēkam darīt kaut ko citu labā. Palīdzēt. Tobrīd, kad es pie viņa aizbraucu, nu pēc Laures aresta, slepkavībām televīzijā, Zanes ieviešanās manā mājā un tiem murgiem ar dzelzs rozi, es vairs nebiju cilvēks. Man bija sajūta, ka visās malās čukst un klaudz, ka mani ik uz soļa novēro, ka ar mani kāds spēlē savādas spēles… Mēģināju jums to pateikt, taču jūs man neticējāt. Egons vienīgais izturējās draudzīgi un nenosodīja… Nu lūk, un tad es aizbraucu pie Mihailova lūgt palīdzību. Teicu - naudas, ko maksāt par terapiju, man nav, taču varu atlīdzināt ar darbu. Viņš padomāja un piekrita. Nekādas vienošanās neslēdzām, viņš vienkārši ierādīja man istabiņu pirmajā stāvā. Un teica: “Ģirt, gribu, lai iegaumējat - jūs neesat pacients, bet viesis. Saskaņā ar jūsu brīvo gribu. Varat jebkurā brīdī izlemt pārtraukt sadarbību un doties prom, es neiebildīšu. Tajā pašā laikā es ar jums strādāšu atbilstoši savai metodikai, mēs daudz runāsimies, es daudz jautāšu un ceru, ka tas jums palīdzēs saprast sevi.” Tā arī notika. Darbojos savā vaļā, man tas sagādāja prieku, pat vēl vairāk - gribējās visu izdarīt tā, lai citi pamanītu, būtu priecīgi un apmierināti. Protams, tas nebija nekas dižs: sagrābt rudens lapas, sakopt teritoriju, ieziemot novārtā aizlaistos rožu krūmus, sanest šķūnī un glīti sakraut malku, izkārt gaismiņas, izrotāt telpas, uzlikt eglīti. Rosījos un sapratu, ka tas man patīk. Tā bija iespēja beidzot izrunāties ar sevi, jo cilvēks nekad nav tik patiess, kā darot monotonu fizisku darbu, un vienlaikus lieliska iespēja iepazīt citus. Daudzi, redzēdami manu rosību, nāca klāt… parunāties, daži gribēja palīdzēt un iesaistījās darbos. Es arī ļāvu - tā bijām ar profesoru vienojušies.

- Savā ziņā tu biji darba terapeits un uzticības persona?

- Tā varētu teikt. Viņi man daudz ko par sevi izstāstīja. Ļoti daudz. Pat tik personiskas lietas, ko, visticamāk, nezināja ne profesors, ne tuvinieki. Joprojām nezina. Nedomāju, ka man tas būtu jāpārstāsta tālāk.

Anna pāri telpai paraudzījās uz Miku: pajautāt viņam par attiecībām ar Zani? Viņš nemanāmi pamāja ar galvu: vaicā tu! Un izgāja no virtuves. Bija laiks posties uz darbu.

Bet tik ļoti negribējās atstāt Ģirtu Pūču Mājā…

* * *

- Viņš mani joprojām ienīst? - Melderis smagi nopūtās.

- Nemelošu, ka tā nav, - ģenerālis Bass pašūpoja galvu. -Lai gan ienīst, manuprāt, ir par smagu. Es teiktu, tas nav naids, bet vilšanās rūgtums.

- Saprotu… Ir jau arī pamats. Un jūs, ģen… Kārļonkul? Un tu, Līzbet?

- Melderi, nezinu, vai šis ir īstais brīdis, lai skaidrotu attiecības, - Anna piesēda uz mazā ķeblīša pie krāsns. -Labāk pastāsti ko citu. Kādas bija tavas attiecības ar Zani? Vai jūs bieži sarunājāties? Vai viņa tev ko minēja par vēlmi bēgt, doties prom, būt brīvai? Ja tā, tad kur viņa pašreiz varētu būt? Un kāpēc tu nolēmi mani… mūs pabrīdināt?

- Līzbet, visas atbildes ir tajā mazajā kladītē, ko tu noliki pie malas. Izlasi… izlasiet visi, un būs skaidrs. Par mani un Zani… mums nebija nekādu attiecību. Ja godīgi, sākumā tas ļoti pārsteidza - it kā viņa mani nemaz nepazītu. Pēc visa, kas noticis: ilgie draudzības gadi, dzīve Pūču Mājā, pasākumi, galu galā ievākšanās manā Hospitāļu ielas dzīvoklī un viņas centieni ievilkt mani gultā… Atvaino, Līzbet! Nu jā, un te pēkšņi pilnīgs atmiņas zudums, it kā manis viņas dzīves telpā nemaz nebūtu bijis, it kā es nebūtu es, bet vienkārši kaut kāds Mihailova klīnikas tehniskais darbinieks. Tas bija pārsteidzoši. Tajā pašā laikā, kad tikāmies gaitenī vai dārzā vai kad iegāju Zanes istabiņā apkopt zaļos augus, viņa arvien bija pieklājīga, klusa, reizēm varbūt tāda kā nomākta. Bet vienmēr ar kladīti, vienmēr kaut ko rakstīja…

- Tātad jūs nesarunājāties? - ģenerālis Bass pārjautāja.

- Ilgu laiku ne. Tad pamazām pa vārdam, pa frāzei. Par laiku, par rudeni, par svētku koncertu: iepriekšējā vakarā… viesi zālē uz lielā ekrāna bija skatījušies Valsts svētkiem veltītos pasākumus un tos dzīvi apsprieda. Vēlāk daudz runājām par ziemu. Viņa gaidīja Ziemassvētkus un kā bērns priecājās, kad es jau decembra sākumā klīnikas hallē uzstādīju eglīti. Viņi visi priecājās. Bija pat kopīgs eglītes rotāšanas vakars. Tad gan man apskrējās dūša: lieli cilvēki kā mazi bērni… karina mantiņas, stiprina svecītes, stiepj eņģeļmatus… it kā visi kopā un tajā pašā laikā katrs par sevi, savā mazajā pasaulītē. Cits citam garām kā tādi zombiji. Baisi.

- Ģirt, vai laikā, kamēr Zane dzīvoja pie tevis, viņa kādreiz ieminējās par savu ģimeni, varbūt izrādīja vēlmi viņus satikt, varbūt gribēja apciemot?

- Nekā tamlīdzīga. Vai tad viņējie nedzīvo dziļos laukos? Tā taču nav Zanītei piemērota vide: slapjš, auksts, nagi aplūzīs, laka nolups, matu krāsa izbalēs, - Melderis paironizēja. - Lai gan, kamēr viņa centās mani savaņģot, mans vecpuiša dzīvokli bija tīrāks nekā jebkad. Kad grib, tad var. Bet vai tad tu pati nekad neesi tur bijusi, pat studiju gados ne? Bijāt taču sirdsdraudzenes.

- Viņas mamma vienmēr brauca pie mums uz Rīgu ar visādiem lauku labumiem. Uzkavējās pāris stundu mūsu centra dzīvoklītī, parunājāmies - es vairāk, Zane mazāk -, un Zālīšmāte, ikreiz drūmāka nekā atbraukusi, devās atceļā.

Šķiet, tur bija kaut kāds aizvēsturisks neatrisināms konflikts. Zanes tēvu, māsu un brāli nekad neesmu redzējusi.

* * *

Pēc ilgām pārdomām Kaķītis bija izlēmis piezvanīt ģenerālim Bozēm un izprasīt brīvdienu.

Kamēr sapratīs, ko darīt ar Melderi.

It kā nebija iemesla raizēm, ka viņš varētu ko nodarīt Līz-betei, arī krusttēvs turpat līdzās, bibliotēkā - atpūsties atsūtītais Viktors ar vilku, darbistabā - Kārlis ar Ievu, viesistabā - viņa labā roka Dambergs, augšstāvā - Grāfs ar Rūsu, Rokiju un diviem lieliem, smagiem kaķiem, tomēr sirds nebija mierīga.

- Sveiks, šef, es joprojām Mežājos. Mums te dīvainības…

- Ā, Kaķīškaln! Tev gan nemierīga dzīve. Pusastoņi no rīta, normālam cilvēkam jābauda dienišķā kafija un jāpošas uz darbu. Kas tad nu?

- Mums sešos no rīta ieradās ciemiņš.

- Zane?

- Nē, Melderis. Visu nakti nosēdējis uz virtuves kāpnēm, sasalis ragā. Atvēru durvis, lai ienestu malku, un viņš… iegrīļojās iekšā. Atļāva man sevi pat nošaut, tikai lūdza nedzīt prom. Tagad virtuvē dzer tēju un runājas ar Līzbeti un Basu.

- Ak tā. Lai runājas. Anna no viņa izvilks visu, ko viņš zina, un arī to, ko nezina. Labi, ka viņš pie vietas. Es… jau grasījos tev zvanīt. Redzi, arī man ir ziņas, un tās nav patīkamas: šorīt līdz pamatiem nodegusi Rāmavas klīnika. Cilvēki izglābti un pārvesti uz tuvējām slimnīcām. Vārtsargs zinājis teikt - naktī bijusi liela braukāšana. Vispirms neilgi pēc pusnakts savā zaļajā golfiņā aizgrabinājis Ģirts Melderis, uz brīdi piestājis pie vārtiem, ienācis atvadīties un noteicis, ka cerot vairs neatgriezties. Tad ap diviem baisā ātrumā atlidojis melns mersedesa džips ar numuru MG 004, pie stūres jauns, tumšmatains vīrietis; ieskrējis iekšā un pēc neilga brīža iznesies laukā ar augstu, nestabilu mapju kaudzi rokās, iesviedis auto bagāžniekā un aizdrāzies kā velns ar vējlukturi. Visbeidzot ap pieciem iznācis profesors, pleca siksnā nesdams datorsomu, vienā rokā - pavecu čemodānu, ar otru spiedis pie vēdera lielu ziedošu Ziemassvētku kaktusu. Ietupinājis sava Mini pasažieru beņķī, piesprādzējis un neatvadījies aizbraucis. Pēc pusstundas sācies ugunsgrēks, kā vēlāk atzinuši glābēji, vairākās vietās vienlaikus. Ļaunprātīga dedzināšana.

- Šef, tu gribi teikt, ka Melderis vainojams dedzināšanā?

- Nedomāju vis. Drīzāk Mihailovs pats… Šobrīd tas atgādina izmisīgu pēdu slēpšanu, kad aste bluķī. Interesanti, kurp viņš aizbrauca? Pie kā? Vēl bija savāda norāde uz neatpazīstamu stāvu… Klau… Viktors pie jums?

- Ir, jā. Galīgi sabrucis.

- Saprotu. Nestāsti viņam neko. Vismaz pagaidām. Mēs tikmēr papētīsim no šī gala. Man ir dažas iestrādes. Starp citu, kas ar tām bērēm? Kad būs?

- Ceturtdien. Šef, es gribēju ko lūgt…

- Zinu, nevirini muti. Tev ir tonna neizņemtu brīvdienu, Egonam ari. Palieciet Mežājos. Te nekas vairs nedeg: viss jau nodedzis. Ja Egus ar Mazo Kārli grib, lai atskrien parakāties pa sakusušiem dzelžiem. Ja nu tur kas interesants… Mjā, kas vēl - Annai gan pastāsti. Lai pasmadzeņo…

* * *

Es laikam ilgi gulēju. Ļoti ilgi. Šorīt atnāca M., iedeva zāles, parunājās, teica, ka turpmāk ik rītu šādi runāsimies.

Esot apsolījis Annai par mani parūpēties. Lai nenotiek kas ļauns. Kas ir Anna?

Pagaidām man jāpaliek te. Es vēl esot agresīva un bīstama. Sev un citiem. Mani vajagot nomierināt. Līdzvaru palīdzot atgūt rakstīšana un zīmēšana. Iedeva blociņu, teica: “Nu pamēģini! Varbūt sanāks grāmata. Tu taču reiz gribēji uzrakstīt romānu, vai ne? Tad strādā, noraksti to visu nost.” Gribēju saplēst - būtu daudz baltu sniegpārsliņu. Taču pārdomāju.

Kāpēc es te esmu? Ko esmu izdarījusi? Neko neatceros. Balts gaitenis - garš, bez durvīm un griestu spuldzītēm. Gaišs, bet nav krāsu.

M. man dod zāles - izskatās pēc konfektēm. Saldas. Kļūstu mierīga un sapņaina. Redzu aizraujošas filmas - turpinājumos, krāsainas. Daudz cilvēku, kurus nepazīstu. Vai arī, ja pazīstu, nespēju atcerēties. Pamostos un nevaru atsaukt atmiņā. Jāliek blociņš zem spilvena.

Šodien Profs vaicāja, vai man nebūtu iebildumu pret hipnozes izmantošanu. Esot jādabū laukā sliktās domas un sajūtas.

Es esot īpaša paciente, viņš ļoti gribot, lai es izveseļotos. Bet vai tad es esmu slima?

Viņš tur ņemas un ņemas. Ar kaut kādu spožu bimbuli, ar vārdu mežģiem - kādreiz man tādi patika, ļoti patika, mēs pat mēdzām gudrot klamburus, nē, kalambūrus. Mēs? Nē, es!

Es pati, pati! Teikt vai neteikt, ka uz mani hipnozes nekad nav iedarbojušās?

Drūmi. Visu laiku viena. Šonedēļ Profa uz vietas nebūšot. Teicās braukt uz Sanktpē-terburgu. Palūdzu, lai nobildē Ziemas pili. Neesmu tur bijusi. Apsolīja. Piekodināja cītīgi dzert zāles, lai līdz viņa atbraukšanai es būtu gatava strādāt tālāk un kopīgi apturēt slimību.

Šodien dzirdēju sanitārus sabļaustāmies:

- Vai tu jau visiem padevi?

- Jā, tikai tā šīza vēl jāpabaro.

Par kuru viņš to teica? Pie manis šorīt vēl neviens nav bijis. Viņi mani ienīst. Vienmēr nes visu aukstu. Vakar metu ar bļodiņu. Neatdeva. Palikusi tikai krūzīte.

Profesors atbrauca, taču bija dusmīgs. Teica -es slikti uzvedoties, tāpēc dāvanu tagad nedošot. Vēlāk. Saniknojos. Teicu, ka viņš ir melis un es vairs ar viņu nerunāšu. Un neēdīšu. Viņš atbildēja: “Labi, kā vēlies.” Un aizgāja.

Jau piecas dienas neviens pie manis nenāk. Un nebaro. Te ir ļoti auksti.

Redzēju sapni - lielu bibliotēku, telpas vidū -galds ar gardumiem, vidū - krūka ar Mojito. Es dzeru, dzeru… un tad ieraugu pie grāmatu plaukta divus vīriešus. Vienam ir bārda, to es pazīstu, tam pieder visi mediji. Viņš stāv pret mani ar muguru un runā pa stacionāro telefonu vāciski: “Drīz būs gatavs, varēsim sākt.

Gatavojiet tehniku!” Otru redzu no sāna -viņam ir sirmi mati un kumpis kā Profam.

Ļoti gribas ēst. Kāpēc viņi nenāk? Radiatori ledaini. Apkure atslēgta. Omīte droši vien cep kartupeļu pankūkas. Atcerējos, KAS ir Anna!!!

Šodien bija ienācis Profs. Drūms un dusmīgs.

Teica - man esot izvēle: vai nu viņš vecas draudzības vārdā mani izraksta un līdz tiesai sūta mājās, vai arī es uzticos un pieņemu viņa ārstēšanu. Viņš būšot godīgs - ar mani esot slikti: smagas aizdomas par ātri progresējošu slimību, taču galīgās diagnozes noteikšanai vajag sasaukt konsīliju. Ja ārstē, ir iespēja, ka izdodas tikt galā - ja ne pilnīgi, tad kaut tik daudz, lai netraucētu pašai dzīvot. Ja neko nedara, tad -krievu rulete. Slimība var apstāties un var progresēt. Bet galvenais - tad būs apsūdzība un tiesa.

Es esot kādu nogalinājusi…

Profesors ieteica parunāt ar Annu. Viņa zināšot, ko darīt. Tūliņ piezvanīšot, lai atbrauc uz kafiju. Tikai man esot jāapsolās labi uzvesties. Apsolījos. Viņa atbrauca kopā ar To - lielo, garo, nagaino. Kaķīti. Nolēmu pakaitināt.

Pēc acīm redzēju, cik ļoti viņiem riebj te atrasties un kā viņi mani ienīst. īpaši viņš - tik pareizs, tik stiprs, bez neviena melnumiņa. Bet sievieti tomēr nošāva. Toties viņa mani žēlo. Kā tādu kraupainu suni. Labi, svētuļi, dabūjāt pasaciņu. Par bārdaino vīru Pērkonu.

Bet par kuprīti ne vārda. Ha!

Profs teica, ka es progresējot un pēc konsīlija viņš mani vedīšot uz savu klīniku Rāmavā, pie Rīgas. Kad atveseļošos, varēšu palikt tur - es esot gudra, palīgs noderēs. Viens tāds jau strādā, esot laimīgs - nemoka sliktas domas, neapgrūtina slikti cilvēki, dari savu darbu, un viss.

Esam Rāmavā. Te ir forši. Silti, gaiši, logi bez restēm. Daudz grāmatu - var ņemt un lasīt. Kūncs ir super. Datoru un telefonu gan te nav. Vispār ir, bet Profa kabinetā. Vēl viens telefons ir tam čalim ar biezo bārdu, nu, laimīgajam dārzniekam. Smukajam. Viņš reizēm tajā paskatās, kad domā, ka neviens neredz. Taču nezvana.

Glīts vīrietis. Seksīgs dibens.

Smukais ir nerunīgs. Atnāk, labdien, izdara savu darbu un prom, visu labu. Es viņu esmu Atgādina to huligānu, kas Annai nesa puķes. Profs teica - Anna esot apprecējusies. Kārlis taisoties precēties. Drīz. Ar Konrāda asistenti.

Smukais uzlika hallē eglīti. Prasīja, vai manās mājās svin Ziemassvētkus. Man nav māju. No vienām es aizbēgu, no otrām mani izdzina. Anna. Un atdeva cilvēkēdājam Konrādam.

Ziemassvētki. Dzīves svētki. Tikai es esmu lieka. Šīze… Mēs te visi nepareizi. No acīm prom, no sirds ārā. Bet viņi, pareizie, par mums smejas. Grib dzīvot sterilā vidē. Tā Profs teica.

Bet es ieradīšos ciemos! Un tad viņa par mani vairs nesmiesies! Tad neviens vairs nesmiesies!

Smukais pasācis atstāt vaļā manas istabas durvis. Pat uz nakti neaizslēdz. Vai tā būtu pārbaude? Profa kārtējais eksperiments?

Interesanti, kur glabājas dokumenti, naudas maki un telefoni? Seifā? Un kur seifa atslēga? Vai tiešām viņš to visu laiku staipa līdzi?

Pēdējā laikā viņa arvien biežāk nav uz vietas… kaut kur iet, kaut kur brauc…

Viss. Es vairs nevaru. Braukšu uz Mājām…

23. nodaļa. Viesnīca mežā

Otrdiena, 16. janvāris

Mežāji, Pūču Māja

- Ja viņas nav šeit, Mežājos, Pūču salā, Mežmuižā, Maz-kalniņos vai varbūt pie vecajiem Kalniņiem vai Zaķīšiem, redzu tikai vienu vietu, kurp viņa vēl varētu doties. Uz mājām. Tas gan, protams, ir maz ticams, ņemot vērā Zālīšu ģimenes pagātnes attiecības, taču pārbaudīt vajadzētu.

- Līzbet, tu zini ko sīkāk? Kas tāds var atgadīties vienas ģimenes locekļu starpā, ka gadu desmitiem nav iespējama samierināšanās un dažs labs tā arī aiziet aizsaulē… atstumts un viens? - Mika balsī skanēja rūgtums.

Viņš to par sevi, savu māti, tēvu un krusttēvu…?

- Nezinu, Miku, nezinu. Tas laikam tomēr ir jautājums Kārļonkulim un Zelmas tantei - vienkārši jāsaved kopā un stingri jānoprasa: “Kas ir, mīļie, cik ilgi to kara cirvi asināsiet? Neviens nav mūžīgs!” Tu taču pats redzēji, cik grūti man gāja ar manu māti Roznariju un viņas “šķiru ideoloģijas” iedomāto pārākumu. Es toreiz jau sāku nopietni domāt, vai tik māmiņa nav ku-kū, jo vairāk tāpēc, ka viņa izspēlēja “Oskara” cienīgu priekšnesumu ar ārsta slēdzienu, progresējošu Alcheimera slimību, pazudušu atmiņu un traucētu saikni ar realitāti. Bet izrādījās - sarūgtinājums mācību iestādes vadības rīcības dēļ un uzmanības deficīts. Ne velti viņa mūs tagad visu laiku aicina ciemos pie sevis uz Austriju, uz Grācu, paslēpot…

- Kā tad, paslēpot… Atkal baros kā uz kaušanu, un katru vakaru būs jāēd Šarlote vai štricele ar putukrējumu un augļiem, - Kaķītis tēloti šausminājās.

- Nelikās gan, ka tev pret nabaga štricelēm būtu tik mil-zonīgs naids, - Anna smējās.

- Jā, un tad vēl tur būs Kraftigs, Hanss un Veismillers…

- Kuri, protams, to vien dara, kā prāto mani nolaupīt!

- Un vēl tur būs ikvakara politiskais šovs: diskusijas par Eiropas vēsturi ar tavu cienījamo tēva kungu profesoru Rožkalnu. Tur nu reiz vajadzīgs Kārļonkulis, es to nespēju. Tad labāk noķeršu vēl kādus bandīšus…

Paga, paga, politiskais šovs, priekšnesums, pazudusi atmiņa un traucēta saikne ar realitāti? Vai tikai te neslēpjas vismaz viena atslēga?

- Kaķīt, klau, bet ja nu Zanei nemaz nav ātri progresējoša šizofrēnija, kā mums… man rudenī centās iegalvot profesors Mihailovs? Ja nu ir pavisam citādi? Es nesaku, ka labāk vai sliktāk, bet citādi. Ja Zane ir garīgi, psihiski un emocionāli labila, profesoram ar viņa izcilo reputāciju un unikālo pieredzi paveras iespēja glābt viņu no iespējamā bargā tiesas lēmuma, paņemot savā paspārnē, lai ārstētu, rehabilitētu un, iespējams, eksperimentētu, lai pierādītu savu jauno psihoterapijas metodi. Savukārt, ja viņa nav labila, bet ir tikpat vesela kā mēs ar tevi, situācija kļūst vēl interesantāka. Neticu, ka tik gudrs un pieredzējis ārsts kā Mihailovs nespētu atpazīt spēli, bet, ja atpazina un neko neteica, tādā gadījumā te aprakta milzīga, nē, gigantiska žurka…

- Ko tu iesaki darīt? - Miks sarosījās. Ausīs ieskanējās Bozes teiktais: izstāsti visu Annai, lai pasmadzeņo. - Ā, pirms atbildi, tev specveltījums no mūsu lielā bosa līdz ar pavēli mums ar puišiem šonedēļ strādāt no Mežājiem. Tad nu klausies…

- Va vellos! Pa smuko! - Anna Elizabete pielika punktu Mika stāstam. - Bet tas tikai nozīmē - mēs esam tuvu: silts, siltāks, karsts… Atminies to krievvācu neiropsihologu Janu Rābi no Sanktpēterburgas? Kas sponsorēja viņa pētījumus? Mūsu dārgais nelaiķis Pērkontēvs, kurš bija kā uzburts uz Nīčes pārcilvēka ideju, jaunas rases radīšanu un cilvēka spēju robežu pārbaudi ekstrēmās situācijās. Pie kā uz bijušo revolūcijas galvaspilsētu tik čakli braukalēja pats Maksis M., ja ne pie sava drauga Jana Rābes? Un vai gadījumā abiem korifejiem šie atmiņas fenomena pētījumi nav bijuši kopīgi - gan idejiski, gan finansiāli? Un nu, kad viens pētnieks pārcēlies uz citiem medību laukiem, otrs fiksi notin makšķeres… Vai arī meklē jaunu lordu protektoru? Neskaties manī tā, es tikai skaļi domāju. Varbūt nepareizi…

- Nē, Līzbet, viss sakrīt. Tad tāpēc toreiz, kad Ilga Loka bija atbraukusi pie mums lūgt palīdzību, bet faktiski notēlot prātā jukšanu, it kā uzzinot par vīra mašīnas uziešanu gaisā, Mihailova rīcība bija tieši tāda, kā tu teici, - viņš zvanīja draugam uz Pēterburgu, lai pakonsultētos un uzzinātu, kā rīkoties, lai nepieļautu aiziešanu citā realitātē. Tikpat labi tā varēja būt cita tipa konsultācija - kā ticamāk pasniegt atmiņas blokādi.

- Kaķīt… parunāsim par kaut ko jautrāku, piemēram…

- …par bēritēm. Kā klājas dakterim Konrādam? Jaunais krēsls dibenu nespiež?

- Neņirgājies. Parīt viņam jāsaka svinīgā runa no ļaundaru rokas kritušo pašvaldības sievu piemiņai. Uzrakstīju, iedevu, nabags tagad mācās no galvas.

- Lai tik mācās. Galvenais, lai nestāv ar lapiņām rokā. Ko tu uzrakstīji?

- N-nu, labu, labu un tikai labu. Kā jau par mirušajiem… Vai nu… vai…

- Tāpat jau runas klīdīs. īpaši pēc tās stulbās publikācijas. Interesanti, cik daudzi paguva to izlasīt.

- Komentāru bija pāri diviem simtiem. Pat nezināju, ka mums šeit tik daudz datorlietotāju. Bet, ja nopietni, Kaķīt, nesatraucies, tā publikācija sen izvākta no vēstures, avots atrasts, un Egons ar Kārli plāno karagājienu.

- Malači, čaļi, bet - kā?

- Neprasi, gan kādu vakaru pie ābolkūkas paši izstāstīs.

- Ar ābolkūku cauri netiksiet, vajadzēs tiramisu ar rumu un kapučīno! - galīgi samiegojies, berzēdams sasārtušās acis, virtuvē ielamzāja Kārlis.

Viņam sekoja Egons, bet kā trešais, grīdā skatīdamies, vilkās Viktors. Bāli zaļš un drebošs. Ieraudzījis savu neatvairāmo atspulgu durvju spoguļstiklā, novaidējās vien.

Galīgi apjukušais Zorro kā puspaģībis, pusnosmacis lācis slāja nopakaļus.

- Līzbet, kas guļ viesistabas dīvānā?

- Anniņ, vai tev nav marinētu gurķīšu?

- Līzbet, kāds maita naktī sagāzis manu sniegavīru!

- Gurķi ir, marināde arī, taču man ir kas labāks - skābu kāpostu sula! Dzer uz veselību! Sniegavīra bendi sauc Ģirts Melderis, un viņš guļ viesistabā. Un, lūdzu, izlaidiet laukā to nabaga dzīvnieku, pirms viņš nav nomiris no alkohola tvaiku intoksikācijas! Kārlīt, lūdzu, nosvilp lejā manējos arī!

- Līzbet, dod man to su-ņu… su-las burciņu, es tūlīt izvedīšu… vi-sus kā-pos-tus pastaigāt un se-vi arī… - Viktors murmulēja, vilkdams jaku.

Miks, Egons un Kārlis neviltotā izbrīnā noskatījās, kā viņš ar kāpostu sulas krūzi rokās izklumzā uz lieveņa un bezspēkā apsēžas uz lielā akmens puķu poda.

Suņi, pieklājīgi un saprotoši dzīvnieki būdami, nolēma pašapkalpoties un negaidīt sagurušo staidzinātāju: ar jestru palēcienu Grāfs izzaga no Viktora kabatas adīto bumbuļmici un kā vējš aizdrāzās pāri pagalmam.

Pārējie sekoja.

- Vai kāds man paskaidros? - Kārlis, smieklus valdot, ievaicājās. - Es viņu tādu nekad neesmu redzējis. Smird pa gabalu kā fūzeļa fabrika.

- N-nu teiksim tā - iemesls viņam bija, un nopietns, -Miks norūca. - Bet izpildījums…

- Johnny Walker 0,7 1, visticamāk, krutka, pirkts Mežāju bodē pie Rudās Guntas, - Anna Elizabete noskaitīja. - Kad iegāju bibliotēkā, džonītis bija uzvarēts, bet uzvarētājs bezfilmā. Noliku spaini, apsedzu un atstāju Zorro par sargu. Katrā ziņā runājams Viktors būs tikai pēc pāris stundām. Tūliņ viņam sāksies drebuļi, vajadzēs karstu vannu, lielu bļodu soļankas, divas krūzes melnas kafijas, nu un pēc tam varēs veikt audzinošas pārrunas.

- Tur nav ko audzināt. Lai čalis atkopjas. Viņam vēl būs ko turēt, - Miks noknikšķināja pirkstu kauliņus. - Dārgie veči un mīļā, skaistā dāma, man ir priekšlikums: ļoti daudz ceptu olu ar šķiņķi, sieru un tomātiem, vēl vairāk kanēļka-fijas un groziņš ar tām kraukšķīgajām Omītes piparkūkām, kas brīnumainā kārtā palikušas pāri no Ziemassvētkiem….

- I neceri, tās man vajadzēs kāzu tortes kripatiņām!

- Nu labi, tad to resno konfekšu kasti no augšējā plaukta…

- Rīļa!

- Es arī tevi mīlu! Nu, pie kā es paliku? Pie piecminūtes!

- Vai mani šoreiz pieskaitījāt, vai es jau esmu diskvalificēts? - pa lielās halles kāpnēm lēni un cienīgi līgoja lejā ģenerālis Bass, izskatīdamies pēc šeiha ar rudu čalmu.

Runcis Barons nez kāpēc bija nolēmis, ka ģenerāļa ziemī-gais paradums doties gulēt ar adītu micīti galvā ir tieši tas, kas vajadzīgs viena liela, resna mājas kaķa ērtībām.

Vai art viņš tā Kārļonkuli ārstē?

O jā, murrā kā traktors!

- Ko jūs, briesmoņi, esat nodarījuši nabaga Viktoram? Kāpēc viņš sēž puķpodā un raud?

- Viņš neraud, viņš dzer… - Mazais Kārlis sprauslāja.

- …kāpostu sulu, - Anna rāmi pabeidza teikumu. - Iesim uz virtuvi! Gan jau vājinieki pēc brīža paši piebiedrosies. Bet tie, kuri guļ, lai guļ, - tiem vajadzīgs miers un siltums. Mikam taisnība - vajadzētu daudz ko pārrunāt. Kārlīt, varbūt vari aizskriet pēc savas maģiskās planšetes? Varētu noderēt…

Ģenerālis Bass, klusi smaidīdams, noskatījās uz Annu Elizabeti, tad blēdīgi piemiedza Mikam un Egonam ar aci un tēloti noplātīja rokas.

Kā pirms neilga laiciņa bija izteicies vēl viens, tikpat vieds ģenerālis, kura uzvārds sākās ar B:

“Darbā jūs varat būt pulkveži un ģenerāļi, bet mājās ir tikai viens admirālis, kuram klausa visi vai arī… krīt nežēlastībā un paliek bez zupas, kotletēm un kafijas.”

Neviens no Pūču Mājas vīriem tādu likteni piedzīvot nevēlējās, tāpēc raitā solī iespruka virtuvē un rātni sasēdās pie stūra galdiņa.

- Un tā, kungi, ko kurš vēlas brokastīs? - admirālis Līz-bete painteresējās.

* * *

Otrdienas pievakare, 16. janvāris Augšvidzeme, Jērcumi

- Tu domā - tam ir jēga? Vai viņi gribēs ar nepazīstamiem cilvēkiem runāt par tik jūtīgu tēmu kā meitas garīgā veselība? - cieši vērdamies uz apledojušo ceļu, Miks stūrēja salaboto Ķirša Kundzi, kamēr Anna kaut ko vētraini klabināja klēpjdatorā. - Ko tu meklē?

- Hmm… vienu lietu… pag, nespēju atcerēties latīnisko nosaukumu… Es te mazliet prātoju par tām amnēzijām -īstām vai šķietamām. Traki izdevīgi: kā kas, tā, blīkš, blākš, krīt gar zemi, dod pa galvu, iekrīt ūdeni, gandrīz nosalst kupenā, cieš autoavārijā, piedzīvo uzbrukumu un viss, protams, beidzas ar amnēziju. Neatceros, neesmu vainīgs, nezinu, nepazīstu! Ak jel, ko gan darītu seriālu veidotāji, ja cilvēka atmiņa nebūtu tik trausla? Romantiskie, kriminālie, erotiskie, melnā humora gabali, un agri vai vēlu pie apvāršņa parādās Viņas Augstība Amnēzija. Tik labskanīgs vārds, kam veltīta gan dzeja, gan dziesmas, ir pat mūzikas blice, klubi, interešu kopas un vietnes.

- Tu gan vari būt dzēlīga, Lizbet.

- Kā nebūsi, ja pēdējā laikā vieni vienīgi dīvaiņi apkārt. Zini, es ar ilgošanos sāku atcerēties to uzņēmīgo Kaijciema sievišķi, kura tā bija nomārketējusi savu dzimtas raganu, ka rāmā garā tika vaļā no sešiem traucēkļiem. Pie pilna prāta un skaidras saprašanas! Nez kas ar viņu šobrīd notiek?

- Sēž. Un vēl ilgi sēdēs, pirms varēs mēģināt iesniegt lūgumu apžēlot un atlaist atlikušo… Līzbet, mēs dažu gadu laikā esam krietni papildinājuši I-ciema pansionāta iemītnieku rindas - lēšu, ka būs savs ducis visa vecuma kundžu un jaunkundžu un, ja vēl piesummē tās, kuras aizbēgušas vai taisaulē, būtu visi divi duči. Nez vai pasaule ir kļuvusi kaut par kripatiņu labāka?

Aizmugures sēdeklī gulošais Grāfs pa miegam saldi nomurmināja: Momm-momm-momm, - un Rūsa viņam piebalsoja ar smalku: A-a-ah.

- Mjā, es sapratu: turi muti un skaties uz ceļu! - Miks Kaķītis nosmīnēja.

Anna iespurcās, ieskatījās kartē, tad pavērās apkārt un līksmi iebukņīja viņam sānā: - Esam klāt!

Nelielais Augšvidzemes miestiņš ar savādo nosaukumu Jērcumi izrādījās patiešām mikrobīgi sīks - piecarpus mājas, viena iela, nobrukusi baznīca un kādreizējā kroga ēkā iekārtojusies bode, kas vilka pēdējo dvašu, spītīgi turēdamās pretī lielveikalu invāzijai.

- Zālīši? Oi, tad jums jābrauc tur, pa to ceļu cauri mežam, tad pa ošu gatvi līdz galam, tur būs smuka, dzeltena māja, bet aiz tās - paši atradīsiet. Liela…!

Mjā, tiešām liela, bet ne skaista, Anna nodomāja, kad, atraduši meklēto, viņi apstājās Zālīšu pagalmā. Te viss bija liels, masīvs, milzīgs un raupjš.

Kā lāču migā. Re, no kurienes Zanei tā lāču mātes grācija!

- Kas jūs tād’, un ko vaj g? - pagalmā iznāca pusmilža lieluma vīrišķis gados.

Tēvs?

- Meklējam Zālīšus, - Miks oficiāli iepazīstināja ar sevi un parādīja dienesta apliecību. - Un tā ir Anna Elizabete, jūsu meitas studiju biedrene.

- Kas ta’ par studijām - pēc tik daudziem gadiem? Va’ kas noticis? Māt?!

No mājas izsteidzās izkaltusi, gadu nastas saliekta sieviņa, kurā Anna tikai ar lielām grūtībām atpazina vēl pirms desmit gadiem tik stalto un stipro Zanes māti Silviju. Ieraudzījusi Annu, viņa apstājās un sastinga…

- Anniņ? Vai Zanītei kas atgadījies?

Nu vai nav rožu dārzs? Vecāki nezina neko, kas pēdējā laikā noticis ar viņu jaunāko meitu, - ne to, ka viņai ir nopietnas problēmas ar atkarībām, ne to, ka viņa izmesta no vairākām darbavietām, ne to, ka sastrādājusi ziepes un izjaukusi saderināšanos, kur nu vēl, ka mīļotā atvase apsūdzēta slepkavībā un šobrīd atrodas slēgta tipa veselības iestādē, nē, neatrodas, jo jau vairākas dienas kā izbēgusi.

Kā lai to visu tagad pastāsta?

Anna Elizabete izmisusi paskatījās uz Miku. Runā tu!

- Zanes mamm, mums vajadzētu ar jums parunāties… ja iespējams, ar visiem jūsu ģimenes locekļiem. Tas ir būtiski. Zanei ir… nepatikšanas, un mēs mēģinām viņai palīdzēt.

- Jūs tikai pasakiet - viņa ir dzīva un vesela? - Silvija pacēla roku pie mutes latviešu sievām tik tipiskajā žestā.

Kā satraukums, kreņķis, bēda, roka mutei priekšā.

Lai tik kāda skaņa neizlaužas, neizbēg, nepamūk…

- Dzīva, dzīva, aizvakar redzējāmies, - Miks pasmaidīja.

- Tak nāk beidzot iekšā, ko mēs te, pagalmā? Tēvs, ko stāvi kā stabs? - Silvija atguvās, un Zālīšu māja atdzīvojās.

Re, kurš bija īstais motors!

- Tad jūs nemācījāties vienā kursā, neesat no skribentiem? - Zanes tēvs Jorģis jau trešoreiz pārjautāja. - Tas labi, kārtīgs cilvēks. Kā maizīti pelnāt?

- Ar izrādēm, koncertiem un privātām izmeklēšanām, -Anna pasmaidīja.

- Mele! Un tik smuka meita! - Jorģis sāka smieties.

- Nekā! Esmu svētku režisore, bet mums ar draugiem pieder arī detektīvu aģentūra.

- Un ko tad jūs tā aģentējat? - Zanes tēvs pazobojās. Varbūt gribēja izrādīties, varbūt mājas vīns par stipru, kas zina.

Silvija novērsās.

- Izmeklējam dažādas lietas. Gan vieglas, gan smagas. Arī cilvēku pazušanas…

Mika rāmā balsī izteiktais teikums beidzot nodzina no Zanes tēva sejas pārākuma pilno smīnu un lika aprimt arī ēdāju badīgajām dzirnavām.

Kā šķita, abus vecākos bērnus interesē tikai viņi paši un pilna bļoda.

- Zanīte pazudusi? - Silvija klusi izčukstēja.

- Diemžēl, jā, - stingri noteica Miks. - Mēs viņu meklējam, un būtu svarīgi, lai viņa atrastos ātrāk. Viņai jāierodas tiesā… kā svarīgai lieciniecei. Citādi process var izgāzties.

Anna mēmi pavērās vīrā.

Re, kā - tu vari būt art tāds?!

- Kas tā par lietu, kurā šī ieķēpājusies? Ka tik nav atkal ko nosvilinājusi kā bērnībā to šķūnīti. Gandrīz māju parāva līdzi! - vecais Zālītis gremzās.

Anna ievēroja, ka, izdzirdot pieminam šķūnīti, abi vecākie Zālīšu bērni saskatās un ļauni pasmīn.

Nu, nu, vai nu tā īsti būs bijis?

Viņa šo stāstu atcerējās - Zane bija to pieminējusi, runājot par nepatiesiem sodiem.

- Diemžēl mēs to nevaram izpaust, lai neapdraudētu izmeklēšanas intereses, taču pienāks laiks, un jūs to noteikti uzzināsiet. Tagad atļaujiet atvadīties. Viens lūgums: ja nu Zane parādās, lūdzu, pieturiet viņu pie mājas, neļaujiet klaiņāt apkārt - viņas situācijā tas var būt bīstami… pirmkārt, jau viņai pašai. Un piezvaniet mums, man vai Annai.

“Tas no viņas bija sagaidāms - jau bērnībā meloja…”

Vai Annai tikai izlikās, vai niknuma slāpētā pusbalsī šos vārdus kā indīgus krupjus izvēma Zanes māsa Aija?

- Neraizējieties, mēs viņu pieturēsim! Aiz rokām, kājām, pagrabā iekšā, atslēgu klāt un suni priekšā! - pēkšņi, laikam ilgi briedis, Zanes vecākais brālis Olafs izspēra, viņaprāt, graujošu asprātību.

- Tikai neaizmirstiet piekaut! Tā teikt, profilaksei. Lai būtu drošāk, lai neaizbēg, - Annas Elizabetes balsī skanēja tik ledains nicinājums, kādu Miks Kaķītis no savas mīļotās sievietes vēl nekad nebija dzirdējis. Viņš pilnīgi sajuta ultraskaņu, ar kādu vārdi ieurbās smadzenēs.

- Mūsdienu vergu fermās gūstekņus vairs nost nesit, tiem mēdz salauzt kājas un atstāt, lai saaug nepareizi. Kā garantu pret bēgšanas mēģinājumiem. Rokas ir, strādāt var. Ak jā, Zanes mamm, kādā brīvā brītiņā uzjautājiet Aijai un Olafam, kā tur īsti bija ar to šķūnīti. Jaunākās meitas uzticību gan vairs neatgūsiet, taču par vieniem meliem jūsu starpā varbūt būs mazāk… Paldies par palīdzību, lai jums visiem labi klājas. Nepavadiet mani. Miku, es būšu pie mašīnas.

- Nu tas bija kaut kas, mīļā meitene! - stūrēdams mašīnu laukā no Zālīšu pagalma, Miks nopūtās. Pa atvērto logu bija dzirdami nikni rēcieni un skaļi kliedzieni, un dīvaini - visskaļāk skanēja klusās Silvijas balss.

- Zini, es viņu nemīlu, viņa mums ir daudz pāri darījusi, bet nu tā rīkoties arī nebija glīti. Ne toreiz, ne tagad. Paši to šķūnīti pīpēdami nosvilināja, bet uzkāra jaunākajai māše-lei. Vēl tagad ņirgājas. Viņa man toreiz stāstīja. Raudādama. Tas bija izšķirīgais grūdiens, lai Zane uz neatgriešanos pamestu vecāku mājas. Ievēroji? Abiem Zālīšu bērniem -gan dēlam, gan meitai - pirksti dzelteni no cigaretēm. Arī vecajam. Mātei ne. Un arī Zane nekad - nekad! - nav smēķējusi. Pat baisākajā studentu šmigā ne.

- Pārliecināji. Un ko tagad - mazgāsim viņu baltu un pūkainu? - Miks iesāņus pavērās sievā.

Taču ne atkal! Maz gan viņai vajag, lai sāktu visus žēlot!

- Nē, protams. Taču visus beigtos ciema suņus uzkārt vienam… Zini, ja viņa savā neprātā vai izmisumā te atgriezīsies, šī burvīgā ģimenīte viņu ātri nobeigs un mamma nespēs palīdzēt. Viņi ir vampīri. Esmu tādus redzējusi un satikusi. Viņi pārtiek no tuvinieku smadzenēm un asinīm. Pārnestā nozīmē, protams. Viņi ir raupji kā zirga deķi, viņiem svešas augstas jūtas, viņu interešu līmenis pēc Maslova piramīdas nesniedzas augstāk par otro iedaļu - drošību; pirmajā, kā zināms, ir fizioloģiskās pamatvajadzības: gaiss, ūdens, miegs, barība, siltums, veselība, dzīves telpa, sekss. Bet trīs pārējās vispār nav vajadzīgas - kādas sociālās vajadzības, atzinība vai pašrealizācija! Polšs, kārtis, televizors - secība var mainīties. Mjā, tagad es viņu sāku saprast…

- Tikai nesaki, ka tu grasies glābt pasauli! Līzbet, lūdzu!

- Nē, taču, nē! Tikai domāju. Prātoju, vai mēs kā draugi esam par viņu atbildīgi un vai viņa, viņas raksturs un liktenis varētu izveidoties citādāk, ja mājās būtu citi apstākļi un savstarpējās attiecības, jajēdzīgāk būtu veidojušās attiecības darbā - gan ar Lokiem, gan televīzijā… Lai gan nekas nevarēja būt citādi - Zane aizgāja pati savu ambīciju pavadā.

- Baidos, ka to mēs neuzzināsim, - Miks norūca. - Līzbet, klau… Ir jau vēls, un sāk krēslot. Tuvās gaismas tādas nestabilas. Varbūt paliekam šaipusē, kādā viesu namā? Nu tā romantiski… Ko saki?

- Hmm… Nepavisam nav slikta doma. Paraudzīšos kartē, kas mums te ir.

- Ē, es pirmais! Rau, kur šilte “Ģimenes hotelis”. Mēs taču esam ģimene - divi lieli un divi mazi, vai ne? Braucam?

X- * X-

Jau pamatīgā tumsā, nomainījusi Miku pie Ķirša Kundzes stūres, Anna rāmi slīdēja cauri naksnīgajai Vidzemei uz Rīgu, un prātoja - kas tas bija, ko viņi tur, meža vidū bija redzējuši un piedzīvojuši?

Viesnīcas izkārtne bija, halle ar reģistrācijas leti, virtuves un bāra cenu lapa tumši sarkanos vākos - arī bija. Pat mājaslapa ne pārāk laba, bet bija.

Toties stāvlaukums tukšs, ja neskaita trīs melnus mersedesus ar savādi pazīstamām numura zīmēm MG 004, 005, 006 un vienu paplukušu bumeru, kuru ieraugot Mika Kaķiša acīs bija parādījies draudīgs spīdums.

Numuriņu viņi nedabūja.

Gluma un netradicionāla paskata puisietis bija izmeklēti laipni atvainojies: nē, ko jūs, viss aizņemts, mums konference, ir tikai viens vienvietīgais, taču ar suņiem pie mums vispār nedrīkst, būs jāatstāj mašīnā, jā, ziema, es zinu, bet tādi ir īpašnieka noteikumi.

- Mērkaķi, - viņa caur zobiem noburkšķēja.

- Lamāties nav smuki, es neguļu un dzirdu! - Miks pasmīnēja. - Taču es tevi saprotu un piekrītu. Vēl vairāk -man bija dikti jāvaldās, lai uz līdzenas vietas neizsauktu beretes. Tās bija MUĢ mašīnas. Un es redzēju Žurku…

24. nodaļa. Es jūs redzēju!

Trešdiena, 17. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- Tu pamanīji? Viņiem ir ne tikai videonovērošana telpās, bet arī bruņota apsardze kamuflāžā pa ārējo perimetru, - Miks ielēja sev trešo kanēļkafiju.

- Paldies, - Anna izņēma viņam no rokas krūzīti un nošmaukstināja gaisa buču. - Es tev uztaisīšu vīgriežu tēju. Un, jā, ievēroju. Un ne tikai to - uz jumta bija trīs satelītantenas, vairāki šķīvji un prāva radioantena.

- Līzbet, atdod kafiju! Tā ir laupīšana.

- Nē, tā ir ekspropriācija. Dārgais vīrs, tev pietiek. Ir trīs naktī. Vannā un gulēt! Lūdzu, pasaki, kad tu pēdējoreiz normāli izgulējies!

- Izgulēsies te… ar visādiem mūdžiem un tarakāniem. Labi, dzeršu tēju…

- Klau, bet ko teica tā mutīgā sievele Viršu benzīntankā? “Tā nav viesnīca, bet privāts priekanams” - kaut kā tā?

- Apmēram tā, - Kaķītis apstiprinoši pamāja, zvejodams vīgriežu lapiņas. Tās bija tik sīvas, ka koda mēlē. Ziedlapiņas gan viņam garšoja.

“Atraduši, kur palīdzību un naktsmītni meklēt! Tā nav nekāda supersmalkā viesnīca, bet privāta mauku māja. Kad pagājušogad sāka būvēt, domājām - beidzot vismaz dažiem vietējiem būs darbs, bet kas tev deva! No mūsu ļaudīm neviens nav pieņemts, lai gan mums ir gan šefpavāri, gan grāmatveži, gan tehnisko darbu pratēji. Neviens! Divreiz nedēļā atbrauc divi, citreiz trīs melni džipi - bariņu atved, bariņu aizved. Puišus, meitenes. Visi jaunos gados, neviena veča. Tad jau skaidrs, ka priekotava! Mans vecais paspēja nolūkot, kamēr vēl nebija tas augstais žogs un automātiskie vārti ar videoaci. Interesanti, ko viņi tur rij. Domājām -labi, ja neņem mūsējos darbā, varbūt viņu virtuve no mūsu zemniekiem iepirks produktus? Pats pagastvecis brauca ar piedāvājumu - nekā! Viņiem esot savi piegādātāji no Rīgas. No Rīgas, dritvaimicīt, va’ tu saproties?! Tie lopi ved kartupeļus un burkānus no Rīgas, bet mūsu zemnieki savu bio-produkciju izbaro cūkām! Izdzimteņi!”

Virtuvē klusi kā rēgs ieslīdēja Kārlis ar planšeti rokās.

- Tā jau domāju, ka būsiet te. Rau, ko es atradu - jaunā mediju kompānija MediumNovus izsludinājusi rekrūšu uzņemšanu:

Hei, drosmīgais!

Ja esi žurnālists, redaktors, fotogrāfs, blo-geris… Ja esi sociāli un politiski aktīvs… Ja tev apnicis dzīvot bailēs un melos… Pievienojies!

Mēs esam jauns medijs - drosmīgs, godīgs un principiāls. Mēs nevienam nepiederam, mūs nevar nopirkt, mēs runāsim un rakstīsim tikai patiesību.

Mēs neesam nevienas partijas balss. Mēs esam patiesības balss.

Mums ir vajadzīga tava palīdzība - mums ir vajadzīgi darbinieki! Ja esi godīgs, bezbailīgs, azartisks, gatavs doties komandējumos un strādāt arī ārpus mājas - pievienojies!

Ja saproti, kā strādā melu mehānisms, kas melnu padara par baltu un otrādi, Ja jūti sevī aicinājumu ar to cīnīties, pievienojies!

Ja gribi palīdzēt atmudžināt bezgalīgos puspatiesību pavedienus, kuros mūs tin nopirktie mediji, lai manipulētu vajadzīgajā virzienā, piesakies!

Ja gribi atgūt mūsu valstisko neatkarību, atkal saimniekot vectēvu izcīnītajās zemēs un turēt rokās mūsu sudraba latu, piesakies!

Ja negribi samierināties ar viltus demokrātijas vērtībām, ja negribi kādu rītu pamosties zem svešiem karogiem, ja gribi dot savu artavu kopīgajā cīņā par laimīgu nākotni, Ja gribi brīvi rakstīt bez cenzūras, piesakies!

Ja gribi būt tas, kurš palīdz citiem saprast, kas ir kas, pievienojies mums!

Jā, tas būs karš. Informatīvais karš. Bet tas būs karš par patiesību.

Tevi gaida moderni aprīkotas darba telpas, pasaules līmeņa alga un sociālie bonusi, veselības apdrošināšana, dienesta viesnīca ekoloģiskā vidē. Darbs maiņās, transports nodrošināts, attālumam nav nozīmes.

Mēs tevi gaidām. Pievienojies mums.

Raksti: personals@mediumnovus. net FB kontā facebook.com/mediumnovus vai Twitter @MediumNovus.

- Pilnīgi dzirdu Levitāna balsi, - Miks noskurinājās. -Sovetinformbjuro soobšķajet… Atgādina padomjlaika aģitāciju: vai tu jau iestājies…? Velns, kurš tos mēslus raksta? Vēl tikai aizmirsuši pieminēt pūstošos kapitālistus!

- Kaķīt, tu neko nesaproti no modernajiem medijiem. Vaicā drīzāk, nevis “kurš tādus mēslus raksta?”, bet “kurš tos lasa?” un “cik jauno, drosmīgo, bezbailīgo, talantīgo, godīgo un azartisko rakstītpratēju jau ir pieteikušies?”

- Gan kādi pieci, seši bū-ū-ūs… - Miks gari nožāvājās.

- Taisnība - pieci simti sešdesmit seši… pirms desmit minūtēm. Nepilnas pusstundas laikā. Nu jau droši vien būs pie tūkstoša…

- Nezināju, ka mums tik daudz neatzītu, cenzūras apspiestu rakstītāju, kuriem pastāvošā iekārta, nopirkto mediju saimnieki vai ļaunā demokrātija bāž ciet muti, -Anna paironizēja. - Viena tāda brīvības cīnītāja gan bija…

- Līzbet, bet tu taču saproti, kas tas ir, vai ne? Tā ir troļļu ferma, un tās saimnieks ir - ne vairāk, ne mazāk - politiskā partija Mājai un Ģimenei. Es šo to izčekoju pa saviem kanāliem, Egons - pa saviem, un sanāca tā: jaunais virtuālais medijs MediumNovus uzbūvēts uz Jāņa Pērkona bijušās mediju impērijas - izdevniecības Magnum Lux, ziņu aģentūras A-News un TV kanāla JP TV Show Production -pamatiem, saglabājot to pašu uzbūvi un struktūru. Lai būtu vienkāršāk, aiz tā visa stāv Viktors Straubergs. Bet mediju, sabiedrisko attiecību un komunikāciju lietas kūrē Raitis Ērglis. Mans bijušais kursabiedrs. Iznirelis, karjerists, kurš pēc vajadzības maina gan draugus un baltos kreklus, gan uzskatus un orientāciju. Kā vajag. Nauda nesmird.

- Ko-a? - Mika miegs pazuda kā nebijis. - Tu gribi teikt, ka MUĢ ir sācis rīkoties un izdarījis pirmo gājienu? Ak, tātad viņiem ir jauns un drosmīgs medijs, un viņi meklē žurnālistus un redaktorus? Veči, piedodiet, man steidzami jāpiezvana šefam!

- Trijos naktī? Boze taču ir cīrulis! - Anna iesaucās.

- Kaut vai pieci cīruļi. Tas ir nenormāli svarīgi! - Miks izskrēja no virtuves.

- Te tev nu bija mierīga novakare, - Mazais Kārlis atsēdās uz bluķīša un, paņēmis malkas pagalīti, sāka to skrubināt ar skalu plēšamo nazi.

Anna negribot skatījās un šermuļojās.

Nu tak iegriezts pirkstā…!

- Ko tu dari? Ja gribi ko teikt, tad saki, - viņa vairs nevarēja izturēt.

- Lizbet… kā tu domā, vai es Ievai būšu labs vīrs?

Pļekc! Nu gan jautājumiņi…

- Kas noticis? Sašaubījies par kāzām? Ieva kaut ko tādu pateica? Mandrāža?

- Ta ne… tikai domāju, kā nu būs. Kur mēs dzīvosim. No kā dzīvosim. Opis grib, lai pārceļamies uz Dravām, tur liela māja, daudz vietas, svaigs gaiss, daba, bites, medus. Bet…

- Bezceļš, vai ne?

- Tā gan. Plus pagrūti ar ātrgaitas tiklu ierīkošanu. Opim tur kaut kāds kājminams internēts, bet man darba vajadzībām ar to nepietiek. Nevienam no mobilajiem operatoriem nav zonas, Lattelekom kabeli mežā iestiept izmaksās veselu bagātību, bet, lai sakabinātos caur radiolinku ar tuvāko lielo internēta nodrošinātāju, šajā gadījumā Mežmuižu, jāuzliek vismaz piecdesmitmetrīga antena… Tikai tad var nodrošināt normālu datu saņemšanu un pārraidi. Atliek satelīts…

Lielā antena un satelītu bļodas uz viesnīcas jumta. Apraide!

- Kārlit, tu esi ģēnijs! Antena, tā sasodītā antena! Un džipi pagalmā! Tieši tā, tā nav viesnīca, tā ir jaunā troļļu fabrikas mītne. Tāpēc jau sludinājumā teikts: “Ja esi gatavs doties komandējumos un strādāt arī ārpus mājas” un “Viss nodrošināts, attālumam nav nozīmes” Ai, kā te derētu Valdis Āmurs ar savām programmām - jūs par visiem viņus ātri vien izsekotu! Nez kur viņš ir, un kas ar viņu noticis?

- Kas - kas? Liek lietā radagabalu naudu un gādā par savu un sīču dzīvi, saprotams. Vai tie knipuči vainīgi, ka viņiem tik kretīniski senči?

Anna neko neatbildēja. Vēl pirms neilga laiciņa, Pērkonu ķerot, Kārlis bija domājis pretēji.

Bet nu, kad pats… nūja, tad jau cilvēks mainoties.

Tā vismaz runā…

- Līzbet, ko tas nozīmē? Otrā ziņa divu dienu laikā!

Kā indīgu čūsku izstieptā rokā turēdams savu viedtāl-runi, Miks skaļiem soļiem ielēkšoja virtuvē.

Es jūs redzēju. Palīdziet!

Nolaupīta. Mežā. Ursula.

- Es zinu tikai divas Ursulas. Viena bija Bergu dzimtas ciltsmāte. Otra - Madame Fossa. Pazudusī gaišreģe.

* * *

- Tu tiešām domā, ka viņa mūs kaut kur būtu varējusi ieraudzīt? Kur? Mēs taču nekur neesam bijuši. Darbs, māja, Zanes vecāki, Mežmuiža… - Miks bija neizpratnē.

- …un viesnīca, - Anna papildināja. - Klau, ko mēs ar Kārli izsecinājām…

- Diži prāti domā vienādi, - Miks pasmaidīja, noklausījies kopsavilkumu par antenām un apraides smalkumiem. -Es gan vispirms iekodos vāģos, bet turpat līdzās vien esam. Tagad tikai jāsaprot, ko darīt. Kas tur bija ar to Ērgli, Kārli?

- N-nu… viņš ir glums tipiņš. Ne pārāk sekmīgs, par izcilību vispār nevarēja būt ne runas, taču mācēja pielīst un ielīst visiem pasniedzējiem. Katram atrada pareizo motivāciju - kam ziedus, kam retas grāmatas, kam ielūgumus uz

ļoti ilgotiem koncertiem, kurus tie ar savu tālaika aldziņu nebūtu varējuši atļauties, bet Ērglis no dižās Ērgļu cilts - abi senči prestižu mācību iestāžu direktori, dēliņš no mazām dienām appuišots un apčubināts, zīmolu drāniņās un tupelītēs - mierīgi! Tāpēc arī nebija nekāds brīnums, ka studentu apmaiņas braucienos devās viņš, nevis tie, kuriem labākās sekmes vai projekti; studentu pašpārvaldi vadīja viņš; dažādas konferences un forumus rīkoja viņš, pat ja nebija ne mazākās sajēgas par apspriežamajām tēmām. Tik un tā Raitis Ērglis grozījās visiem pa priekšu. Un tika pamanīts. Visās nozīmēs. Pabeidza - spoži! - augstskolu un zibenīgi pietuvinājās politiskajām aprindām: referents vides aizsardzības jautājumos, sabiedrisko attiecību konsultants, kultūrpolitikas padomnieks. Mainās partijas, taču Ērglis joprojām lido, spārnus izpletis. Nu, šķiet, atkal ir atradis, kur nosēsties.

- Jūs bijāt draugi? - Miks tieši un nesaudzīgi pajautāja.

- Jā. Bija tāda lieta. Pirmajā kursā. Taču viņš izdarījās tik kretīniski, ka… viens cilvēciņš izdarīja pašnāvību. Viņa palaisto baumu dēļ. Bija mums kursabiedrene Lienīte, viņai bija puisis Lauris, neliela auguma, smalks, visai glīts, ko es, prasts lauku vecis, no vīriešu skaistuma saprotu? Nu un Mārcis tik ilgi trinās apkārt, kamēr pierunāja kādu vakaru kopīgi aiziet uz klubu. Tikai mēs trīs… tipa, puišu vakars. Es tovakar netiku, vairs neatceros, kāpēc, taču netiku. Otrā rīta manā koju istabiņā iebruka noraudājusies Lienīte - Lauris pazudis. Atstājis vēstuli: lai piedodot, viņš tā nevarot turpināt, esot viņu nodevis, tāpēc aizejot… Meitēns sadomājies nez ko - par citiem skuķiem, sievām un alimentiem -, taču līdz tam, kas bija noticis, mūsu tālaika tīrie prātiņi neaizsniedzās. Tas glumais mūdzis bija Lauri piedzirdījis, aizvedis pie sevis uz mājām un… nūjā. Saprotiet paši.

- Un kas notika tālāk? - Anna bija satriekta.

- Lauris nolēca no koju sestā stāva balkona. Nolauza kaklu. Lienīte bēru dienā visa kursa priekšā nozvērējās Raitim atriebties. Viņš tikai pasmējās un noteica: histēriķe. Pēc nedēļas viņu uz ielas aizķēra ātri braucošs auto. Žēl, ka tikai aizķēra. Dīvaini, ka viņš neziņoja policijai. Taču kļuva tramīgs. Un norobežojās no visiem kursabiedriem, sarunājās tikai ar pasniedzējiem. Pēc studiju beigšanas Liene, cik dzirdēju, aizbraukusi uz ārzemēm, es esmu šeit ar jums, bet Raitis aktīvi bruģē sev laukumu lielajā politikā.

* * *

Trešdiena, 17. janvāris Rīga, Lielā Māja

- Ziņojiet, kādi panākumi!

- Izdevās, šef! Esmu iekšā. Viņi tieši bija izsludinājuši uzņemšanu.

- Lieliski. Vai tu jau zini, kas tev būs jādara?

- Jāraksta, jāapstrādā bildes, jāadministrē daži jau esošie konti sociālajos portālos, jārada jauni, jāblogo un jākomentē - savās un citu mediju ziņu vietnēs un sociālo tīklu komentāru sadaļās.

- Respektīvi, jātroļļo? Kad sākas tava maiņa?

- Šovakar astoņos jābūt Juglā, pie “Alfas”. Izbraukšana no turienes.

- Labi. Kā sazināsies?

- Komentāros. Meklējiet Jēpi.

- Kāpēc Jēpi? Ā-ā-ā, sapratu, lieliski! Tikai esi uzmanīgs.

- Paldies, šef, būšu. Mani jau noinstruēja. Viņš gan ir apbrīnojams…

- Ir gan, jā. Galvenais - neiegāz viņu. Lai kas notiktu, galā jātiek pašam. Raidītāju drīkst aktivizēt tikai ārkārtas situācijā - ja sākas spec-vienības operācija.

- Tieši tā.

- Uz uzmanies no Žurkas. Veiksmi!

* * *

Trešdiena, 17. janvāris Olaine

- Domā, viņš to spēs?

- Noteikti. Cilvēks, kurš teātrī vienas sezonas laikā nospēlējis Trini, Romeo un Karlsonu, un neviens nav sapratis, kurš tas ir, tiks galā.

- Lai nu tā būtu. Tu viņu pieskatīsi?

- Cik varēšu. Es nezinu, kurā grupā viņu iedalīs. Bet gan jau.

- Eh, čaļi… Nekad nebūtu domājis, ka mums miera laikos nāksies strādāt ar šādām metodēm… Ko uzzināji par Maksi?

- Pagaidām neko. Tur viņa nav. Iespējams, tiek turēts Berģos pie…

- Bet kāda velna pēc?

- Atmiņa, šef, ir tāda interesanta padarīšana. Daudz kas iznirst nevietā un nelaikā. Ja to var kontrolēt - ierobežot, apspiest, bloķēt ,-viss, esi karalis!

- Vai viņš tiešām strādājis kopā ar to… Rābi?

- Jā. Tam ir dokumentāls apstiprinājums. Un naudas pārskaitījumi.

- Velns, kinologs būs izmisumā.

- Mjā, tur nu neko nevar darīt. Ir tā, kā ir. Vecākus neizvēlas.

- Diemžēl. Labi, man laiks doties. Lai nepamana. Veiksmi, Negantais!

* * *

Trešdiena, 17. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- Anniņ, meit, vai tu vainagus pasūtīji? - baronese Anna Roze jau kuro reizi pārvaicāja, pie lielā spoguļa pielaikodama elegantu, melnu kostīmu.

Tas nekas, ka zem biezā kažoka neredzēs.

Vecmāmiņai bija savas estētiskās prasības.

- Protams, vecmāmiņ, rīt no rīta ar Miku aizskriesim uz Melnpili pakaļ. Bet tu tiešām esi nolēmusi iet uz tām bērēm? Kāpēc? Kam tev tas?

- Gribu paskatīties. Kādu satikt un izrunāties. Beidzot.

Un vairs ne vārda, kaut izstiepies. Bergu gēns.

- Līzbet… Vai tu atceries to nelielo sainīti, ko atradāt Mika pusdienu galdā? Nu to ar Valtenbergu gredzeniem un veco fotogrāfiju?

- Protams. Tev kaut ko izdevās noskaidrot?

- Tā gan. Piezvanīju advokātam Blūmam - padomā tik, kungs galīgi savecējis, šoruden svinēs apaļus deviņdesmit! Parunājāmies, izstāstīju un palūdzu noskaidrot, vai gadījumā Valtenbergi nav no viņa paziņu loka. Galu galā viņa dzimta Rīgā dzīvo kopš 19. gadsimta vidus. Jau nu kādam varētu būt informācija…

Tā tik ir vecmāmiņa! Blūms viņa deviņdesmit gados savecējis, bet viņa savos simtu četros - jauna, sprigana meitene. Melnā klasiskajā kostīmā…

- …viņš solījās rīt atbraukt. Kopā ar Dāvidu un Artūru Kreiču. Esot kaut ko uzrakuši, atvedīšot materiālus. Un vēl… Līzbet… es gribētu Kārlim un Ievai kāzu dāvanā pasniegt nelielu summu no Bergu trasta fonda. Ko saki?

- Lieliska ideja! Viņiem tieši šobrīd noderēs.

- Ak tā-ā-ā? Tieši šobrīd vai drusku vēlāk? - Anna Roze fon Berga piemiedza acis.

- N-nu-u… es teiktu - uz pavasara pusi.

- Tad vēl jo vairāk… Labi, ka to zinu. Anniņ, lūdzu, pasauc Omīti.

- Vecmāmiņ, es Kārlim apsolīju klusēt kā zivs.

- Tad tu esi pasaku zivtiņa. Zelta. Kas visiem palīdz, taču reizēm domā tik skaļi, ka to nevar nedzirdēt. Neuztraucies, es nevienam neko neteikšu!

* * *

Trešdiena, 17. janvāris

Rīga, Skanstes masīvs

- Jūs esat loši! Pilnīgi idioti! Nepazīt savu niknāko ienaidnieku un ielaist iekšā - ar kuru galu tu domāji, Ērgli?

- Šef, manis tur vakar nebija, es biju Rīgā. Palaidām sludinājumus. Milzum daudz gribētāju. Tagad testējam. Atlasām cerīgākos.

- Tikai nekļūdieties! Ņem Čūsku palīgā, viņš ir vērīgs.

- Jā, Šef, noteikti. Bet ko darīt ar Žurku?

- Cik slikta tā situācija ir? Reāli? Pogainais viņu pazina?

- Žurka viņu - jā. Bet viņš, manuprāt, gan ne. Nebija tāda skatu leņķa, lai varētu labi saredzēt. Pārskatīju novērošanas kameras ierakstus. Esmu pārliecināts - nē, nepazina.

- Labi. Tik un tā pieskati viņu, lai nevazājas apkārt. Pagaidām. Vēlāk redzēsim.

- Skaidrs. Šef, nu tad rit sākam? Testa režīmā. Tās bēres vajag atspoguļot?

- Noteikti. Un šoreiz sagatavojiet kārtīgu info bliezienu - tā, lai visi rauj no nagiem!

* * *

- Sveiks, Vējiņ, kā viesnīca un atpūta?

- Nekas. Ir labi. Tikai pavēsi. Žurka ekonomē uz apkuri. Tehnikai vajagot vēsumu. Varbūt tā ir. Taču cilvēkiem par aukstu.

- Saki viņam, lai nežmiedzas. Bet pasaki tā, lai saprot… Mierīgi.

- Skaidrs.

- Un vēl. Aizbrauc šovakar līdz salai. Vajadzētu pabiedēt nelūgtos viesus… Tikai prātīgi. Bez vardarbības. Klusiņām.

* * *

Trešdienas vakars, 17. janvāris

Mežāji, Pūču Māja

- Es iziešu laukā ar suņiem, - Anna Elizabete ieteicās.

Vajadzēja izkustēties - par katru cenu.

Visu dienu dīdīja neizprotams nemiers. Ne gluži kaķi vēderā, drīzāk pusmigusi centrifūga, bet vienalga nepatīkami. Varbūt pastaiga nāks par labu un izdosies kaut uz brīdi aizmigt. Miks jau saldi guļ. Beidzot!

- Bez manis? - no platās gultas nespalvainās, neķepai-nās un neastainās malas atskanēja ņurdiens. - Neies krastā! Iesim visi! Un vēl Omites zobu biršteles paņemsim līdzi. Reizi dienā visiem jāizkustina ķepas!

- Ak, viens te traki možs?! - Anna nosmaidīja. - Tikko vēl saldi krāci.

- Mums, veciem zaldātiem, īss un caurs miegs, - Miks viņu cieši apskāva un kādu brīdi nelaida vaļā. - Līzbet, man kaut kas nepatīk… Riebīga sajūta.

- Mjā… tās bēres. Es arī negribu iet. Ja varētu, godštik nosačkotu.

- Fui, runā kā Maskačkas huligāne, - Kaķītis ieknieba sievai ausī. - Nē, nav tas. Ne bēres, lai gan, protams, arī tā nav nekāda rozīne. Ir kas cits…

- Nu jau tu kļūsti noslēpumaināks par mani. Kas cits vēl var būt? Zane?

- Es par to iedomājos. Taču diez vai. Manuprāt, no Zanes jāpiesargās, bet nav jābaidās. Taču šī sajūta ir tāda… tikai nesmejies - it kā mūs visu laiku novērotu. Atceries, toreiz ar beigtajām zivīm un izbāzeni…?

- Tev arī? - durvīs stāvošā Anna Elizabete lēni pagriezās atpakaļ. - Es jau vairākas dienas domāju, ka šilierējas, tāpēc neko neteicu. Tikai, jo vairāk šilierējas, jo mazāk saprotu, kāpēc. Nekādas superlietas taču mums nav?

- Nav gan. Lācītes un Švānes lietas ir atrisinātas, visi vainīgie pie vietas, bet ar mahinācijām un to sekām lai strādā citi dienesti. Kas tad vēl?

- N-nu… jetijs un Vecais Maksis. Viņas dīvainā parādīšanās un tikpat savādā pazušana profesora pavadībā. Taču nez vai… Drīzāk jau tad ugunsgrēks Rāmavas klīnikā un… hmm, Ģirta ierašanās. Varbūt viņš zina kaut ko, ko pats nezina, ka zina? Varbūt viņš mums to jau ir pastāstījis?

- Pag, Līzbet: zina kaut ko, ko pats nezina, ka zina? Kā tas jāsaprot? Domā, viņš kaut ko redzējis, dzirdējis vai atradis, tikai neapzinās atraduma nozīmi?

- Precīzi. Un, ja reiz mēs par to runājam, tad - es izlasīju Zanes piezīmju kladi. Tā ir baisa. īpaši beigu daļa par to došanos mājup. Kurp gan…?

* * *

- Vai mēs ar Zorro arī drīkstam piebiedroties? - lielajā hallē pastaigas kārotājus sagaidīja Viktors ar savu melno draugu. Viņš joprojām mitinājās Pūču Mājā, kluss, gandrīz nemanāms, zaudējis agrāko jautrību, praktiski neizgāja no bibliotēkas. Ja kāds uzrunāja, atbildēja, taču sarunās neielaidās. Šis lūgums bija brēcošs kliedziens pēc palīdzības.

- Bet, protams! Grāfs sen nav redzējis savu papucīti! -Anna pasmaidīja visplatāko un siltāko smaidu.

Miks novērsās. Viņam bija žēl drauga, taču ko tur varēja līdzēt? Ja Vecais Maksis sastrādājis sūdus, būs jāatbild.

- Lielo loku vai mazo? - Miks moži ievaicājās, tad pamanīja no mājas izjoņojam Mazo Kārli, kurš skrējienā vēl ģērbās un skaļi sauca:

- Veči, pagaidiet, es ar jums! Nespēju nosēdēt iekšā. Tik jauks vakars.

BlīkšU! Ti-tinkš!U

Virs centrālās ieejas sašķīda āra lampa. Mikam izlikās, ka pamanījis uz sienas sarkanu punktiņu. Par laimi, viņi jau bija iegājuši tālāk pagalmā, parka ozolu aizsegā. Trīs suņi mirklī apklusa, saspicēja ausis un saspringti gaidīja pavēli.

- Stroķis ir? - Miks čukstus pavaicāja pārējiem un, saņēmis apstiprinošus galvas mājienus, ar pirkstu norādīja virzienus. - Līzbet, ar sīkučiem iekšā!

Un tad vienā mirklī bija tikai ātri zibošas bultas, dipošas kājas, skaļi rējieni, divi šāvieni, draudīgs rēciens un skaļš baiļu kliedziens. Un klusums.

- Kas tu esi? - Kaķītis jau piekto reizi uzdeva vienu un to pašu jautājumu tumšā ziemas treniņtērpā ģērbtam pajaunam vīrietim, kurš sēdēja halles vidū uz taburetes.

Viņa rokas uz muguras bija saslēgtas rokudzelžos, snai-perene konfiscēta, bet tieši pretī puslokā sēdēja trīs nikni ņurdoši suņi.

- Bez sava advokāta Muhovska es neko neteikšu, - aizturētais tiepās.

Anna un Kārlis, degunu iebāzuši planšetē, par kaut ko čukstus strīdējās.

- Baidos, ka viņš nepalīdzēs, Andri Vējiņ alias Šāvēj. Ar tādiem draugiem kā jums ienaidniekus nevajag. Mēs jūs redzējām, zinām, kur esat atstājis automašīnu ar valsts numuru MG 005, un zinām, kurš pasūtīja slepkavību.

- Man jūs vajadzēja tikai pabaidīt. Mentam trāpīju nejauši…

25. nodaļa. Mafijas metodes

Trešdienas - ceturtdienas nakts Mežāji, Pūču Māja

- Izskatās, ka atgriežas deviņdesmito gadu mafijas metodes, - ģenerālis Bass nosēdās aizturētajam tieši pretī un no ķeraino uzacu apakšas smagi vērās viņam tieši sejā. - Andri Vējiņ, jūs taču saprotat, ka šajā situācijā jums nepalīdzēs neviens advokāts, pat ne Muhovskis. Starp citu, viņš lieliski jūt sprāgušas žurkas smaku un neveiksmīgās lietās neiesaistās. Un šī tāda ir. Valsts nozīmētais advokāts tikai noplātīs rokas: slepkavības mēģinājums, četru liecinieku, no tiem divu policistu klātbūtnē, plus smagi miesas bojājumi, kas nodarīti policijas darbiniekam, - ilgs laiks pārdomām!

- Es taču jums jau kuro reizi saku - man bija uzdevums tikai pabaidīt. Pajokoties. Likt jums satrūkties. Ne vairāk.

- Kurš jums to uzdeva? Kad, kur?

- Neatceros. Sēdēju bārā. Viens pienāca, iedeva naudu, pateica, kas jādara. Nevienam nebija jācieš. Jūsējais šovakar pats uzskrēja lodei.

- Ā, nebija jācieš? Bet snaiperene bija pielādēta ar kaujas patronām un neietilpst baidēkļu kategorijā. Nestāstiet pasakas, Vējiņ. Jūs acīmredzami esat pārskatījies Bandītisko Pēterburgu. Lietas vairs tā nekārto… Deviņdesmitajos par reketu un vairākkārtēju smagu miesas bojājumu nodarīšanu es iesēdināju jūsu tēvu Arkādiju. Viņš sēdēs ilgi. Ejat viņa pēdās? Ābols no ābola… Cik zinu, jums ir divi brāļi?

- Priekšniek, sīkos neaiztiec, viņi neko nezina! Viņiem bez manis neviena cita nav! - Vējiņš pēkšņi sāka runāt citā valodā. - Ja… ja es izstāstīšu, kas un kā, vai mani atbrīvos?

- Noteikti ne. Taču varbūt varat cerēt uz nelielu tiesas pretimnākšanu…

- Man jāpadomā.

- Lūdzu, domājiet. Konvojs ir ceļā, un jūsu draugi Garais, Resnais, Tievais, Šakālēns un Fellīni izolatorā jau nogaidījušies. Diemžēl kopīgos apartamentos gan nevarēsiet atpūsties. Toties pieci no desmit pie vietas. Nē, seši! Domāju, kad tiksim ar jums galā, par šo lietu vēl ilgi rakstīs un runās. Bet jūs sēdēsiet ilgi, ilgi. Ja vien, protams, savējie nenovāks.

- Neceri, priekšniek! Tie ļaudis, kuriem jūs traucējat, to nepiedos. Viņiem ir savas intereses un plāni - daudz vērienīgāki, nekā vispār spējat iedomāties. Labi, mani sašņorējāt, bet, pat ja iesēdināsiet, manā vietā nāks nākamais.

- Vai die’, kāds revolucionārs! - ģenerālis pasmīnēja ūsās. - Nāks nākamais? Lai nāk. Iespējams, nākamreiz mēs darīsim citādi: vispirms šausim tiešā tēmējumā, pēc tam gaisā un tad rakstīsim atskaites.

- Priekšniek, tu blefo! Jūs to nedrīkstat!

- Tiešām? - Kaķītis paspēra draudīgu soli viņa virzienā. - Gribi pārbaudīt? Palaidīsim tevi vaļā, tad akurāti novāksim, bet atskaitē priekšniecībai glīti un kārtīgi uzrakstīsim: “Diemžēl slepkava nošauts bēgot.” Zini, Vējiņ, mēs, menti, taču esam ar klikšķi, tādus mēslus kā tu un tavējie varam vienkārši atšaut un turpat mežā aprakt, lai nepiesārņotu kapsētas. Neviens gailis pakaļ nedziedās - kam jūs tādi esat vajadzīgi? Tavu draugu Šakālēnu paša tēvs uzmeta, bet tu sapņo par valsts krutāko advokātu! Tu savam bosam nafig neesi vajadzīgs, lai viņš par tevi maksātu, aizmirsti un samierinies. Turpmāk varēsi zonā izklaidēt recidīvistus. Tici man, viņi to novērtēs!

Ģenerālis Bass izbrīnīti paraudzījās uz Miku. Tik niknu viņš to redzēja pirmoreiz. Taču ja ļaunums lien pār tavas mājas slieksni, velti cerēt uz laipnu sagaidīšanu.

Kas bultu ceļ, no bultas krīt…

Aizturētā Andra Vējiņa sejā varēja lasīt visu emociju gammu: neticību, skepsi, izsmieklu, tad apjausmu, ka spēle patiešām varētu būt zaudēta…

- Es… es laikam runāšu…

* * *

- Kā viņam ir? - Anna Elizabete pabāza galvu pa viesistabas durvīm. Pie izvelkamā dīvāna sēdošais dakteris Konrāds pielika pirkstu pie lūpām un aizvēra acis. Tātad aizmidzis, guļ, tas labi. Miegs dziedē vislabāk.

Klusi pielavījusies pie guļvietas, viņa nopētīja Viktoru. Seja bāla, vaigu galos sārtumiņš, elpo vienmērīgi. Arī pie gultas gulošais uzticamais melnais sargs Zorro nekādu satraukumu neizrādīja. Prihvatizējis no segas apakšas izslīdējušo saimnieka roku, viņš bija piespiedis tai savu lielo galvu.

Nu, ja Viktoram ko vajadzēs, Zorro būs pirmais, kas to paziņos, Anna nodomāja un pamāja Arvim: ejami Dakteris klusu izzagās laukā.

- Viņš atzinās? - no segas apakšas atskanēja jautājums.

Ak, tad pamodies gan!

- Jā. Šobrīd sniedz Mika puišiem oficiālu liecību.

- Re nu, Līzbet, kā sanāca. Tik daudz sargu, un vienalga žurka pagalmā…

- īstā žurka vēl jānoķer, šis ir sestais. Tiešā un pārnestā nozīmē. Akls rīkojumu izpildītājs, kurš iedomājies sevi par traucēkļu novācēju. Filmas pārskatījies. Sākumā mēģināja mētāt pirkstus un izlikties baigi krutais, runāja kā tie

atsaldeņi no krievu bojevikiem. Miks ar Kārļonkuli viņam ātri vien ieskaidroja, kas pie kā un par cik: valsts viesnīcā ir viegli tikt iekšā, bet ārā gan tik ātri nelaiž, turklāt par neizpildītu misiju viņu medīs arī paša dusmīgā priekšniecība.

- Nu jau ari tu sāc izklausīties pēc Mika un Damberga, -Viktors pasmaidīja. - Samācījusies burlaku tekstiņus, drīz būsi riktīga pulkveža kundze!

- Vilku barā… Labāk padzeries! - Anna pasniedza viņam māla krūzi.

- Kas tev tur ir? Ūpenīte? - kinologs mēģināja paslieties uz elkoņa, bet saviebās un atlaidās guļus.

- Sacerējies gan, kārumniek. Nekā, vībotņu tēja ar asinszāles piedevām. Lai iztīra asintiņas un iztramda visus nelabos. Esi nu mīļš un izdzer!

- Tieši tā, būs mīļam un izdzert! - Viktors pasmaidīja. -Paldies, Līzbet, ka tu… ka tu mani nenosodi.

- Par ko? - viņa pārsteigta smagi ieplakšķēja atpūtas krēslā. - Kas tās par runām?

- N-nuu tēvu grēki… un tā tālāk… Bet, nudien, es savu veco nesaprotu - kas viņam uznācis? Naudas kāre? Diez vai. Tēvs ir pieticīgs: gadiem staigā vienā žaketē un līdz spožumam nonēsātās biksēs, tāpēc ka ērti. Brauc ar vecu grabažu, jo tā ir dzīva būtne, ko nedrīkst ne pārdot, ne laist zem preses, - Viktors, aiz krūzes aizslēpies, murmināja.

Un viņš taču vēl nezina par ugunsgrēku klīnikā…

- Muļķības! - Anna Elizabete stingri noteica. - Lai ko būtu sastrādājis tavs vecais, ne tev par to jāatbild. Es… mēs visi tevi pazīstam gadiem. Ja tu būtu mūdzis, zvēri to nojaustu pirmie. Tā ka čuči rāmi un veseļojies.

- Kas tev tai tējā bija? Uznāca tāds milzu miegs…

- Vībotnes, asinszāle un vīgriezes. Arlabunakti. Sargā viņu, Zorro!

X- * *

- Krusttēv, atminies, toreiz, kad mans pusstudents Mār-liņš nokļuva slimnicā un Boze viņu nosūtīja uz sanatoriju, lu tā interesanti izteicies: karjeras kāpnes sākas patruļdienestā, taču šis vairs te neatgriezīsies, gan jau atradīs sevi kadas jaunceptas partijas jurista palīga krēslā. Vai tu jau tad kaut ko zināji?

- N-nu… tā nebija mana, bet LIzbetes doma, - ģenerālis Bass, sīpolus kapādams, atteica. - Un par to zināšanu… šķiet, viņa jau pagājušovasar tev vairākkārt vaicāja, vai tu pilnībā uzticies savējiem… Tas bija toreiz, kad tu viņā negribēji ieklausīties, jo baidījies…

- Nesāc nu atkal, tas jau sen izrunāts! - Miks sapīka.

- Jā un nē. Izrunāts it kā ir, bet sekas palikušas - ar tām mēs saskaramies joprojām, kad izrādās - nekas nav tā, ka izskatās. Tas tavs Žurka, pusstudents Mārtiņš, likās tik zinošs juridiskajos jautājumos, spējīgs datorlietās, taisnīguma alku pārņemts, nu īsts neuzvaramais kareivis. Taču izrādījās tārpu saēsts, bet ārēji skaists ābols…

- …vai Āmurs… - Kaķītis gandrīz bez skaņas nočukstēja.

- Nu, par Āmuru mēs vēl nezinām, - ģenerālis iebilda. -I )zīvosim, redzēsim. Starp citu, vai viņš ir atradies?

- Nē. Pazudis ar galiem. Ar visu sievu un meitu. Un datoru. Visādi citādi mājā viss kārtībā, lietas vietā, tīrs, nekādu pēdu vai svešu pirkstiņu…

- Un tie bērni?

Ar tiem Bass bija domājis Loku un Pērkonu atvases.

- Joprojām pie savām mammām. Tur.

- Hmm… tas gan ir jokaini. Kā viens, nē, trīs cilvēki, var izgaist no zemes virsas, neatstājot ne zīmīti, ne citu vēsti?

- Ko tu ar to gribi teikt, krusttēv? Ka džeki slikti meklējuši? Boze taču pats kūrēja to operāciju!

- Gadās visādi…

Miks uzrauca uzaci. Ko krusttēvs nepasaka līdz galam?

- Viņi visu izpētīja milimetru pa milimetram! Pat nofilmēja. Tur nebija nekā ko atrast.

- Varbūt vienkārši ne tur meklēja? - virtuvē ienākusi Anna uzlika Mikam uz pleciem rokas un spēcīgi pamasēja sprandu. - Kur tu glabātu informāciju, ja zinātu, ka prombūtnes laikā māju var apgriezt kājām gaisā?

- Līzbet… vai tu pati zini, ko nupat pateici? - Miks pārsteigts pavērās sievā.

- Nojaušu. Vienkārši izdzirdēju jūsu sarunas beigu daļu un atcerējos ģenerāļa vārdus, ko viņš teica par slepkavām: “Lielākā daļa slepkavību ir emocionālas. Sākumā cilvēks nomirst iekšēji, pēc tam šī nāves deja izpaužas ārējā agresijā.” Tas pats princips taču darbojas arī attiecībā uz citiem noziedzniekiem, vai ne, Kārļonkul? Lai pārkāptu sarkanajai līnijai, pašam iekšēji jābūt tam gatavam, un vai tad to neviens nepamanītu?

- Hmm, nu, meit, pajautāji. Vai nepamanītu? Droši vien pamanītu, ja būtu laiks un vēlēšanās citam uz citu paskatīties vismaz tik ilgi, lai ieraudzītu - otrs smaida vai raud. Nezinu gan, kurp skatījās un ko neredzēja ģimene, kaimiņi un līdzcilvēki Iecavas septiņkārtējā slepkavas, Gulbenes bērnu bendes vai vecīšu sērijslepkavas gadījumā. Tie nebija vienreizēji, spontāni, bet mērķtiecīgi plānoti un izloloti noziegumi. Bet kāds taču šiem cilvēkiem dzīvoja līdzās, redzēja viņu dusmas, agresiju, neveselīgo uzbudinājumu. Redzēja un neko nedarīja.

- Tātad vai nu negribēja redzēt, vai bija līdziesaistīts, pareizi? - Anna cieši paraudzījās Mikā. - Ja šis pats likums darbojas arī Āmura gadījumā, proti, ja viņš iesaistīts kādā shēmā un tāpēc pazudis, būtu tikai loģiski, ja viņš iepriekš pacenstos nodrošināt savas datubāzes neaizskaramību, lieši tāpat, ja viņš būtu sajutis apdraudējumu… Man kaut ka nešķiet, ka tāds cilvēks kā Valdis būtu varējis tik vienkārši izkūpēt, neatstājot pēdas…

Ģenerālis Bass mulsi nokremšļojās.

Viņa atkal bija pienākusi pārāk tuvu…

- Tāpēc varbūt ir jēga palūgt Kārlim ar Egonu drusku padarboties šajā virzienā. Varbūt atrodas kas interesants?

- Man gan šķiet, Kārlim šobrīd citas raizes prātā, - Kārlis Bass tēvišķīgi pasmaidīja. - Un vispār - kur visi palikuši? Kopš Omīte pārcēlusies pie Bišu Miķeļa uz Dravām un baronese iegrimusi vēstures noslēpumu risināšanā, šajā mājā valda pilnīga anarhija: pilns ar apskādētiem vīriešiem, ēst neviens nedod, jāgatavo pašam, bet aiz loga skraida apdulluši snaiperi.

- Kurš nu būtu rūcis, - Anna pasmīnēja.

Viltīgs manevrs, Kārļonkul!

- Ieiešu pie Viktora, - Miks, sajutis spriedzi, saknosījās.

- Viņš cieši guļ, netraucē! Arvis teica - ievainojums nav bistams, skarti tikai pleca mīkstie audi, taču zaudēts daudz asiņu. Viņam jāguļ, jāēd daudz biešu, vēl vairāk jādzer, un drīz vien būs labi.

- Viktors bietes ienīst… - Kaķītis nosmīnēja, atcerēdamies kopīgās pusdienas Lielās Mājas ēstūzī. Biešu salāti allaž tikai nobīdīti šķīvja maliņā.

- Manas ēdīs. Un kā vēl ēdīs! Tikai viņš to vēl nezina.

- Skan baisi. Līzbet… kā Melderim? - Miks pajautāja.

Viņi bija izstāstījuši Ģirtam par ugunsgrēku Rāmavas klīnikā, savādajiem nakts viesiem un profesora Mihailova bēgšanu kopā ar Ziemassvētku kaktusu.

Ģirts neviltotā šokā bija ilgi klusējis, tad ilgi domājis un visbeidzot izteicis vienu zīmīgu frāzi:

- Tad jau tās nāvītes, par kurām viņš runāja, nemaz tik nejaušas nebija…

* * *

- Līzbet, neguli? - klusi pieklauvējis pie Annas istabas durvīm, Kārlis pabāza spraugā galvu. - Kur Miks?

- Lejā, ģenerāļa darbistabā. Viņi tur atkal kaut ko perina.

- Lai tik perina. Tad mēs paperināsim šeit. Re, ko es atradu tīmekli…

…viss kā deviņdesmitajos - rekets, naudas vērtības kritums, nesamērīgas cenas pirmā patēriņa precēm, bagātie kļūst vēl bagātāki, trūcīgie paši stāvus lien kapā.

…firmas galva vēl nav zem zemes, kad mai-tasputni jau plivina spārnus, cīnoties par laupījumu. Kam un kad viņš pateica par vēlmi reformēt biznesu un pārcelties uz Krieviju? Un kāpēc izbijuši kompetento orgānu locekļi runā par jauna tipa gāzēm?

…kurš tik briesmīgi sakaitināja nabaga producentu, ka viņu piemeklēja nāvējoša žultsak-meņu lēkme? Ne ar to sadzēra vai ne tam protežē pirmo vietu iedeva?

…ja augsta ranga valsts ierēdnis diennakts laikā nomirst ar infekciozu plaušu karsoni, par ko tas liecina - valsti epidēmija, medicina bezspēcīga vai tādai tai jābūt? Ja kāds grasās atklāt savējo shēmas, viņš ātri jānovāc, vai ne?

…prese raksta aizrīdāmās, izbaudot visas pikantās, asiņainās detaļas un slēpjoties aiz demokrātijas krāšņā grima, aiz kura vīd augoņiem pārklājies liberālhumānisms: mazos cietumā, lielos - valdēs un pie kloķiem!

…par ko uztraukties, ja cietumos liek žūpas un klaidoņus, kamēr noziedzniekiem piemēro dažādus nosacītos, bet, ja kādu izdodas iespundēt, tas saslimst ar nedziedināmu kaiti, un, kā zināms, cietumā turēt vārgdieņus un slimos -tas taču ir necilvēcīgi!

…taču tie ir ziediņi. Odziņas būs, kad šodienas modernā (izlaistā un sačakarētā) jaunā paaudze nonāks līdz vecumam, kad vecāki tos vairs nevarēs, nespēs uzturēt.

…vienīgais, kas palicis, - auksti norobežoties, nedomāt un gluži kā genocīda laikos aizvērtām acīm iet pa ielu, sev iestāstot - viss reiz pāries.

…jo zemāk slīd iedzīvotāju labklājība, jo vieglāk augšas tiek pie jauniem peļņas avotiem.

…nīstajos sarkanajos laikos bija iedzīvotāji, kuri apvienojās kārtības sargu grupās un devās reidos kopā ar policiju. Tādas brīvprātīgo kārtības sargu vienības ir daudzos Amerikas štatos. Kas mums liedz aktīvi izrādīt savu piederību valstij un, pildot savu pilsonisko pienākumu, gādāt par bērnu un tuvinieku drošību? Kāpēc, zinot, ka policija netiek galā, mēs nevaram saliedēties kopīgā cīņā pret noziedzību?

…mēs visi taču esam šīs valsts pavalstnieki: policisti, skolotāji, ārsti, sētnieki, juristi, apkopēji, pat bomži - mēs visi esam šī valsts! Vai

tiešām tik vien varam, kā nepazīti un neredzami kritizēt, lamāt, nīst, apsmiet, apņirgt un pazemot cits citu?

Ja nezinātu, ka Valdis Āmurs pazudis bez vēsts, varētu derēt, ka šīs skarbās atziņas pieder viņam.

Bet ja nu tā arī ir?

Ja nu tā ir ziņa savējiem?

- Kārlīt, kur tu to rāvi?

- Kas man par to būs, ja pastāstīšu?

- Nekas… slikts. Stāsti, reketieri!

- Ui, ku tu pūcīgs! Labi, klausies. Maķenīt palodāju pa tiem jauno mediju saitiem, nu MediumNovus un… vēl dažiem tikko dzimušiem. Un atklāju, ka tie visi tāpat kā reiz Pērkona koncerna mediju un virtuālo spēļu grupa tup uz viena lielservera, turpat atrodas ari mums labi pazīstamās jaunās, tīrās un godīgās, bezgala drosmīgās visu ļaužu intereses aizstāvošās centrāli labējās partijas Mājai un Ģimenei mājas lapa četrās valodās un - saturies! - arī tās tiešās konkurentes - kreiso sociāldemokrātu partijas Brālība internēta vietne.

- Nu-uu tas ir interesanti, bet juridiski nekā krimināla pagaidām tur nav: hostētāja pakalpojumu sniedzējs savā kiberspeisā var izvietot jebko, tā jau nav pansija, kur jāuzmanās, lai pie galda blakus nenosēdinātu niknākos ienaidniekus. Ka tik nāk nauda - vai tāds nav šodienas kredo?

- La-abi, Līzbet, bet ko teiksi par šo? - Kārlis pastiepa viņai kādu izdruku. Brīdi to pētījusi, Anna saviebās un paņēma telefonu:

- Miku, lūdzu, uznāc augšā!

* * *

Ceturtdiena, 18. janvāris Mežāju kapsēta

- …no zemes tu esi nācis, par zemi tev jāpaliek. Klātesošie, lūgsim, lai aizgājējām - Maigai un Gunai - viegls ceļš tais-aulē… - izvadītājs tricelīgā balsī centās atpelnīt savu honorāru, ik pa brīdim neuzkrītoši paraudzīdamies pulkstenī -ka tikai nepārvilktu laiku.

Viņu šodien gaidīja vēl trijās vietās.

- …šīm būs gan viegls: velniem mālus mīcīt un sietā ndeni nest, - nelielā pavadītāju bariņa aizmugurē atskanēja aizsmacis čuksts.

Anna neuzkrītoši atskatījās - tur stāvēja vecs, noskran-dis vīrs gariem, sirmiem matiem. Kā pagānu Dieviņš, viņai ienāca prātā. Lēni, lēni viņa kāpās atpakaļ, pietuvodamās vecajam vīram, kurš likās piesalis pie zemes.

- Atvainojiet, kas jūs būtu? - viņa klusi pavaicāja.

- Nekas. Apaļš nekas, meit. Viņas tikai pazudināja manus dēlus. Ievilka dūkstī, aplipināja ar netiklību un alkatību. Vispirms viena, tad otra. Un nu viņi visi ir katrs savā vietā: abas alkatas ellē, bet mani puikas aiz restēm.

- Jūs esat Rūsis vecākais?

- Tieši tā. Roberts Rūsis. Bijušais ceļu būves inženieris, pensionārs. Kopš rudens dzīvoju Mežājos, Dzelmju mājās. Kopš mani par īres parādiem izlika no Melnpils daudz-stāvenes, dēls sagādāja iespēju dzīvot te, pamestajā mājā. Nopirka, piereģistrēja uz sava vārda, man tika vecuma maize: dzīvot, kamēr… Es nesūdzos, ir labi. Viņi par mani rūpējās: gādāja malku, pirka pārtiku. Kas nu tagad būs?

- Rūša kungs, jums droši vien vajadzētu aprunāties ar ģenerāli Basu…

- Ko ta šis man spēs palīdzēt? Lācītieni no zārka neuzcels, bet viņa man kā vientuļajam pensionāram apsolija pabalstu un palīdzibu mājas remontā.

- Rūsa kungs, kā viņa to varēja solit? Jūs neesat vientuļais pensionārs, jums ir divi pieauguši dēli. Taču parunājiet ar ģenerāli un jauno priekšsēdētāju dakteri Arvi Konrādu, viņš ir ļoti sirsnīgs cilvēks. Ja vien būs kaut mazākā iespēja, noteikti palīdzēs. Taču jums vajadzētu mazliet palīdzēt arī mums - ja ir tā, kā šobrīd šķiet, tad jūsu jaunākais vispār ne pie kā nav vainīgs.

- Jaunkundz… jūs nejokojat? - večuka acīs iemirdzējās valgs spožums.

- It nemaz. Nāciet man līdzi, ģenerālim Mežmuižā ir birojs, man arī tur kabinets, parunāsimies. Iedzersim karstu tēju - jūs esat pamatīgi nosalis.

Pāri bērinieku galvām notvērusi Mika skatienu, Anna Elizabete pamāja uz pils torņu pusi un, paņēmusi zem rokas veco Rūsu, gāja uz izeju.

- Re, re, šī arī sāk večiem zobus vārdot tāpat kā Lācītiene. Balsis zvejo! Runā, ka taisoties iet lielajā politikā. Tad jau katrs plusiņš no svara…

- Tā jau visur raksta, ka tagad Mežājos valdīs Bergu mafija: visi vai nu veco baronu pēcnācēji, vai līdzskrējēji. Laikam jau savas naudas vairs nepietiek, ka jāsnaiksta knaģi gan pagasta kasi. Lācītiene tak arī sākumā šās mājā cēlās un gūlās, un kas nu tagad - pirms laika bez galvas tika zārkā. Sāka traucēt. Laikam jau šai to vietu dikti vajag! Pagaidām iestutējusi tur muļķa daktereli un nogaida…

- Kuš, nebrēc, ka neatskatās, noburs vēl, uz mūžu kleina paliksi. Viņai tak tādas pašas acis kā Vecajai Lavīzei - kā paskatās, tā sirds nogurst…

- Cienījamās dāmas, lūgšu jūs uz mašīnu! Policijas nodaļā varēsiet uzrakstīt oficiālu iesniegumu, kas un kāpēc jums iebilstams pret pilsoni Annu Elizabeti Bergu un ar kādām tiesībām jūs atļaujaties viņu publiski noķengāt! Par goda un cieņas aizskaršanu mūsu valstī paredzēta gan civil-tiesiskā, gan kriminālatbildība. Es izstāstīšu, kā tas notiek: Latvijas Republikas Krimināllikuma 157. panta pirmajā daļā noteikts - par apzināti nepatiesu, otru personu apkaunojošu izdomājumu izplatīšanu mutvārdos, ja tas izdarīts publiski, soda ar piespiedu darbu vai ar naudas sodu. Bet saskaņā ar LR Civillikuma 2352.1. pantu aizskartajam ir tiesības prasīt tiesas ceļā atsaukt ziņas, kas aizskar viņa godu un cieņu, ja šādu ziņu izplatītājs nepierāda, ka tās atbilst patiesībai. Tāpat minētais pants paredz pienākumu goda un cieņas aizskaršanas gadījumā aizskartajam izmaksāt kompensāciju, kuras apmēru nosaka tiesa. Tā ka, dārgās dāmas, lūdzu, kāpiet automašīnā un esiet gatavas pamatot katru savu izteikto vārdu, pretējā gadījumā Bergas kundzei ir tiesības rakstīt par jums iesniegumu policijai un sūdzēt tiesā, un, ticiet, tie nebūs desmit vai piecdesmit eiro, tas būs cipars ar vismaz četrām nullēm. Gribat publiski izklaidēties? Droši.

Anna Elizabete neatskatījās. Viņa pazina gan Egona Damberga dusmīgo basu, gan tās trīs čūskas. Viena no viņām bija Mika māte Zelma.

26. nodaļa. Noziedzības slavinājums

Ceturtdiena, 18. janvāris Mežāji, Mežmuiža

Aizvedusi Robertu Rūsi līdz Mežmuižai un iekārtojusi Basa aģentūras viesu stūrītī ar tasi karsta kapučīno un prāvu Omītes plātsmaizes gabalu, Anna Elizabete atvainojās un izgāja gaitenī - bija steidzami jāpiezvana.

Viss, nu reiz pietiek.

Ja nevar sadzīvot ar labu, darīsim citādi!

- Mums esot viesis? - tādu, čokurā sarāvušos un uz palodzes sēdošu, viņu atrada Miks Kaķītis un ģenerālis Bass. Abiem pietika viena skatiena, lai saprastu - kaut kas galīgi nav kārtībā. Līzbetei sejas vietā balta maska…

- Jā, viņš jūs gaida iekšā. Roberts Rūsis, abu aizturēto tēvs. Grib izstāstīt šo to, kas varētu salikt vietā mozaīkas gabaliņus Lācītes-Švānes lietā.

- Tu nenāksi? - Miks izbrīnījies vaicāja. Tā vēl nebija gadījies, ka Anna atteiktos no sarunas ar kādu cilvēku. Taču šobrīd, šķiet, viņai bija vienalga.

- Nē, es došos mājās. Man… steidzami darbi. Pēc brīža atbrauks Blūma advokāti. Tai sarunai es gribu būt klāt. Te nekas neparasts nav gaidāms: visticamāk, vecākais brālis kopš mazotnes apspiedis jaunāko un piespiedis piedalīties šmuguļos, bet, kad vajadzēja novākt Švāni, apgādājies ar diviem vienādiem karnevāla kostīmiem un brālīti iegāzis…

- Kā tu to zini, Līzbet? - Kaķītis satvēra viņu aiz pleciem un stingri saspieda. Viņa citkārt stiprā sieva stāvēja kā koka dieviņš. - Kas noticis?

- Uz abiem jautājumiem atbildēs Egons. Viss, laid mani, es kavēju. Tiksimies vakarā, - Anna neatskatoties aizgāja.

Vai viņam izlikās, vai viņa patiešām raudāja?

Pie velna, kas te notiek?

Izrāvis no kabatas mobilo telefonu, piezvanīja Dam-bergam, uzdeva vispirms vienu, tad otru jautājumu, caur zobiem izspieda: paldies, Egu! - un iegāja Basa kabinetā.

* * *

Ceturtdiena, 18. janvāris Mežāji, Pūču Māja

Dīvaini, par pazudušo gaišreģi Ursulu, kura sevi dēvēja par Madame Fossa, nekur nebija nekādu ziņu - ne tīmeklī, ne legālās vai puslegālās datubāzēs. Arī Kārlis tikai raustīja plecus: izmeklējies krustu šķērsu, visās iespējamajās viet-nēs, viņš nespēja neko atrast.

It kā viņas nekad nebūtu bijis!

- Nu bet mēs ar Kaķīti taču viņu nenosapņojām, abi bijām viņas salonā. Un viņa man uzdāvināja rūnas. Ari Ģirts viņu atceras: abi dzīvoja vienā mājā, tikai citā kāpņu telpā. Kā tas var būt, ka dzīvoklis tukšs, nekur nekādu datu ne par bijušajiem, ne esošajiem īpašniekiem, pat ne tik daudz, vai tas ir valsts vai pašvaldības dzīvojamais fonds? fiziski, dabā telpas ir, juridiski - nepastāv.

, - Un tu saki - arī remontstrādnieki uz jums skatījās kā

uz jukušiem?

- Tieši tā, sak’: dāmīt, tu kaut ko jauc, te neviens nekad nav dzīvojis. Miks vēl toreiz nosūtīja mani lejā, pagalmā, pats palika ar viņiem parunāt, tā teikt, no sirds, taču tā arī neko neuzzināja.

- Protams, neuzzināja. Ja tie bija Pērkona cilvēki, viņi noteikti bija instruēti, ko, kā un kam teikt.

- Un vēl: pēc dažām dienām, kad Kaķīša puiši turp aizbrauca otrreiz, vispār bija savādi - ārdurvis tikai pievērtas, nevis aizslēgtas, iekšā nevienas dzīvas dvēseles un viss balts. Ne kripatiņas citas krāsas. Arī grīdas.

- Nu sviests! - Kārlis iegrābās matos. - Sāk atgādināt to trako Rīgas maniaci, tikai tas dzīvoklis bija melns un sarkans… Bet, klau, vai džekiem neienāca prātā, ka tur kāds varbūt ir… nu, piebeigts?

- Ienāca, pārbaudīja: nekur nekādu asiņu pēdu. Vienīgais, ko pīpēdams no mūžam redzošajām kaimiņienēm uzzināja Damberga jaunais kolēģis: kādu nakti atbraukuši ātrie, nu, dzelteni sarkani strīpains busiņš ar zilo bākuguni, un divi gaišzilos kombinezonos ģērbušies sanitāri zem rokas noveduši lejā, patiesībā, vairāk gan nostiepuši cienījamo gaišreģi, iesēdinājuši busā un aizveduši…. droši vien uz slimnīcu, kur citur.

“Viņa tā arī mājās neatgriezās. Laikam būs nomirusi.

Žēl. Izrādās, arī raganas slimo un mirst… ”

- Mjā, un noteikti sūta ziņas no viņsaules, - Kārlis paironizēja. - Es to ziņu pārbaudīju. Palaidu Mika telefonā Āmura Ložņu un atradu kaut ko interesantu: ziņas sūtīšanas brīdī nosūtītājs atradies Jērcumos.

- Tu joko… - Annas brīnījās. - Tajā meža viesnīcā?

- Tā šķiet. Rīt mēs ar Egonu un viņa čaļiem grasāmies turp aizšaut. Drusku papētīt, paošņāt. Negribi piebiedroties? Lai gan tas nebūtu prātīgi… Kas ir, Līzbet, kāpēc tik jokaini uz mani skaties? Bēru pēcgarša?

- Zini… man tev kas jāsaka. Kārli… es grasos aizbraukt.

- Uz kurieni?

- Vēl nezinu. Iespējams, vispirms pie vecākiem uz Aus-t riju. Vēlāk - tad jau redzēs. Laiks rādīs.

- Pag, pag, Līzbet, nupat es kaut ko nesaprotu: atvaļinājumā? Sen jau vajadzēja!

- Nē, Kārlīt. Pavisam.

- Tā-ā? Un kāpēc šāds lēmums, ja drīkst vaicāt?

- Drīkst. Šodien kapos es kaut ko sapratu: lai cik tu citiem darītu laba, vienmēr atradīsies kāds, kurš tev uzgāzīs sūdu spaini un vēl ierīvēs, lai labāk iesūcas un ilgāk smird. Bija šodien tāda situācija ar veco Strautiņieti, skolas direktori Olitu Spalviņu un… Mika māti Zelmu. Kapos satiku abu aizturēto Rūšu tēvu un aizvedu viņu pie ģenerāļa uz biroju. Kad gājām uz mašīnu, trijotne vilkās mums tieši aiz muguras un… Es negribu runāt!

- Tik traki bij’? Līzbet, nu izstāsti!

Negribīgi, dusmodamās un vēlreiz visu pārdzīvodama, Anna izstāstīja Kārlim par nejauko incidentu, Egona iejaukšanos un pašas pārdomām. Un pateica arī galveno: kad viņa aizbrauks, Pūču Mājā jāpaliek viņam.

- Saproti, ja aizbraukšu, tad, visticamāk, uz neatgriešanos. Droši vien ar visu Annu Rozi. Ja viņa negribēs, tad viena pati. Pasaule liela, valodu prasmes man ir, gluži muļķe arī neesmu. Vienkārši nupat jau ir tā, ka vairs neko negribas. Es neredzu jēgu nekam no tā, ko daru. Teātris? Kam gan tas vajadzīgs, ja katrā mājā vismaz divi televizori, dators un internets? Skatītājiem? Noteikti ne. Pašiem pašdarbniekiem un viņu radiniekiem. Koncerti? Balles? Tematiskie sarīkojumi? Cik no mūsējiem tajos datumos papūlas atvilkt savu pakaļu līdz Mežmuižas Lielajai zālei? Man šķiet, mēs varētu

atvest visspožāko pasaules zvaigzni, taču viņi tik un tā vaimanātu: viss ir slikti, te nekas nenotiek, darba nav, kultūras dzīves nav. Bet paši i pirksta nepakustina!

- Nu jau, nu jau, Lizbet, visi tādi nav! Ir vesels pulks, kas iet un dara.

- Kā ta, ka ir! Tie paši spēlē teātri, tie paši dzied un dejo, glezno plenēros, auž segas un rīko konkursus, un tie paši ari sēž zālē un skatās. Vai es būtu akla? Un pārējie? Mežājos skaitās pie trīs tūkstošiem ļaužu - kur ir?

- Tur jau tā lieta, ka tikai skaitās. Liela daļa strādā Rīgā, daudzi ārzemēs pelna naudu, citi vienkārši neko negrib… Lizbet, bet tu taču nevari tā vienas stulbas vecenes dēļ tagad pacelt balto karogu!

- Tur nebija viena stulba vecene, bet trīs. Viena no tām -pašas vīramāte, kura nīst mani no pirmās dienas, nezinu, kāpēc. Štrunts par Strautiņieti, lai tenko, kamēr dabū galu, bet Spalviņa gan, tici man, nepalaidīs garām iespēju nostu-čīt dzeltenajiem, ierakstīt anonīmajos komentāros vai tāpat vien palaist bodē pa baumu telegrāfu. Viņa taču joprojām nevar aizmirst un piedot tās pērnā gada nepatikšanas…

- Nu-u ar Spalviņu kā reiz viss ir pavisam vienkārši -man ir viena maza sviriņa, ko paraustīt, lai viņai uz visiem laikiem aizvērtu muti. Jau rīt pat…

- Nevajag, Kārli, ne rīt, ne parit, ne aizparīt. Ja mums par savu labo slavu jācīnās ar tādām pašām metodēm, kā to dara noziedznieki - uzsist, uzspiest, paraustīt, noziņot, kādu nobiedēt -, tad kur mēs dzīvojam? Es pat nemēģināšu pieminēt tās lietas, ar ko mēs pēdējā laikā saskaramies…

Paklusējis, Kārlis apsēdās Annai blakus un viņu apskāva.

- Lizbet, sarunājam tā: iedzer ūpenīti, ieej vannā un kārtīgi izgulies. Un, ja rīt no rīta vēl domāsi tāpat, lai notiek -pats sakravāšu tavu čemodānu. Vienīgais nosacījums: tu nedrīksti aizbraukt pirms Kārļiem. Tev vēl mazs darbiņš darāms. Ātrāk mēs… es tevi neatlaižu. Galu galā tu apsolīji!

- Labi, labi, izspiedēj.

- Un vēl: suņi un kaķi paliks tepat. Visi. Tu varēsi ņemt līdzi tikai Grāfu. Vai spēsi bez viņiem iztikt, Lizbet? Bez mums - mierīgi, to es saprotu, mēs tev pa šiem gadiem esam pamatīgi noriebušies, bet viņi?

- Kārlīt, tev vajadzētu iet politikā, tu mirkli spēj likt cilvēkam justies vainīgam tikai par to, ka viņš ir dzīvs, elpo un atļaujas domāt savas domas.

- Ei nu ei, ko es tādu pateicu? Tikai to, ka mēs visi tevi ļoti mīlam, un, ja tu aizbrauksi, te paliks pilnīgs tuksnesis un melnais caurums.

Aiz pusatvērtā loga stāvlaukumā nočirkstēja ledus.

Juristi atbraukuši!

* * *

- Baroneses kundze, ja pareizi saprotu, jūs vēlaties manīt Bergu trasta fonda izmantošanas nosacījumus, iekļaujot labuma guvējos Kārli Saulīti un viņa iespējamos pēcnācējus un piešķirot viņam tiesības uz 25 % fonda kapitāla ar ikgadēju procentu izmaksu ar nosacījumu, ka pirmos procentus izmaksā jau šā gada janvāri - par pagājušo gadu? Es esmu pareizi sapratis? - vecais Bergu advokāts atkārtoja, šajā brīdī līdzinādamies labi dresētam kakadū.

- Precīzi, - Anna Roze apstiprināja.

- Lieliski. Tad varam pāriet pie otrā jautājuma. Jūs lūdzāt, lai mēs mēģinām noskaidrot kaut ko par Valtenbergiem, kuri dzīvojuši Latvijas teritorijā pirms Pirmā pasaules kara, Latvijas pirmās brīvvalsts, Otrā pasaules kara laikā un, iespējams, arī pēc tam.

Šāda dzimta tiešām bijusi, mūsu atrasto personu vārdi sakrīt ar gravējumiem uz jūsu atrastajiem gredzeniem: Roberts Valtenbergs, turīga baltvācu uzņēmēja dēls, 1915. gada 1. janvāra dienā salaulājies ar latvieti Luīzi Neimani, kura pēc laulībām pieņēmusi vīra uzvārdu. Roberts ar Luīzi gandrīz tūliņ pēc baltvācu repatriācijas izziņošanas 1939. gada oktobrī aizbraukuši uz Vāciju, no turienes - uz Austriju, cik izdevās noskaidrot, Vīni. Tālāk viņu pēdas pazūd.

Viņu dēls Arvīds Valtenbergs 1939. gada 9. septembrī svinējis kāzas ar pusebrejieti Neli Rozneri, 1940. gada 10. aprīlī viņiem piedzimusi meita Lote, kura 17. maijā kristīta kā Agnese Lote Valtenberga un ierakstīta Ģ. draudzes baznīcas grāmatā. Šie dati varētu izskaidrot gravējumus uz gredzeniem un kristību krustiņa. Savukārt foto ar uzrakstu “Te mēs bijām laimīgi. Valtenbergi. 1941., jūn.” acīmredzot tapis neilgi pēc Otrā pasaules kara sākuma, kad Rīga jau bija vāciešu okupēta un sākušās etniskās tīrīšanas.

Iespējams, viņi paredzēja, ka ģimenes turības un Neies tautības dēļ varētu tikt vai nu represēti no krievu, vai pakļauti “tīrīšanai” no vācu puses. Pagaidām gan nav izdevies atrast apstiprinājumu nevienai no šīm versijām. Taču mēs turpinām meklēt. Man viss.

- Paldies, Blūma kungs, jūs esat lieliski pastrādājuši, -Anna Roze vēlīgi pamāja ar galvu. Lielajā atpūtas krēslā viņas smalkais augumiņš izskatījās sīks un trausls, toties spara un lepnuma kundzei pietika par visiem.

- Vai mēs vēl kā varam būt noderīgi? - advokāts Blūms pieklājības pēc pajautāja, kārtodams dokumentus savā gadsimta relikvijā - no tēvutēva mantotajā bifeļādas portfelī ar sudraba apkalumiem.

- Patiesībā, jā, - ierunājās klusi kaktā sēdošā Anna Elizabete, kura līdz šim nebija bildusi ne vārda. - Man vajadzīga lietišķa, privāta konsultācija. Ja iespējams, šeit un tagad, zem četrām acīm, ja ne, varu aizbraukt pie jums.

- Bergas kundze, protams, mēs to varam paveikt tepat un tagad. Jūs vēlaties tete-a-tete tikai ar mani vai arī ar manu palīgu Kreiča kungu?

- Tikai ar jums, Blūma kungs. Atvainojiet, Kreiča kungs, vecmāmiņ.

- Nevajag atvainoties. Tā ir tava dzīve, tavi lēmumi, -baronese Anna Roze pasmaidīja. - Mēs ar Kreiča kungu atstāsim jūs bibliotēkā, bet paši dosimies uz viesistabu pie pārējiem un iebaudīsim pēcpusdienas kafiju.

* * *

- …žēl, ka nākas jūs sarūgtināt, Annas kundze, taču trasta fonda noteikumi šādu maiņu neparedz. Tas iespējams tikai vienā gadījumā: ja atbildīgā persona aizietu aizsaulē. Ar jūsu veselību taču viss ir kārtībā?

- Protams, Blūma kungs. Labi, paldies, par konsultāciju, tā bija ļoti izglītojoša. Lūdzu, sūtiet rēķinu man, nevis, kā ierasts, vecmāmiņai, labi?

- Jums kā mūsu VIP klientiem šī konsultācija bija par brīvu. Mūsu ģimenes taču drau… sadarbojas tik daudz gadu, un es ceru, ka jaunās pārmaiņas dzimtas iekšējā struktūrā mūsu attiecībās neko nemainīs.

- Protams, ne. Vēlreiz paldies. Vai jūs vēlētos pusdienot kopā ar mums?

- Jutīsimies pagodināti, - Blūms jau cēlās no krēsla, kad Anna, cieši viņā pavērusies, uzdeva negaidītu jautājumu:

- Blūma kungs, vai varēja būt tā, ka abas dvīņumāsas -Liga, jūsu dēla sieva, un Ilga, kura vēlāk apprecēja mediju magnātu Dināru Loku, - jau kopš bērnības bijušas psihiski neveselas?

- Annas kundze, ja godīgi, es jau gaidīju šo jautājumu un brīnījos, kāpēc neesat uzdevusi to ātrāk. Esmu lasījis par pēdējā laika notikumiem un atzīšos godīgi - iztālēm sekoju līdzi tās ģimenes sieviešu liktenim. Vai zinājāt, ka Ninele nomira dažus mēnešus pēc tam, kad spēkā bija stājies notiesājošais spriedums viņai un audžumeitai Elgai? Viņai gan vēl priekšā divpadsmit gari gadi. Cik tiesa piespriedīs viņas dvīņumāsai Ilgai, neņemos prognozēt. Taču rezumējot mana atbilde uz jūsu uzdoto jautājumu: jā, tas tā varēja būt, jo eksistē tādas garīgo saslimšanu formas, kas nav diagnosticējamas gadiem ilgi, bet, kad tas beidzot izdodas, ir par vēlu. Starp citu, mūsu paziņa profesors Makss Mihailovs šajā jautājumā varētu nolasīt veselu lekciju!

- Jau nolasīja. Un pazuda, - Anna Elizabete pasmīnēja.

- Jā, tā tiešām bija traģēdija ugunsgrēkā zaudēt gan mūža pētījumu, gan dzīvesvietu! Labi, ka viņam ir draugi, kuri nekavējoties piedāvāja pārcelties uz dzīvi viņu mājās. No Strauberga kunga puses tas patiešām bija ļoti cēli… Uzgaidiet mirkli, jūs teicāt: pazuda? Profesors ir pazudis?

- Pārteicos. Gribēju sacīt: aizbraucis, - Anna, valdzinoši smaidot, ieķērās vecajam advokātam elkonī. - Un nu gan dosimies pusdienās, Blūma kungs!

* * *

- Blūma kungs, ko jūs domājat par šodienas cilvēkiem? Ir labāki par tiem no mūsu jaunības? - graciozi balansēdama divos pirkstos smalku porcelāna kafijas tasīti, baronese Anna Roze raudzījās kamīna liesmu dejā.

- Vēlaties pieklājīgu vai patiesu atbildi? - Blūms tipiski juristam atjautāja. Viņa pavadonis un jaunākais partneris Artūrs Kreics, uztvēris Annas Elizabetes uzjautrināto skatienu, klusi nosprauslojās. Truth or dare…

- Patiesu, protams! Vai gan citādi būtu vaicājusi…

- Protams, baroneses kundze… Lai būtu patiesa. Neko labu. Šodienas cilvēks dara visu, lai pats sevi piebeigtu projekta “Iznīcība” ietvaros.

- Kas tas tāds? Kārtējais politiķu izgudrojums? - Anna Roze pavīpsnāja.

- Baidos, ka ne, un viss ir daudz nopietnāk. Protams, l ada nosaukuma nav, vai vismaz es ceru, ka tas ir tikai mans izdomājums. Taču tas, ko es ar šo kodu saprotu, mani biedē ar katru dienu vairāk. Piemēram, mūsu it kā “pāraugušos” zaļos mežus izzāģē, iztirgo un aizved pāri jūrām, lai atbrīvotu vietu iepirkumu centriem un atkritumu izgāztuvēm. Mēslos un atkritumos slēpjas zelts…

Mūsu laukus piegāz ar indi, kas veicina ražas tonnu nobriešanu, onkoloģiskās slimības, neauglību un garīgās saslimšanas. Mūsu audzētos lopiņus izkauj kā normatīviem neatbilstošus, pienu nomaina ar piena pulveri un tad brīnās - kāpēc tāds slimību uzliesmojums? Jaundzimušo vecākus spiež vakcinēt mazuļus ar konkrētu firmu vakcīnām, no zīdaiņa vecuma saindējot viņu organismus un izraisot blaknes, baisākā no kurām ir neauglība. Šādi, klusi un pieklājīgi, tiek regulēts Zemes iedzīvotāju skaits, lai vērtīgāko nāciju un dzimtu pēctečiem pietiktu vietas un resursu, bet mazvērtīgāko īpatsvars samazinātos, atstājot pietiekami daudz cilvēkresursu pirmo apkalpošanai, pabarošanai un izklaidēšanai. Es neesmu vienīgais, kas tā domā…

- Jūs protat izklaidēt, Blūma kungs, - ierunājās ģenerālis.

- Cenšos, - pasmīnēja advokāts. - Parasti šādas lietas apspriest neatļaujos, taču baroneses jautājums bija ļoti provokatīvs. Varu derēt, ka jums ar jūsu unikālo pieredzi arī būtu ko piebilst…

- Būtu gan. Mēs ar jūsu austriešu kolēģi advokātu Veismilleru pērn par šīm tēmām diskutējām līdz spēku

izsīkumam. Nekā laba. To pašu varētu teikt par kriminogēnā dzīvesstila straujo izplatību pat tādās vietās un vidē, kas agrāk tika uzskatītas par tīrām un drošām, - bērnudārzos, skolās, ārstniecības un rehabilitācijas iestādēs, kulta celtnēs. Par sadzīvi, medijiem un televīziju nerunāsim, tur šobrīd notiek pilnīgi atklāts noziedzības slavinājums.

- Kā jūs to domājat, Basa kungs? - advokāts Blūms nervozi paberzēja virsdeguni.

- Tā, kā pateicu. Pieaug huligānisma, zādzību, vieglāku vai smagāku miesas bojājumu nodarījumu skaits, cilvēki tiek pat noslepkavoti pūļa acu priekšā, slepkava aizmūk no nozieguma vietas, kamēr liecinieki aizņemti, filmējot, fotografējot un izvietojot tīmeklī karsto ziņu. Bet, kad policijai vajadzīgas liecības, o, nē, tad viņiem bail!

- Es jūs saprotu, tā tiešām ir mūsdienu nelaime, - sirmais advokāts nosodoši pašūpoja galvu. - Taču arī paši kārtības sargi nav bez grēka. Biju pārsteigts, nesen ziņu vietnēs un avīzēs lasot, ka Rīgai uzbrukuši vampīri: 58 cilvēki sadurti, viņiem notecināti 25 litru asiņu. Vēlāk izrādījās - policijas pārstāvis tikai neveiksmīgi pajokojis, bet stāsts patiesībā bijis par donoru asins nodošanu.

- Diemžēl mēs neesam apdrošināti pret pārāk lielu gudrību gan no pašu darbinieku, gan kriminogēnā kontingenta puses, - Kaķītis pasmīnēja. - Tāpat kā jūs, advokāti, no naudas ietekmes uz Temīdas četrām maņām.

- Jums taisnība, jaunais cilvēk, tieši tāpēc mūsu kompānijas juristi gandrīz nenodarbojas ar krimināllietām. Ir viegli kādu aizstāvēt, kamēr nelaime nav notikusi ar pašu. Līdz brīdim, kamēr noziegums skar citus. Taču mirklī, kad “cilvēkmīlošajiem humānistiem” notiek traģēdija ar tuviniekiem vai bērniem, viņu valoda un attieksme mainās par 180 grādiem. Tad viņi paši pieprasa augstāko soda mēru! Tāds kabatas biljards, atvainojiet par eifēmismu. Citiem tā, man šitā! Man kā advokātam uzreiz gribas jautāt: vai kāds no kolēģiem potenciālajiem noziedznieku aizstāvjiem padomā par upuru, viņu tuvinieku un draugu cilvēktiesībām, sagrautajām ģimenēm un iznīcināto nākotni? Noziedzniekiem ir tiesības tikt aizstāvētiem, kamēr upuriem - tikai pienākums mirt, bet viņu tuviniekiem - ciest? - Noziedznieku aizstāvji bieži argumentē ar “izmeklēšanas un tiesu kļūdām”, kā rezultātā tiek notiesāti nevainīgi cilvēki, - Anna ielēja eļļu ugunī.

I - Nu, protams! Mūžīgā iebilde! - Kaķītis neizturēja. - Jā, šādi precedenti kriminālistikas vēsturē ir bijuši, taču tas neatceļ pārējo noziedznieku nodarījumus un vainu n-tajās epizodēs, nereti sadistiskās, briesmīgās un regulārās, kas ar visiem tehniskajiem līdzekļiem IR pierādīts, plus viņi paši IR atzinušies, taču cietumā nesēž, bet mierīgi dzīvo un bauda savu popularitāti. Diemžēl tā notiek arī Latvijā. Ja būtu manā varā, es pirmos desmit notiesātos pedofilus un sērijslepkavas sodītu publiski, - lai pārējie skatās un domā, kas viņus sagaida. Nez, cik daudzi vēl gribētu izmēģināt jaunas, ekstrēmas izjūtas?

- Pilnībā jums piekrītu, jaunais cilvēk, - Blūms drūmi pamāja. - Pat atļaušos piebilst - šajā sarakstā būtu jāiekļauj arī visu veidu seksuālie noziedznieki recidīvisti, jo viņus nespēj labot nekas - ne cietums, ne medicīna, ne reliģija, slepkavas nolūkā iedzīvoties, bērnu un vecu ļaužu mocītāji, aplaupītāji un slepkavas, un - augstākās valsts pārvaldes līmeņa korumpanti-shēmotāji. Diemžēl mūsu šībrīža tieslietu sistēma ir visa veida noziedzniekiem draudzīga…

- Blūma kungs, vai jums nekļūst baisi, kādā pasaulē mēs dzīvojam? - vecā mājas saimniece ar klāt neesošu skatienu lūkojās laukā pa logu. - Nez kāpēc pēdējā laikā tā saasinājies riņķa dancis ap čekas maisiem? Un atkal aizsedzas ar cilvēktiesībām… Gan šodienas noziedzniekiem un perversiju piekopējiem, gan tālaika stukačiem, čekistiem, izvedējiem, šāvējiem un viņu pēctečiem esot personas datu aizsardzības un kādas nu tur vēl tiesība, bet nošautajiem, izvestajiem, spīdzinātajiem, no savām mājām izliktajiem, kuru dzīve, dzimta, nākotnes izredzes un cerība uz taisnīgumu tika un tiek brutāli iznīcinātas, nekādu iespēju to visu atgūt vairs nav. Tikai sēras. Un pie varas esošo rekomendācijas: piedot un nākotnē dzīvot draudzīgi…

Pēkšņi Annas Rozes Bergas skatiens no domīga pārvērtās saspringti asā, viņa strauji pieliecās uz priekšu, it kā cenzdamās vakara zilpelēkajā krēslā aiz loga kaut ko saskatīt.

Pie baroneses kājām gulošais Grāfs dobji ieņurdējās.

- Vecmāmiņ, kas noticis? - Anna Elizabete satraucās.

- Līzbet, kungi… tur kāds bija. Es logā redzēju seju: uz īsu brīdi tā pietuvojās stiklam, it kā mūs novērotu, un tad pazuda tumsā…

27. nodaļa. Mikam tas nepatiks

Ceturtdiena, 18. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- Nu man reiz pietiek! - Miks Kaķītis nikni pielēca kājās. - , ņem suņus, arī Zorro, es pasaukšu Kārli un Dam-bergu, un ejam! Šiem ložņām beidzot jādara gals, pat ja man nāktos viņus pašrocīgi nošaut!

- Kuš, Miku, varbūt tur neviena nebija, varbūt mani tikai Izlikās, - baronese mēģināja atvēsināt viņa dusmas.

Lai nesastrādā neglābjamas muļķības.

- Kur nu vēl kušigāk? Mums visi taisa uz galvas, pat mana māte, bet mēs tikai smaidām: cik silts lietutiņš! Piedodiet, Anna Roze, esmu nikns!

- Šķiet, nāksies nogaidīt ar prombraukšanu, - advokāts Blūms rāmi uzrunāja jaunāko kolēģi Kreiču. - Varbūt te kādam vajadzēs palīdzību.

- Artūr, var tevi palūgt pieskatīt mājas iekšējo perimetru, kamēr mēs izskriesim pa āru? - Miks Kaķītis pavaicāja bijušajam studiju biedram.

- Protams, vecīt, miera vējos, ejiet un dariet, kas darāms! Ja jau reiz es biju tas, kurš jūs ar Annu sapazīstināja, jāpalīdz aizstāvēt dzimtas cietoksni!

…taču, lai cik cītīgi viņi lūkotos un meklētu, laukā neviena nebija. Tikai parka daļā aiz mājas, netālu no trīs seno dižozolu saaudzes, suņi ošņājās cītīgāk nekā jebkad, bet Zorro izrādīja milzu vēlmi iet pa pēdām.

- Ja viņš sāks skriet, mēs viņu nenoturēsim, - Anna Elizabete brīdināja Miku un pārējos. - Zorro ir nevaldāms. Ja paņems pēdas, viss - dzīs kaut līdz rītam. Bet Viktoru vilkt laukā no gultas nebūtu labi. Droši vien viņš būtu gatavs nācējs, taču liela slodze viņam šobrīd nav vēlama.

- Vilku piemin, vilks klāt, - Dambergs pasmaidīja.

No ozolu aizsega iznira segā satuntuļojies stāvs.

- Dzirdēju, jums te medības.

- Vik, vai tu neesi perams? - Anna iesaucās.

- Vēlāk! Vispirms atradīsim to, kas te spokojas. Negribu jūs biedēt, taču arī es kaut ko redzēju. Vai kādu. Tad nu noskaidrosim, ko. Zorro, meklēt! Līzbet, laid viņu vaļā, lai iet savā gaitā. Pārējie sekos, un mēs - viņiem.

- Tu vismaz esi apģērbies? - Dambergs pavaicāja.

- Pliks jau neskrēju. Ir labi. Gājuši!

Pēdas aizveda no ozoliem līdz Melnupes tiltam, tam pāri un uzreiz pa labi gar upi, kur šaura gājēju taciņā veda uz… Mazkalniņiem. Redzot, kā ar katru soli saskābst Mika vaigs, Annai Elizabetei pēkšņi vairs it nemaz negribējās turpināt šo naksnīgo izsekošanu.

Nu nē, lai Miks ar savu māmuļu tiek galā pats, viņa atgriezīsies mājās un pabeigs šūt Ievas kāzu kleitu. Tad izrunāsies ar vecmāmiņu un pēc ilgiem laikiem piezvanīs mātei un tēvam. Galu galā ar varu mīļš nebūsi…

- Puiši, mēs ar Grāfu dodamies atpakaļ. Kārli, Rūsa paliek ar tevi, ja?

* * *

Pūču Mājas viesistabā ģenerālis Bass ar advokātu Blūmu un Annas vecmāmiņu spēlēja kārtis, bet Blūma palīgs Artūrs Kreics hallē nopietni sarunājās ar Baronu un Sirmo. - Fantastiski dzīvnieki, - viņš, Annai ienākot, noteica. -Mīlu kaķus. Pašam mājās trīs. Paņēmu no patversmes. Anna, vai zinājāt, ka šie dzīvnieki savam saimniekam ir uzticīgi līdz nāvei tāpat kā suņi? Kaķis ir spējīgs iet bojā, aizsargājot savējos, nešķirojot - kaķēnus vai divkājainos.

Reiz bija situācija… naktī kāds mēģināja ielauzties dzīvokli. Mana Bagira bija uzlīdusi uz cepuru plauktiņa un brīdī, kad šis kāds ieslīdēja pa durvīm, ar saviem astoņiem kilogramiem uzlēca viņam tieši uz galvas, ielaižot sejā visus astoņpadsmit nagus. Viņa ir Norvēģijas meža kaķenes un mūsu melno miskastnieku sajaukums - liela, stipra un nenogurdināma. Teikt, ka nakts viesis izskatījās pēc sietiņa, nozīmē nepateikt neko. Domāju, viņš ilgi ārstējās cietuma slimnīcā. Policisti neticēja, ka viņu tā apstrādājis mājas kaķis, prašņāja un taujāja, ko es viņam esot nodarījis…

- Tā varētu būt laba profilakse burlakiem…

- Anna… tā, protams, nav mana darīšana, bet vai jums viss kārtībā?

- Kā jūs to domājat, Kreiča kungs?

- N-nu… tie dokumenti, ko mēs sagatavojām, tie meklējumi, ko uzsākusi jūsu vecmāmiņa, un visbeidzot dīvainie rēgi aiz loga. Jūs kāds apdraud?

- Nē. Varbūt. Iespējams. Ja godīgi, es nezinu, - viņa atspiedās pret kamīna malu un cieši paskatījās advokātam acis. - Es vairs nezinu, kam var uzticēties… Pārāk daudz savstarpēji savītu diedziņu, mezglu un mudžekļu.

- Jūs vēlētos, lai viss rit taisni un gludi kā pasakā? -Kreics pasmaidīja.

- Nē, es vēlētos, lai tuvākie nedur dunci mugurā.

- Ā, te jūs esat! - hallē bija iznācis arī ģenerālis Bass. -Kāpēc nenākat istabā, hallē taču nav ērti. Līzbet, vai jums izdevās ko atrast? Vai kādu?

Kreics taktiski ieslīdēja viesistabā, aiz sevis cieši aizvērdams durvis.

- Jā, krusttēv, atradām. Pēdas ved uz Mazkalniņiem.

- Tā-a? Puiši aizgāja tālāk?

-Jā.

- Anniņ, man Egus izstāstīja par incidentu kapsētā. Man jāatvainojas savas māsas vietā. Es viņu nesaprotu. Es vispār vairs neko nesaprotu.

- Naids. Tas gluži vienkārši ir naids, krusttēv. Pret to, ko nesaprot. Pret to, kas citādāks. Pret to, kurš šķietami kaut ko atņēmis. Šajā gadījumā pret mani, kura ne tikai nobūrusi dēlu, bet aizvīlusi arī brāli, un nu viņai, vecai, slimai sievietei, tur jādzīvo vienai. Protams, jautājums, kāpēc vispār tā dzīvē noticis, netiek apspriests. Galvenais - atrast vainīgo. Un, kā izskatās, arī atriebties, ja ne citādi, tad kaut vai aizmuguriski patenkojot vai izdarot kādu sīku riebeklību.

- Šajā ziņā viņām ar Zani ir daudz kopīga.

- Kā tu to domā, krusttēv?

- N-nu… Arī Zelma ir radusi savās nelaimēs vienmēr vainot citus. Ehh, negribēju stāstīt, bet laikam beidzot tas brīdis ir pienācis. Tu jau zini, ka Mazkalniņus un Kalniņus saista radniecība, bet vai zini arī to, ka šīs dzimtas saradoja Vecā Lavīze, Lavīze Kalniņa. Viņas meita Marija Kalniņa, kuras tēva vārdu neviens tā arī nekad neuzzināja, izgāja par sievu pie Mazkalniņu dzimtas vienīgā mantinieka Jāņa, viņiem piedzima divas meitas Emīlija un Marija. Emīlija ir… bija mana un Zelmas māte. Marijai bērnu nebija. Lūk, un Zelma nekādi nevar piedot savai vecvecmātei Vecajai Lavīzei, ka tā nav atstājusi savas spējas viņai, pat izturējusies pret viņu pavēsi un noraidoši, auklēdamās ar svešu bērnu -no Zaķīšu dzimtas nākušo mazo Mariju, tu viņu zini, Kal niņu Eida sievu. Mēs visi kopā uzaugām, pieaudzis Eidis viņu apprecēja. Viņš ir Vecās Lavīzes brāļa mazmazdēls.

- Sarežģīti, - Annai no saspringtās sekošanas līdzi tīri vai reiba galva.

- Mjā, nav vienkārši, piekrītu. Bet tā jau ir ar visām dzimtu lietām: kad sāc pētīt, aiziet tādā dziļumā un plašumā, ka nepaspēsi ne apskatīties, kā jau būsi ievilkts pāri galvai. Tie paši Valtenbergi…

- Paga, krusttēv, lai nu pagaidām paliek Valtenbergi, tiksim galā ar Zelmu. Tātad viņa dusmojas uz savu tālo senceni par viņas spējām un to, ka tās nav tikušas viņai, bet citam radubērnam? Nu bet Vecā Lavīze droši vien zināja, kam un kāpēc tās novēlēt… Tad kāpēc un par ko Zelma ienīst mani? Ko es viņai esmu nodarījusi? Jā, apprecējos ar Zelmas dēlu, nu un tad? Vai es tīkoju pēc viņas nāves un mantojuma? Vai neesam gana viņai palīdzējuši? Ko vēl tādu noziedzīgu viņa ai radusi manā eksistencē?

- Līzbet, tur jau tā lieta, ka viņa tevi ienīst tieši par to, ko pati gribēja, bet nedabūja. Laimīgu laulību (Miks varbūt ir darbaholiķis, taču tevi mīl un tevis dēļ jebkuram sprandu apgriezīs) un… Vecās Lavīzes mantojumu, kas caur Miku nonācis pie tevis. Viņš piedzima tieši tad, kad Mežāju reģe aizgāja aizsaulē. Vai arī tas noticis citādi: tava vecvecmāmiņa Anna Marija Kalniņa-Berga bija Lavīzes brāļa Jurģa meita. Redzi, visi visiem rada… Tā tie smalkie dzīpariņi stiepjas no viena pie otra, no vakardienas uz rītdienu…

- Tu mani apmulsināji, krusttēv, tagad drusciņ jāpadomā… Es saprotu, dzīve pilna pārsteigumu, arī mans brauciens uz Austriju nesa jaunus atklājumus, īpaši par mūsu dzimtas ciltsmāti Ursulu fon Bergu, kurai piemitušas reģes spējas… Taču kāpēc nīst? Kāpēc tik neganti nīst?

Ar šiem vārdiem Anna Elizabete devās augšup pa kāpnēm, atstādama sirmo ģenerāli drūmās pārdomās. Uzticamais pelēcis Grāfs, paluncinājis asti un kā atvainodamies nolaizījis viņa roku, sekoja saimniecei.

Jā, tev taisnība, draugs, nebija jau tik vienkārši, nebija, arī mums ar Miku ir ko sev pārmest. Ja mēs tajā dienā nebūtu tā steigušies uz darbu gūstīt kārtējos burlakus, varbūt Zelmas vīrs, Mika tēvs Vilis joprojām būtu dzīvs. Vai nu septiņdesmitpiecgadīgam vīram vienam bija jāver tās durvis?

Dies zina, kas toreiz notika, taču Zelma joprojām vainoja viņus… prombūtnē, klāt nebūšanā…

* * *

Miks ar Viktoru un Egonu tonakt Pūču Mājā neatgriezās.

Bija nakšņojuši Mazkalniņos.

Tikai krietni vēlāk, uz rīta pusi, Anna no Kārļa uzzināja, kas tur noticis.

Ko Miks teicis mātei. Ko viņa ārprāta dusmās atkliegusi pretī, vainodama jaunāko dēlu nepateicībā un iešanā pret mātes gribu, apprecot paraganu un pieņemot tās dzimtas uzvārdu, bet Dambergu - nekrietnā un necienīgā draudē-šanā vecai, neaizsargātai sievietei kapsētā uz svētītas zemes. Kā lādējusi Annu Elizabeti un visus Bergus, īpaši veco baronu, kurš ar savu miesaskārīgo iejaukšanos sagandējis divas kārtīgas latviešu dzimtas, tāpēc to pēcnācēji tagad ceļot degunu gaisā, sevi labākus par citiem iedomādamies un tos kā nevajadzīgas lietas no ceļa nogrūzdami. Kā slavējusi Mazo Kārli: lūk, vienīgais, kuram rūp citu liktenis, kurš atskrien, palīdz, atnes, sagādā, ne tā kā pašas nejauceņi, īpaši jaunākais… Un kā saplakusi, kad Kārlis atteicis, ka arī viņš ir Bergs, attāls, bet tomēr, Annas Elizabetes ceturtās pakāpes brālēnonkulis. Visbeidzot kā viņiem nakts vidū nācies zvanīt dakterim Arvim Konrādam, jo Zelmai no lielās bļaušanas un ārprāta dusmām palicis slikti ar sirdi - viņa mirklī kļuvusi tumši sarkana un apkritusi bez samaņas.

Par laimi, nebija ne trieka, ne infarkts, un jau pēc dažām doktorāta baltajā istabā pie sistēmas pavadītām stundām Zelma atkal sajutusies tik stipra un varena, ka sākusi visus dricelēt, pieprasīdama vest uz mājām.

Mīļā miera labad dakteris Konrāds atļāvis arī. Iedevis Mikam divas zāļu paciņas un lapiņu, kad, kas jādzer.

“Hipertonija un arteriālā hipertensija, kas nozīmē -paaugstināts muskuļu spraigums vienlaikus ar paaugstinātu arteriālo asinsspiedienu. Laikus neārstētas, abas problēmas var novest pie insulta. Zelmas kundzei vajadzētu vairāk labu emociju, biežāk iziet sabiedrībā, vairāk tikties ar cilvēkiem. Nu bet pagaidām kādam vajadzētu pie viņas palikt.”

Puiši nolēmuši solidarizēties ar šefu un, Zelmai par lielu nepatiku, palikuši Mazkalniņos, bet Kārli ar Rūsu gan aizsūtījuši atpakaļ uz mājām.

Abi advokāti bija prom - atvadījušies un aizbraukuši.

Ģirts uzprasījās viņiem līdzi uz Rīgu: esot saņēmis uzaicinājumu rīt agri no rīta ierasties Radio uz darba pārrunām, ar autobusu nepaspēšot, bet autiņš nekustot. Uz Annas jautājumu, kur Melderis grasās nakšņot, ja paša dzīvoklis pārdots, apmulsa. Izglāba Blūma palīgs Artūrs Kreics: viņam esot trīs brīvas istabas, droši varot pie viņa.

Baronese Anna Roze un ģenerālis bija devušies pie miera, tas ir, katrs savā istabā būrās pa veciem papīriem un nevēlējās tikt traucēti.

Un nu Anna ar Kārli divi vien sēdēja Pūču Mājas virtuvē, dzerdami tēju un mēģinādami tikt skaidrībā, ko iesākt ar visu to jucekli, par ko pēdējo mēnešu laikā bija pārvērtusies viņu agrāk tik rāmā ikdiena.

- Zini, kāpēc puiši palika tur? Izskatījās, ka Viktora Zorro mājas apkaimē atradis svaigas pēdas, un tā vien šķiet, ka tās

pieder kādam, kurš dikti iecienījis garas pastaigas no Maz-kalniņiem uz Pūču salu, nakšņošanu aitu kūtiņā, slēpšanos aiz biezu krūmu saaudzēm un ēnainu dzīvesveidu, - Kārlis stāstīja, zieķējot uz maizes biezu kārtu sviesta.

- Tu gribi teikt, ka Zane joprojām ganās kaut kur tepat tuvējā apkaimē, bet neviens no suņiem neuzoda viņas pēdas? - Anna pārsteigta iesaucās.

- Nē, suņi pēdas atrada, tikai Viktors neļāva Zorro iet tālāk. Es arī dabūju turēt Rūsu no visa spēka: viņa visa iekšēji vibrēja un, mājās nākot, izrādīja satraukumu. Tavs Grāfs reaģēja mierīgāk - pazīst šo smaržu.

- Nesaki vis… Pēdējoreiz, kad Grāfs satika Zani, tas nebija patīkami: viņš to pēc aizturēšanas apsargāja daktera Konrāda baltajā istabā.

- Tas notika mierīgi. Tu nepucināji un neteici: ņem cieti

- Nē, protams. Labi, dievs ar viņu. Rīt pie gaismas izpētīsim. Nevar būt, ka par visiem neizdosies noķert vienu…

- Mjā, vienu… - Kārlis saņēma karsto tējas krūzi abās plaukstās. - Zini, Līzbet, savā ziņā labi, ka mamma, Ieva un mazsuņi ir pie vecīšiem Dravās. Man jau par tevi nemierīgs prāts, kur nu vēl par viņiem, ja viņi būtu te…

- Bet atminies, Kārlīt, cik mums reiz te bija labi - visi kopā, katrs savā kambarītī, nekā dalāma, nekāda naida, vismaz ne tik jūtama. Kāpēc tagad?

- Tāpēc, ka nīst tie, kuri paši neko nespēj vai negrib pakustināt pirkstu. Tāpēc, ka, par spīti šņācējiem, šeit nodzīvoto gadu laikā mēs tomēr esam šo nostūri patīrījuši no “žurkiem, peļiem un vabuļiem”, un sugasbrāļiem tas nepatīk. Ja tu būtu dzirdējusi Damberga atstāstu, kā tās trīs čūskmēles locījušās, kad tika aizvestas uz pagasta pārvaldes sekretariātu rakstīt iesniegumus par tavām raganībām un paskaidrojumus par goda un cieņas aizskaršanu. Pēkšņi nevienai vairs nekas nebija sakāms - ne skolas direktorei Spalviņai, kura taču teicās zinām, ka Lācītieni esi nozūmējusi tu, lai vispirms ieliktu viņas vietā muļķa daktereli, bet pēc tam iesēstos pati, ne Strautiņietei, kuras vecais ar savām indēm regulāri bendē Zaķīšu, Kalniņu, Ošleju, Ceriņu un Rožleju ziedu laukus un stādījumus. Jā, un, kā izrādījās, vismazāk ko teikt bija tavai vīrenei, kura tā apgalvoja zinām, ka viens tavs skatiens padara klibu, tizlu un kleinu… Tā nu nekādi iesniegumi uzrakstīti netika, dāmas saņēma brīdinājumu un tika atlaistas uz mājām. Nu bet vakarā vēl šis… Starp citu, esmu pārliecināts, ka Zane savu slepeno piestāj-vietu atradusi tieši pie Zelmas tantes. Viņas abas taču ir kā cimdu pāris - mūžam īgnas, neapmierinātas un skaudīgas…

- Ģenerālis teica to pašu - abas nav dabūjušas kāroto.

- Tieši tā arī ir. Taču ja Zanes nav tur un ja viņas nav šeit, tad kur viņa ir? Kaut kur cilvēkam ziemas laikā ir jānakšņo!

- Dosies viņu pameklēt un apgādāt ar siltu sedziņu?

- Nē, taču! Gribu tikai teikt, lai esi divkārt uzmanīga. Ņem Grāfu augšā, lai Rūsa paliek pie manis. Viņai pret Zanes smaržu nav nekādu siltu jūtu un atmiņu, viņai tā ir sveša. Ja līdīs šurp, būs zobi dibenā. Starp citu, Līzbet, mēs ar vīriem rīt agri braucam uz Jērcumiem pastaigāt pa mežu un pārbaudīt to viesnīcu.

* * *

Piektdienas rīts, 19. janvāris Mežāji, Pūču Māja

Annu Elizabeti agrā rītausmā pamodināja dobja rūkšana pagalmā. Ieskatījusies pulkstenī -pusseptiņi! -, viņa piegāja pie balkona durvīm un, tās neatvērusi, pavērās lejup.

Viktors ar Zorro un Kārlis ar Rūsu iekāpa kinologa sarkanajā fordā, turklāt ar Kārli pie stūres.

Aha, samocījis tomēr to ievainojumu!

Egona baltajā busiņā ietilpinājās gan pats ekspertu šefs, gan Miks (baigais, neuznāca pat buču iedot!) un ģenerālis Bass, gan… Boze?

Paga, paga, ko tad tas nozīmē - kur lielais šefs licis savu biezo audi? Un kas tie par tumšiem bezlogu busiņiem tur, aiz kokiem, gandrīz pie tilta?

Nez kāpēc Anna Elizabete atcerējās baigo ziemu pirms diviem gadiem un nogalētā Ziemassvētku vecīša lietu: ari tad, pirms noslēguma operācijas - vainīgo aizturēšanas -, Pūču salas stāvlaukumā pusi dienas kā lielas, melnas nekustīgas vaboles bija stāvējuši specvienības busiņi, no kuriem neviens neizkāpa, pat neatvēra durvis. Un tad pēkšņi kā iztramdītas visas melnās vaboles reizē dusmīgi iedūcās un ciešā kolonnā aizbrauca.

Šķiet, šobrīd tika plānots kaut kas līdzīgs.

Savādi tikai, ka par pulcēšanās vietu izvēlēts Pūču Mājas, nevis Lielās Mājas pagalms. Lai gan… nekā savāda.

Vai nu tas ir jāredz kādam šeit, vai nav jāredz kādam tur.

Labi, lai vīri dara savas lietas, arī viņai darāmā netrūkst!

Cik produktīvas var būt tādas agras rīta stundas, kad neviens nav jābaro, jāčubina, jāpavada uz darbu, jāved laukā staigāt! Divu stundu laikā Anna bija atbildējusi uz visām iekavētajām vēstulēm, samaksājusi rēķinus, caurskatījusi ziņu lentes (dīvaini, nekā interesanta!) un pat izrediģējusi vienu pasūtījuma rakstu. Sāka gribēties ēst.

Grāfs, Barons un Sirmais jau kuro reizi pārmetoši pabra-dājās pa viņas kājām: sak’, vai tad saimniece beidzot necelsies un nevilks savu rumpi lejā, kur tik kārdinoši smaržo siers, desas un tas jaukais ēdiens, ko ļaudis sauc par ziemas dārzeņu sautējumu ar gaļu?

- Eh, nezvēri, pietiek dīrāt segu, es jau ceļos. Ejam!

Žēl, ka vecmāmiņa Anna Roze vēl guļ, būtu vēl viens brokastu kompanjons, tagad jāiztiek ar klusajiem ķepaiņiem.

Piepildījusi dzīvnieku trauciņus ar vīru gandrīz nokoptā sautējuma skumjajām atliekām, Anna pagatavoja sev lielu krūzi dusmīgas kafijas un ērti iekārtojās virtuves dīvāna stūrītī. Ko nu?

Lieki vazāties pa āru viņām ar baronesi bija stingri noliegts. Grāfu Kārlis klusītēm bija izvedis izskrieties jau sešos, domādams, ka viņa aizmigusi.

Ne nu bija, nekā, tikai negribējās vērt vaļā acis un runāt.

Jāpiezvana vecākiem! Jāapvaicājas, kā klājas, vai nav ierakstījuši meitu melnajā sarakstā un vai vēl gaida ciemos. Gandrīz deviņi no rīta, nu jau var. Nē, mums taču laika zonu starpība - vēl nevar!

Jāsazinās ar komisāru Kraftigu. Jāpainteresējas, cik nopietns bija viņa darba piedāvājums. Ja viņa izlems aizbraukt, iztika kaut kā būs jāpelna.

Mikam tas nepatiks, ai, kā nepatiks! Taču neko darīt.

Ja tuvākajās dienās pašos pamatos kas nemainīsies, Anna vairs nespēs te palikt - apziņa, ka viņai tik mīļo mežājnieku vidū ir nelabvēļi, neviesa optimismu.

Labi, varbūt viņa neaizbrauks pavisam, varbūt kādreiz atgriezīsies - kad būs kļuvusi tik turīga, lai varētu dzīvot pati par sevi, neatkarīgi no pasūtītāju finansiālās labvēlības. Un nespodrinot spalvas stulbiem ierēdņiem, kuri paši nemāk bez kļūdām divus teikumus uzrakstīt, taču jūtas lieli un vareni valsts un cilvēku likteņu lēmēji.

Nē, viņai pietiek! Pietiek laikā neapmaksāto rēķinu un augstprātīgās attieksmes: kā, vai tad mēs nepārskaitījām; ak, nu tāda maza summiņa, varbūt būs paslīdējusi garām.

Pietiek zemošanās, kad katrs uz pusslodzi pieņemtais praktikants telefona vada otrā galā var izturēties kā Ķīnas ķeizars, vienpersoniski izlemdams, vai viņa lielajam priekšniekam ir vai nav vajadzīgi Annas Elizabetes Bergas svētku un komunikācijas aģentūras pakalpojumi.

Pietiek šīs aprobežotās uzpūtības un divkosības, kad, aizbraucot pie klienta vienai, sarunas risinās vēsos toņos, bet, ierodoties kopā ar zināmu skatuves mākslinieku, vakarējie zīmuļi pēkšņi pārvēršas labākajos draugos…

Tā, un ko tad mums šodien piedāvā dārgie tīmekļa zirneklīši, kādas ziņas savākuši un atnesuši?

Drošībnieki aizvēruši veselu kaudzi feiku FB lapu un profilu? Labi.

Nozagts milzīgs apjoms privāto datu no soctīkliem, un šī informācija kļuvusi publiski pieejama? Stulbi. Taču kaut kas tāds jau bija prognozējams.

Parādījies jauns online medijs Veritas. O, nu beidzot kāds saņēmies pateikt, parādīt un uzrakstīt visu patiesību? Proootams, gaidi ar maisu!

Jau šķirkļi vien ko vērti:

Ikdienas padomi

Nedēļas nogales kursi

Astroprognoze

Individuālās nodarbības

Parunā ar raganu

Un biezā mainīgu krāsu rāmī:

“Mēs pārveidosim jūsu domāšanu, palīdzēsim nodzēst sliktās atmiņas un ieprogrammēsim jūs panākumiem!”

Ko tad tas nozīmē? Kārtējā garīgās apziņas paplašināšanas skola? Otrais okultisma priesteru atnākšanas vilnis -deviņdesmito atgriešanās?

Toreiz programmēja “uz laimi”, “uz mīlestību”, “pret dzeršanu”, “pret skauģiem”, “pret biznesa konkurentiem”.

Nu viss kļuvis sarežģītāks un izsmalcinātāks - šodien ir normāli, ja uz jautājumu par nodarbošanos atbild: “Esmu veselīga dzīvesveida guru”, “Gids uz viņpasauli”, “Nāves eņģelis”, “Atmiņu sanitārs” - vai vēl kaut ko tikpat vājprātīgu, taču viennozīmīgi labskanīgu, kas palīdz nomedīt lētticīgos, izmisušos un vientuļos.

Un kurš gan negrib būt laimīgs?

Laaabi, un ko tad ļaudis vaicā Veritas Witch?

Jēpis: Vai tu esi īsta?

Veritas Witch: Tikpat, cik tu.

Jēpis: Vai tu neesi pārkāpusi aizliegumu nedarīt ļaunu, izmantojot savu spēku?

Veritas Witch: Pat ja esmu, ne tu būsi mans soģis.

Jēpis: Vai tu izmanto adatas, hipnozi un psihotropās vielas?

Veritas Witch: Nekad. Es strādāju ar kārtīm, kristāla bumbu un rūnām.

Jēpis: Kas tu esi, un kas tev dod spēku?

Veritas Witch: Ursus, silvum, veritas.

Dritvaikociņ, ta ir Ursula! Madame Fossa ir dzīva!

28. nodaļa. Tas arī viss…

Piektdiena, 19. janvāris Jērcumi, meža viesnīca

- Nu tātad, ja mīklainā īsziņa sūtīta no šīs apkaimes, vienīgā reālā vieta ir viesnīca, - Miks ar Kārli, galvas kopā sabāzuši, pār Egona plecu lūrēja armijas kartē.

- Mobilo torņu tuvumā nav. Te visiem operatoriem vāja zona, turklāt tā nebija telefonziņa, bet sīkziņa no tīmekļa telefonservisa.

- Un ko šī atklāsme mums dod? - Kaķītis noņurdēja.

- To, ka jāmeklē vieta ar ātru un stabilu internētu. Ja kāds, vienalga, kurš, sūta palīgā saucienu, diez vai viņš var droši dzīvoties pie kompja, tāpēc ātrumam un stabilitātei ir izšķiroša nozīme.

- Mazais runā prātīgi, - ierunājās melnā tērpts stāvs, kurš bija ielocījies busiņa kaktā starp divām mobilās laboratorijas kastēm. - Uz jumta stāv spēcīga apraides tehnika, nav ārēju elektrības pievadu, tātad kaut kur ir jaudīgs autonomais ģenerators. Šobrīd pagalmā ir divi auto ar mūs interesējošajiem numuriem MG 004 un MG 006 un viens pavecs, melns piektais bembis.

- Tie paši vien būs. Ko vēl jūsējie ziņo? Vai redzams, kas notiek iekšā?

- Pagaidām ne. Mēs pie tā strādājam. Kur jūsu suņuvīrs?

- Aizgāja pastaigāties. Ar abiem suņiem. Nu jau drīz jābūt atpakaļ…

Klusi iepīkstējās Kārļa viedtālrunis.

Divas ziņas no Annas.

Pirmā bija ekrānuzņēmums no Veritas Raganas sarunām ar piebildi: tā ir viņa! Tai sekoja garāks teksts ar nosaukumu “Gūstekņa dienasgrāmata”. Kārlis jau gribēja atlikt lasīšanu uz vēlāku, taču kaut kas iekņudējās: Raganas sarunu forumā bija Jēpis, bet dienasgrāmatas autors - Apple-boy.

Un Boze taču bija brīdinājis, lai pievērš uzmanību savādiem niķiem!

Apple-Boy Diary

Kā es meklēju sevi…

Pirmā nakts. Atbraucām tumsā. Pa ceļam mūs sacienāja ar karstvīnu. Visi jutāmies miegaini. Viesnīcas pārvaldnieks - jauns čalis -sagaidīja laipni, parādīja, kur kas atrodas, iedeva elektroniskās atslēgas un novēlēja labunakti. Rīt agri ieradīšoties mūsu priekšnieks, būšot drošības instruktāža, un sāksim strādāt. Aizgulēties nedrīkst. Baseins, brokastis, darbs. Režīms kā armijā. Super! Kā es gribu rakstīt! Beidzot - to, ko gribu, nevis ko man kāds liek!

Pirmā diena - rīts. Te ir skaisti. Aiz loga viss balts, biezi piesnidzis mežs, atgādina bērnu dienu pasakas. Darba telpas graujošas. Atklātā plānojuma ziņu zāle, divdesmit rakstošie. Atbildīgajam redaktoram neliels stikla būrītis. Šodien tur sēdēšu es. Pirms darba uzsākšanas mums bija tikšanās ar diviem iedvesmotājiem - viņi abi bija fantastiski!

Diena. Rakstu, rediģēju un domāju - tas taču bija mans pasniedzējs! Tikai tagad atpazinu.

Būs bagāts. Bet tā dāma noteikti ir aktrise no kāda TV šova - septiņi apmetņi un acis kā rentgena aparāts: iztausta līdz pēdējai vīlītei, pārbauda - derēs vai ne. Laikam derēju. Ko viņa varēja ņemties - plivināja rokas, skaitīja kaut kādus vārdus un vicinājās ar spīdeklīšiem. Beigās mums visiem bija jāsaka: “Mēs varam!”

Brīvā stunda. Ejot no pusdienām, pajautāju viesnīcas menedžerim: “Vai mūsu lektors nestrādā par pasniedzēju?” Viņš noblenza uz mani kaulainu aci, nošņāca: “Gribi naudu, dari savu darbu un neko nejautā.” Fui, cik rupji.

Vakariņas. Ejot uz ēdnīcu, satiku Raganu. Viņa ieskatījās man acīs un teica: “Tu te neesi no brīvas gribas, palīdzi man izkļūt un glābies arī pats, kamēr neesi iesūkts.” Ko viņa ar to domāja, nesaprotu.

Nakts dežūra. Visi guļ, tikai mēs ar Rudo cīnāmies ar komentāriem. Ir gan tie ļaudis muļķi - domā, ka komentārus ziņu portālos kāds lasa un ņem galvā. Nu, lasa. Mēs. Bet galvā ņem viņi, tāpēc ka mēs mākam tāāā uzrakstīt!

Otrā diena - brokastis. Nodevu maiņu, tagad uz baseinu, paēst un gulēt. Baigais nogurums.

Pusdienas. Rudais piesēžas pie mana galda, grib papļāpāt. Jautā, kurš mani gaida tur, ārā. Ko darīšu, kad tikšu laukā? Dīvaini runā, it kā te būtu cietums. Arī acis viņam dīvainas - tikpat glāžainas kā Raganai. Un viņam ir dredi. Ko viņi abi apēduši?

Brīvā stunda. Baisi nāk miegs. Šāds darbs izsūc. Taču guļu labāk nekā jebkad. Daudz labāk nekā mājās. Un galva arī strādā labāk.

Vakariņas. Rudais atkal grib pļāpāt. Par šo un to. Prom ejot, pačukst: “Mēs no šejienes laukā netiksim nekad.” Un aiziet. Kādas muļķības! Rit no rīta beigsies mana maiņa, braukšu mājās pie mammas un kaķiem.

Nakts dežūra. Dīvaina tā pasaule. Kāds nomirst, bet citi lēkā pa viņa kauliem un ļauni priecājas vai izdomā paši savas notikušā versijas. Cik tālu var sniegties ļaužu murgi?

Trešā diena - brokastis. Šefs pienāca pie mana galdiņa un atvainojās: vakar vakarā neesot atbraukusi otrā maiņa, vai es varot uzkavēties? Par to tikšot samaksāts dubultā. Protams, varu, kāpēc ne? Ejot uz zāli, atkal satiku Raganu. Un atkal viņa brīdināja: “Mūc!” Kāpēc?

Diena. Maiņas joprojām nav. Pazudis Rudais. Brīvstundā iešu pameklēt.

Pusdienas. Zupa garšo savādi. Neēdu. Otrajā sēnes. Arī neēdu. Labāk pagulēšu diendusu…

(To be continued…)

- Puiši, jums tas jāredz! - Kārlis iesaucās un parādīja pārējiem sūtījumu.

Ģenerālis Boze paņēma viedtālruni, pa diagonāli pārskrēja rakstam un ielīda kaktā pie melnā vīra. Miks, Egons un Kārlis pārsteigti saskatījās.

Ko tad tas nozīmēja?!

Izskatījās, ka lielajam šefam ir savi noslēpumi…

Pie busiņa durvīm piegrabināja. Viktors ar Rūsu. Abi galīgi aizelsušies.

- Kas noticis? Kur Zorro? Esi ievainots? - Egons steigšus ievilka draugu iekšā.

- Nelāgs atradums. Zorro sargā. Nē, - kinologs, nervozi drebēdams, pastiepās pēc termosa. - Veči, trīs kilometrus no viesnīcas mēs ar suņiem sasaluša purva malā atradām puskailu sastingušu čali šīs viesnīcas pidžamā…

- Kāds tas puisis izskatās? - Boze asi pajautāja.

- Sīciņš, smalciņš, rudiem matiem, ļoti bāls - kā jau nosalis cilvēciņš.

- Eh, te nu bija mierīgā novērošana! - Dambergs nopu-kojās. - Tur ir iespējams piebraukt?

- Manuprāt, jā. Netālu bija stiga…

- OK, puiši, es pārvācos uz melno bušu pie Basa. Brauciet un ziņojiet, kas un kā! - Boze izrīkoja.

- Man šķiet, boss zina vairāk nekā saka, - Viktors, priekšējā sēdeklī iespiests starp Miku un Egoņu, rādīja ceļu un vienlaikus centās pasargāt ievainoto plecu no satricinājumiem. - Stop! Te pa labi un iekšā! Klāt esam. Re, kur viršu cerā mans uzticamais sargs!

Melnais vilks, ieraudzījis pazīstamu auto, priecīgi paviļāja asti, taču posteni nepameta. Tikai saņēmis komandu: brīvs! -, pieskrēja apsveicināties.

- Nu, pie darba! - Egons izrīkoja. - Kārli, foto un video, jūs ar abiem suņiem vēlreiz pārmeklējiet apkaimi, cik tālu varat. Varbūt kas noderīgs. Bet es… iepazīšos ar personāžu.

“Personāžs” tiešām bija īstais vārds. Sastingušā gulētāja garie mati bija burkānu rudā tonī, saviņķelēti resnos dre-dos, kas galīgi nepiestāvēja viņa kalsnajai sejai un nīkulīgajam vāji attīstītajam ķermenim. Čalim varēja būt divdesmit, divdesmit divi gadi, ne vairāk. Uz labās rokas dilba uztetovēta marihuānas lapa, uz kreisā pleca - stilizēta Dieva acs. Pidžamas bikšu kabatā - sērkociņu kastīte ar viesnīcas “Ģimenes hotelis” etiķeti.

- Nu beidzot būs vairāk nekā nopietns iemesls ieiet viesmīlīgajās telpās, no kurām mūs pirms dažām dienām izraidīja, - Miks nosmīnēja.

Viņi ar Viktoru bija atgriezušies no apgaitas, neko daudz neatraduši. Bet varbūt saņurcītai, pēc ceptiem ķiplokiem smaržojošai salvetei ir nozīme?

- Egu, vai tev ir kādas domas par iespējamo nāves laiku?

- Mirklīti uzgaidiet, pamēģināšu uztaisīt vienu analīzi, -Egons atņurdēja, ņemdamies gar savu “personāžu”. Mērīja, taustīja, spaidīja, bakstīja, galu galā iedūra ar paresnu injekcijas adatu. Ilgi ņēmās gar pārnēsājamo elektronu mikroskopu un portatīvo datoru.

- Tas čalis ir saindēts. Precīzāk, aizmidzināts. Eitanazēts kā tāds lopiņš. Asinīs ļoti liela deva psihotropo līdzekļu un sedatīvu. Viņš bijis vēl dzīvs, bet jau bezsamaņā, kad atvests uz mežu un pamests nosalšanai. Tas varētu būt noticis vakar vakarā, laikā starp desmitiem un pusnakti. Sīkāk zināšu pēc sekcijas. Rīgā, savā laboratorijā. Kaķīt, vai tev ar to pietiek?

- Pilnībā. Puiši, braucam atpakaļ uz viesnīcu - laiks arī mums atpūsties ar ērtībām. Es zvanu abiem B., lai nodrošina perimetru. Ka tik neizlido kāds putniņš vai neizmūk kāds grauzējs!

- Tev tā patīk žurķi? - Dambergs ļaunīgi paķircinājās.

- Dikti. Būrītī vai kaķa nagos, - Miks nosmaidīja. - Mūs viens gaida.

- Tad būsim džentlmeņi un nekavēsimies.

- Nē, jūs nevarat dabūt numuriņus, mums viss ir pilns: viesojas vieglatlētu grupa no Lietuvas, trenējas un atpūšas. Viņiem dzelžains režīms, nedrīkst traucēt! - viesnīcas

“Ģimenes hotelis” pārvaldnieks Mārtiņš Ploķis centās izskatīties nopietns un cienījams, lai gan abu negaidīto pēcpusdienas viesu būdīgais augums un melnā ādas jaka viņam čukstēja priekšā: laidies, būs nepatikšanas!

- Nemuldi, fraijerīt, pagalmā divarpus mašīnas, un tu saki - viss pilns! Kur tad tev ir tie sportisti - atvilktnē? Tūlīt piezvanīšu, kur vajag, lai atbrauc un parāda tev, kā jāvada viesnīca. Bet tikmēr fiksi divus luksus, vakariņas un meitenes! Jums taču te rakstīts “Ģimenes hotelis”, vai ne? - viens būdīgais atspiedās ar elkoņiem uz reģistratūras letes un sāka izklaidīgi plūkāt mākslīgās palmas lapu, kamēr otrs nesteidzīgā solī klīda pa halli.

- Es… mēģināšu jums palīdzēt, - administrators pieglaimīgi solīja, lēni virzīdamies uz atvērto dienesta durvju pusi.

Ja izdotos tās aizcirst, viņš uz brīdi būtu glābts. Varbūt paspētu aizbēgt?

- Ucī, pucī, mīļo mazulīt, kur tad nu? Atslēgas no numuriņiem, žigli!!!

- Es… jau gāju pakaļ, - Ploķis stostījās. - Mums visas elektroniskās kartes glabājas seifā administratora kabinetā. Te nav droši.

- Protams, protams, te jau ļautiņi to vien dara, kā skraida iekšā, ārā un zog no letes svešas elektroniskās atslēgas. Re, kur vēl viens zaglis nāk!

Pārbiedētais viesnīcas administrators Mārtiņš Ploķis paraudzījās ieejas virzienā un sastinga. Tur stāvēja viņa bijušais krimšefs Miks Kaķītis un viņa vīri - kinologs Viktors, ekspertu šefs Dambergs, abi Mika operi Ritvars un Juris, fotogrāfs Kārlis, bet aiz muguras abi ģenerāļi!

Viss, ar mani ir cauri…

- Redzu, ka priecājies mūs redzēt, pusstudent. Taču nāksies tevi apbēdināt - mēs galīgi ne. Tu apvainoji mūsu draugus, atteici viņiem naktsmītni, un, it kā ar to nepietiktu, tepat netālu mežā mēs atradām jauna vīrieša līķi, -Miks Kaķītis ledainā mierā iesāka. - Faktiski tāpēc arī ieradāmies. Pēc paskaidrojuma.

- Šef, bet k-kāds man ar to sakars? E-es tikai daru savu darbu, - vēl pirms brīža tik lecīgais Mārtiņš Ploķis bija pārvērties želejā.

Kaut jel atnāktu kāds no apsardzes!

Roka nemanāmi stiepās uz trauksmes pogas pusi.

Un tad viņš ieraudzīja acis. Četras. Un zobus. Daudz.

Melns vilks un rūss stafs. Palīgā!

- Es tavā vietā to nedarītu, Mārtiņ. Un kustētos lēnām. Viņi jokus nesaprot, - Viktors pabrīdināja.

- K-ko jūs gribat?

- Pirmkārt, lai tu iznāc laukā, svaigā gaisā apskatīt mūsu atrasto mirušo puisi un pasaki, kā viņu sauc. Un pat nesāc sacerēt pekstiņus, mēs zinām, ka viņš bija šeit apmeties. Otrkārt, tā kā šī ir slepkavības izmeklēšana, mūsu darbinieki pārmeklēs visu no pagraba līdz bēniņiem.

- Slepkavība? Izmeklēšana? Man steidzami jāpiezvana bosam! Nedomāju, ka viņš priecāsies par jūsu iebrukumu.

- Žurciņ, Strauberga kungs nepriecāsies arī par tavu saimniekošanas manieri: tieši tavas maiņas laikā tas nabaga pusplikais mežā atdeva Dievam dvēseli.

Kārlim, no malas vērojot šo aizraujošo dialogu un straujo emociju maiņu Mārtiņa Ploķa sejā, beidzot bija skaidrs, no kurienes radusies viņa palama Žurka.

Jau no dabas nepievilcīgie vaibsti, nekontrolējamo baiļu un dusmu iespaidā izmainījās līdz nepazīšanai: Ploķa acis samiedzās, zobi atņirdzās, bet no spazmu aizžņaugtās rīkles nāca tikai vārgi pīkstieni…

- Kas te notiek? - lejup pa centrālajām kāpnēm cienīgi kāpa jauns, nedaudz aptūcis vīrietis tumši zilā uzvalkā. Viņa apaļīgā, paplūdusī seja ar brillēm smalka metāla rāmjos un pusgariem matiem atgādināja kaut ko ļoti redzētu, bet augstprātīgā viegli svepstošā balss acumirklī izraisīja antipātijas. - Kas jūs tādi esat un ko te meklējat?

- Pulkvežleitnants Miks Kaķītis, - Miks pieklājīgi parādīja savu dienesta apliecību. - Ir notikusi slepkavība. Bojā gājušais ir šīs viesnīcas iemītnieks. Un kas jūs, lūdzu, būtu?

- Es… te dzīvoju. Esiet tik laipni un palaidiet mani garām!

- Lūdzu, uzrādiet personu identificējošu dokumentu.

- Netaisos! Es nestaipu līdzi pas-si, ejot pus-sdienās! -apaļīgais atcirta.

- Tad nāksies doties atpakaļ uz numuriņu un to atrast, -Kaķītis rāmā mierā turpināja. - Citādi nāksies jūs aizturēt par nepakļaušanos policijas darbiniekiem dienesta pienākumu izpildes laikā.

- Mana pase nu galīgi nav jūsu darīšana! Ejiet, no kurienes ieradušies! Tā ir klaja policijas patvaļa! - uzvalkotais rupji atcirta un izvilka no kabatas mobilo telefonu. - Es zvanu savam advokātam.

Krakš!

Telefons izlidoja no viņa rokas un sašķīda pret halles grīdu. Blakus beigtajai saziņas iekārtai, līksmi elsodama, aptupās Rūsa.

- Nav smuki lamāties, dēliņ! - ģenerālis Bass iznāca no krēslainā stūra, kur bija rāmi stāvējis aiz Ritvara un Jura platajām mugurām. - Redzu, ka esi mani pazinis… Pirms desmit gadiem, es tev, Raiti Ērgli, apsolīju - mēs satiksimies, un tad vairs nelīdzēs tas, ka tavi sencīši ir augstu vērtēti un dārgi apmaksāti augstskolu mācībspēki.

Tu savos knapajos trīsdesmit esi kļuvis par politisko prostitūtu, nomainot piecas partijas un, ja nemaldos, astoņas nevalstiskās organizācijas. Apbrīnojama pilsoniskā un politiskā aktivitāte! Bet nu ir cauri! Troļļu fabrikas mūsu valstī nav atļautas, tāpat kā cilvēku paverdzināšana, sazāļojot un ietekmējot viņu psihi ar vecās labās hipnozes vai progresīvo NLP metožu palīdzību. Nemaz nerunājot par plānotu slepkavību, jo kāds pēkšņi kļuvis pārāk runīgs.

- Jūs kaut ko jaucat! Es te vienkārši atpūšos, - Ērglis tēloja sašutumu, taču gaļīgās lūpas bailēs raustījās.

- Tad jau tu, Ērgli, esi tās lietuviešu vieglatlētu grupas treneris? Nu tās, kas te trenējas un atpūšas, - Miks paironizēja. - Tā vismaz teica tavs kolēģis Žurka, un man nav pamata viņam neticēt. Tad, lūdzu, aizved mūs pie savas komandas! Visu mūžu esmu sapņojis paskatīties, kā trenējas profesionāli sportisti un ko viņiem māca viņu treneri.

- Baidos, Kaķīt, ka šis treneris pēc simts metriem dabūtu sirdstrieku, jo otras tik tizlas radības kā Raitis Ērglis mūsu kursā nebija. Vienīgais, ko viņš spēja, - braukt ar muti, luncināt mēli un pīt intrigas. Un bojāt pārējiem dzīvi, - Mazais Kārlis pienāca pie Rūsas un pabužināja tās pakausi.

- Raivīt, tev sirsnīgas sveikas no Lienes, tās pašas Lienītes, kurai tu pirms desmit gadiem samaitāji dzīvi un kura visu šo laiku dzīvoja ārzemēs. Nu viņa varēs braukt mājās.

- Ā, Ideālists! Un kopā ar mentiem, kā gan citādi! - Ērglis nicīgi iesmējās. - Kur gan citur tev būt, tu jau toreiz biji tik pareizs, ka vemt gribējās. Tikai jūs, pamuļķi, neko nepanāksiet, jūsu vilciens ir aizgājis! Tagad ideālu vietā strādā nauda un sakari. Politiku sen vairs netaisa pastalās un dziedot sērīgas dziesmiņas par taisnību bleķa zārkā. Politiku taisa konferencēs, preses brokastīs un valdības samītos, bet tur ļaudis ierodas, ģērbušies solīdos uzvalkos, kādi jums, plikadīdas, pat sapņos nav rādījušies!

- “Mazāk patosa, kungi, zem jūsu krāšņajām pāva spalvām ir tā pati plikā, krunkainā vistas pakaļa!” - ģenerālis Kārlis Bass ironiski nosmīnēja.

- Ko-a? - Ērglis neizpratnē aprāvās.

- Nevis “ko-a”, bet “kā, lūdzu”, kundziņ, - Mazais Kārlis iesmējās. - Re nu, kāds pāķis biji, tāds joprojām esi palicis. Šie vārdi pieder vienai no pagājušā gadsimta slavenākajām krievu aktrisēm - Fainai Raņevskai. Tev kā izteiktam Austrumzemes kultūras cienītājam jau nu vajadzēja to zināt.

- Ej dirst, pamuļķi!!!

- Fui, cik rupji, Ērgļa kungs, - ģenerālis nosodoši pašūpoja galvu. - Jums kā stratēģiskajam komunikāciju konsultantam vajadzētu zināt, ka rupjas atbildes neveicina saprašanos. Bet jūsu gadījumā tā ir ārkārtīgi svarīga. Tieši no mūsu iejūtības un labvēlības būs atkarīga jūsu turpmākās uzturēšanās vietas drošība. Iespējams, neesat dzirdējis pēdējos jaunumus: viens no jūsu labākajiem draugiem - Andris Vējiņš bija iemaldījies mūsu privātajā teritorijā. Protams, pavisam nejauši. Un ne tikai iemaldījies, bet prāta aptumsumā mēģināja nošaut divus policijas darbiniekus un divas privātpersonas. Tagad viņam ir lauzta roka ar daudzām zobu pēdām, viņš atrodas… tur, kur atrodas, un sniedz liecību. Droši vien jums kā izcili spožu tekstu meistaram nav jāskaidro, ko viņš raksta… un jums kā ar fantāziju apveltītai radošai būtnei ir nojausma, kas drīzumā varētu notikt ar minētajām personām, kuras izgāzušas tik vērienīgu projektu. Parasti tādus norok savējie: deviņi grami svina, cementa zābaciņi vai pastaiga pa Ķemeru purva laipām līdz lielajam akacim. Es jums, Ērgļa kungs, varētu pastāstīt daudz interesanta par to, kā atbrauc četri, aizbrauc trīs, bet laipas galā paliek zābaku pāris. Kā atgādinājums. Jūsu lielākā problēma ir tā, ka savā augstprātībā neapzināties, ka esat tikai prasti sešinieki, kas bieži pat nenojauš, kam viņi strādā.

- Tādēļ man nekad nav patikuši krekliņi ne ar firmu nosaukumiem, ne ar partiju saukļiem, jūtos citu vilku apčurāts. Laikam manī ir par daudz pirmatnīgā tēviņa - atzīstu tikai savu smaku, - Mazais Kārlis velnišķīgi pasmīnēja.

- Ko jūs īsti no manis gribat? - Raitis Ērglis nicīgi uzrunāja Miku Kaķīti.

- Es? Neko. Tavu neatkārtojamo personu esam noskaidrojuši, laiks paciemoties mūsmājā, Čiekurkalnā.

- Kopš kura laika mēs būtu uz tu? Es ar mentiem nebiedrojos, - Ērglis nicīgi nosprauslojās.

- Uzrunu jūs, putniņ raibais, tu zaudēji reizē ar cieņu, kad trijatā - tu, Žurka un trešais, visticamāk, Čūska - aizvedāt sazāļoto čali uz mežu un pametāt nosalšanai. Dienesta suns jūs abus atpazina pēc smakas, un varu derēt - gan uz līķa, gan Žurkas auto mēs atradīsim pietiekami daudz pirkstu nospiedumu. Redzi, putniņ, braucot kādu zūmēt, rīt ķiploku grauzdiņus nav tas prātīgākais. Cieš gan viduklis, gan vaigi, gan juridiskais statuss. Un nu tu esi apcietināts. Un tu, Žurciņ, arī. Viss pārējais ir tikai laika jautājums.

- Stulbais grauzēj, tu tiešām nespēji pievaldīt žaunas? -Ērglis pēkšņi negantā naidā metās virsū atpūtas krēslā padevīgi sēdošajam Žurkām un, visticamāk, būtu viņu arī nobeidzis, ja ne Ritvara un Jura saskanīgā rīcība.

- Puiši, vediet uz arestantu vāģi. Braucam, mūsu misija beigusies. Pārējo paveiks specvienība… - Kaķītis noteica.

- Un Madame Fossa?. Nemeklēsim? - Kārlis iesaucās.

- Vajag? Gan pati atradīsies. Puiši tūliņ iztramdīs šo skudru pūzni, glīti sapakos visus busiņos, aizvedīs pēc piederības un nopratinās. Troļļi nav mūsu kompetence. Mums ir kārtējais “ledus cilvēks” un divi, nē, nu jau trīs aizdomās turamie. Ar viņiem arī strādāsim. Re, kur melnie vīri ved Čūsku. Klau, viņš patiešām pēc tāda izskatās - riktīgs Moriartijs no krievu filmas!

- Varbūt pirms aizbraukšanas vēlaties ekskursiju ar pavadoni? - aiz muguras atskanēja zema čerkstoša balss.

Zibenīgi apsviedies, Miks Kaķītis sastinga.

Valdis Āmurs un Māris Miķelsons - viņa riteņotais dato-ranalītiķis un jaunais cēpīšu čalis - abi, dzīvi un veseli!

- Puiši, jūs esat paveikuši neticamu darbu! - pie abiem konspiratoriem strauji piegāja specvienības komandieris un pastiepa roku. - Paldies! Ja ne jūsu savāktā pierādījumu kaudze un liecības, mēs viņus vēl ilgi ganītu. Paldies, Gunti, ka aizdevi savējos, un paldies, Kaķīt, ka ļāvi tam notikt. Bet nu, vai gribat redzēt troļļu fabriku no iekšpuses?

- Kaķīt, tu taču nedusmojies? - Egona busiņa omulīgajā šaurībā kratoties mājup, ģenerālis Guntis Boze pastiepa Mikam blašķīti. - Sasildies. Napoleons.

- Paldies, nav iekāriena, - uzrunātais atteicās un, atspiedies pret Egona laboratorijas kasti, aizvēra acis.

Kā viņš tagad saprata Annu Elizabeti!

Tad tā viņa bija jutusies, būdama atstumta malā un zinot tikai daļēju patiesību…

- Pulkvežleitnant Kaķīti, tā bija slepena operācija, ko īstenoja trīs struktūras. Mums vajadzēja, lai tu ar savējiem strādātu parastajā režīmā, citādi viss varēja izjukt. Bet nu viņi mums ir te, - Boze izstiepa sev priekšā draudīgi sažņaugtu dūri. - Tas arī viss.

- Tad labi, - Miks nomurmināja. Un izlikās, ka iemieg.

Velns, šo viņš man ilgi nepiedos, Boze nopūtās. Miks bija spiests šaubīties un vilties draugā… Ko tādu neaizmirst.

29. nodaļa. Viņa taču ir traka!

Piektdienas - sestdienas nakts Mežāji, Pūču Māja

Diena bija pagājusi nejēdzīgi, drūmi un vienmuļi.

Brokastu kafija, zvans vecākiem, pētījumi tīmeklī, otrās brokastis kopā ar baronesi Annu Rozi. Diplomātiska neitralitāte attiecībā uz Annas Elizabetes vakarvakara sarunu ar advokātu Blūmu.

Vecmāmiņa izlikās neko nezinām.

Toties pētījumi Valtenbergu lietā bija devuši bēdīgus rezultātus. Kā izskatījās, pēdas aprāvās Rīgas geto un Rumbulā. Vismaz tas, ko varēja uzzināt publiskajās datubāzēm. Tajos sarakstos šāds uzvārds patiešām bija… Pat vairāki.

Bet kāpēc? Valtenbergi taču bija baltvācieši! Vai tiešām šīs ģimenes ceļš beidzies traģiski, nelietīgi un stulbi masu kapā kopā ar tūkstošiem citu?

- Līzbet, man ir sajūta, ka tu kaut ko noklusē, - pievakarē, vieglas, agras vakariņas ēdot, Anna Roze it kā starp citu ieminējās. - Esat sastrīdējušies ar Miku?

- Nē, kāpēc gan? Viss kārtībā, vecmāmiņ, - Anna Elizabete negribīgi zelēja desmaizi.

Grāfs, viņai pie kājām gulēdams, to alkaini hipnotizēja.

Mīļo, mīļo saimniec, ja reiz tev nav ēstgribas, lūdzu, atdod to briesmīgo, negaršīgo pārtiku man, es katrā laikā tevi izglābšu no visām pasaules desmaizēm…

- Dārgā mazmeita, es varbūt esmu veca, taču ne akla vai dumja. Stāsti! Un, lūdzu, padod man sālstrauciņu!

- Vecmāmiņ, nav labi uzturā lietot tik daudz sāls!

- Līzbet! Es gaidu…

- Nav jau ko stāstīt, vecmāmiņ, - Anna nopūtās. - Vienkārši ir kaut kā… nekā… es neredzu nākotni šeit, Mežājos, īpaši ar jauno pagasta galvu. Ne tāpēc, ka Arvis būtu nejēga vai mīkstmiesis bez mugurkaula, nē, viņš dara, apgūs to, ko nezina, un viss notiks. Tikai mūs jau tagad grauž un krimš pašu pagasta ļaudis, par kuriem mēs tā raizējamies…

- Ja pareizi saprotu, tu ar to domā Mazkalniņu saimnieci Zelmu Kaķīti, vai ne? Un tās ķērkas Strautiņieti un Spalviņu? Nu, Līzbet, es tevi turēju par drusku gudrāku! Vai tad tu nezini, ka vislabāk informēti par jebkuru notikumu ir tieši tie, kuru pat nav bijis līdzās? Tā Spalviņa… pie Lācītes cēlās un gūlās, abām bija kopīgas rebes gan pagasta lietās, gan privāti. Pret viņu beidzot uzsākta ministrijas pārbaude par pagājušā rudens notikumiem. Lēni, bet tomēr… Savukārt Strautiņietei trīc ļipa, tāpēc ka Arvis Konrāds jau pagājušovasar par viņu piekopto zemes indēšanu un draudiem apkārtējo māju iedzīvotājiem uzrakstīja gan PVD, gan LADam, gan policijai. Varbūt Strautiņš radis visus noriet necenzētiem lamuvārdiem, varbūt viņš var nobiedēt mūsu mazo Gunāriņu, lai gan stipri šaubos - arī tam puikam ir krampis! -, taču viņš nespēs tikt galā vienlaikus ar visām atbildīgajām institūcijām. Un tai saimei grēku, vai, cik daudz! Tāpēc arī šņāc pa kaktiem, aiz bezspēcības.

- Labi, bet ko darīt ar Zelmu? Viņa taču galīgi apdullusi…

- Līzbetiņ, viņa tāda bijusi kopš mazām dienām! Kārlis, nu, Lielais, izstāstīja. Vecajiem Basiem, Emīlijai un Krišjānim, viņi bija divi - Kārlis vecākais, Zelma jaunākā. Pāris gadu starpība, bet tik dažādi. Cik Kārlis omulīgs, jautrs un ar citiem bērniem draudzīgs, tik viņa savrupa, augstprātīga un nicīga. Pārējie bērni Zelmu apcēla par baseni, šī deva pretī: kad kļūšot par Mazkalniņu mantinieci, tad tik visi redzēšot! Viņai tās mājas bija dikti pieaugušas pie sirds. Bet, redz, dzīvē sanāca tā, ka Emīlija mūža nogalē māju tomēr novēlēja vecākajam dēlam, kurš jau ilgus gadus strādāja Rīgā kriminālizmeklēšanā (starp citu, kopā ar Vili, Zelmas vīru), nevis meitai, kura visu mūžu bija nodzīvojusi te, Mežājos. Gan jau viņai bija zināšana, kāpēc tā. Varbūt tāpēc, ka Zelma kā motorzāģis izzāģēja no mājām gan savus trīs -Guntu, Mārtiņu un Miku -, gan brāļabērnus - Viesturu un Haraldu. Visi, izņemot Miku, kā gāja, tā aizgāja. Neviens nav izradījis vēlmi atgriezties vai atbraukt vasarā. Arī jaunākie basēni Mazkalniņos nav redzēti. Mīļā miera labad pēc mātes aiziešanas mūžībā Kārlis norakstīja mājas māsai - lai viņai tiek. Sev paturēja vienu istabu. Taču arī tā nebija labi. Zelmas zāģēšana pārmetās uz Vili: lai ejot prom no darba, esot brīvvalsts, laiks strādāt paša, nevis kungu labā, pietiek vākt citu sūdus un slaucīt svešas pakaļas (atvaino, Līzbet). Taču vīrs nav padevies. Cik sapratu no Kārļa teiktā, bandīšu ķeršana viņam bijusi kā paradīze zemes virsū, salīdzinot ar atgriešanos Mazkalniņos nedēļas nogalēs. Tāpēc arī pensijā iešanu Vilis vilcis un stiepis, cik varējis, bet, kad beidzot bijis spiests no dienesta atvaļināties, pāris mēnešu laikā izdzisis.

Kārlis māsai nekad nav pārmetis, taču man viņš rūgti noteica: viņa viņu nozāģēja… Un vēl, protams, tās lietas…

- Vecmāmiņ, vai varētu būt tā, ka Zelmas milzu alkas pēc Mazkalniņiem un Vecās Lavīzes mantojuma laika gaitā transformējušās spējā nolādēt, uzlikt ļaunu aci? - Anna domīgi ievaicājās. - Ja tik ļoti vēlas, bet nedabū…

- Nezinu. Visu šo gadu laikā man ar viņu nav bijis vajadzības tikties un runāties. Protams, pagasta ļaudis runā visādi,

ZaķīšMilda un KalniņMarija nekad nevienā pasākumā nav sēdušās viņai blakus, pat ja tādēļ būtu jāpaliek stāvam kājās. Bet tu jau zini, cik patiesības graudu šādās runās - jāizdala vismaz ar simtu. Tā ka, Līzbet, pārstāj kreņķēties!

Labāk pastāsti, kad atgriezīsies Omīte ar savējiem, - jāsāk domāt par lielo kāzu kūku, un Annai Līzei, cik atminos, bija tāda maza, jauka Kaucmindes laiku pavārgrāmatiņa ar Grāfa tortes recepti.

Izdzirdis pieminam savu vārdu, Grāfs ar līksmu Momm-momm-momm! mudīgi piecēlās sēdus, liktenīgā neapēstā sviestmaize nonāca pārāk tuvu pelēkā vilka degunam un pēc mirkļa jau bija kļuvusi par vēsturi.

- Tā, redz, iet tiem, kuri nespēj novērtēt mirkļa burvību. Ej, skrien, meklē, it kā citur būtu labāk, citādāk, bet, kad vienā brīdī attopies, līdzās vairs neviena nav.

- Tu to par desmaizi vai par lielām lietām, vecmāmiņ? -Anna pasmaidīja.

-I tā, i šitā. Cilvēks uz vecumdienām kļūst filozofiskāks un tendēts uz garām pasakām. Klau, uzzvani Dravu ļaudīm, man sirds tāda nemierīga.

Pēc trīskārt divpadsmit pīkstieniem neviens neceļ.

- Vecmāmiņ, mēs ar Grāfu žigli aizbrauksim līdz Dravām - auksts, meža stiga cieta, nekādu problēmu, turp un atpakaļ. Bet tu ieslēdzies un nevienu, izņemot dakteri Konrādu, nelaid iekšā! Varbūt vilku atstāt tev?

- Nevajag. Mani sargās Barons un Sirmais. Bet tu brauc gan, tikai esi prātīga. Ārā jau sāk krēslot. Un zini, ko - labāk ved viņus šurp! Visiem kopā kaut kā omulīgāk. Te sāk kļūt par klusu. Agrāk tomēr bija jautrāk…

Arī vecmāmiņa to ir pamanījusi?

Tūlīt vēl Melderi piesauks!

- …un jūs ar Ģirtu vakaros tik smuki dziedājāt! Labi, ka viņš mainījies un nācis pie prāta. Vēl tikai labu sievu atrast, un būs pie vietas. Neteica, kad atgriezīsies no tās Rīgas? Vai nu visu dienu pa Radiomāju dzīvos?

* * *

Par spīti ilgajai stāvēšanai, Ķirša Kundzes motors pieleca no pirmā apgrieziena. Pamājusi uz lieveņa iznākušajai vecmāmiņai un uzsaukusi: aizslēdz durvis! -, Anna izgrieza auto uz māju ceļa un aiznesās pagasta centra virzienā.

Grāfs cienīgi nepakustoties kā milzīgs, pūkains piemineklis sēdēja priekšējā sēdeklī.

Vajadzētu vēl līdz ar gaismiņu tikt līdz kapu eglēm, lai var atrast stigu, citādi tumsā ies kā pērn Kārlim!

* * *

Piektdienas - sestdienas nakts Mežāji, Dravas

Dravas bija tumšas un klusas. Durvis vaļā, iekšā -neviena. Ne cilvēku, ne suņu! Uz galda - četri mobilie telefoni. No sienas pazudusi Bišu Miķeļa bise.

Siltums un dūmu smārds gaisā vēstīja - kāds šodien kurinājis krāsnis, bet nomīņātais lievenis un pagalms liecināja -te vēl nesen staigājuši un gājuši. Grāfs, izlēcis no mašīnas, nikni rūkdams, aiznesās pāri pagalmam, tad atpakaļ, tad ap māju un atkal atpakaļ. It kā kaut ko censtos atrast.

- Kustās, ko velkas kā pussprāgušas utes?

- Ko tu te dari? Meitēn, beidz jokoties, tev tas labi nebeigsies!

- Kur nu vēl nelabāk? Es jūsu acīs tāpat jau esmu mirusi. Ejam!

- Atlaid vismaz meiteni - viņai taču visa dzīve priekšā.

- Kam priekšā, kam pakaļā. Nu ejam, man vēl daudz darba!

Nu, kur viņi visi palikuši? Varbūt pagrabā? Ikvienai kār-tigai lauku mājai taču ir pagrabs - zem mājas, pagrabkal-niņā vai nostāk, dārza malā, bet ir!

Meklē, sunīt, meklē!

Kas zina, cik ilgi viņi jau ārpus mājas!

Jozdama pakaļ Grāfam, Anna mēģināja sazvanīt Kārli. Izdevās.

- Līzbet, mēs ar Viku esam pusceļā, pēc kādas stundas būsim. Varbūt ātrāk. Tu jau mani neklausīsi, negaidīsi un mierā neliksies, taču esi uzmanīga, labi? Tev ierocis ir?

- N-nav. Vai tad es, šurp braucot, domāju, ka te būs ral-lijs uz izdzīvošanu?

Pipipik. Daudzcietušais mobilais izlaida garu.

Sasodītā baterija! Sen vajadzēja nomainīt…

Vairāk nekā stundas ceturksni skrējuši riņķu riņķiem, atgriezušies sākuma punktā, abi - cilvēks un suns - bija izpumpējušies. Pagraba nebija.

Debesis no zilpelēkām bija pārvērtušās zilganmelnās, sāka piesalt.

Velns, velns, velns, nu kur viņi varētu būt iespundēti, kurp aizvesti? Paši bēguši viņi nebija, tad nebūtu pamestas drēbes un sakaru līdzekļi.

Pamestā būda! Kā viņa ātrāk par to neiedomājās? Protams, Pamestā būda - vecā barona laikā celtais Medību namiņš, kurā Bišu Miķelis un Omīte jaunības dienās Baigā gada sākumā bija slēpušies no sarkanajiem slepkavām. Zane par to zināja. Noteikti atcerējās no Miķeļa stāstījuma…

Nez kāpēc Anna bija pilnīgi pārliecināta, ka vainīga Zane.

Tiksi tu manos nagos, būs skarba runāšana. Bet, ja viņiem kaut kas būs noticis, es tevi uz visu atlikušo dzīvi būrī iebāzīšu un atslēgu aizmetīšu! Pietiek reiz šīs sapratnes un žēlsirdības. Katram ir sava vieta!

* * *

Pamestajā būdā dega gaisma. Maza, vāja sveces liesmiņa.

Cenšoties nekraukšķināt sasalušo sniegu, Anna krūmu aizsegā lavījās tuvāk logam. Grāfs uz vēdera līda viņai līdzās.

- Grāf, meklē! - Anna čukstus pavēlēja un norādīja uz namiņu. Gudrais suns klusi kā čūska aizlocījās. Viņa redzēja to apskrienam nelielo ēku, izošņājam visus stūrus, tad Grāfs uzskrēja uz lievenīša, sāka ar ķepu skrāpēt durvis un skaļi riet, kā saukdams: nāc žigli šurp!

Pazudušie bija iekšā. Pussēdus uz grīdas, ar mugurām piesieti pie masīvā no pusbaļķiem darinātā galda kājām. Aizlīmētām mutēm. Nosaluši.

Trakākais - no viņu kājām tievas aukliņas stiepās līdz šķībkāju soliņam, uz kura apakštasītē dega melna svece. Acīmredzot atnesta līdzi. No tām, kas deg astoņas stundas. Spriežot pēc atlikušās puses, gūstekņi te sēdēja četras stundas. Lejā, uz grīdas - skārda bļoda, pilna ar benzīnu…

Telpā praktiski nebija gaisa…

Šausmu pilnām acīm vērodami Annas rīcību - zibenīgi ar pirkstiem nospiest sveces liesmu, izstiept laukā bļodu, atraut visus logus un durvis, noplēst līmlenti, atraisīt saites -, četri gūstekņi atviegloti uzelpoja tikai tad, kad Anna

bija viņus satinusi turpat būdā atrastās aizvēsturiskās segās, bet Ievu ieģērbusi savā adītajā pončo.

Varētu iekurt uguni, taču labāk ne - gaisā varētu būt benzīna tvaiki, ej nu zini, ka nesanāk pamatīgs blīkšķis!

- Annīt, kā tu mūs atradi? - Omīte, ilgi slaucījusi lūpas kabatlakatiņā, beidzot pajautāja. Viņas balss skanēja vārgi un samocīti.

- “Man kā vēsturniecei, loģika, par laimi, ir stiprā puse!” - Anna nocitēja klasikas pērli no Limuzīna. Aha, visi pasmaidīja! Tad nav tik traki, dzīvotāji būs! - Atcerējos Bišu Miķeļa stāstu par to dienu…

- Jā, padomājies, senais patvērums šodien gandrīz kļuva par nāves lamatām. Un kas būtu domājis, ka Zane… Annīt, tā meitene taču ir galīgi traka! - Bišu Miķelis, vēl joprojām šokā, plūkāja balto bārdu.

- Ieviņ, kā tev? Neesi galīgi pārsalusi? - Anna klusu vaicāja Kārļa līgavai.

Ja Ievas un Kārlēna gaidāmajam mazulim kas notiks, viņa to maitu pati nošaus!

- N-nē, galīgi ne. Man mugurā ir termoveļa un slēpošanas kostīms, biju iecerējusi izmest loku pa mežu, kad ieradās šī… Līzbet, kas ar viņu ir?

- Miķelim taisnība. Viņa zr traka. Profesors Mihailovs rudenī mani brīdināja: ātri progresējoša šizofrēnija, kas var pavērsties suicidālā vai agresīvā virzienā. Šķiet, ir skaidrs, kurā… Viņa ir bīstama, un tieši tāpēc mums jādodas no šejienes prom. Man Dravās ir automašīna. Kārli sazvanīju pa ceļam uz šejieni, nu jau viņiem ar Viktoru vajadzētu būt Mežājos. Pārējie vīri brauc Egona busiņā.

- Nu tad nevelkam garumā, - Bišu Miķelis krekstēdams pieslējās kājās un, izstiepis rokas, piecēla ari Omīti.

Kārļa mamma, nervozi svilpodama, tekalēja pa telpu.

- Kas pazudis?

- Suņi! Viņa taču atdzina mūs šurp ar visiem suņiem -Figaro, Lilo un mazo Rokiju! Bakstīdama ar bisi mugurā. Piesēja pie galda kājām un atstāja nomirt, bet dzīvniekus kaut kur aizstiepa. Un smējās, ak Dievs, kā viņa smējās!

- Augšā… istabiņa, - Omīte nočukstēja. - Krāmu telpa.

Tā, ar Omīti nav labi, Anna piefiksēja, pāri diviem pakāpieniem lēkšojot augšā. Ieva viņai sekoja. Jā, tur bija neliels kambaris, durvis aiztaisītas ar krampi, iekšā pīkst un raud…

Par laimi, visi trīs suņi bija dzīvi. Cieši saspiedušies kamolītī, viņi cits citu bija sildījuši. Un nu, izdzirduši saimnieku balsis, centās tos sasaukt.

- Ņem sīkaļas, bāz zem apmetņa, es paķeršu Rokiju. Un skrienam! - Anna mudināja Ievu. Vēderā skrāpējās kaķi.

Ja vīri vēl nav atgriezušies… Vecmāmiņa mājās viena…

Bet tai dullajai bise… Labi vismaz, ka šobrīd Grāfs bija mierīgs, kas nozīmē: šeit tuvējā apkaimē neviena svešā nav.

- Jūs varēsiet paiet? Miķeli, Omīt? - viņa raizīgi jautāja.

- Ejam tik, nav ko muti virināt! - Bišu Miķelis braši atsaucās un apkampa Omīti. - Ja krievi mūs nenobeidza lēģeros, izdzīvosim arī tagad. Tiksim līdz Dravām, man tur medus šņabis ar propolisu - katram pa piņģerotam, visi būs kā jauni. Tikai, meit, vai varēs tev ko palūgt? Lielo vannu?

- Visu, ko vien vēlēsies, Miķelit!

Anna izvadīja visus pa durvīm un tās aizkrampēja. Tad aiznesa bļodu ar benzīna atliekām labi tālu no ēkas un izlēja piesnigušajā grāvī.

Vismaz te tas nekādu nelaimi nodarīt nevar. Taču kāpēc benzīns? Kur Zane ņēmusi degvielu, kā to atnesusi šurp un ko grasījās darīt? Vai tiešām viņa gribēja nodedzināt Dravas?

Vai arī - un tas bija vēl baismīgāk - nobendēt Miķelīša bites? Cerams, ka viņai tas nav izdevies…

- Ejam, mīļie, nekavējamies. Tikai centieties netrokšņot!

Sasalušais sniegs brīnišķīgi atstaroja blāvo mēnesgaismu, un nepagāja ne pusstunda, kā viņi bija pievārējuši divus kilometrus līdz Dravām.

- Ņemiet visu, kas varētu būt vajadzīgs nākamo divu, trīs dienu, nu labi, nedēļas laikā, un braucam! - Anna izrīkoja, no Ievas telefona pūlēdamās sazvanīt Miku. Ātri izstāstījusi situāciju, noklausījās vispirms virkni neatkārtojamu mongoļu-tatāru buramvārdu, tad drošības instruktāžu, nomurmināja “mhm” un nolika klausuli.

Bija sliktāk, nekā viņi domājuši…

- Kas noticis? - Ieva paraustīja viņu aiz piedurknes.

- Ir stulbi. Egons ar vīriem vēl Rīgā…

Līzbet, mums sarežģījumi ar aizturētajiem, pareizāk, aizturēšanu. Mūsu dārgais partijnieks Straubergs padarījis sev galu paša guļamistabā, laikam taču kāds paspējis noziņot par notikumiem viesnīcā un bandas arestu. Viņš ar meitu bija palikuši pēdējie. Un nu papiņš beigts, bet meita prom.

- Un Kārlēns? - Ievas balsī ieskanējās sataustāmas bažas.

- Viktora fordam pārlūzusi pakaļējā riteņa ass. Rats nost, uz priekšu netiek. Nāk kājām. Šobrīd desmit kilometru attālumā no Pūču krustojuma.

- Sviests! - pieklājīgā feldšerīte caur zobiem norūca.

- Ko darām? Miks iesaka palikt te, bet uz Pūču Māju sūtīt Arvi Konrādu.

- Nekādā gadījumā! - Ieva iesaucās. - Ja viņi satiksies, tajā vietā zāle neaugs trīs gadsimtus. Turklāt… Konrāds no Zanes baidās, bet viņa to baisi ienīst. Toreiz… nu, kad viņu no doktorāta baltās istabas veda prom, Zane nošņāca: es pie tevis atgriezīšos, nodevēj! Līzbet, tu zini par daktera fobiju?

- Par nepatiku pret personām ar… psihes traucējumiem?

- Tu esi korekta līdz nelabumam. Es teiktu, kā ir, par viņa paniskajām bailēm no trakajiem. Redzi, daktera tēvs bija dzērājs un varmāka kā daudzi tālaika vīrieši, bet māte… meklēja glābiņu reliģijā. Kad vīrs, kārtējo reizi pieļurbājies, bruka viņai virsū ar tabureti vai maizes nazi, sieva kā trusene spiedās kaktā un skaļi skaitīja lūgšanas, tā satracinot varmāku vēl vairāk. Galu galā viss beidzās likumsakarīgi: reiz viņa vairs nepiecēlās, - Ieva līdzjūtīgi nopūtās.

- Ak Dievs… Nē, to viņš nestāstīja. Bija stāsts par augstskolu un psiholoģijas praktisko nodarbību nepanesamību…

- Mja. Vienalga stulbi. Līzbet, nedusmo, es viņam tikko jau piezvanīju.

- Skaidrs. Palikšana atceļas. Labi, tad aši dodamies ceļā, tikai vēl nobrīdināšu Annu Rozi.

Vecmāmiņa bija atbildējusi moži.

Jā, viss skaidrs, durvis neatvērt!

Neliela aizķeršanās gadījās Bišu Miķeļa dēļ.

Noteicis: ja reiz man uz nedēļu jāizvācas, gribu pārbaudīt, vai viss kārtībā ar bitītēm! -, viņš gariem soļiem aizjoza tumsā. Uz bišu dravu, kas atradās nelielā laucītē aiz mājas.

Annai mati sacēlās stāvus: ja nu Zane pabijusi arī tur…?

- Viss labi, guļ un dūc miega dziesmiņu. Bet tu padomā -kaut kāds špoks netālu no bitēm pametis benzīna kannu. Pilnu. Līzbet, tu domā…? Ā, tad redz, kāpēc Figaro un mazais Rokijs tā rēja, pirms šī kā no zila gaisa uzradās istabā Omītes adīto strīpu jaku mugurā un manu bisi rokā! Nu bet lai viņa tagad saturas. Ja kāds ir uzdrošinājies pacelt roku pret manām bitītēm…

* * *

Sestdiena, 20. janvāris Mežāji, Pūču Māja

Iebraucot tumsā grimstošā Bergu nama stāvlaukumā, Anna tālākajā stūrī pamanīja blīvu ēnu, no kuras atskanēja kluss svilpiens. Grāfs pakustināja asti. Konrāds!

Izslēgusi Ķirša Kundzes gaismas, viņa pačukstēja pasažieriem: palieciet te, mēs ar Grāfu tūlīt atgriezīsimies!

- Es ar tevi! - Ieva klusi izslīdēja no mašīnas. - Man ir divi NP aerosoli. Ņem! Nav legāli, toties droši.

- Labi, atstāj otru Kārļa mammai. Var noderēt.

- Viņai ir savs. Kā tu domā, kur tad es tos ņēmu?

Oho, nu gan forša ģimenīte: topošā vīrene un vedekla ar nervu paralītiskās gāzes baloniņiem, bet dēls un vīrs - klusais kibernazis. Labi!

- Ejam uz virtuves ieeju, tur vieglāk iekļūt. Lielās ārdurvis nav atslēdzamas, ja otrā pusē priekšā atslēga, bet virtuvei ir šleperniece. Grāf, atved Konrādu!

- Es jau esmu te, - dakteris nočukstēja mašīnas otrā pusē.

- Labi. Miķelīt, aizslēdziet durvis no iekšpuses un, lai kas tur notiktu, palieciet te, drošībā!

- Man ļoti nepatīk tā tumsa, - Anna Elizabete čukstēja, cauri krūmiem lienot tuvāk mājai. - Ja viņa ir mājā, un viņa ir, jo vecmāmiņa runāja tik nejēdzīgi kā nekad agrāk, tad, no tumsas raugoties ārā pa logu, viņa ir labākās pozīcijās.

- Līzbet, darīsim tā: es aizlīdīšu atpakaļ uz savu mašīnu, iedarbināšu motoru, aizbraukšu, atbraukšu un nekavējoties došos pie lielajām durvīm. Zvanīšu, klauvēšu, ja vajadzēs, dziedāšu un visādi pievērsīšu uzmanību, bet jūs tikmēr mēģiniet iekļūt pa virtuves durvīm, - Arvis ierosināja.

- Tu varēsi? - Anna viņā bažīgi pavērās.

Plāns bija labs, bet…

- Nu reiz taču ir jābeidz baidīties no rēgiem, vai ne? -viņš pasmaidīja.

- Ņem. Ja vajag, liec lietā. Skaidrosimies vēlāk.

- Iedevi smieklu gāzīti? - Ieva iesprauslojās.

Sanervozējusies. Eh, Ieviņ, lieliska priekškāzu ballīte!

- Kuš, klausies - jau rūc! Aizbrauca, nē, brauc atpakaļ. Nu tad lienam!

Trīs gludas un viena spalvaina ķirzaka cauri krūmiem aizvijās uz dienvidu terases pusi. Pēc brītiņa Konrāda Ņiva apstājās tieši iepretī Pūču Mājas ieejai, aizcirtās šofera durvis un sāka rībēt simtgadīgais klauvēklis.

- Līzbet, ver vaļā! Mums beidzot jāizrunājas! Līz-bet!!!

- Tagad! - Anna Elizabete zibenīgi atslēdza virtuves durvis, un trīs ēnas pazuda mājā.

Vēlējusi Ievai un Grāfam stāvēt un nekustēties, Anna Elizabete klusi aiztaustījās līdz bīdāmajām virtuves durvīm un ieslīdēja hallē.

Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka tur neviena nav.

Viņa lēni virzījās uz lielajām durvīm, lai ielaistu skaļi trokšņojošo Arvi Konrādu, kad pēkšņi sajuta starp lāpstiņām iespiežamies kaut ko cietu.

- Tas bija labs plāns, Līzbet, taču mans ir labāks. Un nu iesim augšā. Tu man joprojām neesi parādījusi savu bēniņu rakstāmistabu.

30. nodaļa. Daba tukšumu nemīl

Sestdiena, 20. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- Zane, nolaid ieroci! Te ir šaurs, var sanākt nelāgi, - Anna Elizabete centās runāt ikdienišķā tonī. Viņas kāpa augšup pa vītņu kāpnēm uz Bergu slepeno bēniņu darbistabu virs guļamistabas. Kamēr Zane dzīvoja šajā mājā, Anna nekad nebija ļāvusi viņai tajā ieiet. Tā bija viņas privātā teritorija, viņas mazā pasaulīte, kurā netika ielaists neviens, izņemot dzīvniekus un Kārli. Pat Miks ne.

- Nekas, es uzmanīšos. Nav jau porcelāna karafe. Nu slēdz taču vaļā! - Zane piebikstīja Annai ar stobra galu.

Spriedze jūtami pieaug, bet slimnieks cenšas to nomaskēt ar bravūru un raupjiem jokiem. Profesors Mihailovs bija teicis: mazākais katalizators, un atspere var atbrīvoties…

- Klāt esam.

- Te ir arī gaisma? Ieslēdz. Re, cik jauki. Jā, Līzbet, tev te ir omulīgi.

Brīdi viņas abas pāri istabai raudzījās viena otrā, tad Zane demonstratīvi iekrita Annas vectēva rakstāmkrēslā. Vecā konstrukcija žēli nočīkstēja.

- Apsēdies, apsēdies. Kājās patiesības nav. Nu, Līzbet, pastāsti, kā tev iet! Beidzot esi sievas kārtā? Vai ar to, ko gribēji, vai rezerves aizstājēju?

- Zane, ko tu vēlies? - Anna, ledaina niknuma pārņemta, klusi pavaicāja.

- Parunāties, mīļo draudzenīt, tikai parunāties. Neko vairāk. Jūs, lepnie un smalkie, taču esat tik nepieejami un aizņemti, ka par mums, būros sēdošajiem frīkiem, pat neaizdomājaties. Bet mēs arī esam cilvēki! Cilvēki!

- Zane, ko tu izdarīji ar manu vecmāmiņu? Kur viņa ir?

- Kas man būtu jādara? Vecā kundze ir savā istabā. Rātni guļ gultiņā zem mīkstas sedziņas. Tiesa, rociņas gan sasēju, lai nemēģina grabināties gar telefonu. Un durtiņas aizslēdzu, lai neskrien glābt savu mīļumiņu.

- Labi. Zane, vai tu nodedzināji Rāmavas klīniku?

- Protams, - viņa mierīgi apstiprināja, neapzināti glāstīdama bises laidi.

- Un kāpēc? Tur bija cilvēki…

- Bet neviens necieta, vai ne? Pat ne tas maita Mihailovs.

- Tu gribēji viņu nogalināt?

- Un tu negribētu? - Zane nikni atjautāja. - Pēc tā, ko viņš ar mums darīja… Tās hipnozes, konfektītes, injekcijas… Un kāpēc? Tāpēc, ka vecajam pamuļķim urīns sakāpis galvā un viņš iedomājies sevi par Freida-Junga reinkarnāciju? Nu tik būs apvērsums psihoterapijā: atklās, kā pasargāt cilvēkus no nevēlamām atmiņām un jūtām, bet noziedzniekus - no tieksmes uz vardarbību un likumpārkāpumiem. Brīnos, kā neķērās pie zāģīša un lobotomijas āmurīša.

- Es lasīju tavu dienasgrāmatu… Labi uzrakstīts. Literāri. Un galīgi ne slimi, Zane. Saki atklāti, tu visu laiku tēloji? Izcili tēloji! Tādēļ, lai tiktu vaļā no soda par to kanalizācijas aku? Bet tevi taču Kņazevs piespieda!

- Un kurš man ticēs? Tu? Omīte? Kārlis? Ģenerālis? Viņš jau tā nošūpoja galvu: esmu tevī vīlies, Zanīt. Miks? Viņš mani vienkārši neieredz. Tāpat kā visi pārējie. Jūs visi gribētu, lai manis nebūtu. Bet es esmu. Pagaidām.

Nolāpīts, vai viņa ejas apakšējās durvis aizbultēja, vai atstāja vaļā?

- Zane, vai tiešām vajadzēja ķerties pie tādām galējībām? Tā aktrise… Mihailova klinika. Un ja glābēji nebūtu paspējuši evakuēt cilvēkus?

- Paspētu. Es iepriekš piezvanīju pažarniekiem.

- Un kas šodien notika Dravās? Kāpēc tu uzbruki Bišu Miķelim, Omītei un abām Ievām? Ko viņi tev ļaunu nodarījuši? Omīte taču līdz pēdējam tevi aizstāvēja… Bet tu viņu gandrīz nosaldēji. Un vēl benzīns pie bišu mājām. Gribēji noindēt Miķeļa bitītes?

- …es n-nevarēju… - Zane klusi nočukstēja. Tad līksmi iesmējās. - Ēēē, uzķēries gan, pat asariņas acīs saskrēja! Nevis nevarēju, bet nepaspēju, tie stulbie kvankšķi iztraucēja. Bet ko tu saki par manu benzīna lāpu?

- Nejauki. Tikpat nejauki, cik sabojāt bremzes manam autiņam. Ja nu ar to brauktu kāds cits, nevis mēs ar Miku?

- Nu tad tas kāds cits būtu nojājies no ceļa tāpat kā es. Stulbi, piekrītu.

Brīdi viņas abas klusēja, domādama katra savu domu.

Viņa patiešām IR jukusi! Visas pazīmes kā uz delnas: polāras emocijas, absolūta vienaldzība pret citiem, pārspīlēts jūtīgums pret sevi un nebūtiskiem sīkumiem. Un tas nenormālais, atsvešinātais, glāžainais miroņa skatiens…

Jā, šī bija pasakaina telpa. Te varētu sēdēt un rakstīt, rakstīt, rakstīt. Neiet laukā no mājas, uz brīdi pievērt acis tepat dīvānā un atkal rakstīt, rakstīt…

Šobrīd te ir auksti, bet var iekurt mazo krāsniņu. Labi gan Līzbete iekārtojusies! Nu tagad tā būs viņas, Zanes, istaba.

Re, rotaļu kaķis! Nē, dzīvs! Balts?

Viņas laikā Pūču Mājā tādu kaķu nebija…

- Līzbet, kā iet Baronam? - Zane draudzīgi ievaicājās un, ieroci no rokām neizlaizdama, tuvojās baltajam gulētājam. Runcis iešņācās un uzmeta kukuci..

- Lieliski. Zog sieru, ēd un pampst, - Anna tikpat saviesīgi viegli attrauca.

Tā, ja šeit ir Sirmais, jābūt prāvai spraugai, pa kuriem tikt iekšā un ārā. Toreiz taču tas bija Barons, kas no vērbaļķa uzgāza viņai uz galvas ādas portfeli ar Bergu arhīvu.

Labi, bet ko tas dod šobrīd? Neko.

- Viņš nu gan ir nesabiedrisks, - Zane sapīkusi centās pabakstīt runci ar bises stobru. Anna sastinga.

Viņa taču nemēģinās to nošaut!

- Līzbet, nāc pie loga! - Zane iebikstīja viņai sānā un piestūma pie lielā, pusapaļā ziemeļu loga, zem kura kā otrādi apvērsta balta grāmata vīdēja apsnigušais ieejas jumtiņš. Lejā spīdēja Arvja Konrāda Ņivas gaismas, veidojot sirreālus vēdekļus un rimbuļus uz stāvlaukuma nobraukātās virsmas. - Drīz ausīs gaisma un lēks saule. Tas, Līzbet, būs tavs pēdējais saullēkts. Esi tam gatava? Atver logu!

- Tas ir aiznaglots, - Anna bezkaislīgi atbildēja.

Velns, un aerosols arī pie Arvja!

- Tad darīsim šādi, - Zane ar spēku trieca pa smalko sīkrūšu rāmi tā, ka tas sašķīda sīkos gabaliņos, bet pārpalikumi, eņģēm žēli čīkstot, atvērās.

- Nu re. Līzbet, melot nav smuki. Kāp uz palodzes!

- Pat netaisos.

- Tad es tevi nošaušu tepat, - Zane lēni pacēla bisi un nomērķēja tieši Annai Elizabetei krūtīs. Bise viņas rokā trīcēja un lēkāja.

Nākamajā mirklī telpu pārlidoja balta lode.

Sāpēs skaļi kliedzot, Zane izmeta ieroci no rokām un grīļīgi mēģināja noturēt līdzsvaru. Neveiksmīgi.

Stikliem plīstot un atlikušajiem rāmja gabaliem krakšķot, viņa izlidoja pa bēniņu logu, uzkrizdama tieši uz ieejas jumtiņa asās skaldnes, lai tad, mirkli pašūpojusies, ar pretīgu, trulu plakšķi noslīdētu uz zemes.

Viss. Finita la commedia!

Anna noslīga turpat uz stiklu piebārstītās grīdas.

Uz palodzes, mazgādams ķepas, sēdēja Sirmais.

Uz brīdī viņai šķita, ka runcis pasmaida.

* * *

Svētdiena, 21. janvāris Mežāji, Pūču Māja

- Vēl guļ? - Arvis Konrāds trešo reizi pabāza galvu pa guļamistabas durvīm.

Grāfs vēlīgi pavēdināja asti, Rūsa ierūcās, abi runči pat nepakustējās, bet Miks, kurš, Annu cieši apskāvis, bez miega vāļājās visu rītu, klusi nočukstēja:

- Jā. Kā bērns. Nāc iekšā un aizver durvis.

- Grāfs mani neapēdīs?

- Ne tak. Tu esi pārāk kaulains. Lūk, kad būsi nosēdējis priekšnieka krēslā četrus gadus un uzaudzējis speķi te un tur, varēsi sākt bažīties.

- Kaķīt, ar tevi viss kārtībā? Pārlieka jautrība parasti nozīmē šoku…

- Eh, eskulap, un kā tev šķiet, vai pa logiem krītošas bijušās draudzenes ir ikdienišķa parādība? Vispirms mēs mežā atrodam puspliku sasalušu džeku, tad nošaujas visresnākais partijas Mājai un Ģimenei bonza, izmūkot no ilgiem gadiem cietumā, un visbeidzot man tieši pie kājām nokrīt Zane. Starp citu, kā viņai ir? Ko saka ārsti?

- Neko labu. Līdz Stradiņiem tika, līdz operāciju zālei arī, taču vai būs kāda jēga… Divās vietās lauzts mugurkauls, sarežģīts galvaskausa pamatnes lūzums un iekšējo orgānu plīsumi, nerunājot par milzu hematomu galvā un sadris-kātu seju. Kurš viņu tā apstrādāja? Izlidoja cauri stikliem?

- Sirmais… - abiem vīriem aiz muguras iečaukstējās segas un atskanēja klusa balss. - Tas bija Sirmais. Mēs ar Kārli viņu izglābām toreiz Pīckās, tu salāpīji viņa ķepu, un nu viņš atdarīja ar labu.

- Kā tu jūties, Līzbet? - abi vīrieši reizē ievaicājās.

Miks gādīgi apčubināja sievu, bet dakteris Konrāds izmantoja izdevību, lai pārbaudītu viņas pulsu.

Viss normas robežās. Šī sieviete ir īsts brīnums!

- Salīdzinot ar Zani Zālīti, vienkārši lieliski! Tātad viņa ir dzīva. Tas labi. Vismaz pār šo māju negulsies viņas nāves ēna. Bet tālāk jau, kā liktenis būs lēmis. Un, nē, es neesmu bezjūtīga. Vienkārši man viņa nomira jau toreiz, rudenī. Viņas gars jau bija prom. Atņemts, izsūkts.

Šonakt pa logu izkrita tikai tukša čaula.

* * *

- Nē, Ieviņ, āboli daiviņās, apelsīni ripiņās, - Pūču Mājas virtuvē Omīte skoloja Kaucmindes smalkajās gudrībās topošo jauno Saulītes kundzi, kura ar apskaužamu cītību pusi dienas šķērēja, kapāja, jauca un maisīja, pa brīdim zvanīdama Mazajam Kārlim un pieprasīdama nākt pagaršot, ko viņš arī labprāt darīja.

- Dēls, tu garšodams būsi tā pieēdies, ka svētku vakariņām vairs neatliks rūmes, - Omīte kārtējo reizi izstūma mazdēlu no virtuves. - Ir jau labi, ka jauniem ļaudīm ir laba apetīte un viņi staigājot negrab kā kaulu kambari.

- Mīļo Omīt, man tas noteikti nedraud, - Ieva pasmaidīja. - Es negrabēšu. Sāc tik adīt mazas zeķītes un jaciņas…

Ti-tinkš! Ti-tinkš! Ti-tinkš!

No Omītes rokām izvēlās tikko noslaucītā lielā sudraba paplāte un ar skaļu blīkšķi nogāzās uz grīdas, bet viņa pati atkrita dīvāniņā.

- Kas tie par nesankcionētiem blīkšķiem? Kāds atkal cenšas ielauzties? - Viktors, nomūrējies melns, pabāza galvu pa virtuves durvīm.

Viņš tīrīja halles lielo kamīnu.

- Viss kārtībā, dvielis bija par slapju, - Omite atsmaidīja.

Re, kā tai pasaulē iekārtots: kāds aiziet, kāds atnāk.

Daba tukšumu nemīl.

- Labi, tad ķeramies pie kartupeļu biezeņa. Līdz vakariņām divas stundas. Tagad tu, mīļā meitene, beidzot redzēsi, ko nozīmē Pūču Mājas vakariņas ar pievienoto vērtību. Tā-ā, un kas tad tas?

* * *

Pagalmā ar slaidu loku iebrauca balts audi, no tā izkāpa Ģirts Melderis un slaida, puiciska būtne ar trīskrāsainu matu ērkuli. Abi tā kā stīvējās, kā dricelējās gar bagāžnieku, līdz beidzot Ģirts, raibo cekulu pa priekšu stumdams, uznāca pa dienvidu terases kāpnītēm un pieklauvēja pie virtuves durvīm. Omīte, priecīgi pārsteigta, atvēra un ielaida.

- Labdien, te nu mēs esam. Omīte, Ieva un Dina, mana režisore. Kā teiktu vecais Ābrams, mums vezumā divas lietas - viena taustāma, lūdzu, saimniec, te būs (milzīgs maiss pārceļoja no Ģirta rokām pie Ievas), otra - no pavisam citas jomas. Meitenes mīļās, kur ir Anna Elizabete? Mums dikti vajadzētu ar viņu parunāt.

- Es paraudzīšos, kā viņai ir, - Ieva izslīdēja no virtuves.

- Kas tad nu? - Ģirts tīri vai salēcās. - Līzbete slima?

- N-nu… Ģirtiņ, tas ir garš stāsts. Ved savu viešņu viesistabā, lai sasildās pie kamīna, un nāc pēc kafijas traukiem.

- Jā, manu ģenerālī - Ģirts sasita papēžus un salutēja. Kas Melderim par priekiem? Teju lido, Omīte nosmaidīja.

No Omītes īsā pārstāsta uzzinājis pēdējās dienās notikušo, Melderis bija mēms un apstulbis.

Zane aizdedzinājusi Rāmavas klīniku, nolaupījusi Dravu mājiniekus un iedzinusi tos mežā nosalt, bet pēc tam gribējusi nošaut Annu Elizabeti?

Tātad tie nebija tikai tukši draudi, bet reāls plāns?

Un nu jautājums par to, vai viņa pārcietīs operāciju, vai atmodīsies no narkozes, un, ja atmodīsies, tad kādā kvalitātē - kā cilvēks vai pie sistēmām pieslēgts dārzenis?

Re, Zanīt, Lielais Svārsts tomēr atgriezās sākuma pozīcijā!

Un viņš taču bija brīdinājis, lai liekas mierā un dzīvo savu dzīvi. Taču, nē, Zanes pasaule sākās un beidzās ar Pūču salu, Bergu namu un Annu.

* * *

- Velns ar ārā, ja jūs domājat, ka nauda dod tiesības izturēties familiāri un cūciski, tad garām! Maz, ka jūs mēnesi kavējat rēķinu apmaksu, nē, man vēl jāskrien pa puspasauli pakaļ savai naudai, it kā mēs to nebūtu nopelnījuši! Jūsu direktore no sevis iztaisa nezin ko, varbūt beidzot pasakiet tai fūzeļa mucai, ka koncerta laikā ģērbtuvēs līst nedrīkst un arī pēc koncerta no balkona brēkt pa visu zāli: es jūs mīlu, jūs esat baigi foršie! - nav labs stils. Un tātad, ja rīt no rīta rēķins nebūs apmaksāts, es vērsīšos… Hallooo? Nu, ragana!

Stāvēdama viesistabas durvīs, Anna Elizabete ar patiesu uzjautrinājumu vēroja televīzijas režisores Dinas Birmanes nevaldāmā temperamenta izpausmes.

Nekas šajā pasaulē nemainās - nekas. Pasūtītāji turpina krāpties, izpildītāji - ticēt, ka reiz tas mainīsies un klientiem atmodīsies kauna sajūta. Taču tas nenotiks. Vismaz ne tik ilgi, kamēr radošos nesargās nopietni likumi.

- Hallo, ā, jums pārtrūka, nūja, nūja… Nē, es nezobojos. Ak, jūs gribējāt vienoties par viesizrādēm? Abām? Protams, katrā laikā, taču tikai ar pilnu priekšapmaksu. Kā, neder? Jums neder? Vai, man žēl to dzirdēt, taču citādi neder mums. Cienītā, ja man jāved viesizrādēs puse teātra, ansamblis un vēl dziedātāji, šim mērķim vajadzīgs autobuss, un atvainojiet, vēl nav izgudrots tāds dzinējs, kas strādātu uz ūdens. Jābūt kaut kam stiprākam, bet pašu spēkiem divsimtlitrīgu bāku piečurāt īsti nesanāks. Jūs mani saprotat? Tiešām… Un vēlaties tās divas izrādes, kurās spēlēs arī Ģirts Melderis. Man prieks. Tikai redziet, viņš tā īsti nevēlas pie jums braukt, jo pagājušajā reizē jūs esot viņu piekrāpuši piecos dažādos veidos: lielās zāles vietā mazā, publika mīlas lirikas laikā grauž čipšus, klunkšķina kolu un skaļi atraugājas, bet vectantes bļauj mobilajos, lai pakaļbraucēji vēl pagaida, jo te smuki dziedot. Jums tā šķiet normāla attieksme?… Ak, jums ir problēmas ar publiku? Atvainojiet, kundzīt, man šķiet, ka jums ir citas problēmas: pieci feisbuka profili un visi pilni ar muļķībām, bet kultūras namam ne mājas lapas, ne soctīklu profila. Un, ja jūs trīs dienas pirms pasākuma izliekat afišas vistumšākajā vestibila stūrī un ciema bodē pie ziņojumu dēļa, piedodiet, tas nenozīmē publicitāti. Laikam jau neesat informēta, taču jūsu pilsētā kopš pagājušā gadsimta četrdesmitajiem gadiem iznāk vietējā avīze, kurā ir arī sadaļa Kultūra. Ak, zinājāt? Nu brīnišķīgi! Tad varbūt beidzot jāiemācās uzrakstīt desmit rindiņas par gaidāmajiem pasākumiem, ne tikai gaidīt, kad visu atsūtīs gatavu! Un varbūt vajag darīt savu darbu, ne tikai saņemt algu par plakana dibena nosēdēšanu! Ak, jums nepatīk mans tonis? Bet man nepatīk jūsu darba stils. Ko nu darīsim? Mēģināsiet sarunāt pati? Lai veicas! Tikai māksliniekam jūs droši varat nezvanīt - viņš necels, tāpēc ka es esmu viņa menedžere. Vai nu strādāsim pēc mūsu noteikumiem, vai dziediet un spēlējiet pati. Gan jau sanāks! Visu labu!

- Dina, uz šī fona slavenais Hamleta monologs nobāl! -Anna ienāca istabā. - Sveicināta!

- Anniņ, prieks redzēt! Esat mazliet caurspīdīgāka, bet citādi lieliski izskatāties. Apsveicu ar nozīmīgo dzīves soli!

- Paldies. Un kā jums? Dzirdēju, ka JP TV bankrotējis.

- Jā, izjuka kā vecs pūpēdis. Un labi vien ir. Tur bija par daudz… sūdu. Nu mēs esam gudrāki: esam nodibinājuši radošo apvienību, kurā var pieteikties visi, kas vēlas darboties uz skatuves, kino, teātrī vai televīzijā, un tagad paši noteiksim gan stundu likmes, gan gabalhonorārus, gan līgumu noteikumus. Pietiek mūs čakarēt!

- Apsveicami! Un kā es varu palīdzēt? Nepieciešams autortiesību un intelektuālā īpašuma jurists? Varu ieteikt…

- Mums jau ir. Ģirts sagādāja. Artūrs Kreics, baigi sakarīgs jauneklis. Ļoti atzinīgi izteicās par jums un jūsu aģentūru, rekomendēja… Un es arī atceros, ar kādu taktu jūs toreiz… nu, televīzijā…

- Tātad, Dina, kā es varu jums palīdzēt? - Annu sāka kaitināt šie bezgalīgie vārdu plūdi. - Jums vajadzīgs privātdetektīvs?

- Nu kā tad, vai es uzreiz nepateicu? Manā kaimiņu dzīvoklī ieviesušies kanibāli! Jau kuro nakti kaut ko zāģē, pie mūsu kāpņu telpas piestāj dīvaini busiņi, un būdīgi čaļi

aizsargkrāsas treniņtērpos iekrauj un izkrauj… cilvēkus bez galvām, rokām un kājām. Bet man pazudis Ričuks!

- Velosipēds?

- Nē, Ričards, brāļadēls. Dzīvo pie manis. Ir tāds savādnieks, plencis un neceļos gājējs, taču vienīgais dzīvais radinieks. Jau nedēļu kā izgaisis. Ka tik tie maitas nav viņu sadalījuši gabalos un apēduši! Lūdzu, palīdziet atrast! Tas nav naudas jautājums - nosauciet savu honorāru, no rīta nauda būs kontā!

- Dina, es jūs uz mirkli atstāšu trīsvientulībā ar kafijas kannu un telefonu. Tūliņ atgriezīšos.

- Melderi, vai tu, lūdzu, man nepaskaidrotu, kas tas ir? -atradusi Ģirtu hallē pie griestiem stiprinām baltas LED gaismiņas, kamēr Omīte piestrādā par trepju turētāju un virteņu padevēju, Anna papurināja vienu trepju kāju.

- Līzbet, va traks, viņš novelsies! - Omīte izbīlī iesaucās.

- Mudīgi rāpies lejā, vai arī es uzkāpšu pie tevis!

- Nāku jau, nāku… - Ģirts noremsās pa kāpnēm. - Klau, viņa varbūt patiešām izskatās pustraka, taču nav. Birmane ir baisā knīpstanga, un viņas jaundibinātā radošā apvienība solās būt jaudīgs projekts. Starp citu, paldies, ka aizliki par mani labi vārdu, biju pamatīgi pārsteigts, kad viņa man piezvanīja un aicināja uz provēm radioteātrim. Iedomājies, cik forši beidzot strādāt ar runas meistarību, ar balsi kā īstam aktierim, nevis muskuļotam gaļas gabalam!

- Labi, bet kas tie par apēstiem cilvēkiem, un kas tas par pazudušo Ričuku? Tie nav murgi?

- Nav! Pagājošonakt redzēju savām acīm. Nesa un krāva. Pēc veiksmīgām pārrunām Radiomājā Dina… ielūdza mani pusdienās, izstāstīja par savu jauno projektu un aicināja piebiedroties kā līdzdibinātājam. Teicu, ka man nav naudas, viņa atbildēja - pietikšot ar vārdu. Ko tu par to saki?

- Skan labi. Lai veicas, tikai esi uzmanīgs! Bet ko darīt ar to jūsu pazudušo Ričuku…?

- N-nu… ja līdz rītam nebūs pārradies, mēs tev piezvanīsim. Varbūt jūs ar Mazo Kārli un… Kārļonkuli varēsiet atskriet līdz Rīgai uzmest aci?

- Tad jau tas tomēr nav tik steidzami?

- It kā ne, esot zudis arī agrāk, taču nekad tik ilgi…

- Hmm… zini, Melderi, man mazliet jāpadomā. Tikko noslēdzies viens ļoti smags posms, šovakar mums te neliels rezumē. Izgulēšos, tad varēšu atbildēt ko vairāk. Tā der?

- Lieliski. Labi, Lizbet, es ņemu savu režisori un vedu mājās. Vai mans zaļais krokodils var padzīvot tavā pagalmā?

- Mierīgi. Kamēr nesāk zagt un ēst cilvēkus, lai tik stāv.

- Paldies jums… ka nepadzināt un atbalstījāt. Tur… maisiņā ir kaut kas visiem un kaut kas ļoti īpašs Grāfam. Ceru, ka viņš man ir piedevis.

* * *

- Jo tālāk, jo trakāk… - nomurmināja ģenerālis Bass.

Pie vakariņu galda, kā ierasts, par noziegumiem nerunāja, un, tikai pārejot pie deserta un kafijas, ēdāji pamazām pieskārās aizvadīto nedēļu notikumiem.

Annas Elizabetes sirreālais pastāstiņš par pazudušo Bir-manes radagabalu Ričuku, kanibāliskajiem kaimiņiem un bezroku ļautiņiem izsauca neviltotu interesi un jautrību.

- Tikai nesteidzies noraidīt, varbūt mūs gaida jauni piedzīvojumi! Kaut kas tikpat labs kā toreiz Kaiju viesnīcā, -Kārlis, acīm mirdzot, iesaucās.

Viņš bija laimīgs, ka visa jezga beidzot galā, ka Ieva vesela un līdzās, ka mātei un abiem mīļajiem vecīšiem nav atgadījies nekas ļauns, ka vectēva dārgās bites nav cietušas, un, jā, ko tur liegties, ka Pūču Mājas ļaunais gars Zane Zālīte beidzot ir prom uz visiem laikiem.

- Ģenerāli, jums izdevās atrast Strauberga meitu? - Anna Elizabete uzrunāja Gunti Bozi, kurš bija dziļi iegrimis ābolu apelsīnu kūkas uzbūves izpētē.

- Nē. Taču ir versija, ka viņa kopā ar profesoru Mihailovu devusies uz Kaļiņingradu. Domāju, šo dzīparu mēs vēl ilgi pētīsim. Nezinu, kādu spēli iecerējis mūsu vecais draugs, taču jaunkundzei par šo to būs jāatbild. Tāpat kā pārējiem melno džipu bandas un troļļu fabrikas dalībniekiem.

- Kas notiks ar partiju Mājai un Ģimenei? - painteresējās baronese Anna Roze.

- Neesat dzirdējuši? - Egons Dambergs jūsmīgi nodārdi-nāja. - Partijas valde šodien izsludināja pašlikvidāciju. Par vieniem rausējiem mazāk!

- Nebūs tik vienkārši, - Boze iemalkoja kafiju. - Viņi joprojām ir mūsu vidū. Tie paši vēži, tikai citos maisiņos.

Telpā iezagās neomulīgs klusums.

- Ak jā, Anniņ, jums vēstule no kādas paziņas. No Ursu-las. Lūdza nodot tieši rokās līdz ar lielu paldies par palīdzību. Goda vārds, es vaļā netaisīju un nelasīju!

Paldies, ka sadzirdēji un noticēji.

Esmu vainīga - ļāvos naudas kārei un pārkāpu aizliegumu neizmantot Spēku ļauniem darbiem. Un nu man tā vairs nav. Toties ir leikēmija, un man atvēlētā laika vairs nav daudz.

Kad beigsies visas tiesu lietas, braukšu uz Austriju pie radiem, atvēršu sapņu tulkošanas salonu. Tas neuzliek nekādus pienākumus.

Dzīvo skaisti! Tava melnā josla ir garām.

Ursus Silva.

Anna domīgi salocīja mazo lapiņu, ielika kabatā un gaiši pasmaidīja. Meža lācene…

- Mīļie, Ģirts aizbraucot atstāja mums lielu maisu ar Martini Asti. Un mēs esam visi kopā. Man ir priekšlikums: uzšausim salūtu un svinēsim dzīvi!

Viktors ar Egonu žigli aizjoza uz virtuves pieliekamo kambari, Kārlis ar Ievu sāka kārtot uz lielās sudraba paplātes gadsimtu vecās glāzes, bet Miks, cieši apskāvis Annu Elizabeti, rāmi pasmaidīja.

Vai tas nav skaisti - svinēt dzīvi?!

Epilogs. Divkāršs medusmēnesis

Sestdiena, 27. janvāris, Kārļu priekšvakars Mežāji, Mežmuižas Lielā zāle

- Es to nekad neiemācīšos! - Miks Kaķītis, stāvēdams pie vestibila lielā spoguļa, jau kuro reizi centās sasiet tauriņu.

- Rāmi, rāmi, es jau nāku! - Anna Elizabete, kuplajiem brunčiem plīvot, steidzās glābt savu vīru.

Taču izrādījās, ka tauriņš galīgi nav pie vainas…

- Līzbet, nodarām visu pa fikso - saprecinām viņus un laižamies prom! Uz Austriju, uz Angliju, uz Zviedriju, kaut vai uz Ķīnu. Man ir atvaļinājums! Sešas nedēļas. Sešas!

- Grezni gan! Toties mums nākampiektdien pirmizrāde. Pēc tam gan varētu… uz visām četrām debess pusēm.

Arvis Konrāds laulību ceremonijmeistara godā bija visai amizants, taču turējās braši.

Bāriņtiesas vadītāja pēkšņi saslimusi ar gripu un nogādāta Melnpils slimnīcā (Annai Elizabetei gan bija smagas aizdomas, ka viņai kā vienai no Mežāju čūskmēlēm vienkārši neērti no pūčmājniekiem un jaunā priekšnieka un slimošanai drīzumā varētu sekot atlūgums).

Sekodams gudrībai “runas ir garas, darbs ir īss”, Arvis ar jauno pāri tika galā piecās minūtēs. Pārējās piecdesmit piecas līdz šampanietim aizņēma nez no kurienes uzpeldējušā Ģirta Meldera, Mežāju Lauksaimniecības skolas audzēkņu kora, vokāli instrumentālā ansambļa un pagasta dramatiskā kolektīva kopkoncerts. īsti Dziesmu svētki ziemas vidū!

Ļaudīm patika: sievas slaucīja asaras, vīri, aizkustinājumā mulsi krekšķinādami, braucīja ūsas.

Abu vecmāmiņu un Kārļa mammas ceptā piecstāvigā Miķelīša medus torte izpelnījās ovācijas, bet brīdis, kad jaunie priecīgi un laimīgi centās to sazāģēt ar vecā barona fon Berga zobenu, kā rezultātā marcipāna jaunais pāris no tortes spices iekrita tieši par gredzennesēju sapucētā Grāfa bezdibenīgajā rīklē, izraisīja nebeidzamu jautrību visa vakara garumā.

Anna Elizabete nebija plānojusi draugu kāzas padarīt par nacionāla mēroga notikumu, taču dažas dienas pirms svinīgā pasākuma cits pēc cita sāka zvanīt mežājnieki, piesakot savus apsveikumus. Anna izmisumā plēsa matus.

Pūču Māja nebija ne tik liela, ne tik ietilpīga.

- Kur problēma? Rīkojam balli Mežmuižas Lielajā zālē! Galu galā šī ir Bergu dzimtas muiža, un jūs esat Bergu pēcteči, - Konrāds cieti noteica.

- Kā tad, un vecās čūskmēles atkal šņāks pa kaktiem, -Anna dusmīgi rūca. Viņi bija gribējuši klusu - pašu mājās.

- Lai šņāc. Tev žēl? Mēs viņām aizsūtīsim gabaliņu kāzu tortes, - Kārlis iesmējās. - Lai tad pašas domā, ēst vai neēst.

Galu galā balle izdevās godam.

Deju zāle bija pilna ļaužu, lielais zviedru galds vestibilā lūza no pārpilnības: nez kurš ūsainais viltnieks bija sakūdījis pagasta dižsaimnieces uz sacensībām,'kurai gardākās gaļas, pīrāgi un salāti?

Anna Elizabete ar milzīgām aizdomām raudzījās ģenerāļa Kārļa Basa virzienā, taču viņš kā parasti tikai kustināja kuplās ūsas un grauza savu ķirškoka pīpīti, kuras kātiņš ar katru dienu kļuva arvien strupāks.

Ja Kārļonkulis tā turpinās, drīz viņam nosvils ūsas…

- Vai drīkst? - orķestrim sākot spēlēt Vīnes valsi, Ģirts Melderis paklanījās Annas priekšā, lūgdams uz deju.

Anna Elizabete smaidot paraudzījās vīrā.

Miks Kaķītis blēdīgi piemiedza ar aci.

- Protams. Tikai, Melderi, es tavu Papagaili nedancināšu!

- Nekreņķējies, mans Papagailis nedejo, viņš ēd! - Ģirts zobgalīgi atspēlējās.

- Tā jau ir: laba cilvēka vajaga daudz…

- Ņirga!

- Sīkais, cik sen mēs tā neesam dejojuši? Kopš Omītes un Miķeļa kāzām?

- Mja, - Annai Elizabetei runāt negribējās, tikai virpuļot, virpuļot, virpuļot…

Cik žēl, ka Miks tā arī nav iemācījies dejot valsi.

Viņa tagad labprātāk dejotu ar savu vīru.

Beidzot pasaule nostājusies vietā.

Visi draugi kopā, un nekas nav jādala.

Ģirts pārņemts ar Papagaili, tas redzams ar neapbruņotu aci. Pat ievācies viņas dzīvoklī. Un gatavo ēst!

Nav jau Birmanei ne vainas. Glīša, šerpa, asa, neprātīgi radoša un ļoti godīga. Un stingra: to, kas viņas, saņems un turēs ar drāšu cimdiņiem.

Tieši tas, kas allaž mākoņos lidojošajam skatuves māksliniekam Ģirtam Melderim vajadzīgs. Mīļa knīpstandziņa.

- Sīkais, pasaki godīgi, tu esi laimīga?

- Tagad vai vispār? - Anna viņā šķelmīgi pavērās.

- Gan, gan. Redzi, mēs ar Dinu… Tev nebūs iebildumu?

- Tu tak esi viens joks, Melderi! Lai jums veicas, un gaidām ciemos! No sirds!

Viņiem blakus nostājās smokingotais Kaķītis un trīsreiz uzplaukšķināja.

Hmm, kas būtu domājis, ka pulkvežleitnants tomēr valsē?

* * *

Svētdiena, 28, janvāris, Kārļi Mežāji, Pūču Māja

- Nu, jaunie, vai esat izdomājuši, kurp doties kāzu ceļojumā? - svētdienas rītā, laiski mielojoties ar kāzu brokastīm, ievaicājās baronese Anna Roze.

- Vēl ne, mums taču nākampiektdien pirmizrāde. Ieviņai galvenā loma! - Kārlis lepni saspieda sievas roku. - Un mūsu slavenajam viesstāram Ģirtam Melderim - tikai epizodiska. Pēc tam gan noteikti kaut ko izdomāsim.

- Ko tad galu galā rādīsiet? Un kad beidzot tiks izliktas afišas? - Omīte pasūrojās. - Kundzes interesējas…

- “Peļu slazdu”, - Anna Elizabete, acis piemiegusi, gandrīz bez skaņas nočukstēja.

Pūču Mājas viesistaba uzsprāga smieklos.

Visskaļāk rēca ekspertu šefs Dambergs.

- Nē, jūs patiešām esat nelabojami. “Peļu slazds”…

- Un kāda vaina “Peļu slazdam”? - Kārlis sabozās.

- Absolūti nekādas. Es brīnītos, ja būtu citādi! Līzbet, lūdzu, rezervē pirmo rindu tiesībsargiem!

- Ir priekšlikums abiem jaunajiem pāriem, - kad smieklu orkāns beidzot bija pāri, nesatricināmi turpināja baronese Anna Roze. - Kādam manam jaunības laiku paziņam Vidzemē pieder sena pusmuiža, viņa dzimtas māja, kas tāpat kā mūsējā deviņdesmitajos tika atgūta ģimenes īpašumā. Bijušajiem īrniekiem ierādītas jaunas dzīvojamās platības, uzsākts kapitālais remonts. Vienā spārnā jau var dzīvot: tur izveidota neliela viesnīciņa vēlo viduslaiku stilā. Taču kaut kas tomēr neesot kārtībā.

- Vecmāmiņ, tu kaut kā ļoti gari un viltīgi stāsti, - Anna Elizabete pasmīnēja. - Un kā tas attiecas uz mums?

- N-nu, varbūt jūs četri gribētu aizbraukt paskatīties? Austrijas kalnu vietā? Tur šobrīd nav diez cik mierīgi…

- Hmm… Divkāršs medusmēnesis, - Kaķītis pasmaidīja. - Ko teiksiet?

- Skan vilinoši… - Anna sapņaini ierunājās. - Vecās muižas noslēpumi…

Turpinājums sekos

© DJ. 2018. g. jūlijs-augusts, Maz-Zeltiņi.

Pēcvārda vietā

Viss vēl priekšā. Gan pēdējās priekšvēlēšanu dubļu cīņas, gan vēlēšanu nakts rezultāti - vienam prieks, citam sarūgtinājums. Gan mūsu valsts simtgades svinību kulminācija -18. novembris, kam (vismaz teorētiski) vajadzētu kļūt par spožu, gaišu pavērsiena punktu nākotnē.

Vai tā būs? Laiks rādīs…

Pēdējo gadu laikā vārds “simtgade” ir locīts un staipīts, drukāts un izšūts, krāsots un margots, runāts, deklamēts un dziedāts. Viegli un gaiši, smagi un liktenīgi, no sirds un ar patosu. Simtgade. Simts gadi. Gadsimts. Gadu simtenis.

Cilvēka mūžam simts ir ļoti daudz. Taču - ne neiespējami. Krietns mūžs, daudz darba, dziļas pēdas. Zemei simts ir tikai puteklītis. Valstij - bērna gadi. Ko dara bērns? Spēlējas, pēta, izjauc, salauž, izmet, neklausa, spītējas…

Jautājums - vai savā bērnu rotaļkārē, ziņkārībā un mākslīgi kultivētajā visatļautībā, nespējot savstarpēji vienoties rotaļām vienā smilšu kastē, mēs nesalauzīsim to trauslo veidojumu, ko sauc par mūsu brīvību, neatkarību, valsti?

Pēdējā laikā, vērojot un analizējot notiekošo, bieži braucot pie lasītājiem pāri visai Latvijai, uz vistālākajiem stūrīšiem un vietiņām, iezīmējas nelāga tendence. Pieradums.

Pieradums un apātija. Cilvēki ir noguruši.

No varas, partijām, ministrijām, pārvaldēm, inspekcijām, neskaitāmajiem ierēdņiem, kontrolieriem, menedžeriem, koordinatoriem, vadītājiem. No tukšiem vārdiem,

skaļiem solījumiem un nekā nedarīšanas vai darīšanas tikai interesēs, darīšanas imitācijas priekšvēlēšanu mēnešos.

Noguruši no graujošās labklājības, kas vienus spiež pirkt biļeti vienā virzienā, otrus - noslēgt rēķinus ar dzīvi, kamēr trešie, sakož zobus un turpina cīnīties, grūtā brīdī uzdziedot “liku bēdu zem akmeņa”. Jautājums - cik ilgi tiem trešajiem pietiks spīts un gaisa - elpot un dziedāt?

Runājam ar cilvēkiem: klātienē, izbraukumos un neklātienē - vēstulēs, feisbuka diskusijās, čatā, pa telefonu. Priecē, ka savā aizņemtībā lasītāji atrod laiku, lai uzrakstītu, dalītos savās domās, novērojumos, piedzīvotajā. Arī cerībās.

Man saka “Uzrakstiet, lai zina, kā ir patiesībā!” Visbiežāk to saka gados vecākie lasītāji - tie, kuri, uzauguši ar apziņu “avīzēs drukātam ticēt”, nu saskaras ar realitāti “papīrs pacieš visu”. Reklāmu melus un algoto piārotāju tukšo vāvuļošanu. Bet ticiet, brīdī, kad tevī raugās divas asaru pilnas, garu mūžu nodzīvojuša un smagi strādājuša cilvēka acis, nereti - tikai ar grūtībām gaismu redzošas, bet mute vaicā: “Kāpēc tā?”, gribas meklēt smagāku argumentu par vārdu.

Kāpēc tāda nabadzība un bezcerība? Kāpēc jaunie aizbrauc un neatgriežas? Kāpēc pamet senču mājas? Kāpēc vecie lemti nomirt vientulībā un pamestībā? Kāpēc valsts un pašvaldība nelabo lauku ceļus? Kāpēc likvidē mazās skolas? Kāpēc mums tiek uzkrauti arvien jauni un jauni nodokļi? Kāpēc notiek sabiedrības segregācija - dalīšana pēc visām iespējamajām (etniskām, sociālām, reģionālām u.c.) pazīmēm? Vai tāpēc, ka daži dzīvnieciņi joprojām jūtas vienlīdzīgāki par pārējiem?

Mums iesaka aizmirst gan astoņu gadsimtu seno vēsturi, gan salīdzinoši neseno - pēdējo simt gadu - pagātni un dzīvot draudzīgi. Visiem. Gan tiem, kuri, gan tiem, kurus… toreiz. Gan tiem, kuri, gan tiem, kurus… tagad.

Nesanāks. Kamēr būs dzīva kaut niecīgākā tautas atmiņas daļiņa, kamēr būs saglabājies niecīgākais veselā saprāta kriksītis - nevienam neizdosies mums iestāstīt “nekā jau nebija” un “nekad vēl nav bijis tik labi”.

Pat tad, ja mūsu tautas pašapziņa kā kautrīga bārenīte, gandrīz neelpojot, basām kājām iet cauri varas gaņģiem un meklē tos, kuri drošu roku, tīru sirdi seno dvēselīti godam cels saulītē. Pat tad, ja brīžam liekas, ka no dzīvības spēka palicis vien tik, cik gaisa pēdējā ieelpā, akaci grimstot. Pat tad, ja meli, izlikšanās un tiesiskais nihilisms kļūst par ikdienu, bet visatļautība, panākta ar lielu naudu, iebiedēšanu un izrēķināšanos, rada amnēziju tajos, kas savām acīm redzējuši, savām ausīm dzirdējuši, pašu rokām nofilmējuši faktus, jo, lūk, - “neviens taču nevar būt pārliecināts, ka redzējis tieši tā un ne citādi”. Pat tad, ja visapkārt plosās globalizācija, kosmopolītisms, optimizācija, modernizācija, eiropeisms, liberālisms, unisekss un virtuāli erzaci.

Vienalga - nesanāks! Jo mēs zinām, no kurienes esam cēlušies. Atceramies, kā smaržo siens, kāds spēks strāvo no ozola un cik patīkams nogurums pēc malkas skaldīšanas. Zinām, kāds svars ir padarītam darbam pret tukšvārdu projektiem, cik garda ir rudzu maizes šķēle pret virtuāliem tūkstošiem, cik spoži mirdz mīlestība un cik rūgta ir nodevība.

Pirms kādam rodas vēlme pazoboties…

Jā, mēs mākam gan slaukt, gan mēslus mēzt, ar traktoru braukt un zāli pļaut, gan šūt, adīt un gatavot, gan projektus rakstīt, teātri spēlēt un dziesmu svētkus rīkot.

Pa Latviju braucot, atkal un atkal pārliecināmies, ka šādu - daudz protošu un varošu, sīkstu un spītīgu, pašpie-tiekamu mūsu ir ļoti daudz. Kuršos, zemgaļos, sēļos, latgaļos, vidzemniekos un jūrkrastniekos. Mēs esam un mēs varam, jo mums ir saknes! Savukārt tie, kam tīk kritizēt, ņirgt, aiz muguras anonīmi ķengāties, bet tiekoties saldi smaidīt, - varbūt aizbrauciet uz savām pamestajām, aizmirstajām senču mājām nopļaut nātres uz sliekšņa? Attīrīties. Paraudāt. Kļūs gaišāk. Vismaz dvēselē…

Bet mēs tikmēr mācīsimies elpot. Atkal. Dziļi. Un brīvi.

Psiholoģe Gundega Kozlova: “Vajag tikai atcerēties, ielūkoties tautas saknēs - iesakņoties atpakaļ un atcerēties… Sākt ar vienu elpu… izelpot vecās važas, lieko un svešo… Ieelpot brīvību… Bērni un jaunieši ieelpo tēvutēvu izelpoto. Mēs esam paaudzēs saistīti un būsim. Un tikai mūsu ziņā un varā - pārstāt maldīties pa kolektīvās amnēzijas sagrozīto atmiņu labirintiem. Atšķirt tautas atmiņu albumu, atceroties gan labo, gan slikto; nosaukt vārdā netaisnību, pārestību un nodevību; noslaucīt gadsimtu putekļus, lai pie galda goda vietā var apsēsties tautas dvēselīte.”

Mums vēl joprojām ir cerība.

Ka tauta spēs atsijāt graudus no pelavām, neļaujoties ne saldām dziesmām, ne skaļiem saukļiem un agresīvai bungu rībināšanai. Ka nākamajā rītā pēc lielās svinēšanas nebūs milzu paģiras pie sasistas siles un alumīnija krūzīte ar ūdeni trīcošās rokās. Ka nākamais rīts pienāks. Ka mūsu ielas un namus nerotās plāksnītes ar nosaukumiem kirilicā. Ka vēl ir lielas latviskās spītības rezerves. Ka mūsu dzimtās valodas sīkstās, dziļās saknes nespēs izraut nekādi vēji.

Nejaušību nav. Visam ir iemesls un cēlonis.

Mēs visi esam neredzamiem diedziņiem saistīti.

Un bagāts tas, kam līdzās ir cilvēki, kuriem var uzticēties.

Paldies Savējiem - izdevējiem, lasītājiem, draugiem, ģimenei un ķepaiņiem!

Dace

Bibliogrāfija:

Dace Judina - žurnāliste, rakstniece, publiciste, redaktore, režisore.

Kopš deviņdesmitajiem gadiem darbojas presē, sabiedrisko attiecību un pasākumu jomā.

Intereses - literatūra, mūzika, teātris, autobraukšana, kriminālistika, datori, dzimtu vēstures un radu rakstu pētījumi, ainavu arhitektūra, dizains. Viena no latviešu daiļliteratūras visvairāk lasīto romānu autorēm.

Psiholoģiskais detektīvromāns Tik vienkārši (2010)

Mūsdienu ironiskie detektīvi sērijā Izmeklē Anna Elizabete: Tase melnas kafijas (2011)

Dīvainais Līgovakars (2012; Lielā Lasītāju balva 2013) Ziemas blūzs (2013)

Mēnesis pie jūras (2014) Siers otrajai pelītei (2015) Trīs klikšķi līdz laimei (2016)

Ceturtais kauliņš (2017)

Tīrītājs (2018)

Dzejas un eseju krājums -kopdarbs ar dzejnieku un komponistu Arturu Nīmani -

Divi. Pusnakts sarunas + CD (2015)

Ciklā Latvijas simtgades romāni:

Septiņi vakari (Ozoli. Māju un dzimtas stāsts; 2016) Gredzens (Kalēju-Nordenu dzimtu stāsts; 2017) Kad klusums kliedz (Tillmaņu dzimtas stāsts; 2017) Uzraksti man vakar (Ziemeļu-Legzdiņu-Balto stāsts; 2018)

Sagatavošanā:

sērijā Izmeklē Anna Elizabete - Vecās muižas lāsts sērijā Vakara romāns - Ēnas spogulī

Dace Judina

Žurnāliste, publiciste, redaktore, režisore.

Mūsdienu ironisko detektīvromānu sērija

Izmeklē Anna Elizabete iznākuši šādi darbi:

Tase melnas kafijas (2011, 2015),

Dīvainais Līgovakars (2012, 2016),

Ziemas blūzs (2013),

Mēnesis piejūras (2014),

Siers otrajai pelītei (2015),

Trīs klikšķi līdz laimei (2016),

Ceturtais kauliņš (2017),

Tīrītājs (2018).

Sagatavošanā - desmitais sērijas romāns -Vecās muižas lāsts.

Content

Judina Dace Amnēzija

Lasītāji par “Amnēziju”

Ievads. Aizdomīgs klusums

1. nodaļa. Sapnis

2. nodaļa Jetijs

3. nodaļa. Pērkona ēnā

4. nodaļa. Kā mani sauc?

5. nodaļa. Apsaldētie un atsaldētie

6. nodaļa. Pasteidzies!

7. nodaļa. Čūska

8. nodaļa. Viņa nevienam nepatika

9. nodaļa. Atradums

10. nodaļa. Baltais saraksts

11. nodaļa. Karnevāls

12. nodaļa. Visiem labs nebūsi

13. nodaļa. Šefs teica…

14. nodaļa. Stigmas

15. nodaļa. Zane izbēgusi!

16. nodaļa. Slotas operators

17. nodaļa. Jums labāk to nezināt

18. nodaļa. Mums ienākuši signāli…

19. nodaļa. Kā baronu laikos

20. nodaļa. Pie visa vainīga viņa!

21. nodaļa. Man nav citur kur iet

22. nodaļa. Uz mājām…

23. nodaļa. Viesnīca mežā

24. nodaļa. Es jūs redzēju!

25. nodaļa. Mafijas metodes

26. nodaļa. Noziedzības slavinājums

27. nodaļa. Mikam tas nepatiks

28. nodaļa. Tas arī viss…

29. nodaļa. Viņa taču ir traka!

30. nodaļa. Daba tukšumu nemīl

Epilogs. Divkāršs medusmēnesis

Pēcvārda vietā

Bibliogrāfija: