Judina Dace

Dīvainais Līgovakars

Dace Judina

DĪVAINAIS LĪGOVAKARS

.

.

SATURS

Priekšvārds…………………………………………………..

1. nodaļa. vai jūs mums palīdzēsiet?………

2. nodaļa. septiņdesmitgadīgā atbalss…….

3. nodaļa. ko viņi apraka?………………………..

4. nodaļa. zāļu vakara sapnis………………….

5. nodaļa. mazā, zaļā grāmatiņa……………..

6. nodaļa. pilnmēness kaislības……………….

7. nodaļa. nepiesauc nelaimi!………………….

8. nodaļa. bez pēdām pazudusi………………

9. nodaļa. katram sava ēnas puse……………

10. nodaļa. vēsture atkārtojas?…………………..

11. nodaļa. par mirušajiem sliktu nerunā…

12. nodaļa. rīts gudrāks par vakaru………….

13.  nodaļa. Babņiks……………………………………..

14. nodaļa. nakts viesis………………………………

15. nodaļa. dusmas vairo spēku………………..

16. nodaļa. laupīšana ciema veikalā………..

17. nodaļa. bišu miķeļa stāsts…………………….

18. nodaļa. cilvēki un zvēri………………………..

19. nodaļa. ziņa no viņsaules…………………….

20. nodaļa. bez iejava maize nerūgst…………

21. nodaļa. starp trim ozoliem…………………..

22.  nodaļa. ilūzija un īstenība……………………

23.  nodaļa. nodevība iedzimst………………….

24. nodaļa. sodīt nedrīkst apžēlot……………..

Epilogs. Pasaule vēl ir vietā………………………..

Pēcvārds……………………………………………………….

Priekšvārds

Romāna Dīvainais Līgovakars ideja radās 2011. gada vasarā, kad, ar domubiedriem strādājot pie vairākiem ar kultūru, vēsturi un senatni saistītiem projektiem, sastapāmies ar pārsteidzošiem notikumiem un cilvēkiem labiem, gaišiem, sirdsskaidriem un mīlošiem. Vienkāršiem cilvēkiem, kuri nebaidījās izstāstīt savu stāstu. Varbūt tikai atmiņu drumsliņu. Kripatiņu pie kripatiņas veidojas attēls. Kā restaurējot senu fotogrāfiju.

Šis pats gads nesa arī nepatīkamus pārsteigumus uzzinājām, ka savas zemes un tautas traģisko vēsturi "esam izdomājuši", nekādas padomju okupācijas nav bijis, viss, ieskaitot izvešanas un etniskās tīrīšanas, noticis labprātīgi… Mūsu vidū joprojām daudz to, kuri šīs asiņainās lappuses no mācību grāmatām vislabprātāk izplēstu… Sekoja valodas referendums paldies mums visiem, ka spējām nosargāt savu dzimto un vienīgo mātes valodu!

Rakstot šo grāmatu un rokoties dažādu materiālu kaudzēs, vairākkārt esmu izjutusi tā jau reiz ir bijis… vēsture atkārtojas… Ir pēdējais bridis, lai attaptos! Mēs visi nešķirojot ne pēc tautības, ne valodas vai reģionālās piederības, mēs kas esam šodien un šeit, mēs dzīvojam vienās mājās, zem viena jumta… Taču, ļaujot citiem mūs sarīdīt, ātri varam attapties turpat, kur bijām pirms septiņdesmit gadiem.

Sērijas Izmeklē Anna Elizabete pirmā romāna Tase melnas kafijas atvēršanas dienā atvaļinātais policijas ģenerālis Aloizs Blonskis teica: "Ir labi, ka tu raksti par neģēļiem un viņu atmaskošanu. Taču vajag rakstīt ari par labiem cilvēkiem." Tad nu es to daru.

Man vairākkārt jautāts vai jūsu romānu varoņi ir dzīvi? Protams. Dzīvi, ļoti dzīvi. Viņi runā, ko domā. Dara to, ko vēlas. Iet, kurp vēlas nonākt.

Jā, šis romāns ir izdoma. Fikcija, kas nepretendē uz absolūtu vēsturisko patiesību. Tajā pašā laikā tajā iekausētas dzīvu cilvēku atmiņas, pārdomas, jūtas un sajūtas. Protams, mainīti vārdi, uzvārdi, notikumu vietas un laiki. Lielās laika līnijas ne. Tās izmainīt nevar, jo nevar izmainīt rētas, kas aizvilkušās, taču sūrst un par sevi atgādina visu mūžu.

Aizvadītā gada laikā bieži esmu aicināta uz tikšanos ar lasītājiem. Ne reizi neesmu atteikusi. Man ir svarīga šī saikne dažādu paaudžu, acu skatienu un sirdspukstu līmenī.

Paldies jums!

Dace

1. nodaļa Vai īus mums palīdzesiet?

Mežāju pagasts gatavojās Līgovakaram. Tuvākā un tālākā apkaimē pret debesīm cēlās pļaušanas skaņas pļaujmašīnu dobjā dūkoņa, trimmeru kamenīgā zumzēšana, bet Melnupes līčos ari pa kādam izkapts švīkstam un strīķa zuzināšanai. Saule līksmi rotaļājās pie debesīm, un pretēji meteorologu pesimistiskajiem ikgadējiem solījumiem par neizbēgamo Jāņu lietu nekas neliecināja par laikapstākļu maiņu. Bija pats labākais siena laiks, un ļaudis steidza to izmanot. Tie, kam lopi kūtīs, gādāja barību ziemai, bet tie, kam mauriņš apkopjams, skuva to un līdzināja.

Pūču salas lielā ozola kuplajā lapotnē šalca nejauši ieķēries garām skrienošs nerātns vējiņš, ar savu maigo čaukstēšanu nespēdams pārmākt divu zāles pļāvēju zemo dīkšanu, kas pietuvinājās un attālinājās gluži vai ar matemātisku precizitāti. Negaidot muzikālais duets ar spalgu sīcienu aprāvās…

-     Velns, nu kas te atkal par sprunguļiem mētājas! Jau kuro reizi izslēdzis trimmera motoru, Kārlis nolika pļaujamo zālē un gāja skatīties, ap ko tad šoreiz aptinusies aukla. Kauls. Cilvēka stilba kauls?

-   Anna, puiši, brokastīs! pēkšņajā klusuma brīdī no Bergu nama virtuves lieveņa puspavērtajām durvīm atvaļinātā policijas ģenerāļa Basa varenā balss izskanēja divtik skaļi, un to vēl papildināja gonga skaņa. Nospodrināts līdz spogulīgam mirdzumam, šis bēniņos atrastais divainais vara izstrādājums bija radis vietu pie nama dienvidu terases balsta un nu kalpoja par mājinieku sasaukšanas ierīci. Upes ieskautā sala nebija nekāda mazā: ozolu audze, pļavas sakliedz nu visus! Vecajam ģenerālim nepatika klaigāt; viņš bija radis runāt klusu, zinot, ka teiktais tiks izpildīts uzreiz un bez iebildumiem.

Saulgriežu vakara gaidās Kārlis Bass no saviem Mazkalniņiem bija, var teikt, gandrīz pārvācies pie kaimiņienes svētku aģentūras īpašnieces Annas Elizabetes uz viņas mantoto Pūču māju Melnupes vidū, lai, pirmkārt, dotu savu artavu svētku veidošanā un, otrkārt, pieskatītu namu un gādātu par darbarūķu vēderiem, citādi tie trakie, pa galvu pa kaklu skriedami, dienas garumā pat lāgā paēst neatceras!

Pēc piecām minūtēm pa virtuves kāpnēm soli soli uzdimdināja abi pļāvēji Kārlis un Ģirts zāļu deķl stiepdami kaut ko smagu. Krusttēv, pasauc Annu! Mēs atradām cilvēka kaulus un lādi!

Bija pagājis vairāk nekā gads kopš Annas Elizabetes Bergas pārcelšanās uz mantoto Pūču māju Mežāju pagastā. Septiņus hektārus lielā sala, uz kuras atradās barona Volfganga fon Berga 1885. gadā celtais nams, bija Annas Elizabetes dzimtas īpašums. Pirms pusotra gada savā trīsdesmit trešajā dzimšanas dienā viņa to saņēma mantojumā, ko apstiprināja vēstule-testaments.

Atbēgusi šurp no trokšņainās Rīgas, viņa uzreiz bija iejutušies Mežāju savdabīgajā klusumā un mierā. Savdabīgajā tāpēc, ka Pūču salas divkājainajiem iemītniekiem nācās sadzīvot ar krietnu pulciņu dažādu pūčveidlgo pūcēm, ūpjiem, apodziņiem. Nezināma iemesla dēļ apaļgalvainie, lielacainie putni šo salu bija iemīļojuši, un pēdējā pusotra gadsimta laikā te bija izveidojies īsts pūču rezervāts.

Nams bija ērts un pārdomāti iekārtots: lejā halle, ēdamzāle, darbistaba, bibliotēka, virtuve un vasaras terase; augšā lielā guļamistaba (Anna to uzreiz iemīļoja), lielā viesistaba, mazā viesistaba, divas bērnistabas un labierīcību telpas. Lai gan mājai bija vairāk nekā simt divdesmit gadu, tajā viss krāsnis, kamīni, plītis un labierīcības bija darba kārtībā un prasīja vien nelielu apkopi.

Annai te patika un viņas draugiem arī. Pamazām vien visa viņas radošā komanda pārvācās uz dzīvi Pūču mājā, izveidojot tādu kā savdabīgu komūnu. Pati Anna Elizabete un viņas asistents Kārlis Saulītis te mitinājās pastāvīgi, savukārt labākā draudzene žurnāliste un redaktore Zane Zālīte -, tāpat kā vecais draugs aktieris Ģirts Melderis, uz Pūču salu brauca ik brīvo brīdi. Anna ēkas otrajā stāvā bija ierādījusi katram savu baronlaiku bērnistabu un tās turpmāk sauca par Ģirta istabu un Zanes istabu. Palaikam ciemos atbrauca arī citi draugi. Tos tad izmitināja brīvajā ziemeļpuses viesu istabā, ko zilgano tapešu dēļ dēvēja par Zilo istabu.

Klusums, noslēgtība no apkārtējās pasaules un dabas skaņas nāca par labu ari Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūrai. Nevarētu teikt, ka būtu uzlabojusies vispārējā valsts ekonomiskā situācija, taču kaut kādā veidā sakārtojās attiecības ar klientiem palika tie, ar kuriem sadarbība patiešām bija vēlama un izdevīga, bet atbira tā sauktie laika grauži neperspektīvie pasūtītāji, kuri šādu vai citādu iemeslu dēļ paši nezināja, ko īsti vēlas, un kuriem bija problēmas ar savlaicīgu norēķināšanos. Anna beidzot bija iemācījusies pateikt nē. Tiesa, ne vienmēr tas izdevās, taču laika zagļu kļuva arvien mazāk.

Pēc traģiskās balles Mežmuižas pilī skaistā izdevniecības Magnum jubilejas pasākuma, kas bija noticis vairāk nekā pirms gada un beidzies ar tās šefa Roberta Lauciņa un viņa sekretāres Elīzas bojāeju, Annai un viņas aģentūrai bija izveidojusies necerēti laba un auglīga sadarbība ar Mežāju pagasta vadību. Zinot Annas lomu šī nozieguma atklāšanā un novērtējot viņas draugu žurnālistu taktiskumu, neizbazūnējot notikušo visos iespējamos preses izdevumos, Mežāju pagasta priekšsēdētāja Maiga Lāclte neilgi pēc traģisko notikumu atrisinājuma bija uzaicinājusi Annu Elizabeti uz pusdienām, kuru laikā vispirms aplinkus, vēlāk tiešā tekstā noprasījusi, vai viņas aģentūra nevēlētos līdzdarboties Mežāju pagasta kultūras dzīves veidošanā.

-    Teikšu, kā ir, pārliekusies pāri šķīvim ar ceptu lasi tā, ka varenā biste gandrīz ieslīga svaigo dārzeņu garnējumā, Lāclte iesāka savu konfidenciālo sarunu. Mūsu pagasta līdzšinējā kultūras dzīves organizatore Sofija Angelovska ir sevi izsmēlusi. No viņas neko vairāk par Lieldienu, Jāņu un Mārtiņu gadatirgiem izspiest nevar. Tie pat nav gadatirgi, bet bazāri. Nevaru saprast, no kurienes viņa šo slāvisko vārdu bazāri ņēmusi. Tātad atkārtoju: Sofijai šie darbi kļuvuši par grūtu. Vai jūs mums palīdzēsiet?

Anna pasmīnēja. Bazārs šis vārds pēdējo gadu laikā nez kāpēc bija kļuvis modīgs. Modes un stila bazārs, grāmatu bazārs, Lieldienu bazārs visādi bazāri bija redzēti. Nez vai tā bija vēstures un valodas nezināšana vai pseidointelektuālisms, tautā saukts par Prātnieka sindromu? Annai neienāktu prātā rīkot bazāru, bet Sofija… Jā, Sofija bija īpašs gadījums… Par grūtu? Tātad zemtekstā garlaicīgi…

-    Hmm… šis ir negaidīts piedāvājums un, neslēpšu, interesants. Kas attiecas uz pasākumiem, es varu saprast, Anna godīgi atbildēja. Bet, Lācltes kundze, ja mēs uzņemsimies pagasta lielo pasākumu rīkošanu, kas notiks ar Sofiju? Tas pirmkārt. Un, otrkārt, mēs šo darbu nevaram darīt par velti; tas kaut ko maksās.

-   Protams. Šim nolūkam budžetā esam paredzējuši līdzekļus. Labāk mēs tos izlietojam kvalitatīvam pakalpojumam, nevis iztērējam, maksājot algu sliktai darbiniecei.

-     Maiga, manuprāt, jums nevajadzētu rīkoties tik radikāli. Varam pamēģināt kopīgi kaut ko noorganizēt tad jau redzēsim. Iespējams, ar Sofiju var sastrādāties.

Jau šos vārdus izrunājot, Anna juta, ka pateikusi kaut ko nepareizu, jo Maigas Lācītes apaļo seju sašķobīja ironisku smieklu grimase.

-    Sastrādāties? Ar Sofiju? Anna, jūs esat optimiste! Taču lai notiek, kā vēlaties!

Abas vienojās par Ražas svētku sarīkojumu augusta beigās un pasākumu, kas veltīts pirmajai skolas dienai. Lācīte vēl pasūrojās, ka joprojām nezina, kā plānotas gada īsākās nakts svinības, lai gan līdz Jāņiem atlikušas vien divas dienas.

-    Te nu gan nekas nav līdzams, noteica Anna. Pārāk maz laika, un mēs tikko esam attapušies no…

No dubultslepkavības, ar ko beidzās mūsu pirmais Mežājos rīkotais pasākums, viņa nodomāja.

-     Es jūs saprotu. Vienīgi… varbūt jūs varētu atnākt un paskatīties no malas, lai saprastu, par ko es runāju…

Anna apsolīja Līgovakarā aiziet līdz Melnā akmens estrādei un solījumu turēja. Sofijas rīkotā Jāņu balle patiešām bija pilnīga izgāšanās. Pēc lielajiem lietiem deju plača vietā melnēja izbradāta zāles un dubļu zampa. Brīvdabas estrādes soli krāsu, šķiet, bija redzējuši senajos pirmsplūdu laikos, atzveltņu tiem nebija vispār. Trīs ciema sievas žēlabaini trīcošām balsīm novaidēja dažas skumjas līgodziesmas, noalgotā šlāgergrupa nez kuro reizi mala vienas un tās pašas desmit dziesmas, bet pasākuma rīkotāja Sofija, tērpusies puķainā sarafānā, grozījās lepna kā tītariene…

Kopš pērnā gada Līgovakara Annas svētku aģentūra Mežājos bija sarikojusi jau astoņus pasākumus Ražas svētkus, Pirmo skolas dienu, Mārtiņus, Ziemassvētkus lielajiem un mazajiem, Pankūku balli Meteņos, Lieldienas, Mātes dienas brīvdabas koncertu un Mežmuižas Lauksaimniecības skolas izlaidumu. Nu bija kārta Līgosvētkiem.

Mežāju pagasta vadība, gatavojoties vēlēšanām, bija paudusi vēlmi iepriecināt savus potenciālos vēlētājus, sarīkojot gadsimta svētkus tādus Jāņus, kādi vēl nav pieredzēti un kādi, spriežot pēc veciem ziņu avotiem, bijuši iecerēti 1940. gadā, pirms septiņdesmit gadiem… Diemžēl toreiz padomju okupācija pārvilka svītru visam skaistajam un labajam, bet nu Mežāju ļaudis bija nolēmuši atkal celt saulītē vecās vērtības.

Pagasta kasē atradās slēptās rezerves. Annai tika dota zaļā gaisma. Viņa varēja aicināt uz Mežājiem tautā iemīļotus viesmāksliniekus aktierus un mūziķus. Pagasta vadība no savas puses bija solījusi uzsaukt ballētājiem cienastu pīrāgus, plātsmaizes, sieru un milzīgu mucu ar alu. Ko vēl vairāk vēlēties?

Veselu nakti pavadījuši ideju kaujās, Anna, Kārlis, Miks, Ģirts un Zane bija sapratuši, ka ar to nepietiks. Vajag vēl kaut ko. Zāles pļaušanas sacensības, amatnieku un rokdarbnieku darbu izstādi, konkursu par skaistāko balsi un dziesmu karus, saimnieču konkursu ar pīrāgu, plātsmaižu, sieru un mājas alus degustāciju. Protams, pašmāju dziedātājus un dejotājus, kaimiņpagastu amatierteātru viesizrādes un kādu patiešām labu danču grupu. Visbeidzot ieplānoja arī loteriju, lai svētku dalībnieki varētu laimēt pārsteiguma balvas. Nekā tāda iepriekš nav bijis tas cilvēkiem varētu patikt…

Pagasta vadība jaunās idejas uztvēra ar vētrainu sajūsmu, vienīgi Sofija klaji pauda nepatiku: phe, cik tas viss izmaksās, vai kaut ko tādu maz šādos laikos var atļauties? Bet izrādījās, ka, saprātīgi rēķinot, izmaksas ir tikai nedaudz augstākas par pērnā gada balles tēriņiem.

Sofija paņēma slimības lapu uz ilgāku laiku.

Un nu divas dienas pirms paredzētā vērienīgā pasākuma radošā komanda sēdēja Annas Elizabetes virtuvē ap galdu, uz kura lupatdeķa vidū (ar to Kārlis ik dienu nesa svaigi pļautu zāli Annas jaunieguvumam diviem jēriņiem, kas mitinājās nesen celtās kūtiņas aizgaldā) gulēja smaga dzelzs lāde, aizslēgta ar masīvu piekaramo atslēgu. Lāde atgādināja kara laika munīcijas kasti. Par atrastajiem cilvēka kauliem Anna centās nedomāt tā tikai šobrīd vēl trūka…! Tāda atraduma dēļ, zināms, ir jāizsauc policija, eksperti, jāveic mērījumi, pārbaudes… Bet pasākums tepat deguna galā!

-     Nu, ko teiksi? ģenerālis pirmais pārtrauca ieilgušo klusumu. Anna, es tev jautāju!

-     Kāpēc man? Anna satrūkās. Ne jau es to atradu…

-     Bet šī ir tava zeme! Kārlis iesaucās.

-    Tikko atcerējies? Bet kāpēc jūs abi stiepāt to šurp? Sazin, velns, kādi mēra baciļi tajā varētu būt! Un vispār… vispirms vajadzēja piezvanīt Mikam, pasaukt mūs ar ģenerāli un tikai tad ķerties pie postīšanas. Ko tur tagad vairs varēs saprast, ko atrast? Anna sirdījās. Pēc divām stundām jāsāk svētku koncerta mēģinājums…

Viņa bija cerējusi dienvidū vēl salasīt kādu ārstniecības augu tagad ir īstākais laiks zāļu vākšanai!

-      Nu, nerūc, meit, nerūc! ģenerālis mierināja Annu. Puiši jau neko ļaunu nedomāja, vai ne? Kā jūs to atradāt?

-    Taisījām labirintu… sakaunējies gandrīz zem deguna noburkšķēja Ģirts.

-     Ko-o-o? Anna un ģenerālis reizē iesaucās.

-    N-nu… Tavā tālajā pļavā tur, salas lejas galā, kur reiz bija vecā lapene, ir gara, gara zāle, kā radīta pļaušanai. Nodomāju: pamēģināšu izzīmēt kādu rakstu, bet Kārlis mani pierunāja taisām labirintu. Sabrauks jāņubērni tiem būs interesanti. Lai pamēģina iziet neapmaldījušies! Ģirts, ar ideju aizrāvies, stāstīja.

-     Par labirintu skaidrs. Bet kā jūs tikāt pie kauliem un lādes? Paši no zemes izlīda?

-    Neņirgājies! Kārlis uzmeta lūpu. Es gandrīz sev kāju nopļāvu. Laižu trimmeri tā lēzeni, lēzeni, te pēkšņi aukla aiz kaut kā it kā aizķeras. Parauju uz savu pusi, motors kauc un gaudo, aukla velkas, bet nekas nenotiek. Nospiedu "stop", un tajā brīdī aukla žvīīīīks! man pa kāju! Kārlis sūrojās un rādīja tumši zilgansārtu švīku, kas patiešām izskatījās nelāgi. Un noteikti sāpīgi.

-   Nabadziņš. Pēc brīža uzlikšu kompresi. Stāsti tālāk laika maz! mudināja Anna.

-     Uhh… Nevis sieviete, bet monstrs… Kārlis nomurmināja, taču Annas kaulainais skatiens bija vislabākais pamudinājums. Gāju lūkot, kas par vainu, un atradu, lūk, šo!

Kārlis norādīja uz paprāvu koka puļķīti, kas gulēja uz segas līdzās lādei. Vērīgāk ielūkojusies, Anna saprata, ka tas nav puļķītis, bet gan stilba kauls, tikai tāds… nomelnējis un apgrauzts, vai?

Ģenerālis Bass neteica neko, taču grumbās savilktā piere un aizmiglotais, it kā vienā punktā sastingušais skatiens liecināja, ka viņš izmisīgi pūlas kaut ko atcerēties.

-     Tā… Nu gan būs jāzvana Mikam. Es nezinu, kas šādos gadījumos būtu darāms. Anna noplātīja rokas. Kārļonkul, vai par šādiem atradumiem kādam īpaši jāziņo?

Uzrunātais pamodās kā no dziļa miega., Kas? Ko? Kam jāziņo?

-     Es jautāju: vai par šādiem atradumiem kādai iestādei ir jāziņo?

-    Manuprāt, pietiek, ja izsauc policiju. Viņi tālāk visu izdarīs paši. Vai Mikam piezvanīji?

Policijas majors Miks Kaķītis bija ģenerāļa Basa māsasdēls un gandrīz pastāvīgi dzīvoja Mazkalniņos.

-    Vēl ne. Sameklēšu telefonu.

-    Ņem manējo. Ģenerālis Bass parakājās savu plato lina bikšu kabatās un izvilka meklēto vecmodīgu mobilā telefona pusķieģeli, ar kuru varētu pat naglas sienā dzīt. Nerauc nu degunu, ņem! Strādā kā zvērs!

Pēc pāris minūšu sarunas, atdevusi Basam telefonu, Anna noteica: Miks jau bija pusceļā, tūlīt būs klāt. Turklāt saturieties! viņš neesot viens…

Kaut kas Annas balss vēsi ironiskajā tonī lika ģenerālim paraudzīties runātājā vērīgāk, taču viņš neko nejautāja. Gribēs, pateiks pati, negribēs arī ar knīpstangām neizvilksi.

-    Lādi vaļā nemūķēsim? kā nemanot gaisā sabiezējušo spriedzi, jautri ievaicājās Kārlis.

-     Pagaidīsim majora kungu, Anna noburkšķēja. Tāpat jau…

Kas būs "tāpat jau", viņa nepaguva pateikt, jo iepretim terasei puspagriezienā, uz diviem riteņiem, riepām švīkstot un grantij šķīstot, strauji nobremzēja majora Kaķīša sudrabainā toijota.

-    Kur ir tas vēsturiskais kauls? no mašīnas vairāk izlēcis nekā izkāpis, Miks moži uzsauca sveiciena vietā. Par spīti saviem gandrīz četrdesmit gadiem, viņš izskatījās neticami zēnisks un draisks. Šī bija majora Kaķīša atvaļinājuma pirmā diena, un viņš acīmredzami bija gatavs uz galvas mesties piedzīvojumos.

-    Tur, uz galda. Tev ari labdien, Anna pasmīnēja, pāri Mika plecam lūkodamās pēc solītā ceļabiedra.

Runājot pa telefonu, kaut kas Mika tonī viņai bija licis iespringt un saausīties, jo viņa balss bija izklausījusies tāda kā samulsusi, sakaunējusies… Sagatavojusies jebkam pat garkājainas, lielacainas, lielkrūtainas sarkanmates klātbūtnei Anna tīri vai apjuka, ieraugot no sudrabainā autiņa remšamies laukā… Zani. Draudzene gan bija teikusi, ka būs vēlu, jo vēl jāpaspēj palaist uz druku žurnāla svētku numuru, un tikai tad varēšot sapņot par atpūtu, taču ne ar pušplēstu vārdiņu nebija ieminējusies, ka grasās braukt kopā ar Miku Kaķīti… vienā auto. Gluži pretēji arī Zanei beidzot bija sācies sūri grūti pelnītais un gaidītais atvaļinājums, ko viņa gribēja pavadīt Mežājos sauļojoties, vācot ārstniecības augus, rakstot intervijas žurnālam un braukājot apkārt skaistu kadru medībās (Zane bija kaislīga fotogrāfe), un tur nu savs auto ir neaizstājams.

Interesanti, kur palikusi Zanes zaļā škoda? Un kāpēc draudzene izskatās tāda kā vainīga? Varbūt viņi… Nez kāpēc šī doma Annas kuņģī sagrieza kaut ko līdzīgu ledaini tukšam karuselim.

-    Sveicināta, Līzbet. Zane uzsmaidīja Annai, lēni lienot laukā no mašīnas. Te nu es esmu…

Anna gandrīz apkrita. Zanei viena kāja līdz celim bija ģipsī. No pakauša līdz papēžiem acumirklī pārskrēja svelošas skudriņas Annai bija kauns. Kā viņa tā varēja domāt par savu labāko draudzeni!?

-    Ko vai kuru tu paņēmi uz masu7 Annas balsi ieskanējās ierasti draudzīgā zobgalība. Samocīti…

-    Ne jau es, bet mani… Pirms trim nedēļām, draudzene novilka. Pie mājas izkāpu no mašīnas, aizslēdzu un jau gāju tai apkārt uz ieejas pusi, bet tajā mirkli viens blaukš! mašīnai pakaļā. Par nelaimi, otrā pusē biju es un koks…

-    Jēziņ… Un kas ar kāju? Anna nemanot ievilka elpu.

-    Štrunts par kāju tā sadzīs, bet autiņam visa aizmugure čupā! Zane niknojās. Ej nu dabū tādu bamperu! Miks vai pusi pasaules apzvanīja, kamēr uzzināja, kurā šrotd tādi dabūjami. Aizskrēja, nopirka, tagad divas nedēļas jāgaida, lidz salabos.

Anna būtu varējusi apzvērēt, ka, izrunājot vārdus "Miks… apzvanīja… aizskrēja…", Zanes balsi ieskanējās agrāk nedzirdētas maiguma notis. Oho, tas tik ir jaunums!

-    Bet kas jums te notiek? Un kas tie par kauliem mētājas tavā parkā? Zane atkal bija savā elementā.

-    Pati vēl nezinu. Puiši, pļaudami zāli, kaut ko izrāvuši no zemes. Kādu suņu apgrauztu govs kāju vai…

-      Govs? Un govs kājas dēļ tu tādu trobeli sacēli? Miks jau ekspertus sazvanīja; Dambergs lamādamies brauc šurp nācās apsolīt, ka tu arī šoreiz ļausi salas lejasgalā pamakšķerēt.

-    Droši! Lai brauc! Tur jau tie kauli ir.

-    Ahā! Tātad tas nav govs kauls! Zane iesmējās un, pieklibojusi pie Annas, apskāva viņu. LIzbet, kāda muša tev iekodusi? Tik nelaipna tu nekad neesi bijusi. Neriktigās dienas, pilnmēness vai ar kreiso kāju no gultas…

-     Nezinu… Anna Elizabete noburkšķēja. Varbūt viss kopā. Nāc, es tev palīdzēšu uzkāpt pa kāpnēm.

-   Nevajag, es esmu vienkājlēkšanas čempione! Zane atjokoja un, braši atspiezdamās uz zemajiem kruķiem, kā milzu sienāzis aizlēkšoja terases kāpņu virzienā.

Vērodama, cik veikli draudzene tiek augšā pa pakāpieniem un cik silti sasveicinās ar mājiniekiem, Anna sajuta greizsirdības dzēlienu pēdējā laikā viņai pašai vairs nenācās viegli būt laipnai un smaidīgai.

Mājinieki gan, protams, visi bija mīļi un jauki, taču viņiem nemitīgi kaut ko vajadzēja te ēst, dzert, gulēt; te darbu, honorārus, mašīnu rezerves daļas un ko tik visu vēl ne. Un visu nodrošināt nācās viņai kā jau mātei-barotājai. Reizēm Annai nolaidās rokas un kļuva pašai sevis žēl. Vai kāds padomāja, cik "viegli" sarunāt kārtējo darījumu, lai būtu no kā to visu gribēt? Saprotams, nebija jau tā, ka neviens neko nedarītu, taču Anna būtu priecīga par lielāku palīdzību tieši darbā ar klientiem, citādi viņa reizēm jutās kā tāds programmējams, runājošs androlds, kurš iestatīts uz vienu mērķi "dabūt klientu". Tikmēr pārējie līksmi nodarbojās ar daudz jaukākām lietām zīmēja, rakstīja, fotografēja, maketēja, dekorēja un montēja…

Un tagad vēl šī vārdos nenosaucamā trauksme, ko viņa juta, raugoties uz Kaķīti un Zani. Annai jau labu laiku likās, ka abu starpā kaut kas ir… vai ari, ja vēl nav, tad drīz būs.

Un kāda tev tur daļa?! viņa sevi rāja. Kad bija iespēja veidot ar Miku romantiskas attiecības, tu pati negribēji par ko tagad vaidi? Tā bija taisnība. Pirms gada, tūliņ pēc veiksmīgi atklātajām slepkavībām Mežmuižā, Miks bija iesācis gandrīz katru nedēļas nogali viesoties pie Annas Pūču salā un, par lieliem sirdēstiem Kārlim, arvien atrada kaut ko saimniecībā darāmu. Pagājušajā vasarā darbi bija gājuši uz priekšu neticami ātri abi, kā sacenzdamies, kā viens otram spītēdami, bija strādājuši ar divkāršu sparu tā, ka Ģirts un Zane, ciemos atbraukuši, ikreiz atklāja kaut ko jaunu. Divās nedēļas nogalēs bija tapusi jauna peldvieta un lapene, nākamajās divās maza kūtiņa (tajā tagad mitinājās abi jēri), pēc tam pienāca kārta jumtam bēniņu balstiem un bojātajiem dakstiņiem. Lai nu kā, bet līdz rudenim māja bija apčubināta, malka ziemai sagādāta, atlika vien dzīvot nost.

Kādu piektdienas vakaru Miks bija ielūdzis Annu vakariņās un aizvedis uz netālo rajona centru, kur nesen bija atvērts omulīgs krodziņš. Tur viņš sarkdams un bālēdams starp laša steiku un risu krēmu bija izmocījis, ka vēlētos Annu redzēt biežāk… divatā, nevis obligātajā tandēmā ar Kārli. Jā, un vispār cik ilgi šis domājot mitināties Pūču mājā? Pamatīgi apjukusi un drusku aizkaitināta, Anna bija atcirtusi, ka tā nu laikam būs viņas darīšana, kurš un cik ilgi mitināsies Pūču salas namā, bet, ja Miks vēlas viņu redzēt biežāk, laipni lūgts viesos!

Vakariņas beidzās neomulīgā klusumā, un, aizvedis Annu mājās, Kaķītis Bergu namā nerādījās veselu mēnesi. Pat vienmēr mierīgais ģenerālis sāka nervozēt, sak, kas noticis, krustdēls nebraucot ciemos, aizbildinoties ar darbu kalniem… Arī Zanei kāda sagadīšanās! tieši tobrīd bija "uzkrituši" lielie nākamā gada izdevumu plānošanas un budžetēšanas darbi. Būdama jaunizveidotās mediju grupas Magnum Lux jaunā galvenā redaktore, viņa pret savu pienākumu izturējās ar pārcilvēcisku atbildību katru rītu pirmā ieradās darbā un vakarā pēdējā brauca mājās. Reizēm ar savu zaļo škodu, reizēm ar sudrabaino toijotu… Zane neslēpa no Annas, ka Kaķītis viņu Rīgā reizēm apciemo abi dzīvoja dažu kvartālu attālumā Grīziņkalnā, tāpēc grēks būtu izlikties par svešiniekiem, vai ne? Degvielas taupīšanas nolūkā abi bija pasākuši arī reizē braukt uz Mežājiem parasti ar Mika auto; izlaidis Zani pie Bergu nama durvīm, viņš, iekšā nenākdams, brauca uz Mazkalniņiem un tur kā apsēsts pļāva zāli vai zāģēja malku.

Ģenerālim, to visu vērojot, nekas cits neatlika kā uzņemties vidutāja lomu un mēģināt apturēt auksto karu, pirms tas nodara neglābjamu kaitējumu abu māju ļaužu sirsnīgajai draudzībai. Nesekmīgi izmēģinājies tā un šitā, Bass pēdīgi atrada izeju, piespiežot Annu un Miku 8. martā kopīgi sarīkot viņa dzimšanas dienas svinības. Likās pilnīgi dabiski, ka vīrieši šajā dienā dāvina ziedus dāmām, tāpēc Anna ģenerāļa dzimšanas dienā saņēma vairākus puķu klēpjus un viskrāšņāko no Mika.

Iespējams, bija tikai labi, ka Zane šajā ballītē nepiedalījās (kārtējo reizi bija devusies kādā komandējumā, šķiet, uz Briseli). Pēdējā laikā draudzene bieži ceļoja, jo jaunais darbs pavēra agrāk nebijušas iespējas. Anna arvien vairāk sāka izjust viņas trūkumu brīžos, kad vienai vajadzēja tikt galā ar lielapjoma tekstiem un rakstāmdarbu vakari pie datora ievilkās līdz nākamajam rītam. Taču teikt neko neteica pati taču bija pierunājusi Zani pieņemt Dināra un Ilgas Loku piedāvājumu…

2. nodaļa Septiņdesmitgadīga atbalss

-   Anna, kur tu esi? Mēs tūliņ taisīsim vaļā lādi! no terases atskanēja daudzbalsīgs sauciens. Viegli pārvilkusi ar pirkstu galiem Mika sudrabotās mašīnas sānam, viņa pagriezās un devās augšup pa kāpnēm. Ienākusi virtuvē, Anna notvēra pārmetošu Kārļa un neizpratnes pilnu Ģirta skatienu, taču nebilda ne vārda. Ko te skaidrosi, ja pašai nekas nav skaidrs. Uzvedos kā glupa skuķe! Lai taču draugiem tiek laime!

-     Anniņ, vai taisām vaļā? ģenerālis ducināja kā liels rotaļu lācītis. Smīdina… Tātad pamanījis.

-    Kā nu ne! Kārli, kur tava štrumu kaste? viņa pārspīlēti moži atsaucās, izpelnoties vēl vienu skatienu.

Uzrunātais nozuda mājas dzīlēs un pēc mirkļa atgriezās ar vienu no trim "tur iekšā ir visa mana dzīve" instrumentu kastēm, kurā patiešām bija viss vajadzīgais. Skrūvgrieži, āmuri, aķene, fleksis, urbji… Pēc piecām minūtēm ar griezīgu čīkstoņu piekaramā atslēga bija pievārēta un lādes vāks padevās.

-    Būtu labi atkāpties, Miks izrīkoja un pasniedza ģenerālim gumijas cimdu pāri un marles masku. Pārējie, tādu nopietnību redzēdami, bez vārda runas atkāpās. Kas zina…

Gluži kā filmās redzētie CSI eksperti, majors Kaķītis un ģenerālis Bass uzmanīgi atvēra dzelzs vāku. Nekādu vadu, nekādas gāzes vai pulveru, tikai saeļļots, biezs papīrs.

Iespējams, lai lādes saturu aizsargātu pret mitrumu un rūsēšanu. Attinuši vairākās kārtās aptīto papīru, abi pētnieki no iesaiņojuma izņēma mazāku lādīti. Pirmajā acu uzmetienā tā šķita izgatavota no tumša, absūbējuša metāla, iespējams, sudraba, ar reljefu kalumu uz vāka. Zem lādītes atradās paliels, plakans sainis, ietīts baltā linu drānā, kas no vecuma kļuvusi tumšāka, taču nebija sairusi. Albums. Liels, brūnos ādas vākos, kurus, tāpat kā lādīti, rotāja reljefs ornaments.

Pārliecinājušies, ka nekā bīstamāka par senatnes putekļiem lielajā kastē nav, abi pētnieki pieaicināja pārējos tuvāk, taču pagaidām neļāva nekam pieskarties, lai atradumu nejauši nesabojātu. Izstiepuši kaklu, Anna, Zane, Kārlis un Ģirts ziņkāri pētīja atradumus, cits citu apsteigdami ar dažādiem minējumiem.

-     Manuprāt, tas ir auseklītis, Ģirts norādīja uz abiem reljefā izkaltajiem nospiedumiem.

-    Drīzāk saulīte. Latvijas laika ornamentikā tas bija izplatīts motīvs, iebilda Zane.

-     Nē, mīļie, tās ir dzirnavas. Dzirnavu spārni… Anna stingri noteica.

-     Pēc kā tu tik droši spried? Zane gribēja zināt.

-     Rau, te uz viena spārna ir uzraksts Dzirnezers.

-    Tev gan ir acis! Miks noelsās. Turēdams albumu cieši rokā, viņš šos smalkos burtus nebija ievērojis.

-    Ir gan. Viena labā, otra kreisā, Anna atjokoja, un visi iesmējās. Spriedze likās izgaistam.

-    Taisām vaļā mazo lādīti! Zane ierosināja.

-     N-nu… labi, taisām ar'… tikai uzmanīgi! Anna pēkšņi juta, ka viņi pieskaras kaut kam bezgala dārgam un svarīgam, kas pilnībā mainīs viņu visu dzīvi.

Miks lēni un uzmanīgi pagrozīja smago albumu, lai, pirms ielikt atpakaļ dzelzs kastē, aplūkotu tā aizmuguri, bet ģenerālis tikmēr cilāja un grozīja rokās mazo dzelzs lādīti.

-     Kārli, nāc nu šurp ar saviem verķiem! viņš aicināja savu jaunāko vārdabrāli, bet pēkšņi satrūkās, jo aiz muguras atskanēja ievainota ziloņa taurējienam līdzīga skaņa. Mikam smagā nasta gandrīz izkrita no rokām.

-     Nekas, nekas tā bija vienīgi Zanes reakcija uz putekļiem, Anna pasmaidīja par kaunīgi piesarkušo draudzeni, kura, atbalstījusies uz kruķiem, joprojām spītīgi stāvēja kājās, lai tikai varētu tuvāk apskatīt atradumu.

Tomēr ar mazo lādīti gāja grūtāk un krietni lēnāk. Likās metāla vāciņš neparko nevēlas atklāt tik ilgi glabāto noslēpumu. Beigu beigās klātesošo neatlaidība uzvarēja un vāciņš ar klusu klikšķi atsprāga vaļā. Lādītē atradās divi priekšmeti balts, krāsainiem rakstiem izšūts sieviešu priekšauts un ovāls sudraba medaljons. Ziņkārībai pieaugot, Anna pastiepa roku, lai paņemtu medaljonu, taču Miks ar savu cimdoto roku pasteidzās pirmais. Saudzīgi turēdams nelielo priekšmetu, viņš to grozīja un pētīja. Arī medaljonu, tāpat kā lādīti un albumu, rotāja dzirnavu spārnu motīvs.

-    Interesanti, kādu noslēpumu tas glabā? Anna sapņaini ievaicājās. Vai varat atvērt?

Nevarēja vis. Šim medaljonam šķietami nebija aizdares mehānisma. Vai ari bija, taču tik labi noslēpts, ka neviens to neprata atrast. Varbūt nolauzts, bet varbūt… šo medaljonu spēja atvērt tikai zinātājs?

Skaļi un paģēroši iezvanījās Kārļa mobilais tālrunis.

-     Kārlis. Jā. Tūliņ būsim!

Beidzis sarunu, viņš iebrēcās nelabā balsi: Johaidī! Mums pirms desmit minūtēm bija jābūt Melnajā estrādē! Visi jau sapulcējušies. Anna, kur tavs telefons? Ģirt, kur scenārija mapes? Braucam, ātrāk!

-   Rāmāk, vecais, rāmāk, nekas nedeg! Pēc piecām minūtēm būsim uz vietas. Un Ģirts mierīgi devās uz mašīnu. Savu sarkano kadiljaku viņš bija nomainījis pret tumši sarkanu kreisleru, izpelnoties smīnīgu Annas repliku: snobs!

-     Braucam ar manējo!

-    Brauciet, bet mēs sagaidīsim ekspertus, apskatīsim notikuma vietu un vēlāk jums pievienosimies, Miks mierināja satraukto Annu, kuru gluži vai uz pusēm plēsa vēlēšanās palikt, aiziet pašai aplūkot satraucošā atraduma vietu un vienlaikus pienākuma apziņa: jābrauc, cilvēki gaida.

-    Labi, tikai sabildējiet gan visu riktīgi. Vai eksperti kaulus ņems līdzi?

-   Droši vien. Brauciet, brauciet, es jums vēlāk piezvanīšu! Miks mudināja.

-    Anna, man tev kas jāsaka; tikai apsoli, ka nedusmosies, ierunājās Kārlis, tiklīdz mašīna bija pārbraukusi pār Melnupes tiltiņu. Tik bažīgu un satrauktu Anna viņu redzēja pirmoreiz.

-     Nu, nu, ko vēl jūs abi esat sastrādājuši? Ģirt!? Viņa vērsās pie blakussēdētāja, bet tas nesatricināmā mierā grozīja stūri. Kārli…!?

-     Mhm… Es šorīt saņēmu e-pastu.

-     Lieliski. Un…?

-     No vecmāmiņas. Viņa šodien ieradīsies Pūču salā…

-    Koo-o-o? Annas pārsteiguma izsauciens skaļuma ziņā neatpalika no Zanes ziloņtauru šķavām.

-    Viņa šovakar ieradīsies mūs apciemot.

-     Tiktāl es sapratu. To tu vari neatkārtot. Mani interesē, kāpēc es par šo faktu uzzinu tikai tagad? Tas pirmkārt. Otrkārt, kur, pēc tavām domām, mēs vecmāmiņu izmitināsim? Vai esi aizmirsis, ka rīt atbrauks arī Dinārs un Ilga ar mazo meitiņu? Viņi pieteicās jau pirms mēneša, un tu to labi zināji.

-    Dinārs un Ilga atvedīs mazo Elizabeti? Ģirts ieinteresēts iesaucās. Pēc pagājušās vasaras notikumiem Loku pāris savu jaundzimušo meitiņu bija nosaukuši par Elizabeti kā pateicību un pagodinājumu Annai.

-Jā, bet stāsts nav par to. Jautājums, kur likt vecmāmiņu, joprojām ir aktuāls.

-   Nestreso! Iekārtosim viņu darbistabā. Tur dīvāns ļoti ērts, blakus bibliotēka, un vecmāmiņa, kā jau īsts grāmatu tārps, varēs vakaros un naktīs lasīt. Tur viņa nevienam netraucēs un arī pati netiks traucēta.

-     Tā, tā… Un cik ilgi tad, ja ļauts pavaicāt, viņa grasās pie mums palikt? Anna klusi ievaicājās. Kārlis sastinga. Ja Annas balss noslīdēja līdz čukstam, sarunbiedram labāk būtu bijis izdarīt harakiri…

N-nu… Viņa rakstīja, ka vasarā labprāt padzīvotu pie mums, jo viņai tajā Rīgas komunālā dzīvokļa mazajā istabiņā vispār nav gaisa. Annīt… saki, ka tā var! Plīīīz! Kārļa balsī bija saklausāms izmisīgs lūgums, ko nespēja noslēpt pat tēlotā jautrība.

-    Opā-lillā, un arī to es uzzinu pēdējā… Annai nolaidās rokas.

Vēl viens cilvēks mājā. Vēl viens acu pāris, ausis, mute. Klusuma ne mirkli, miera ne mirkli. Vai nav lieliski?

Kārlis, Ģirts, Zane, vecmāmiņa, Miks un ģenerālis seši. Plus viņa pati, rudais runcis Barons un divi jēri. Jā, un vēl trīs Loki. Izmeklēti daiļa un izsmalcināta kompānija!

Labi, nāksies izvēlēties no trim ļaunumiem vismazāko. Loki lai dzīvo viņu jau iesildītajā ziemeļu puses istabā tur saule tā nekarsē, būs mazajam labāk. Savukārt vecmāmiņa…

Annai nez kāpēc nepatika šī ideja par Kārļa vecmāmiņas apakšbrunčiem un pantaloniem darbistabā, par nobloķētu pieeju darba galdam un bibliotēkai. Vēl mazāk viņa spēja pieņemt domu, ka visu vasaru nāksies rēķināties ar vecās kundzītes kaprīzēm un untumiem. Ja vecmāmiņu iemitinātu darbistabā, to nāktos pamatīgi pārveidot un pielāgot dzīvošanai, lai vecajai dāmai tur būtu ērti. Turklāt pirmā stāva ziemeļu puse nemaz tik silta nebija to noēnoja gan pati māja, gan parka lielie koki. Un kur likt darbistabas tehniku? Pusi no istabas aizņēma datori, printeri, skeneri, faksi, mapju un disku plaukti. To visu nāktos pārvietot uz bibliotēku. Nu nē!

Vai zini, Kārlīt? Es izdomāju darbistabā turpmāk dzīvosi tu. Bet vecmāmiņa ievāksies tavā istabā. Ne jau pavisam, bet uz viesošanās laiku. Anna ironizēja un izlikās nemanām traģisko izteiksmi Kārļa sejā. Bet varbūt tu kaut ko nepasaki līdz galam? Varbūt līdz ar vecmāmiņu šeit ievāksies arī vectētiņš, divi rozā pūdeļi, porcelāna naktspods un vecu parūku kolekcija? Varbūt tava vecmāmiņa naktis klīst apkārt pa māju vienā naktskreklā un dzied nerātnās tautasdziesmas? Varbūt viņa uzbrūk katram pretimnācējam un to nokož?

Kārlis uzskatīja par labāku neatbildēt. Viņš negribēja piedzīvot kodolsprādzienu. Nekas, līdz vakaram vēl pietiekami ilgs laiks gan pagūs izdomāt, kā izgrozīties. Šobrīd Annai labāk nestāstīt, ka vecmāmiņas Rīgas dzīvokļa saimnieks visus īrniekus izlicis uz ielas un vecajai kundzei faktiski vairs nav kur palikt…

Viss liecināja, ka pasākums izdosies vismaz šobrīd tā likās. Jau vairākas nedēļas ciema veikalā ļaudis uzkavējās ilgāk nekā parasti, sačukstējās un ķiķināja, sievas meta draiskus skatienus uz stiprā dzimuma pusi un spldināja zobus, bet vietējā šuvēja un friziere rāvās vaiga sviedros, pošot mežājniekus lielajai ballei. Bija sarosījušies arī pagasta vecie ļaudis. Zvanīja uz Rīgu un citur saviem bērniem, mazbērniem, krustbērniem un radu bērniem, aicinādami pamest pilsētas akmeņus, ņemt līdzi draugus un braukt uz Mežājiem, būšot tāda balle, kādas notiekot tikai reizi simts gados! Koncerts, teijāteris, dzīvais muziķis, loterijas, izstādes, degustācijas. Jābrauc, un viss!

Pagasta pašdarbnieki un aktīvisti viņiem uzticētos pienākumus uztvēra sevišķi nopietni. Melnā akmens estrāde, kur kopš neatminamiem laikiem notika visi pagasta pasākumi, ne bridi nestāvēja tukša jau divas nedēļas tur kāds nepārtraukti kaut ko mēģināja. Anna no savas mājas dienvidu puses balkona visu varēja labi saklausīt un saredzēt.

Pūtēju orķestra Melnupe vecais diriģents Žanis Radziņš savējos tramdīja pat divreiz dienā no rīta un vēlā vakarā. No rīta gāja grūtāk, jo pūtēji vēl nebija lāgā pamodušies, taču pievakares rāmi klusajās stundās vējiņš no Melnā akmens puses pāri upei atnesa jautri kruzuļojošas Skroderdienu ievadmelodijas. Žanis nevēlējās izgāzties. Ja nu vēl mežājnieki! Bet Melnpils Tautas teātris un aktieri no Rīgas! Viņš bija apsolījis, ka Melnupe nospēlēs visu Skroderdienu muzikālo partitūru tā, lai būtu kā sendienās: ar glanci un ragu muziķi, nevis tā, kā šoslaikus pierasts, iestumj datorā ripuļi vai to mazo verķīti, kas līdzīgs šķiltavām, un skan. Nē, nē! Žanis Radziņš nehalturēs, Žaņa Radziņa orķestris spēlēs tā, lai visi Mežāji notrīc! Nu tad vēlreiz tu-tu-rutu-tu-tu, tu-tu-rutu-tū!

Ciema sievu ansamblis mācījās trīsdesmito un četrdesmito gadu dziesmas, kādas tolaik dziedājis Alfrēds Vinters un brāļi Laivinieki. Nevarētu sacīt, ka sievu vidū valdītu vienprātība repertuāra izvēlē. Redz, dziedātājas astoņas, bet dziesmu priekšnesuma daļai varēja atvēlēt vien piecpadsmit minūtes. Tas nozīmēja piecas dziesmas…

Dejotāji jau nez kuro reizi mēģināja modernizēto Saulgriežu deju popūriju, ko palīdzēja iestudēt Ģirts (horeogrāfija bija viņa vaļasprieks). Skolas un studiju gadus nodejojis Teiksmā pie Magones, viņš šajā jomā jutās gana pārliecināts, lai piedāvātu palīdzību Mežāju tautiņdeju vadītājai Ausmai Baltajai. Viņa pēdējā laikā vairs īsti netika galā ar visu zinošajiem, visu redzējušajiem un visur bijušajiem jauniešiem, kuri no savas pavecās vadītājas bija izspieduši teju pēdējo sulu, paģērēdami arvien jaunus un jaunus deju iestudējumus.

Nezinu, ko darīt. Laikam būs jāiet prom vairs nav ne spēka, ne ideju! tā pēc pērnā gada Mārtiņu pasākuma pārgurusī Ausma bija sūrojusies Annai. Pie Baltās Ausmiņas, kā viņu dēvēja vietējie, bija dejojušas vismaz trīs mežājnieku paaudzes viņa bija dzīva, staigājoša tradīcija. Tādi cilvēki ir saudzējami un atbalstāmi! Anna tobrīd bija nodomājusi, un jau pēc dažām dienām pie Ozolu apļa trešā nama durvīm piestāja tumši sarkans kreislers, no kura, slēpjoties aiz milzīga krizantēmu pušķa, ar torti rokā izlīgoja Ģirts… Varbūt iedarbojās viņa fantastiskais šarms, varbūt neviltotā sirsnība pret ikvienu sarunbiedru, taču Ausmiņa un Ģirts acumirklī sadraudzējās. Kopš šī brīža Mežāju trīs dejotāju grupas jau bija iestudējušas pa divām jaunām dejām katra. Nupat tapa trešā.

Mežmuižas Lauksaimniecības skolas mākslas un rokdarbu pasniedzēja Zeltīte Rauda, kura pagastā vadīja arī lietišķās mākslas pulciņu, bija apsolījusi izveidot plašu rokdarbu izstādi No sendienām līdz Jāņiem…, izrādot gan veco mežājnieču darinājumus, gan ciema sievu šuvumus, adījumus un tamborējumus, gan lauksaimniecības skolas jauniešu veikumu. Kā viņa to dabūja gatavu? To Anna nespēja pat iedomāties. Pēdējās divas dienas visi bija skrējuši, gluži vai kaklu lauzdami, lai brīvdabas apstākļos iekārtotu ūdensdrošus stendus. Die's pas', ja kāds no simt un vairāk gadu vecajiem rokdarbiem ciestu Jāņunakts lietū!

Bet pašu lielāko jautrību izraisīja balles cienasta vietas iekārtošana Melnā akmens estrādes Austrumu stūri. Pēc Annas skices Kārļa vadībā tur tapa pamatīga un paliekoša guļbaļķu būve pa daļai vaļējs, pa daļai slēgts brīvdabas krodziņš ar četrām letēm, lai savus ražojumus varētu piedāvāt vairāki tirgotāji un ļaudīm nenāktos drūzmēties.

Mežājnieki palēnām sāka pierast, ka nu svētki viņu pagastā notiek biežāk nekā agrāk un viena no kārtīgu svētku sastāvdaļām ir tikpat kārtīgs mielasts. Tā nu, Kārļa uzraudzīti, pieci pagasta simtnieki čakli nagloja, ēvelēja, tēsa, salaida kopā, beicēja un lakoja pēdējās būves detaļas, bet turpat netālu uz gariem pagaidu galdiem lauksaimniecības skolas jaunieši veidoja Saulgriežu svētku dekorus, ziedu kompozīcijas, pina garum garu ozolzaru virteni, ar ko rotāt skatuvi. Savukārt ciema labākā virēja Otllija (kundze, kuras gadu nasta jau sen pārsniedza astoto desmitu) augstā, dziedošā balsi izrīkoja brīvprātīgos izpalīgus sievas un puišus, kuri stellēja kopā āra pavardus desu cepšanai un jau trešo reizi centās pieregulēt trijkāja āķi lielajam Ligovakara zivju zupas katlam.

-    Nu, meit, raugos, ka šitais ballit's būs tāds, kādus mēs rīkojām pirmās Latvijas laikā. Blakus Annai, kas bija atkritusi zālītē atvilkt elpu, piestāja sīks večukiņš raupji adītā kamzolī, kurā, šķita, bija uzsprāgusi varavīksne, atstājot adījumā visas savas krāsas. Anna sajūsmā iepleta acis nogurums pazuda kā nebijis.

-    Labdien! Viņa pielēca kājās. Vāļāsies te kā tāda āboliņu pārēdusies govs, kad tik vecs vīrs štrami stāv kājās!

-    Es esmu Anna Elizabete, šo svētku režisore. Viņa pastiepa sveicienam roku.

-    Juris. Zaķītis. No Zaķīšiem, večuks šķelmīgi teica un kārtīgi sažmurdzīja Annas plaukstu. Rokasspiediens bija pārsteidzoši stingrs. Vei, vei, tu gan esi brašs meitietis! No mana kampiena pat tādi vīri kā lāči ir pīkstējuši kā peles! Pag, kā tu teici? Anna Elizabete? Es reiz pazinu tādu Annu Rozi… Viņš iegrima domās.

-     Anna Roze ir mana vecmāmiņa, Anna Elizabete teica un pasmaidīja. Es esmu Berga, dzīvoju Pūču salas namā.

-    Ā-ā-ā! Zaķītis domīgi novilka. Tātad tu esi tā mantiniece! Dzirdējis biju, redzējis gan ne. Un sen jau te?

-    Ilgāk par gadu. Bet… kāpēc neredzēta? Anna apmulsa. Mēs jau gandrīz desmit lielās balles te esam sarīkojuši, un visas bija kupli apmeklētas!

-     Nu-u-u, meitiņ, kur nu mums ar Mildu vairs balles mēs jau veci. Ka tik mūrītis silts un zilā kaste rāda, Zaķītis nosmējās. Lai gan nav tālu, taču ko bez vajadzības skriesi. Rau, pērn Jāņos Mildiņa mani pierunāja nākt līdzi tfu, kā es to nožēloju! Tā jau nebija zaļumballe, bet gatavie kumēdiņi. Visur blīkšķēja, visur dārdēja; un tā mūsu Zopija raibā sarafānā kā tāda… Uhh!

Zaķīša mezglainie pirksti savilkās dūrēs. Varēja just, ka viņš kaut ko nesaka līdz galam.

-     Zaķīštēv, tie Jāņi taču bija pēdējais tāds… pasākums, Anna meklēja vārdus, lai varētu taktiskāk pateikt, ka Sofija kopš tās reizes ir atstādināta no pasākumu rīkošanas, uzticot viņai vien konkrētus organizatoriskos darbus.

-    Zinu, zinu, meit, Milda jau man pilnas ausis piedziedājusi par to, cik ļoti viss mainījies uz labo pusi. Tāpēc jau beidzot saņēmos un nolēmu: atnākšu ar'… Bet, ja nebūs labi, savu kāju vairs te nesperšu! Viņš tēlotā bardzībā pakratīja ar pirkstu. Pastāsti man vai danči ar' būs?

-    Kā tad! Spēlēs gan pūtēji, gan 13. jūdze! Viņa šķelmīgi pasmaidīja.

-     Vei, vei, tie gan ir braši puikas! Nu tad šitā pirmo valceri dancāšu ar Mildiņu, otro ar tevi, sarunāts? Vecā

Zaķīša pelēkajās acīs lēkāja tādi velniņi, ka Annai negribot smaids izstiepās no auss līdz ausij.

-     Norunāts.

-    Ūja, ūja, vecais, ko neliec meitēnam mieru! turpat blakus ieskanējās rešņi sulīgs alts. Šo smējlgo balsi Anna pazina Milda bija viena no brašākajām pagasta dziedātājām un adītājām. Viņas rokdarbi izstādēs ieņēma godavietu, bet skaļā balss arvien pieskandināja visu pagastu. Laikam jau tāpēc, ka daba Mildiņu bija apveltījusi ar tādu rumpi, kurā brīvi satilptu vismaz četri Zaķīši.

-    Nu labdien, labdien, Pūču saimnieci Redz, es veco pierunāju beidzot izkustēt no mājām un atnākt apskatīties, kā mēs te riktējamies. Lai papriecājas, ka viss notiek gods godam. Kā vecos laikos… Viņa spēji apklusa.

-    Ko nu, mammīt, par to… Lai paliek. Vai ta' beidzot parādīsi ar', kur tie tavi adītie džemperi izlikti? Viena lieta ir vilkt mugurā, otra novērtēt no malas. Vecais Zaķītis teju vilkšus aizstiepa savu brango kundzi pāri zāles placim.

Pag, pag, cik Zaķīšiem gadu? Septiņdesmit? Nē, ģenerālim jau krietni pāri septītajam gadu desmitam, bet viņš, salīdzinot ar veco Juri, izskatās pēc jauna zēna. Zaķītis noteikti ir vecāks. Astoņdesmit pieci? Deviņdesmit? Interesanti, ko Zaķītiene nepateica līdz galam?

3. nodaļa Ko viņi aprakaP

-    Anna, kur spraudīsim meijas? Gar estrādi, pie jaunā kroga… kur vēl? Aizelsies pieskrēja Kārlis, satraukumā vēcinādams rokas kā vējdzirnavu spārnus. Lejiņu Arnolds tikko atveda veselu Belarus piekabi un izgāza pie estrādes. Ko darīt?

-     Par meijām atbild Eņģellte lai viņa ari kārto. Par Eņģelīti Anna un viņas komanda dēvēja bijušo kultūras dzīves rīkotāju Sofiju Angelovsku, kura, kā jau pagasta priekšsēdētāja paredzēja, aizvadītā gada laikā bija pamanījusies izrādīt ne jau vienu vien neeņģelisku rakstura īpašību gan tenkojot un aprunājot, gan klaji sabotējot pagasta vadības rīkojumus, gan aizbildinoties ar slimību. Arī šodien lai gan darbi bija sadalīti un norunāts, kā izrotāt skatuvi un pārējās svētku būves, no Sofijas nebija ne vēsts.

-    Ha-ha-ha, nesmīdini mani! Kārlis nicīgi nosprauslājās. Viņai šobrīd citi darbi darāmi. Iekārusies Antonam ūsās un droši vien jau velk uz zagsu. Kā nekā pēdējā darba diena pirms svētkiem…

Nevienam mežājniekam nebija noslēpums Sofijas divdesmit gadu ilgusi nesekmīgā ciņa par zelta gredzenu par spīti tam, ka pagasta šoferītis Antons Zāns pret bijušo kultordzi izturējās itin labvēlīgi (tā viņš izturējās pret visām daiļā dzimuma būtnēm) un dažreiz pat bija manīts rīta agrumā izlavāmies no viņas Kārlīšiem, lai krēslas aizsegā vēl paspētu tikt lidz Ābelēm, kur dzīvoja Zānu dzimta. Ābeļu mājā dzīvoja gan

Antona māte Leontīne, bijusi pagasta padomes sekretāre, kura zināja visu par visiem, gan viņas māsa Lidija vietējā veikala vadītāja un vienīgā pārdevēja -, gan Ligija pārsmalcināta būtne, izbijusi rīdziniece, tagad Mežāju dāmu kluba priekšniece un… kazu fermas īpašniece.

Svētā trīsvienība tā māsas Zānes sauca mežājnieki, cenšoties netrāpīties viņām pa zobam: nestrīdēties, uz jautājumiem atbildēt iespējami skopi, diskusijās neielaisties. Trīsvienība bija kā neapturams ceļa rullis, aiz kura palika vien nogludināts ceļa segums.

Māsām ļoti patika uzsvērt viņu vēsturisko piederību Mežājiem un Mežmuižai lūk, Zānu dzimta šeit ieceļojusi reizē ar baroniem fon Bergiem un viens no Zāniem savulaik pat kalpojis pie barona par kučieri! Tāpēc jau vecāki lai Dievs mielo viņu dvēseles! meitām likuši tik skaistus vārdus; tāpēc jau ari Leontīnes dēlam dots tik brīnišķīgs vārds Antuāns… Antuāns Zāns. Diemžēl neaptēstā slimnīcas reģistratūras darbiniece uzrakstījusi Antons; kad attapušies, bijis jau par vēlu…

Vecākie iedzīvotāji, dzirdot šos stāstus, pasmīnēja, taču neiebilda.

Zānu madāma tā vietējie bija iesaukuši Ligiju ar viņai vien zināmiem paņēmieniem bija uzurpējusi pagasta sieviešu klubiņa vadītājas vietu un pārdēvējusi to smalkāk par Dāmu klubu, bet ilgi tukšā stāvējušajā Ābeļu kūti peļņas nolūkos ierīkoja kazu fermu. Jāteic, ka apsviedības šai kundzītei netrūka. Māsas dēls Antons ar pagasta busiņu ik sestdienas ritu kazu pienu un sieru aizgādāja pazīstamiem tirgotājiem uz Jelgavu un Rīgu, un nauda nāca griezdamās.

Tā vien likās, ka trīs māsas Zānes grasās dzīvot ari Antona vietā: viņas noteica, kur, kad un cikos viņam jāierodas; kur, kad un ar ko viņš drikst tikties, kurp doties un cikos viņam jābūt mājās. Trīsvienības vara pār pusmūža vīrieti bija neierobežota. Šķiet, vienīgais veids, kā viņš uzdrošinājās paust savu protestu, bija… piedzerties līdz nemaņai un pavadīt nakti pie kādas vieglprātīgas ciema skaistules sāniem.

Tādu Mežājos netrūka. Neprecētās pagasta daiļavas, ļaudamās Antona primitīvajai aplidošanas mākai, joprojām nezaudēja cerību reiz taču viņu savaņģot un apprecēt. Ari Sofija. Pie viņas Antons bija redzēts visbiežāk. Trīsvienība pašām vien zināmu iemeslu dēļ Sofiju līdz šim uzlūkoja visnotaļ iecietīgi. Tiesa, pēdējā gada laikā ierastās vēlības vietā Sofija arvien biežāk juta vieglus uzknābienus no Leontīnes un Ligijas puses par zaudēto titulu…

-     Laikam jau nāksies mums pašiem tās meijas stutēt, Anna nopūtās. Sapnis par atpūtu un sakopšanos pirms rītdienas lielā pasākuma lēni, bet noteikti izplēnēja mākoņos. Labi, paskaties, ko dara simtnieki un studenti, varbūt viņi var mums palīdzēt? Citādi mēs te līdz rītam ņemsimies.

Kārlis aizskrēja, bet Anna sāka pārcilāt meiju kalnu. Ozolus pa labi, bērzus pa kreisi, pārējos sameta drusku tālāk. Ek, ja būtu palīgos Miks, Ģirts un Zane, viss notiktu daudz ātrāk. Bet ko nu tur! Mikam jātiek galā ar atrastajiem kauliem, Zanei kāja ģipsi, bet Ģirts laukumā aiz estrādes mēģina ar deju kolektīviem…

-    Te nu jūs, Anniņ, esat! Priecīgi ievīterojās Maigas Lācītes saldsīrupainais soprāns. Atšķirībā no ducīgā, apaļīgā, lai neteiktu masīvā, stāva, kas tā vien vedināja saskatīt radniecību ar brūno meža ķēniņu, balss pagasta priekšsēdētājai bija maiga un sievišķīga. Protams, ja dikti vajadzēja, viņa mācēja to padarīt arī bargāku un stingrāku, bet tad tas tik ļoti atgādināja spalgas metālzāģa vaimanas, ka ikviens, kaut reizi piedzīvojis pagastvecenes dusmas, turpmāk centās prasīto izdarīt šeit un tagad… kamēr vēl līst siltais sīrups…

-     Es taču teicu, ka viss būs labākajā kārtībā! Izskatās, ka viss jau padarīts!? Lācīte ne īsti vaicāja, ne īsti apgalvoja.

-    Gandrīz. Vienīgi Sofija pazudusi. Vajadzīgi palīgi, kas izvieto meijas. Es gribētu vēl kaut vienu reizi izlaist cauri visu koncertprogrammu, lai mierīgāka sirds, un sūtīt ļaudis mājās, lai atpūšas pirms svētku vakara.

-     Kā tad, kā tad! Jūs jau labāk zināt! Lācīte čivināja. Sofiju mēs sameklēsim! Anniņ, vai es jums neteicu, vai nebrīdināju, ka ar Sofiju nekāda sastrādāšanās nesanāks?

Lācīte ar pieaugošu nepacietību nikni spaidīja mobilā tālruņa pogas, lika to pie auss un šņākdama atkal rāva nost. Acīmredzot Sofija negrasījās atbildēt uz ārpasaules saucieniem.

-     Atradu! Mēs jau nākam! Kārlis nez no kurienes bija izrāvis deviņus Mežmuižas lauksaimniecības skolas pirmkursniekus, kuriem vēl nebija beigusies pirmā prakse. Viņi dzīvoja skolas kopmītnēs un mēģinājumu dienās ieinteresēti grozījās estrādes tuvumā, palaikam apvaicājoties, vai nevajag kaut ko palīdzēt.

-   Anna, jūs tikai pasakiet, ko un kur, mēs visu izdarīsim! braši noteica liela auguma lācīgs puisis, vārdā Andris. Pārējie piebalsoja. Pērnajā rudenī Anna viņu kursam bija sarīkojusi iesvētības hobitu stilā, par to izpelnoties nedalītas studentu simpātijas. Pateicoties Andrim un viņa draugiem, vainagu pinējas bija tikušas pie skaistākajiem zariem, nenodarot pāri Melnā akmens kalna vecajiem ozoliem. Andris necirta visu pēc kārtas, bet veikli kā kaķis izlodāja lielos koku zarus, izzāģēdams un izgriezdams pazarītes, greizos un vēja aizlauztos zarus. Pārējie čakli vāca zarus un klēpjiem vien nesa tos meitenēm.

Redz, jo tālāk no Rīgas, jo normālāki cilvēki jaunieši māk darbarīkus rokās noturēt un no darba nemirst, domāja Anna Elizabete.

Viņas svētku aģentūrai pēdējo gadu laikā bija nācies vairākās skolās organizēt ari izlaidumus, pēdējā zvana pasākumus un absolventu salidojumus. Secinājumi radās paši: jo tuvāk Rigai, jo sliktāk. Nepatīkamākais pārsteigums bija tāds, ka daudzviet gan skolu administrācija, gan pedagogi, gan audzēkņi uz aģentūras darbiniekiem bija skatījušies kā uz algotu kalpu bariņu, kuriem ir jādara viss, nepiedāvājot ne palīdzību, ne kafijas tasi. Pat ne ūdens lāsi…

Kronis visam bija izlaiduma svinību sagatavošana kādā smalkā un prestižā ģimnāzijā, kur Anna un Kārlis noformēja zāli. Divpadsmitās klases meitenes, slaistoties turpat lidzās, ne pirkstu nepakustināja, vien centās cita citu pārspēt, lielīdamās, par cik tūkstošiem mātes un tēvi pirkuši kleitu un kurpes, toties paspēja skaļi apsmiet klasesbiedreni, kura vienīgā bija pienākusi apjautāties, vai svētku rīkotājiem ir viss vajadzīgais.

Atradusies Pelnrušķīte! Vai tu domā, ka esi kādam vajadzīga? Ej mājās un nerādies, nebojā kopskatu!

Izsmietā meitene Linda bija jauka vienkārša, klusa, ļoti labestīga. Viņas vēlēšanās palīdzēt nāca no sirds, un Annai nevērās mute raidīt viņu prom. Plecu pie pleca viņi strādāja līdz vēlam vakaram, diemžēl nevienam neienāca prātā ieaicināt zāles pušķotājus skolotāju istabā, kur skaļi šķindēja glāzes un kafijas tasītes un kārdinošais kafijas aromāts atplūda līdz pat aizskatuvei.

Beigu beigās Kārlim tāda nevērība piegriezās ar sev neraksturīgu nekaunību bez klauvēšanas iebrucis skolotāju istabā, viņš skaļi un tieši pajautāja: Kur ir tuvākais bulciņu veikals? Tad gan direktore salēkusies un ar košu purpura toni sejā sākusi murmināt: Ak, mēs par jums bijām piemirsuši! Bet Kārlis nesatricināmā mierā aizcirtis aiz sevis durvis. Iedevuši Lindai naudu un nosūtījuši ekspedīcijā pēc bulciņām un sulas, viņi turpināja darbu, neliekoties dzirdam skolas sekretāres uzstājīgos aicinājumus uz kafiju.

Bulciņu pauzē, pamanot, cik kāri meitene notiesā karstās kanēļmaizītes, Anna bija sapratusi, kāpēc citas skolnieces viņu apsmēja. Acīmredzot Lindas vecāki nebija turīgi, viņiem nebija tādas naudas kā biezo skuķu senčiem, tāpēc arī vērtības ģimenē bija pavisam citas. Izlaidumā Anna Elizabete par to pārliecinājās. Lindu apsveica tikai māte; meitenes svētku tērps vienkārša, balta kleitiņa. Toties atestāts bija summa cum laude ar izcilību un rekomendāciju turpināt studijas.

Abi gan Anna, gan Kārlis kā sarunājuši uz svētku pasākumu bija ieradušies ar lieliem tumšsarkanu rožu pušķiem. Anna, sīkas, sievišķīgas riebeklībiņas vadīta, bija nopirkusi vēl vienu, ko iedeva pasākuma vadītājam Ģirtam. Bija tik amizanti vērot izbrīnā pāršķiebtās bagāto skolasbiedreņu, pedagogu un skolas administrācijas pārstāvju sejas, kad populārais aktieris, visu vecumu sieviešu elks Ģirts Melderis pasniedza Lindai rožu pušķi un noskūpstīja roku…

Pēc svinīgās ceremonijas Anna bija piegājusi pie Lindas un piedāvājusi viņai vasaras prakses vietu savā aģentūrā, taču meitene, acīm mirdzot, bija pateikusies un pastāstījusi, ka saņēmusi atbildi no Oksfordas Universitātes, garantējot studiju vietu, stipendiju un naudu ceļam. Viņa apsolīja Annai rakstīt un līdz šim savu solījumu bija turējusi.

Pulkstenis rādija jau pusdeviņi. Līdz lielās Vasaras saulgriežu balles sākumam bija palikušas nepilnas divdesmit četras stundas. Brašo palīgu pierunāta, atstājusi darba zīmējumus ar precīzām norādēm, kur, kam un kāpēc jāatrodas, Anna Elizabete gāja meklēt un vākt kopā savējos. Ģenerālis, Miks un Zane tā arī nebija atbraukuši.

Kārli viņa atrada uz jaunbūvētā brīvdabas kroga jumta viņš patlaban stiprināja čukurā ozolzaru vainagu.

Ģirts ar Ausmas kundzi aiz lielās estrādes lēca krustiņdanci, demonstrējot dejotājiem, ka gadi nav šķērslis veiklībai.

-     Nāc, Elizabet, uzdancosim! Ģirts jautri iesaucās un, satvēris Annu zem rokas, sagrieza viņu mežonīgā sudmaliņu virpulī. Viņai atlika vien sakostiem zobiem censties noturēt līdzsvaru. Dejotāji smējās kā kutināti.

-    Tra-a-kais! La-aid va-aļā! viņa spiedza. La-a-aiks mājās! La-a-aid!

-    Redziet nu! Es taču teicu, ka dejot var ikviens, ari bez lielas gatavošanās! Likās, ar šiem vārdiem Ģirts pabeidz kādu lekciju. Anna nez kāpēc jutās kā tāds… muzeja eksponāts.

-    Tā, mīļie, tagad visi žigli pa mājām izpeldēties, atpūsties, paēst un izgulēties! Rīt divos koncerta ģenerālmēģinājums, bet septiņos vakarā… laižam gaisā! Visiem paldies un… līdz rītam!

Mājup brauca klusēdami. Tikai iekāpuši Ģirta mašīnā un atslīguši ērtajos sēdekļos, viņi sajuta, cik noguruši patiesībā ir. Vai nav smieklīgi, ka Melnā akmens estrādi no Pūču mājas putna lidojumā šķīra ne vairāk par pusotru diviem kilometriem, toties pa ceļu sanāca visi divpadsmit.

-     Iedomājies ja tur vēl arvien darbotos prāmja pārceltuve… Kārlis sapņaini novilka.

-    Kā tad! Un visi to vien darītu kā vazātos pa Pūču salu! Anna bija nogurusi un kašķīga. Viņai ļoti gribējās uzmest aci tam priekšmetam, kurš Mikam bija izslīdējis no albuma un nokritis uz grīdas. Anna nespēja saprast, kāpēc neuzkrītoši bija uzlikusi tam kāju un, kamēr pārējie aizrautīgi mūķēja vaļā mazo metāla kastīti, ieslidinājusi ieguvumu džinsu kabatā.

-     Līzbet, tev jāpaēd, citādi tu mums visiem matus no galvas nograuzīsi, Kārlis iesāka pamācoši audzinošu runu, bet spēji aprāvās. Lai nu kura govs māvusi… Viņam šovakar balsstiesību nebija. Vēl jāredz, ar ko viss beigsies. Cerams, ka vecmāmiņa vēl nebūs ieradusies un viņš pagūs sakārtot savu istabu!

Vecmāmiņa bija gan ieradusies. Tikko. Par to skaidri liecināja taksometra busiņš, no kura šoferis citu pēc cita izcēla septiņus lielus, vecmodīgus čemodānus, divus milzīgus drēbju saiņus, sabāztus segu pārvalkos, un… četrkantainu pītu klūgu grozu, no kura atskanēja tik neganta kvankšķēšana, kādu Anna Elizabete neatcerējās dzirdējusi. Visas šīs jezgas vidū, lepna kā Napoleons Elbas salā, stāvēja sīka auguma mūžveca večiņa, tērpusies aizvēsturiska piegriezuma garā, puķainā kleitā ar baltām mežģīnēm. Baltu salmu cepuri galvā, baltiem cimdiem, baltu saulessargu un miniatūru baltu somiņu, no kuras kundze izvilka nu protams, baltu! maciņu, lai, mīļi smaidot, samaksātu šoferim.

-     Paldies jums, jaunais cilvēk, un laimīgu mājupceļu! vecā kundze priecīgi uzsauca un pamāja ar roku.

Anna Elizabete, no pārsteiguma gluži vai zaudējusi valodu, raudzījās mantu kalnā un mundrajā, smaidīgajā večiņā, kuras smalkais, vecmodīgi tērptais stāvs šajā vidē iederējās pat pārsteidzoši labi.

Pamanījusi no piebraukušā sarkanā auto izkāpjam mīļoto mazdēlu, vecmāmiņa sīkiem solīšiem naski metās Kārlim pretī, pārvietodamās tik strauji, ka Annu pārņēma bažas, kaut tikai vecā kundzīte nepakluptu.

-    Nu tad labdien, labdien, ilgi neredzētais! Viņa apskāva un trīsreiz nobučoja Kārli, tad pievērsās Annai, kas stāvēja otrā mašīnas pusē. Un tu esi Anna Elizabete! Skaista gan un ar raksturu uzreiz var redzēt! Bet es esmu Kārļa vecmāmiņa no mātes puses tava vārdamāsa. Anna. Anna Saulīte. Viņa ar krampīgu apskāvienu cieši sagrāba Annu un ilgi nelaida vaļā.

-    Labvakar! Esiet laipni lūgta Pūču salā! Anna nomurmināja pieklājības formulu. Nāciet iekšā! Puiši sanesīs mantas un palīdzēs iekārtoties. Jā, un šis ir Ģirts Melderis viens no mūsu kompānijas. Aktieris.

-    Pazīstu jau, pazīstu, kā nu ne. Viņš man ļoti patīk! Esmu redzējusi visas izrādes, kurās viņš spēlē, visas filmas un arī visas tās trakās ziepju operas… nu… tā Ūdenskrituma sērijas… Ģirt, vai jūs zināt, ka jums ir ļoti skaists mugurskats?

Apmulsušajam Melderim gaisā sastinga sveicienam pastieptā roka, bet Kārlis sāka aizelsdamies klepot.

-    Piedodiet, es laikam lāgā nesadzirdēju… Ģirts, kā jau labi audzināts džentlmenis, mulsi pārjautāja.

-    Es teicu jums ir ļoti skaists mugurskats! Nu, jūsu vīrišķīgais dibens! vecmāmiņa nesatricināmā mierā paskaidroja. Tajā sērijā, kurā jūs pliks lēcāt upē, es labi nopētīju.

-   Vecmāmiņ… Lūdzu… mazliet atguvis elpu, Kārlis nokaunējies izmocīja.

-    Nekādu vecmāmiņ! Es vienmēr esmu teikusi visu, ko domāju, un tagad nesākšu liekuļot! viņa atcirta.

Anna un Ģirts saskatījušies sāka nevaldāmi smieties. Večiņa bija fantastiska!

-    Annas kundze, kurā stāvā jūs gribētu dzīvot? Pirmajā stāvā istaba ir mazāka, toties blakus bibliotēkai, otrajā lielāka, un tai līdzās ir vannasistaba.

-    Protams, otrajā! Vēl neesmu tik veca, lai nespētu uzkāpt līdz otrajam stāvam! Un pagulēt karstā vannā man arī patīk! Rādi ceļu, Anniņ, bet jūs, puiši, tos koferus nesiet prātīgi!

Dzirdot, kā tiek uzurpētas tiesības uz istabu, kurā viņš laimīgi bija dzīvojis ilgāk nekā gadu, Kārlim gribējās kliegt un brēkt, taču nācās sakost zobus. Paldies Dievam, šķiet, Annai vecmāmiņa bija iepatikusies.

-    Lieciet koferus un saiņus te! vecā kundze laipna ģenerāļa balsi nokomandēja. Lejā palika vēl divi koferi, viens sainis un grozs. To gan, lūdzu, ļo-o-oti uzmanīgi! Viņa vērīgi palūkojās apkārt. Bet te taču kāds dzīvo! Kas tās par biksēm un zeķēm šeit izmētātas? Anniņ!

-    Mhm… Līdz šim ši bija Kārļa istaba, bet viņš pārvāksies uz pirmo stāvu nav labi, ka tur neviens nedzīvo; arī pie datoriem kādam palaikam jādežurē… Anna mēģināja izgrozīties.

Vecmāmiņa dziļi ievilka elpu. Tā… Puika tev neko nav izstāstījis, vai ne?

Annas Elizabetes kuņģis virtuozi apmeta kūleni. Sākas!

-     Nu tad tiksim skaidrībā pašas. Esmu ieradusies, lai paliktu. Protams, ja tu atļausi. Redzi, dzīvē notiek visādi… Mūsu nama saimnieks pirms mēneša brīdināja īrniekus, ka nodomājis veikt pilnīgu ēkas rekonstrukciju, tāpēc dzīvokļi jāatstāj. Viņš mums pat izmaksāja prāvu atkāpšanās naudu. Cik noprotu, tur paredzēts ierīkot kazino un pieczvaigžņu viesnīcu. Nūja… Man vairs nebija, kur iet, tikai pie mazdēla. Vai arī uz nabagmāju… Tiesa, šī ziņa tev ir pēkšņa un negaidīta, tāpēc sapratīšu, ja negribēsi savā namā vecu, kašķīgu, pustraku sievišķi…

-     Annas kundze, kāpēc jūs tā! Anna Elizabete iesaucās. Viņai arvien vairāk iepatikās vecās kundzes tiešums un atklātība, lai gan sākumā večiņa bija likusies, maigi sakot, ekscentriska… Mēs noteikti kaut ko izdomāsim. Bet ar Kārli es vēl aprunāšos zem četrām acīm. Varēja jau nu pateikt, kā ir.

-     Nu nebar, nebar viņu! Puika tāpat pārbijies kā diegs, gaidot, ko tu teiksi… Redzi, ir vēl kaut kas…

-Jā?

-    Figaro.

-     Kas? Anna pārjautāja, lai gan zemapziņā jau zināja atbildi. Pītais grozs un kvankšķēšana…

-     Figaro. īsspalvainais taksis. Sēž grozā. Viņš ir vienigā dzīvā radība, kas man pieder. Viņš un Kārlis.

Cik zīmīgi, ka vecā kundze savu sunīti minēja pirmo, nodomāja Anna.

-     Protams, lai viņš paliek. Vienīgi brīdinu: nezinu, ko par to teiks Barons.

-    Barons? Vai tad vecais fon Bergs nav jau…? Vecmāmiņa izskatījās patiesi pārsteigta.

Aptvērusi pārpratumu, Anna iesmējās: Nē, nē, Barons ir kaķis. Liels, ruds runcis šī nama saimnieks.

Baronam jaunais iemītnieks nepatika. Nākamās pusstundas laikā Anna par to pārliecinājās pati savām acīm.

Kad Kārlis un Ģirts elsdami pūzdami atstiepa divus atlikušos koferus un lielos saiņus, uz lieveņa palika vienīgi pītais grozs. Anna noskrēja tam pakaļ un pārsteigumā sastinga. Uz groza tupēja Barons un rēca… basā. Citādi viņa raidīto skaņu nebija iespējams nosaukt. Tā bija aizvainojuma un dusmu pilna rēkšana: pilnīgi svešs un nepazīstams kāds ieviesies viņa mājā, viņa teritorijā, nodevīgi slēpjas pītā kastē un nenāk laukā, lai, kā vīram pieklājas, stātos pretī aci pret aci. Viņš Barons te vairs nebūs vienīgais četrkājainais kungs un ķēniņš. Un lai Dievs sarga! šis kāds varētu gribēt šeit palikt uz mūžu un iepatikties mājiniekiem.

-     Baron, kaķīt, nāc šurp! Min-min-min! Anna labināja. Bet Barons tikai izslēja augstāk kupri un turpināja nebalsī rēkt. Bija skaidrs, ka viņš bez cīņas nepadosies.

-     Kas te notiek? Nesagaidījis Annu atgriežamies, Kārlis bija noskrējis viņu meklēt.

-    Mums… vajag… segu… Žigli! Anna nočukstēja, un Kārlis, aptvēris situāciju, klusi izgaisa, lai atgrieztos ar guļammaisu. Zibenīgs metiens, daži izmisīgi rēcieni, viens sparīgs kodiens Kārļa rokā, un, glīti iesaiņots, Barons tika nogādāts augšstāvā, Annas istabas labierīcību telpā, bet grozs ar ieslodzīto, bailēs smilkstošo Figaro nonāca nu jau bijušajā Kārļa istabā pie vecmāmiņas.

-    Figaro, manu sunīt! Nāc nu! Večiņa atsprādzēja groza vāku un izlaida gūstekni brīvībā.

Tas bija skaists, gaiši zeltains īsspalvainais taksis solīdā vecumā ar jau sirmot sākušu purniņu. Zibenīgi apjoņojis istabai pa perimetru, viņš, pilnīgi ignorējot Ģirtu, lietišķi apostīja vispirms Kārļa, tad Annas kājas, lai pēc tam, pacēlies uz pakaļkājām, paraudzītos, kā šie radījumi izskatās no augstāka skatpunkta. Acīmredzami apmierināts ar redzēto, viņš nolaizīja Annai roku, ielēca klubkrēslā un, saritinājies ripuļi, tajā pašā mirklī aizmiga.

-   Noguris kustonītis… Šodien mums visiem bija gara diena, Kārļa vecmāmiņa noteica.

Vai dieniņ, es nu gan esmu lieliska saimniece. Jau pāri desmitiem vakarā, bet neviens nav pat tēju dabūjis! Annai iešāvās prātā.

Viņa teju vai apraudājās. Vēl stundu būs jāstāv virtuvē pie plīts, pēc tam vakariņas, tad trauki… Skaidrs, ka nekāda sakopšanās un atpūta nesanāks. Būtu vismaz Zane varētu aicināt palīgos…

-     Starp citu, vai kāds ir redzējis Zani un Miku? viņa vērsās pie Kārļa un Ģirta. Kā akā… Apsolīja piezvanīt, un ne skaņas! Ari ģenerālis pazudis bez vēsts. Dīvaini. Vai kas būtu atgadījies? Nu labi! Jūs abi palīdziet Annas kundzei iekārtoties. Kārli, tu savas mantas vari nonest lejā; rīt pārkārtosim kabinetu, lai tur būtu ērti dzīvot. Iešu un kaut ko pagatavošu vakariņām. Klusi nopūtusies, Anna Elizabete pagriezās uz durvju pusi.

-    Anniņ, meit, tā gan nebūs! Mantas var sakārtot no rīta. Šovakar neko vairāk par klātu gultu nevienam nevajadzēs. Bet vakariņas gatavosim visi kopā! Esmu kaut ko garšīgu atvedusi… Vārdamāsas balsī ieskanējās tā pati tēraudcietā nots, kādu Anna reizēm saklausīja ģenerāļa Basa intonācijās, kad viņam kas ļo-o-oti nepatika. Un vēl… lūdzu, nesauc mani par Annas kundzi. Sauciet mani visi par… par… Omīti! Vai par Saulīti! viņa iesmējās.

Nākamās ceturtdaļstundas laikā kopīgiem spēkiem tika pagatavots Kārļa kroņa numurs zaļumu salāti, ko papildināja maizītes ar auksti žāvētu gaļu un Omltes ceptie spēka un siera pīrādziņi. Tos es uz atvadām savā vecajā plītī izcepu! Viņa notrausa nodevīgu asaru.

-    Piezvanīšu mūsu detektīviem. Anna pastiepās pēc mobilā telefona un gandrīz izmeta to no rokām, jo mazā kastīte skaļi nopīkstināja Pidirallā meldiņu. Šāds signāls bija tikai Zanes zvaniem.

-    Nu tad beidzot! sveiciena vietā Anna ieņurdēja klausulē. Pēc tam ilgi klusēja un klausījās. Ak tā gan?… Pēc cik ilga laika?… Labi, gaidām…

Beigusi sarunu, viņa aizmiglotu skatienu pavērās pārējos. Puiši, jūsu atrastajā bedrē patiešām bija divu cilvēku mirstīgās atliekas. Ļoti cietušas. Apdegušas, vietām gandrīz pilnībā sadegušas. Kauli pamatīgi sadrupuši. Eksperti uzskata, ka, iespējams, tie ir divi vīrieši. Vienam ar trulu priekšmetu ielauzts galvaskauss, otram pieres kaulā divi apaļi caurumi…

-     Ložu pēdas? Kārlis klusu ievaicājās.

-    Visticamāk. Kauli esot ļoti veci. Vismaz piecdesmit gadu vai vairāk.

-    Un kas tagad būs? viegli trīsošā balsi ievaicājās Kārļa vecmāmiņa. Izmeklēšana?

-    Nezinu. Droši vien. Slepkavībām, cik zināms, noilguma nav…

Anna pagaidām pārējiem neko neteica par mazo piezīmju grāmatiņu zaļi strīpainajos vākos, kas no rita bija izslīdējusi no brūnā albuma. Viņa bija to ielikusi kabatā un aizmirsusi. Braucot mājās no Melnās estrādes, viņa par to bija atcerējusies un nemanāmi pārlapojusi.

No pirmā acu uzmetiena likās savādi, ka teksts grāmatiņā rakstits trijās valodās vācu, angļu un latviešu. Ieraksti nebija tulkoti. Dažviet grāmatiņas sākumā rokraksts smalks, kaligrāfisks Annai atgādināja kaut ko redzētu un ļoti pazīstamu… Tālāk vidū un beigās tas mainījās, kļūdams it kā paviršāks. Varbūt rakstītājs ļoti steidzies?

Tobrīd nebija laika iedziļināties, un drebināšanās pa lauku ceļiem pat tik mīkstā mašīnā kā Ģirta kreislers neļāva izburtot sīkos rakstus. Acīs iekrita un atmiņā iespiedās vienīgi pēdējās lappuses ierakstu fragmenti…

… Pagastā notiek dīvainas lietas. Lavīze stāsta pazūdot cilvēki.

… Šodien devos apciemot Annu Līzi Milleri un atradu dzirnavas tukšas. Ārdurvis līdz kājai vaļā. Vietām deguma pēdas. Baisi… Sadūšojos un uzgāju augšā. Visapkārt jūklis. Annas Līzes istabā no kumodes pazudusi rotaslietu lādīte ar izkaltajām dzirnavām uz vāka…

… Naktī dienvidu parkā redzēju trīs kustīgas gaismiņas, dzirdēju ķerras riteņu čīkstoņu un tādas kā rakšanas skaņas. Kas tie bija? Ko viņi tur darīja? Ko viņi apraka?

Ari Annai Elizabetei gribējās zināt: ko viņi apraka? Vai šodien uzieto baiso atradumu? Doma, ka Pūču salas zemē varētu būt apbedīti kāda nozieguma upuri, viesa šausmas un ziņkārību vienlaikus. Kas bija abi mirušie? Kā to noskaidrot? Varbūt viņus joprojām kāds gaida mājās, sērojot par tuvinieku nezināmo likteni?

4. nodaļa Zaļu vakara sapnis

Kā jau bija gaidāms, vakariņas ievilkās pāri pusnaktij. Ģenerālis, Zane, Miks un no Rīgas atbraukušais kriminālekspertu priekšnieks Egons Dambergs pārradās izsalkuši kā vilki. Izrādās, viņi šajā pēcpusdienā un pievakarē paguvuši ne tikai safotografēt un kārtu pa kārtai izrakt atradumu, bet arī nogādāt to Rīgas ekspertiem un, neraugoties uz pirmssvētku dienu, pierunāt tos veikt pirmās pārbaudes un analīzes.

Zane neparko nav gribējusi palikt mājās viena, tāpēc braukusi līdzi. Acīmredzot ilgā kratīšanās un nīkšana mašīnā viņas traumētajai kājai bija kaitējusi. Zanes citkārt veselīgi sārtie vaigi bija ieguvuši bāli zaļganu toni, kas ir priekšvēstnesis ģībonim.

Viņai steidzami jāiedzer stipra, salda kafija! skubināja Annas iekšējā balss, kamēr kaut kur dziļāk maza, sīka greizsirdības balstiņa ņerkstēja: Dabūja, ko gribēja! Kas lika pa pasauli dauzīties? Gribēja Mikam kaklā karāties un traucēt darbā? Solījās raspodiņus vākt, bet nekā! Vismaz vakariņas varēja sarūpēt!

Apzinādamās, cik nejauki ir šie nepamatotie pārmetumi un ka draudzene, visticamāk, tos jau paguvusi nolasīt no viņas sejas, Anna centās neskatīties Zanei acīs un kā uzvilkta grozījās gar virtuves galdu, uzmākdamās visiem ar salātiem, maizītēm un kafiju, līdz pēdīgi Ģirts vairs neizturēja un ievilka viņu sev klēpī.

Līzbet, nomierinies! Atslābsti! Paklausīsimies, ko stāsta Kārļonkulis!

Ģenerāļa Kārļa Basa jaunākais vārdabrālis, kurš sēdēja Ģirtam pretī, par šādu vaļību nobolīja baltas acis, tomēr novaldījās, neko neteicis. Turpretī Omīte tā Ģirts bija iesaucis Kārļa vecmāmiņu, pret kuru jau no pirmā acumirkļa sajuta milzīgas simpātijas, nopūtās tā, ka pat kurlajam būtu skaidrs: viņa atdotu pusi karaļvalsts, lai tikai šobrīd varētu būt nepateicīgā skuķa vietā.

-   Tātad jūs gribat dzirdēt, ko vēl uzzinājām no ekspertiem? sev neraksturīgi asā tonī iesāka Miks Kaķītis, bet, ģenerāļa smagā skatiena pienaglots, jau krietni mierīgāk turpināja: Vai man stāstīt?

-    Stāsti, stāsti, Mik! Anna uzlēca kājās un jau kuro reizi pēc kārtas piepildīja savu kafijas krūzi. Stāsti!

-   Tad nu tā. Pirmkārt, eksperti uzskata, ka šie, visticamāk, ir vīriešu kauli. Viens no apbedītajiem bijis krietni gados, otrs pusmūžā. Vecākais nogalināts ar spēcīgu sitienu pa galvu. Ar trulu priekšmetu. Šodien vairs nav iespējams noteikt, kas tas bijis āmurs, cirvja piets, sētas miets, nūja vai ieroča spals. Otrs vīrietis nošauts. Divi šāvieni pierē. Varētu būt ar naganu. Lodes neatradām, lai gan izsijājām ik smilšu sauju…

-   Un kas otrkārt? Anna nepacietīgi ievaicājās. Dzirdētais sasaistījās ar pirmīt lasīto, taču trūka dažu detaļu.

-     Otrkārt… Abi mirušie nav nogalināti apbedījuma vietā. Turp aizvestas un apraktas vienīgi viņu mirstīgās atliekas. Bet pirms tam līķi dedzināti, acīmredzot lai nevarētu pazīt. Smalkākie kauliņi bija burtiski sabirzuši.

-    Šausmas… Tad jau tas nav karalaika apbedījums! Kārļa vecmāmiņa izsaucās. Viņas balsī vairs nebija ne miņas no jautrības un mīļuma.

-   Visticamāk, ne. Izskatās nedaudz senāks. Es gan… Miks aprāvās un vērīgi paraudzījās uz Annu.

… pagastā pazūd cilvēki… ķerra… trīs gaismiņas… rakšanas troksnis… ko viņi apraka?

-     Anna, vai tu klausies? Miks pieklaudzināja pie galda. Anna sarāvās.

-    Jā? Un ko tu gribēji?

-    Es? Miks no pārsteiguma teju zaudēja valodu. N-nē, neko. Stāstīt tālāk? Tu taču neklausies…

-    Klausos, klausos un domāju par dzirdēto.

-    Tad labi, Kaķītis nenoteikti paraustīja plecus. Stāstu tālāk. Eksperti vēl strādās ar kauliem, lai precizētu to vecumu un iespējamo nozieguma izdarīšanas laiku. Tagad par albumu un metāla lādīti. Kā jau Anna pareizi norādīja, gan uz albuma, gan lādītes vāka ir reljefi iegravētas vējdzirnavas un uzraksts Dzirnezers, kas norāda uz mūsu pašu Mežāju pagasta ezeru. Bet te nekādu dzirnavu nav ne vēja, ne ūdens…

-     Krustdēl, tu maldies, ierunājās ģenerālis. Šodien nav, bet agrāk gan bija. Pirms kara Latvijas laikā. Es tolaik biju tāds knauķis. Vēl šodien atceros, cik lieli un augsti bija dzirnavu spārni! Mums, puikiņiem, bija liels vilinājums uzlīst augšā telpā, kurā atradās spārnu ass, bet vecais dzirnavnieks Millers neļāva. Teica: nelieniet, tas ir bīstami! Krietns vīrs bija Millers! Ja pareizi atceros, viņam bija meita un dēls… Abi karalaikā pazuda…

Dzirnavas sabumboja. Tas laikam bija 1942. gadā, kad šeit pāri gāja frontes līnija, bet kolhozs vēlāk visu nolīdzināja līdz ar zemi un tajā vietā uzcēla somu pirti, lai varētu uzņemt augstos partijniekus… Tagad tur iekārtota atpūtas bāze Vecās dzirnavas.

Otrā ezera krastā agrāk bija Priedīšu mājas. Tagad tur ir Pakavi slavenā Mežāju zirgu ferma. No Priedītēm un Dzirnavām nekas nav palicis pāri.

-   Tas gan ir… skumji… asi ievilkusi elpu, pēkšņi ierunājās Kārļa vecmāmiņa un norausa asaru.

-    Mjā, aprauti noburkšķēja ģenerālis un vērīgi ieskatījās viņas sejā. Omlte paņēma kabatlakatiņu…

Anna klusējot noraudzījās šajā izrādē ar kabatlakatiņu un nesaprata, ko par redzēto domāt. Ja Omlte būtu jauna meita, varētu šķist, ka šādi viņa mēģina koķetēt. Tomēr astoņdesmit septiņus gadus veca kundzīte un ar sirmo ģenerāli, kuram ari jau krietni pāri par septiņdesmit? Nu nē, tur aprakts pavisam cits suns!

-    Miku, ko tavi eksperti teica par albumu? Anna Elizabete iejautājās.

-     Dīvains albums. Nepavisam nelīdzinās ģimenes albumam. Tādos parasti fotogrāfijas kārto hronoloģiskā secībā un vismaz zem dažām cenšas pierakstīt gadu, datumu, vietu un bildē redzamo cilvēku vārdus. Bet šajā nekā no tā visa, lai gan dažās skaidri saskatāma fotografēto ļaužu radniecība. Tā varētu būt viena liela, sazarota ģimene vai pat dzimta. Mēs ieskenējām visus attēlus, tagad tiem ir augsta izšķirtspēja. Man ir digitālā kopija varēsim vēlāk datorā papētīt.

-    Un priekšauts? Anna nepacietīgi dīdījās.

-     N-nu… Priekšauts kā jau priekšauts. Izšūts tautiskiem rakstiem latviskās krāsās. Bet apakšējā stūri, raugoties no kreisās puses, ir kāda zīme, kas man šķiet ļoti pazīstama, tikai nevaru atcerēties, kur esmu tādu redzējis. Arī tā ir nofotografēta.

-Ja nemaldos, vēl bija sudraba medaljons valrieksta formā, tikai mēs to nevarējām dabūt vaļā…

-    Jā gan, atceros. Rigā mēs to atvērām. Ja vienlaikus un viegli uzspiež uz abām riekstiņa pusēm, atskan kluss tikšķis un medaljons pats atveras.

-    Un kas… Vai tur bija kas iekšā? balsij viegli iedreboties, vaicāja Omīte.

-    Bija gan, bija, Miks atbildēja un iemalkoja kafiju. Katrā pusē pa sīkai, sadzeltējušai, ovālai fotogrāfijai. Tikai no tām neko nevar saprast. Laikazobs tām pamatīgi nodarījis pāri. Mūsu eksperts ņēmās nosvidis, līdz beidzot izdevās pārbildēt. Tiesa, nezinu, vai no tā kas jēdzīgs sanāks, attēli būtu kapitāli jārestaurē…

-     Vai jūsu eksperta pārfotografētie materiāli ir pieejami? Mēs ar Annu tās bildes līdz ritam dabūsim gatavas! acīm mirdzot, iesaucās Kārlis, un Anna apstiprinoši māja ar galvu. Viņi tiešām bija iemanījušies senu fotogrāfiju restaurēšanā. Sevišķi Anna. Viņa varēja stundām burties ekrānā, ar smalkajiem apstrādes rīkiem atjaunojot ik zudušo pikseli un padarot redzamas pat tādas lietas, kas likās zudušas uz visiem laikiem. Viņai bija izdevies atjaunot Veckundzes pēdējā vēstulē atsūtītās sadzeltējušās Bergu nama interjera fotogrāfijas, un tagad to kopijas, desmitkārt palielinātas un ierāmētas senlaicīgos rāmjos, bija izvietotas visā namā tieši atbilstošajās vietās.

-    Ak jā! Kā jau minēju, visi lietas materiāli ir zibatmiņā, tos var pārkopēt. Kas zina varbūt tiešām izdodas. Kaķītis pastiepa Kārlim melnu flešiņu. Kārlis, vērīgi aplūkojis sīko nieciņu, atzinīgi nosvilpās. Četrdesmit gigabaiti iedvesa cieņu.

-    Kārļonkul, vai tev kas zināms par to laiku, kad Mežājos pazuduši cilvēki? Anna paklusi ievaicājās.

-     K-ko? Kādi cilvēki?… Kas pazudis?… Ģenerālis, neko daudz nesaprazdams no modernajām tehnoloģijām, bija saldi iesnaudies un nu izskatījās pagalam satrūcies. Sapurinājies viņš acumirkli atguva mundrumu. Kurš pazudis?

-    Šobrīd neviens. Es runāju par pagātni. Nesen uzzināju, ka bijis tāds laiks, kad Mežājos pazuduši cilvēki.

-   Uzzināji? No kura, ja nav noslēpums? saausljās Kaķītis.

-     N-nu. Par to vēlāk, labi? Anna lavierēja. Negribēja stāstīt par atrasto blociņu, pirms pati to nav izpētījusi.

-    Kā vēlies, Miks vēsi atteica, izpelnoties vēl vienu kaulainu skatienu no ģenerāļa.

-    Redzi, meit, tolaik, kad es biju sīks puiškāns, te patiešām notika visādas lietas. Tas bija baigs laiks. Ne velti vēsturnieki to vēlāk nodēvēja par Baigo gadu. Ja tu par to laiku… Jā, togad patiešām pazuda vairāki cilvēki, un neviens nezināja, kas ar viņiem noticis. Visādas šausmas bija. Tas pats dzirnavnieks Millers… Atceros, arī toreiz pag, pag… tas taču notika tieši pirms septiņdesmit gadiem! Mežājos visi rīkojās uz lielo Jāņu balli. Toreizējais pagasta galva bija izsludinājis, ka tie būs viskrāšņākie LIgosvētki visā Latvijā. Bet sanāca… Ģenerālis aprāvās. Bet ko nu es jums uz nakti tādas lietas stāstīšu! Murgi vien rādīsies. Jau dikti vēls pustrīs! Gulēt jāiet. Rit taču svētki un jums visiem smaga diena. Mēs, vecie, varēsim atpūsties, bet jums būs jāstrādā. Anniņ, vai šodien mēģinājumā visu izdarījāt? viņš strauji mainīja tematu. Veco ģenerāli ietiepībā pārspēt nebija iespējams. Ja viņš bija nolēmis nerunāt par nopietnām lietām, tad tas bija kā āmen baznīcā.

-    Jā, Kārļonkul, viss gāja, kā plānots, vienīgi Sofija bija kaut kur nozudusi. Toties mums pieteicās vesela komanda brīvprātīgo palīgu lauksaimniecības skolas puiši! Ciema veči aizgāja uz upi sazvejot zivis ritvakara zupai.

-    Tu grasies Jāņos vārīt zivju zupu? Ģenerālis sarauca kreiso uzaci. Tad redz, no kura Miks to pārmantojis!

-     Kā tad! Un kāpēc ne? Citam zivtiņa, citam pīrādziņš, citam desa, siers un alus! Nevar taču visu laiku žļembāt to nacionālo šašliku! Anna nosmēja. Es māku tādu zivju zupu izvārīt, ka smaržu saodis pat Rīgā!

-    Līzbet, nesāc nu, citādi man atkal sagribēsies ēst, Ģirts tēlotās šausmās iesaucās un sakampa vēderu. Bet pagulēt patiešām vajadzētu, lai rit mēs nebūtu šļaugani kā vecas zeķes. Nezinu, kā jūs, bet es eju migot. Zane, vai tu nāksi? Varbūt palīdzēt uzkāpt pa trepēm?… Kas ar tevi noticis? Slima būsi, vai? Ģirts norūpējies vērsās pie Zanes, kura visā vēlo vakariņu gaitā nebija bildusi ne pušplēsta vārdiņa.

-    Es… N-nē… Pati. Vēlāk. Man vēl jāaprunājas ar Annu, viņa stomīgi atteica.

Annai kuņģis pārvērtās ledus klucī.

Pie galda iestājās neomulīgs klusums. Visi steigšus sarosījās uz gulētiešanu. Norunājuši tikties deviņos pie brokastu galda, Miks, ģenerālis un ekspertu priekšnieks Dambergs lietišķi atvadījās un aizbrauca uz Mazkalniņiem, Omīte aizvilka Kārli uzklāt guļvietas, bet Ģirts, neveikli pamlņājies un ielējis tasītē kafiju, kāpa augšā uz savu istabu.

-     Par ko tu gribēji ar mani runāt? Anna saņēmās un pirmā pārtrauca neveiklo klusumu. Viņai nepavisam negribējās nakts vidū risināt kaut kādas attiecību problēmas. Vanna, vanna, vanna un… mazais blociņš viss, ko viņa šobrīd vēlējās un par ko spēja domāt.

-    Līzbet, man šodien piezvanīja jūsu pagasta izpilddirektors Arnolds Lejiņš. Nezinu, kurš viņam iedevis manu tālruņa numuru. Viņš izteica interesantu, lai gan dīvainu priekšlikumu…

-     Nu, nu? Atvieglota, ka saruna ievirzījusies pavisam citā gultnē, Anna spēji atguva interesi. Pat miegs pārgāja.

-     Viņš man piedāvāja izveidot grāmatu par Mežāju pagastu. Teica zinot, ka mēs strādājam vienā komandā, taču tu šajās dienās esot aizņemta pāri galvai, tālab zvanījis man.

-    Ko tieši viņš vēlas? Fotoalbumu vai tūrisma ceļvedi, varbūt teiku krājumu? Anna gribēja zināt vairāk.

-    Nē, viņi gribot kaut ko tādu no pagātnes līdz šodienai. Formu un veidu lai mēs paši izdomājot. Ko tu par to saki?

-    Hmm… Jāstrādā būs ilgi un grūti, Anna domīgi novilka. Grāmata nav dažu nedēļu vai mēnešu darbs, pat ne viena gada projekts. Jo vairāk, ja vajadzēs savākt vēsturiskos materiālus. Pati zini, kā mums ar Latvijas vēsturi un tās interpretāciju: cik publikāciju un pētnieku, tik viedokļu un skaidrojumu. Interesanti, vai Mežājos kāds jau mēģinājis vākt un apkopot novadpētniecības materiālus? Tad būtu vieglāk…

-    Nu, ko tu saki vai mēs to uzņemsimies? Zane uzstājīgi ievaicājās. Man ir atvaļinājums, es varētu jau sākt strādāt. Iedomājos, ka rit, svētku vakarā, varētu pastaigāt apkārt, iepazīties ar vietējiem, uzrunāt, pēc tam būtu vieglāk ar intervijām un materiālu vākšanu viņi mūs būtu redzējuši un iepazinuši ari darbībā.

-    Lielā staigātāja… Anna paķircināja draudzeni. Kaklu nolauzīsi, pa akmeņiem lēkājot. Kā tiksi augšā Melnajā kalnā? Tur bruģēta taciņa trīsreiz ap kalnu spirālē vijas, bet pa taisno krauja tik stāva, ka man pat uz divām kājām bail.

-      Nekas, Miks uzvedīs ar mašīnu. Ko man teikt Lejiņam? Vai jūs abi ar Kārli palīdzēsiet? Viena pati es galā netikšu.

-    N-nu… Saki, ka mēs par to varam runāt, bet neko konkrētu pagaidām nesoli. Vispirms par visu jāizrunājas, jāvienojas par izmaksām, jānoslēdz līgums. Tikai tad var ķerties pie tik apjomīga darba. Man ar šiem grāmatu tīkotājiem ir nelāga pieredze. Vai atceries, kā pagājušajā vasarā neilgi pēc pārvākšanās uz šejieni mēs ar advokātu Kreicu no Blūma biroja divas nedēļas braukājām apkārt?

-    Atceros. Es toreiz domāju, ka tā braukšana ir Elgas… nu, tās dubultslepkavības dēļ.

-    Nē. Kreics mani konsultēja autortiesību lietā. Biju piekritusi tulkot ceļojumu grāmatu, kurā teksts vienlaikus lasāms četrās valodās latviešu, krievu, angļu un vācu. Tātad trīs tulkojumi plus literārā redakcija un korektūra. Bet izdevēji, liela tūrisma firma, ligumā un tāmē bija ierakstījuši tikai vienu tulkojuma pozīciju, protams, ari trīsreiz mazāku summu. Kreics man toreiz krietni daudz izskaidroja par to, kā tamlīdzīgi privātie pasūtītāji šmauc autorus un tulkotājus, izmantojot viņu nezināšanu un uzticēšanos, kā drukā papildtirāžas, par kurām autori un tulkotāji neko nesaņem, par to, kā tiek veidota dubultā grāmatvedība… Iā notiek visur pasaulē, un Latvija nav nekāds izņēmums. Puskreisās izdevniecības, pašvaldības un aģentūras grib pelnīt; ja autori, respektīvi, izpildītāji, ļaujas, tad… aitas tiek cirptas!

-    jā. Arī valdība valsts budžetu veido, apcērpot tos, no kuriem jau tāpat vairs nav ko ņemt. Vai tas ir tas pats?

-   Tas pats. Kam ir, tam būs vēl vairāk; kam nav, tam atņemsim visu pēdējo.

-     Fui… Tu mani sabiedēji! Zane nepatikā noskurinājās. Vismaz pie mums Magnumā tā nenotiek. Tomēr ko lai atbildu Lejiņam? Viņš man rit zvanīs…

-     Varbūt vēl pāris dienu izliecies par beigtu un nesaki neko… Anna lēni ierunājās. Gribu neuzkrītoši pārbaudīt dažas lietas. Pirmkārt, jānoskaidro, kāpēc Lejiņš rīkojas Lācītei aiz muguras. Lāclte šodien bija atnākusi uz estrādi parunāties, taču par grāmatu neko neminēja. Otrkārt, man ir nopietnas aizdomas, ka tas saistīts ar priekšvēlēšanu kampaņas aktivitātēm nākamgad taču pašvaldību vēlēšanas, vai ne? Cik zināms, Lejiņš pārstāv opozīcijas grupējumu. Treškārt, man tas vecis jau kā cilvēks nepatīk, lai gan iemesla it kā nav…

-    Ahā, tu un tava intuīcija, Zane novilka. Varēja manīt, ka viņa negrib piekrist. Bet tā grāmata…

-    Zane, ja tev tik ļoti kārojas redzēt savu vārdu, nodrukātu uz grāmatas vāka, raksti romānu vai esejas, bet ar šādiem pasūtījuma darbiem gan uzmanies diezin vai viņiem ienāks prātā minēt autoru! Labi, ja vēl samaksās par darbu, un beigta balle! Tavs padarītais būs kļuvis par viņu īpašumu.

-     Ko tu runā! Zane sašuta. 1a nevar būt!

-    Nevis nevar būt, bet tā ir! Piezvani Kreicam un pajautā. Viņš ar šādām lietām strādā katru dienu. Anna sāka zaudēt pacietību. Labi, Zane, dari, kā zini, es negrasos tevi ar varu pārliecināt. Vari zvanīt Lejiņam un teikt, ka tu to uzņemies, tikai tādā gadījumā rēķinies, ka viss būs jādara pašai, es šajā projektā nepiedalīšos. Vai ari, kā jau teicu, mazliet nogaidi. Pēc svētkiem redzēsim… Bet ar cilvēkiem iepazīties, protams, vajag, Anna noteica un pasmaidīja. Pašiem nāks par labu uzzināt, kā te kādreiz bijis, kādi cilvēki dzīvojuši. Varbūt no tā visa kaut kas noderēs žurnāliem.

-   Varbūt… Zane domīgi sacīja. Viņai, tāpat kā Annai, nepatika piekāpties, un izdevniecības galvenās redaktores amatā pavadītais gads šo rakstura īpašību bija paspilgtinājis. L-labi. Ejam gulēt! Palīdzēsi?

Anna aicinājumu palīdzēt uztvēra kā balodi ar olīvzaru knābī un steidzās pasniegt Zanei kruķus.

Kamēr vanna pildījās ar karstu ūdeni, Anna Elizabete plaši atvēra balkona durvis, lai ielaistu istabā svaigu gaisu.

Pusčetri. Austrumu pamale jau krāsojās sārti dzeltenos toņos, no Melnupes augšup līda plāna migliņa, bet augstu virs galvas spoži apaļš vīdēja pilnmēness. Ak tad tāpēc visi tādi uzvilkti! Anna Elizabete ļoti nopietni uztvēra Mēness ciklu, jo gan pašas novērotais un piedzīvotais, gan zinātnieku pētījumi liecināja tajā kaut kas ir.

Visapkārt burtiski pludoja smaržas jasmīni, madaras, maijrozītes, mežrozītes, naktsvijoles, kalmes…

Ne velti mūsu senā šo vakaru un nakti dēvēja par Zāļu vakaru. Šie bija īstie, vissenākie vasaras saulgrieži, kad Saulei un augiem vislielākais spēks, kad domas var materializēties un kļūt par īstenību. Interesanti, vai toreiz…?

Annu no pārdomām izrāva dusmīga ņerkstēšana, bumsišanās un švirkstēšana. Palūkojusies pār plecu, viņa ieraudzīja ļoti niknu rudu purnu, varētu pat teikt ģīmi, kas skaidri un izteiksmīgi pauda attieksmi pret glupajiem, riebīgajiem divkājaiņiem, kuri iespundējuši dzīvnieku guļammaisā un aizmirsuši par to sešas stundas. Beidzot nabaga gūsteknis bija izplēsies brīvībā un, sajutis svaiga gaisa dvesmu, lēkšiem metās uz balkona pusi.

Baron, Baron, kaķlt, nāc atpakaļ! Anna iesaucās, bet resnais runcis jau bija pārlēcis pāri margām un ar skaļu mjauu-u-uššš! nozudis tuvējā krūmājā. No Kārļa zilā guļammaisa bija palikušas vien skrandas un atmiņas.

Viss. Jūs man esat piegriezušies! Anna sirdīgi nodomāja un iegremdējās vannā, kurā jautri virpuļoja smalki sagriezti smaržīgo kalmju gabaliņi pērnās vasaras vākums. Kauli, lādes, koferi, grozi, suņi, vecmāmiņas, meijas, sudrabainas un sarkanas mašīnas, vecas fotogrāfijas un piezīmju grāmatiņas viss sajaucās un pārklājās ar Melnupes pūkaino migliņu. Ērtāk iegrozījusi galvu acīmredzot tieši šim nolūkam vannas galā iestrādātajā gliemežnīcai līdzīgajā iedobumā, viņa acumirklī aizmiga.

… Anna Rozefon Berga, baltajam naktstērpam plīvojot, stāvēja uz dienvidu puses balkona, vērīgi ieklausīdamās un pūlēdamās caurskatīt bezmēness nakts tumsu. Salas tālākajā galā kāds bija Annu iztrūcināja motora rūkoņa, kam sekoja automobiļa durvju aizciršanās asā skaņa. Griezīgi iečirkstējās sen neeļļots ķerras ritenis acīmredzot vedamā krava nebija no vieglajām. Skaņa attālinājās līdz straumei vecās lapenes virzienā. Pēc krietna brītiņa no tālienes atlidoja ritmiski, metāliski šņirksti kāds raka piekrastes akmeņaino zemi.

… Ko viņi atveda? Ko apraka? Un kas vispār bija šie viņi?

īsais, dziļais nomiedža mirklis bija pāri. Anna Elizabete pamodās izgulējusies, ar skaidru galvu un gatavu rīcības plānu. Acīmredzot intuīcija viņu ari šoreiz nebija pievīlusi mazajai piezīmju grāmatiņai bija vistiešākais sakars ar Bergu dzimtu. Pēc visa spriežot, pēdējo ierakstu autore bijusi viņas vecmāmiņa Anna Roze, bet senākie ieraksti piederēja Veckundzes, viņas vecvecmāmiņas Annas Marijas Bergas, spalvai. Tas pats rokraksts, kas testamentā. Kāpēc ieraksti izdarīti vairākās valodās, Anna pagaidām nezināja, bet gan jau ari tas ar laiku noskaidrosies. Šobrīd galvenais izburtot pēdējos ierakstus un saprast, vai tiem varētu būt kāds sakars ar vakardienas baiso atradumu.

5. nodaļa Maza, zaļa gramatīna

Uzvilkusi iemīļoto oranžo dabiskā zīda halātu, Anna uz vēdera ievēlās platajā gultā un pielīda tuvāk naktslampiņai.

Mazā grāmatiņa nemaz tik maza nebija vairāk nekā divsimt lappušu, papīrs tik smalks un plāns, ka jāuzmanās, lai nepielīp pie pirkstiem vai nesadrūp. Vāciņi no zaļganstrīpotas, krāsotas smalkādas. No zemē ilgi gulējušā blociņa dvesmoja nevis mitruma vai trūdu, bet gan tāds kā netverama, dārga parfīma aromāts.

Nevar būt smarža nespēj saglabāties pusgadsimtu! Man gluži vienkārši rādās.

Uzmanīgi pāršķirstījusi visas lappuses un sapratusi, ka bez pamatīgas lupas un vecās drukas vārdnīcas ar Veckundzes rakstīto dienasgrāmatas sākumu galā netiks, viņa lēnām aizšķīra plānās lapiņas līdz vietai, kur smalko rokrakstu nomainīja plašāks. Interesanti Veckundze bija rakstījusi latviski un vāciski, Anna Roze latviski un angliski. Pirmais ieraksts datēts ar 1931. gada 15. aprīli, Annas Rozes divdesmit pirmo dzimšanas dienu.

… Rīt iesvētības vecajā Mežmuižas baznīcā. Mammīte dikti satraukusies, tēva vaigs gan tikpat mierīgs kā arvien. Šodien garāmejot noglauda man galvu un noteica: tu jau liela… Bet es vēl negribu būt liela! Man bail… Tomēr gribas arī pasauli redzēt. Cik ilgi var dzīvot mājā uz salas? Vecpaps aicina mūs uz Austriju, bet tēvs par to negrib ne dzirdēt.

… 23. jūnijs, 1935. No meža puses salu ar cietzemi tagad savieno muciņu tiltiņš. Tēvs, skolā strādādams, darījis tik daudz laba, ka pagasta valde nolēma uzbūvēt pontonu tiltu. Tas ir viegli izjaucams pirms ledus vai pavasara plūdiem. Ceru, ka tagad mēs biežāk iziesim ļaudīs…

… 25. augusts, 1935. Mani uzaicināja mācīt svešvalodas Mežāju skolā. K. kungs ir patīkams.

… 8. septembris, 1935. Bērni ir jauki. Sevišķi mazā Anna Līze Millere no Dzirnavām tik apķērīga un gudra! Izskatās vecāka par saviem divpadsmit gadiem. Liela lasītāja izlasījusi gan sava tēva, gan skolas bibliotēkas grāmatas. Aicināju ciemos paraudzīties, vai mūsu plauktos neatrod ko interesantu. Cerams, ka mammītei un tētiņam nekas nebūs iebilstams.

Redz, kā! Pirmo reizi Annas Elizabetes prātā iezīmējās vārgi punktēta līnija, kas viņas iedomu kartē savienoja Dzirnavas ar Pūču salas namu. Tātad viņas vecmāmiņa pazinusi vecā dzirnavnieka Millera meitu Annu Līzi. Acīmredzot pagājušā gadsimta sākumā šaipusē Anna bijis iecienītākais sieviešu vārds! Kur vien raugies Anna! Interesanti, cik Annu pavisam viņas radurakstos, draugu un paziņu lokā? Rau, Kārļa vecmāmiņa ari Anna. Diez kāds ir viņas otrais vārds? Kundze solīdos gados. Tolaik jau kristībās deva divus vārdus tāpat kā viņu dzimtā.

Anna Elizabete iegrima domās. Ko un cik daudz viņa zina par pašas vecmāmiņas Annas Rozes dzīvi un likteni?

Dzimusi 1910. gadā Pūču salas namā. Jaunā barona Volfganga un fon Bergu dzimtā ieprecējušās latviešu saimniekmeitas Annas Marijas Kalniņas atvase Anna Roze Berga te bija uzaugusi un beigusi Mežāju pamatskolu, vēlāk mācījusies Jelgavā, pēc tam Rīgā. Izstudējusi pedagoģiju, astoņus gadus nostrādājusi Mežāju skolā par svešvalodu skolotāju. Bērni viņu ļoti mīlējuši, jo jaunā skolotāja stundas bieži vadījusi dabā upmalā, parkā.

Vecais barons Volfgangs fon Bergs, Voldemāra tēvs, aizbraucis jau pirmās revolūcijas laikā, bet, sākoties Otrajam pasaules karam, savā tālajā Austrijas rezidencē kļuvis nemierīgs un uzstājīgi brīdinājis par gaidāmo pasaules pārdali. Aicinājis dēlu ar ģimeni pārcelties pie viņa, un dēls padevies. Nelīdzējuši ne Annas Marijas iebildumi, ne Annas Rozes žēlabas, ka jāpamet viss labi uzsāktais. Iespējams, tieši uz šo laiku attiecas kāds skumjš ieraksts…

… 15. augusts, 1938. Tēvs teica, lai vairs nepagarinu līgumu ar skolu. Mēs brauksim prom. Iebildu, ka negribu, ka esmu pieaugusi un pati varu lemt par savu dzīvi. Viņš sadusmojās un pirmo reizi man uzkliedza: tu neko nesaproti! Pēc tam jau mierīgāk atgādināja Bergu dzimtā pilngadība un juridiskā lemtspēja sākoties no trīsdesmit triju gadu vecuma. Līdz tam jāklausa vecākiem. Cik žēl! Man tā pietrūks K. kunga! Šodien pastaigājoties viņam izstāstīju, ka drīzumā aizbrauksim, viņš tikai skumji noteica: ari jūs… Abi bijām bēdīgi, bet norunājām viens otram rakstīt. Tas taču nevar būt uz mūžu. Es atgriezīšos!

Pēc vecā barona Berga nāves Annas Rozes ģimene no pasaules karā ierautās Austrijas pārcēlās uz tobrīd vēl mierīgo un neitrālo Angliju. Barona atstātais mantojums ļāva dzīvot ērtā dzīvoklī Londonā un pat baudīt zināmus kultūras un sabiedriskās dzīves labumus. Kādā deju vakarā Anna Roze iepazinās ar simpātisku angļu džentlmeni turīgu tirgotāju atvasi un britu slavenākā preses izdevuma Times reportieri Viljamu Stounu.

… 23. decembris, 1939. V. S. ir burvīgs. Šodien viņš man pasniedza saderināšanās gredzenu.

Kā jau bija sagaidāms, viss beidzās ar kāzām. Nācis no labi situētās vidusšķiras, Stouns, kā jau džentlmenis, kurš izprot dižciltības un titula nozīmi, bija tik laipns pieņemt sievas uzvārdu, lai senā dzimta neizzustu. Viņš kļuva par Bergu bez titula. Turklāt izrādījās, ka jaunais vīrs ir visai kreisi noskaņots un, saklausījies sievas stāstus par Rīgu, Mežājiem un Pūču salas savrupnamu, par varītēm vēlējās pārcelties uz dzīvi Latvijā. Kara draudi viņu nespēja nobiedēt žurnālistiem tāds darbs! Un te nu būtu ideāla iespēja ziņot no pašas Krievijas pierobežas!

Kas zina, vai viņš bija vai nebija britu spiegs, kurš nosūtīts uz Eiropas austrumiem (tā vismaz vēlāk runāja), bet 1940. gada sākumā Viljams Stouns-Bergs ar savu jauno sievu Annu Rozi atgriezās Latvijā un apmetās Pūču salā.

Neticami ātri iemācījies latviešu valodu, tā ka tikai retais jauta viņa britu akcentu, Viljams, vietējo iesaukts par Vilīti, daudz braukāja apkārt ar savu vieglo mašīnu vaļēju, melnu mersedesu -, bet, atgriezies mājās, stundām ilgi kabinetā rakstīja, aizmirsdams par sievas esamību. Anna Roze savukārt, vientulību kliedēdama, lasīja Bergu nama lieliskā bibliotēka grāmatu gardēžiem bija īsta paradīze. Interesanti, vai Anna Līze no Dzirnavām joprojām nāca pie viņas pēc grāmatām?

Sākoties padomju okupācijai un Otrajam pasaules karam, Viljams aizvien biežāk devās izbraukumos, bet Anna Roze arvien dziļāk ieslīga grūtsirdībā. No vienas puses, raizes par vīru, no otras -, bailes par iespējamo arestu un izsūtīšanu lika viņai dzīvot pastāvīgā spriedzē. It kā jau tik prestiža starptautiska preses izdevuma korespondenta apliecība bija zināms drošības un neaizskaramības garants, taču bailes ar prāta apsvērumiem neaizdzīsi!

… 23. maijs, 1940. V. atkal pazudis uz trim dienām. Pārbrauca noguris, nikns, mašīna noputējusi kā miltiem apbērta. Kad jautāju, kur bijis, kā veicies, norūca: baby, tu to negribēsi zināti… Cik labi, ka pāri upei beidzot ir tilts varu pie cilvēkiem aiziet!

… 15. jūnijs, 1940. Biju apciemot vecos Kalniņus. Lavīze stāsta pagastā notiekot dīvainas lietas. Gaišā dienas laikā bez pēdām pazūd cilvēki. Kaut kas nelabs-atgadījies Priedīšu mājās un Dzirnavās, mājā pie ezera. Es gan dzirdēju, ka Priedišu jaunais saimnieks grasās precēt dzirnavnieka meitu…

… 22. jūnijs, 1940. Šodien devos apciemot Annu Līzi Milleri. Atradu dzirnavas un māju tukšu. Ārduvis līdz kājai vaļā. Izskatās, ka tur kāds kaut ko meklējis un lielā steigā devies prom. Vietām deguma pēdas. Baisi… Sadūšojos un uzgāju augšā istabās jūklis. Annas Līzes istabā no kumodes pazudusi sudraba rotaslietu lādīte ar iekaltajām dzirnavām uz vāka. Piezvanīju bijušajam aizsargu priekšniekam Graudniekam, kurš dzīvo netālu, vai nav ko redzējis. Viņš skarbi atcirta: aizmirsti, ko redzēji, un saki vīram, lai ved tevi prom!

Naktī parka dienvidu galā redzēju trīs kustīgas gaismiņas, dzirdēju ķerras riteņu čīkstoņu un tādas kā rakšanas skaņas. Kas tie bija? Ko viņi tur darija? Ko apraka? V. atkal nav mājās.

Man bail! Par sevi, par bērniņu, par Viljamu. Viņš par aizbraukšanu negrib ne dzirdēt. Teicu: ja viņš negrib, tad braukšu viena pati. V. tikai pasmējās: bez viņa es nekur netikšot.

Vecmāmiņa Anna Roze par intīmām ģimenes lietām ar mazmeitu nekad nebija runājusi, taču, spriežot pēc tā, ka Annas Elizabetes māte bija vienīgais Annas Rozes un Viljama bērns, turklāt dzimusi pēc četriem gadiem Rīgā, toreiz, 1940. gada vasarā, viss bija beidzies ar kārtējo traģēdiju. Reiz, domādama, ka mazā Anna nedzird, māte bija sūrojusies tēvam: man varēja būt trīs brāļi vai māsas…

… 13. jūnijs, 1941. Pagalmā iebrauca vaļēja kravas mašīna, no kuras izlēca seši vīri pelēkos uzvalkos. Runāja latviski ar spēcīgu krievu akcentu. Taujāja par V. un interesējās par tuvējo kaimiņmāju Mazkalniņu, Kalniņu, Priedīšu, Lejiņu un Līcīšu iedzīvotājiem. Teicu, ka neko par viņiem nezinu, jo dzīvojam noslēgti, ar citiem nesatiekamies un ari kalpu mums nav. Viņu priekšnieks-jauns puisis, apaļu, pūtainu seju, atļukušām ausīm, ģērbies melnā ādas jakā, ar pistoli pie sāniem pienāca man klāt, ņirdzīgi nopētīja, tad sagrāba aiz zoda, parāva to uz augšu un iešņāca man sejā: nekas, nekas, mātuška, pagaidām padzīvo vien, gan mēs drīz tiksimies. Nobļāvis pārējiem etu poka ņet! -, ielēca mašīnā, un viņi aizbrauca.

… 21. jūnijs, 1941. Drīz būs Jāņi. Nedēļu esmu nogulējusi bez samaņas. Gandrīz nomiru. Paldies vecajai Lavīzei atkopa. Teica, ka esmu zaudējusi tik daudz asiņu, ka domājuši cauri būs. Kaut tā nezvēra priekšā zeme atvērtos un viņu aprītu! V. laikam beidzot sapratis, ka viņa mūžīgā skraidīšana prom no mājām apdraud paša sievu. Jau nedēļu nav nekur braucis. Iejautājos, vai viņam zināms, kas toreiz, pirms gada, varētu būt aprakts salas dienvidu galā. V. stingri noteica: aizmirsti par to, ir svarīgākas lietas! Vēlāk no Lavīzes uzzināju, ka tajā naktī aizvesti visu māju iedzīvotāji, par kuriem tas nezvērs jautāja. Pat bērni un vecīši. Palikuši tikai daži Mazkalniņu un Kalniņu ļaudis varbūt viņus nosargāja Lavīzes vārdi…

… 22. jūnijs, 1941. Šodien sākās karš. Kas tagad būs? Kad jautāju V., viņš neatbildēja, tikai kaut ko rakstīja. Pēc stundas pateica vienu vienīgu teikumu: lai kas notiktu, esmu par tevi parūpējies neuztraucies!

… 10. maijs, 1944. V. teica, lai stundas laikā sapakoju visu vajadzīgo, mēs brauksim prom. Uz Rīgu. Viņš beidzot ir sapratis, ka mazulim jāpiedzimst drošā vietā. Apmetīsimies pie draugiem, kuri strādā Sarkanajā Krustā un dzīvo tajā pašā ēkā uz Elizabetes ielas. Dienasgrāmatu līdzi neņemšu, atstāšu šeit. Gan mēs vēl atgriezīsimies.

Annas Elizabetes māte Roze Marija piedzima tā paša gada LIgovakarā Rigā. Anna Roze bija tik laimiga, ka pat nemanīja vīra kārtējos, biežos un noslēpumainos braucienus, no kuriem viņš atgriezās arvien drūmāks un drūmāks, līdz īsi pirms kara beigām kādu dienu izgāja no mājas un pazuda. Mēļoja, ka Viljams Stouns bijis dubultaģents un vēlāk redzēts Maskavā. Rīgā Viljams vairs neatgriezās, ari Mežājos ne. Anna Roze meitai paskaidroja, ka tēvs gājis bojā.komandējumā ārzemēs.

Tā vai citādi, bet viņa solījums lai kas notiktu, esmu par tevi parūpējies atbilda patiesībai, jo Bergu ģimeni neskāra ne pēckara gadu tīrīšana, ne represijas, ne izvešana.

Piecdesmitajos māte ar meitu abas dzīvoja īrētā dzīvokli Pārdaugavā. Anna Roze strādāja bibliotēkā, izsniedza, šķiroja, kārtoja un laboja grāmatas, klusībā pateicoties Dievam par katru mierā nodzīvoto dienu. Viņa baidijās no visa un visiem. Pūču salas un Bergu ģimenes īpašumi ģimenes sarunās bija tabu par tiem nerunāja, tātad to nebija. Un tikai pēc dažādiem likteņa un laika līkločiem atjaunotās neatkarīgās Latvijas laikā, kad Annas Elizabetes mātei Rozei Marijai bija izdevies pierādīt tiesības uz Bergu dzimtas īpašumiem, Anna Roze sadūšojās aizbraukt līdz Mežājiem. Tomēr no znota, Annas tēva, mašīnas ārā nekāpa. Stundu nosēdēja pagalmā, klusi un domīgi raugoties uz veco namu, tad paziņoja, ka braukšot uz Londonu pie Veckundzes. Abas tur nodzīvoja līdz Veckundzes nāvei.

Šopavasar Anna Roze bija nosvinējusi savu simto dzimšanas dienu. Vecā kundze bija ņipra, vingra un pie labas veselības, vakaros ieņēma pa mēriņam Rīgas Melnā balzama un neatlaidīgi aicināja Annu Elizabeti ciemos.

Labi, Anna Elizabete prātoja, vecmāmiņa toreiz pirms aizbraukšanas bija nolēmusi noglabāt dzimtas dienasgrāmatu drošā vietā. Bet kādā veidā tā bija nokļuvusi tur, kur atdusējās abu nogalināto mirstīgās atliekas? Annai nebija saprotams, kā tas saistījās ar dīvaino albumu bez bilžu parakstiem, priekšautiņu ar zīmi, kas Mikam likās pazīstama, metāla kastīti ar vākā iekalto dzirnavu siluetu (acīmredzot tā bija dzirnavnieka Anniņas pazudusi rotu lādīte) un lielo dzelzs munīcijas kasti, kādu Anna Elizabete atcerējās redzējusi Kara muzeja ekspozīcijā par Lielo Tēvijas karu.

Tātad cik reižu īsti tur bija rakts un pārrakts? Un kurš bija racējs? Ne jau nu vecmāmiņa, kura no visa baidījās un kopš tās nakts vairs nekad netika spērusi kāju salas lejasgalā. Vectēvs Viljams? Vilītis? Kādas notēs pēc?

Acīmredzot cilvēks, kurš šīs lietas bija savācis vienkopus, šādi vēlējās kaut ko paziņot. Nebūdams drošs, ka varēs to izdarīt pats, viņš vai viņa uzticēja noslēpumu zemei. Atlika vien rūpīgi visu izpētīt un meklēt atbildi…

Vecais pulkstenis pirmā stāva hallē nobimbināja piecas reizes. Šausmas! Vajadzētu kaut nedaudz pagulēt, citādi rīt viņa līdzināsies pārvārītai zivij šļaugana, bāla, sarkanām acīm…

Izgājusi uz balkona, Anna ieraudzīja, ka austrumu pamale jau blāzmo košās sārti zeltaini zaļās nokrāsās. Droši vien taisnība tiem, kuri saka pirmais saules stars ir zaļš. Anna pasmaidīja. Maigais rita vējiņš izgaisināja pēdējās miega paliekas, prāts noskaidrojās, likās kāds atvilcis dūmakaino šķidrautu, kas līdz šim neļāva skaidri domāt.

Pirmkārt, kādā brīdī līdz galam jāizburto visi mazās grāmatiņas ieraksti.

Otrkārt, jāiztaujā ģenerālis par tālaika notikumiem. Ja viņš ir te dzimis un ja liktenīgā četrdesmitā gada vasarā viņam bija seši septiņi gadi, tad Kārļonkulim vajadzētu atcerēties krietni daudz. Mazi puikas parasti ir ļoti vērīgi un pamana pat tādus sīkumus, kam lielie nepievērš uzmanību.

Treškārt, tūlīt pat viņa paskatījās pulkstenī nē, pēc stundām trim četrām jāpiezvana uz Londonu vecmāmiņai Annai Rozei. Vecmāmiņa ir agrs putniņš, mostas sešos, lai, kā pati saka, pilnībā izmantotu visu dienas spēku; tomēr elementāras pieklājības normas ievērot vajadzēja. Anna sev nosolījās: tiklīdz Jāņu balle būs garām, tā viņa lidos apciemot vecomāti. Nav jau nedz grūti, nedz tālu, nedz ari pārāk dārgi jo vairāk tāpēc, ka lidmašīnas biļete ar atvērtu datumu uz viņas vārda bija rezervēta jau krietni sen. Vienīgi mūžīgā nevaļa liedza atrast brīvu nedēļu vai divas, vienmēr kaut kas pēdējā brīdi atgadījās un braucienu nācās atlikt. Bet nu gan vairs nekādu atrunu! Ja vecmāmiņa bijusi tas cilvēks, kurš pēdējais turējis rokā šo mazo grāmatiņu, viņai būtu stāstāms ļoti, ļoti daudz. Ja vien… Anna atcerējās pēdējos traģiskos ierakstus… Ja vien viņa gribēs.

Varbūt pajautāt mātei? Hmm… Tikko dzimusi ideja pašai nelikās necik laba, jo mātes noraidošā attieksme un aizspriedumi pret Pūču māju bija skaidri izpaudušies jau pirmajā bridi, kad Anna viņai paziņoja par Veckundzes atstāto mantojumu un savu lēmumu to pieņemt. Šausmas, ārprāts, neprāts tādi bija maigākie situāciju raksturojošie vārdi, kam sekoja emociju izvirdums augstākā toņkārtā: vai mazums ļauna šī māja nodarījusi mūsu dzimtai; es tev kategoriski aizliedzu, es tur nesperšu savu kāju… Pieradusi pie mātes emocionālajiem izvirdumiem par visu, kas attiecās uz Latvijas (vēl jo vairāk dzimtas) vēsturi, Anna bija ļāvusi viņai izteikties, taču izdarījusi pēc sava prāta.

Tēvs notiekošo uztvēra krietni mierīgāk un piezemētāk, atbrauca ciemos un apskatīja namu. Pārliecinājies, ka mīļotā un vienīgā meita dzīvos cilvēciskos apstākļos jumts uz galvas nekrīt, ūdens ir, elektrība arī, tilts uz cietzemi stabils, pārtikas veikals netālu un visas komunikācijas darbojas -, viņš atviegloti nopūtās. Iepazinies ar kaimiņos dzīvojošo ģenerāli Kārli Basu un novērtējis gan viņa dzimtas ieguldījumu mājas sargāšanā, gan ģenerāļa iespaidīgās zināšanas par šo namu, tēvs kļuva tīri priecīgs un, iebaudījis piņģerotu Kārļonkuļa slavenā upeņu uzlējuma, pat pārgalvīgs. Apsolīja nākamreiz atvest šurp arī māti. Anna tam ne visai ticēja, taču tēvs stingri palika pie sava uz Ziemassvētkiem abi būšot klāt! Izlodājis Bergu namu no pagraba līdz bēniņiem, visu safotografējis un pārlaidis vienu nakti Zilajā viesu istabā, tēvs jau nākamajā rītā agri devās atceļā uz Minsteri mātes kundze ilgāk nespējot izturēt neziņu.

Interesanti, kur šobrīd atrodas Bergu dzimtas arhīvs?

Nevar būt, ka mazais, zaļais blociņš ir vienīgā saikne ar pagātni, gan jau vecais Volfgangs fon Bergs, pagājušā gadsimta sākumā prom braukdams, paņēma līdzi visu, kas attiecās uz dzimtas sirmo senatni visticamāk, līdz pat dēla Voldemāra piedzimšanai. Arī Veckundzei Annai Marijai ar ģimeni bija izdevies izceļot mierīgi, nevis panikā un steigā kravājot koferus, tātad arī tai dokumentu daļai, kas attiecās uz laika posmu līdz 1938. gadam, vajadzēja būt paglābtai. Iespējams, grūtības varētu rasties ar vecmāmiņas Annas Rozes papīriem, jo, spriežot pēc nobēdzinātās piezīmju grāmatiņas, karalaikā pārceļoties uz Rīgu, viņa visu nozīmīgāko atstājusi te. Lai gan kas zina… Noteikti jāpiezvana un jāpajautā.

Taču galvenais šobrīd uzzināt no Mika detalizētāku ekspertu ziņojumu par abiem bojā gājušajiem. Precīzs vecums, fiziskais stāvoklis nāves brīdī, iespējamās pārciestās slimības, traumas, ja tādas bijušas… Pēc tam vajadzētu aprunāties ar vietējiem vecākās paaudzes ļaudīm, īpaši ar tuvākās apkaimes māju iedzīvotājiem. Nevar taču tā būt, ka neviens neko neatcerētos. Vēl jau daži vecie ir dzīvi, ari tālaika bērneļi šodien varētu kaut ko atminēties.

Senatnes noslēpums bija pilnīgi nobīdījis malā šīvakara Jāņu balli. Balle kā jau balle ne pirmā, ne pēdējā. Viss bija labi sagatavots, izmēģināts un, ja melns kaķis pāri ceļam nepārskries, notiks, kā iecerēts raiti un priecīgi. Viņi ar Ģirtu savu darāmo izdarīs. Lai ļaudis priecājas un lustējas, bet, kad sāksies danči, Anna apstaigās visus ar pīrāgu un siera groziņu parunāsies ar vecākajiem mežājniekiem…

Tā prātojot, nez no kurienes uzradās milzu apetīte… Derētu kārtīga sviestmaize ar sieru un tomāta ripiņām. Un ja vēl liela krūze karstas kafijas?! Acumirklīgā doma pārauga uzmācīgā idejā, ar skaļu kurkstienu zibenīgi atsaucās šķietami aizmigušais vēders, un Annai nekas cits neatlika kā iespējami klusāk, zogoties uz pirkstu galiem un cenšoties nečīkstināt kāpņu piekto pakāpienu, tumsā lavīties uz virtuvi. Šīs piespiedu akrobātikas dēļ viņa pēdējos četrus pakāpienus veica lidojumā, kas beidzās ar necienīgu un skaļu piezemēšanos uz pēcpuses, kam sekoja ne mazāk skaļš jopcikbumbiņvainavlieliski! un pirmā stāva darba kabineta durvju čīkstoņa.

6. nodaļa pilnmēness kaislības

-     Kurš te, velns un elle, nakts vidū ārdās? Kārlis bija samiegojies un nikns kā nupat piesauktais pekles saimnieks.

-    E-es… Anna, vēl neatguvusies no sāpigā kritiena, nočerkstēja.

-     Lizbet, tu? Kas noticis? Vai vecmāmiņa…? Kārlis pirmajā mirklī krietni sabijās, līdz beidzot pamanīja, ka Anna joprojām sēž uz apakšējā kāpņu pakāpiena. Kas tev? Nokriti? Kāju izmežģīji?

-     N-nē… Laikam… asti nolauzu… Viņa izmocīja, mēģinādama piecelties. Piektais atbalsta punkts patiešām sāpēja neciešami. Varēja tikai iedomāties, cik nelāgi jutās mūsu astainie senči līdzīgā gadījumā…

-    Dullā, negories! Dod abas rokas un atsperies pret manu kāju… U-u-u-pā! Kārlis uzvilka Annu stāvus. Nu?

-    Ko nu?

-     Nostāvēt vari?

-    Varu.

-     Paiet vari?… Uzmanīgi, uzmanīgi… Tā, tagad vienu kājiņu… Labi? Labi. Tagad otru… Nu?

-     Trrrr… Anna nikni nošņāca. Aiz piepūles un skaudri smeldzošajām sāpēm uz pieres izspiedās auksti sviedri. Annai likās vēl solis un beigas būs. Manīdams, ka labi nav, Kārlis bez ceremonijām nokomandēja: Pieliecies!

-     Ko-o-ooo?! Annas bļāviens teju .nocēla mājai jumtu.

-     Kuš, neauro! Pieliecies, pataustīšu tavu asti, vai nav lauzta…

-    Ij nemēģini! Dakteris Aikāsāp atradies! Ko tu tur sagrābstīsi? Mana aste kārtīgā mīkstumā iepakota, ko domājies! Labāk palīdzi tikt līdz virtuvei! Uzlikšu ledus kompresi gan pāries. Būs jau labi. Ne pirmais zilums, ne pēdējais. Līdz kāzām sadzīs… Neapdomīgi izmetusi šo veco, šķietami nevainīgo frāzi, Anna saprata, cik neveikli tā skan vakardienas dīvaino notikumu kontekstā. Kaut nu Kārlis nebūtu pamanījis!

Bija gan…

Kamēr Anna, cieši iekrampējušies Kārļa elkonī, sīkiem solīšiem steberēja uz virtuvi, sameklēja ledu un, nikni šņākuļodama, centās pielāgot sāpošajai vietai kompresi, viņš neteica neko, nogaidīdams, līdz satraumētā aste atrod mīkstu piezemēšanos virtuves stūra divāna trijos spilvenos. Tad it kā starp citu nevainīgā balsī iejautājās:

-    Uz randiņu biji?

-    Uz kādu randiņu? Annai no pārsteiguma uz brīdi pat piemirsās sasitums.

-     Uz kādu? Ar Miku, protams! Jūs abi te šovakar tādu komēdiju nospēlējāt, ka pat aklajam būtu skaidrs: kas mīlējās, tas ķīvējas! Kārlis it kā ķircinājās, tomēr viņa vārdos nebija ierastās draiskulības. Kur gan vēl cilvēks, atvainojos, jauna dāma, varētu zagties piecos no rīta, tērpusies puscaurspīdīgā halātā?!

-    Kārlīt, pārvākšanās tev patiešām nodarījusi pāri… Anna līdzjūtīgi pašūpoja galvu, taču vēderā iemetās briesmīgs tukšums. Es domāju, ka mēs esam draugi, bet tu… Kāds randiņš? Kāds Miks? Vai es pusplika un basām kājām skrietu tikties ar vīrišķi, ar kuru pēdējā pusgada laikā pat lāgā runājusies neesmu? Tu tiešām neredzi, ka Miks un Zane ir pāris? Nesaprotu tikai, kāpēc viņa nav pārvākusies uz Mazkalniņiem… Ko tu viņu sien man klāt!

Ar katru nākamo teikumu Annas balss kļuva klusāka un šņācošāka. Kārlis juta, ka pateicis par daudz, un vairs neattapa, kā labot situāciju un sasmelt izlieto ūdeni.

-   Līzbet… Piedod… Es laikam tikko izgāzos kā veca sēta… viņš vainīgi nomurmināja.

-     Izgāzies gan. Anna nopūtās. Ledus kusa, saldēja un nepatīkami mērcēja mīkstos spilvenus. Kas tev uznāca? Kārli… Tu taču nebūsi greizsirdīgs?

-    Es… K-hm… N-nē, kādas muļķības! Vienkārši tā izskatījās! Ģenerālis ari vakar vairākkārt pievērsa jums uzmanību.

-    Kam pievērsa uzmanību?

-    Nu… kā jūs abi viens otru galējāt nost ar skatieniem, bet izlikāties, ka runājat ar visiem. To nevarēja nepamanīt. Un vēl… Vai zini, kā tev pārvērtās ģīmis, kad uzzināji, ka Miks atbrauks ar kādu kopā? Tā, un nu tu vari man mest ar tasīti!

Nu, vai nav lieliski? Pašas mājā vairs nedrīkstēs ne skatīties, kā gribi, ne runāt, ko gribi, ne iet, kur gribi… Visi visu redz, visi visu nojauš, visi visu saprot un māk izskaidrot! Te tev nu ir viena liela, laimīga ģimene!

-    Ehh, Kārli, Kārli… Vai tiešām šajā mājā nekas nevar būt privāts? Nu nav, nav man nekā ne ar Miku, ne Ģirtu, ne tevi, ne ciema šoferi. Vispār ne ar vienu! Un, visticamāk, ari nebūs! Man šķiet mēs šo tematu jau vienreiz apspriedām, vai ne? Un vienojāmies: ja gribam dzīvot līdzās, nekad nekad! par to nerunāt?!

Patiešām, saņēmusi Veckundzes vēstuli par mantojumu Pūču salas namu Anna Elizabete bija ilgi šaubījusies, vai to pieņemt. Bet, draugu pierunāta, piekritusi. Viņas asistents Kārlis, kurš tieši tobrīd kārtējo reizi bija palicis bez kārtējās īrētās pajumtes, bija pieteicies pārvākties uz Mežājiem kopā ar viņu divatā dzīvot jautrāk un drošāk, darbi labāk veiksies un saimniecībā vīrieša ķēriens nekaitēs. Tā bija patiesība, ja nebijis viens bet. Anna nebija pamanījusi, kurā bridi Kārlis sācis uztvert viņu ne vairs kā kolēģi un labu, tuvu draugu, bet… Anna īsti nespēja to izteikt.

Pēkšņi kādu ritu, gatavojot brokastis, viņa saprata, ka Kārļa izturēšanās ir mainījusies kļuvusi pavēlnieciski aizbildnieciska, pat drusku augstprātīga it kā viņa būtu tā īpašums.

Viss bija sācies ar kafiju, proti, ikrīta rituālu. Agrāk, kad viņi dzīvoja un strādāja Rīgas studijā, Kārlis kā īpašu uzmanības zīmi vienmēr no rīta bija gatavojis Annai tasi melnas, stipras kafijas; kamēr viņa to dzēra, abi apsprieda dienas darāmos darbus. Tā bija nemainiga tradīcija, rituāls jau trīs četrus gadus. Un pēkšņi turpat nedēļu no vietas rīta kafijas nebija. Uz savu šķelmīgo jautājumu kas noticis ar manu mīļoto kafijas tasīti? Anna kādu ritu saņēma skarbu, lai neteiktu rupju atbildi: Es tev neesmu nekāds kafijas vergs! Toreiz viņa savaldījās un neko neteica.

Tā bija tik melna nepateicība, ka Annai aprāvās valoda. Lai nu kurš ko tādu teiktu, bet Kārlis, kuram viņa tik daudz laba darījusi! Labi, viņš šajā mājā ir ļoti daudz paveicis salabojis, uzlabojis, pārtaisījis… Ir tā. Taču viņa ne reizi nav pat ieminējusies par mājokļa maksu, komunālajiem izdevumiem vai kaut daļēju kompensāciju par pārtiku. Vienkārši visi bija pieņēmuši, ka uz Pūču māju var atbraukt jebkurā laikā, var te dzīvot, rosīties un ne par ko neraizēties.

Turklāt Kārlis ari sarunās ar citiem Annas draugiem bija pasācis šefot un gudri izrādīties, vairākkārt izpelnoties neizpratnes pilnus, vaicājošus ģenerāļa skatienus, līdz pēdīgi vecais virs kādā pievakarē bija bez aplinkiem pavaicājis Annai, vai viņa grasās precēties ar Kārli, ja reiz nodevusi tā rokās visu valdīšanu. Annas pārsteigumā ieplestās acis bija vispatiesākā atbilde, un vecais virs solīja aprunāties ar savu vārdabrāli. Kas runāts un kādos toņos saruna risinājusies, Anna neuzzināja, taču nākamajā dienā viņas asistents, ne vārda neteicis, aizbrauca uz Rīgu. Kaut kur mitinājies aptuveni nedēļu, atgriezās ar trim sarkanām rozēm un jautāja: Vai tu mani precēsi? Tūlīt arī saņēma skaidru nē! un lūgumu par šo tematu nekad vairs ar Annu nerunāt.

Šīs dīvainās kaislības no Kārļa puses bija uzvilnījušas apmēram ap to pašu laiku, kad Miks Kaķītis aicināja Annu vakariņās un izteica vēlēšanos satikties ar viņu biežāk, vēlams, ne komplektā ar Kārli. Abu vīriešu uzmanības apliecinājumi šajā psiholoģiski un emocionāli saspringtajā gaisotnē Annai šķita līdzīgi mēģinājumam uzkundzēties. Tas viņu bija tā saniknojis, ka, ja vien varētu, viņa ieslēgtos mājā un kādu laiku vispār ne ar vienu nerunātu (vismazāk jau ar vīriešiem). Vai nepietika ar vienu neizdevušos gandrīz laulību? Otrreiz nekādās tuvākās attiecībās ar pretējo dzimumu viņa negrasījās ielaisties. Draugi jā, kolēģi jā, kaimiņi jā. Un viss…

-     Līzbet, vai dzirdi, Līzbet, tu esi apčurājusies!

-     Ko?! Anna iztrūkās. Atmiņu pavediens stirkšķēdams pārtrūka.

-     Es saku tu esi apčurājusies! Kārlis mēģināja jokot. Ledus droši vien izkusis, rau, peļķe satecējusi! Es apmainīšu kompresi un saslaucīšu!

-     Nevajag, es pati! Anna negaidīti skarbi atcirta un jau rāmāk piebilda: Paldies, gan jau pati tikšu galā. Ej pagūli vēl kādu stundiņu! Es tikmēr sakopšos un iemalkošu kafiju.

-     Es uzvārīšu! Kārlis pielēca kājās.

-    Nē, paldies! Es pati, Anna stingri noteica. Ej gulēt…

-    Tu vēl arvien neesi to aizmirsusi? Kārlis, piecēlies un pagājies līdz durvīm, pagriezās atpakaļ.

-     Ko tad?

-     Nu, par to kafiju…

-    Nesaprotu, par ko tu runā, Anna vēsi atteica.

-     Kā tad… Nesaproti… Kārlis pagriezās uz iešanu, tad apstājās. Līzbet…

-Jā?

-    Lūdzu, pasaki man tikai nemelo! -, ko tu šonakt darīji ārā?

-    Es… šonakt… ārā?

-    Jā. No kurienes tu nāci?

-    Es nenācu no kurienes, es gāju uz kurienil Anna nikni atcirta. Man šausmīgi sagribējās ēst, un es uz pirkstgaliem žagos uz virtuvi. Bet, lai neiečīkstētos tas nolāpītais piektais pakāpiens, kuru tu vēl arvien neesi salabojis, kāpu lejā uzreiz pāri diviem. Paslīdēju un visā godībā nolidoju uzreiz pāri četriem. Tas arī viss.

-    Tātad tu nebiji ārā?

-    Johaidī, tu laikam manī vispār neklausies? Es taču tev skaidrā latviešu valodā nupat teicu, ka tikko nācu lejā pa kāpnēm ar blīkšķi un blākšķi! Anna pacēla balsi. Viņai šī pratināšana bija apnikusi.

-    Es. Tevi. Dzirdēju. Negaidīti mierīgi teica Kārlis. Taču ārā kāds bija. Precīzāk kāda. Tu varbūt krizdama nepamanīji lielās ārdurvis bija vaļā. Pievērtas, bet neaizslēgtas. Taču es tās vienmēr uz nakti aizslēdzu.

Annai pārskrēja drebuļi. Tā… Tad tik tālu gan. Kurš? Vai kura? Nebūs taču sācis spokoties?

-    Kad tu to pamanīji? Anna, balsij viegli ietrīsoties, jautāja.

-    Apmēram pirms stundas. Visi aizgāja gulēt, dzirdēju, kā tavā vannas istabā tek ūdens, tad kaut kas nodārdināja pa terases jumtu. Apstaigāju māju, izslēdzu gaismas, aizslēdzu durvis. Atslēgu, kā parasti, atstāju slēdzenē. Tad ilgi mēģināju ieknosīties barona vecajā izvelkamajā dīvānā it kā tāds pats kā man augšā, bet nav tik ērts.

Nevarēju aizmigt. Valstījos, valstījos; mēness, kā par spīti, spožs kā lukturis tik spokaini balta gaisma…

Un tad izdzirdēju aiz durvīm soļus. Sākumā domāju, ka man šilierējas. Visādi var būt. Es taču pirmo nakti lejasstāvā.

Varbūt vienkārši nams elpo. Tomēr nē soļi tiešām bija īsti. Klusi, it kā uz pirkstgaliem. Pietuvojās durvīm, brīdi apstājās, tad aizdipināja līdz ārdurvīm, kaut kas klusi noklikšķēja, un viss apklusa. Brīdi nogaidīju, tad lēcu laukā no gultas un pieskrēju pie loga tik vien paguvu ieraudzīt kādu baltu stāvu nozūdam aiz kolonnām lejas parka virzienā. Nodomāju tā esi tu…

-     Es? Kāpēc es? Anna sašūmējās, tad attapās. A-ā… Tev šķita, ka es skrienu uz randiņu?

-    M-mm… Nūjā, Kārlis norūca. Atzīšos: es apskaitos, jo, izgājis hallē, redzēju, ka durvis tikai pievērtas, nevis kārtīgi aiztaisītas un aizslēgtas. Tāda nevērība, kad pirmajā stāvā tik dārga tehnika un…

-… un tu! Tā patiešām būtu skāde, ja tevi kāds nozagtu! Anna paķircinājās, lai sarunai noņemtu spriedzi. Klausies, bet tas ir nopietni kurš tas varēja būt? Balts stāvs, tu saki?

-    Balts… Kārlis nepārliecinoši novilka. Vismaz mēnesnīcā izskatījās balts. Man likās sieviete, tērpusies garā, baltā kleitā…

-     Kārlīt, tev likās vai tā tiešām bija? Anna pārgāja uzbrukumā. Paskaties uz mani vērīgi! Kādā krāsā ir mans rītasvārks?

-    Gaiši… iesārts.

-    Un tagad? Anna Elizabete pastiepa roku pie elektrības slēdža. Virtuvē silti dzeltenās gaismas vietā ieblāvojās rīta palsi zilganā.

-    Bāli sidrabots… Kārlis pamazām saprata. Tas varēja būt jebkas gaišs?

-   Tieši tā! Turklāt interesantākais ir kas cits… Mūsu mājā šobrīd ir tikai divas dāmas, kas varētu skraidīt uz randiņiem, Zane un es. Zane guļ ar nolauztu kāju un, ja pārvietojas, tad tikai ar kruķiem, bet man kādu brīdi-pat staigāt būs grūti, kur nu vēl naktīs apkārt skraidīt… Tad nu apsveicu! Mums ir par vienu noslēpumu vairāk!

Anna vairs nespēja ilgāk nosēdēt slapjais spilvens bija pārvērties īstā dūksti, bet aukstā komprese nepārvarami rosināja gluži cilvēcisku vajadzību apmeklēt ķeizarmājiņu. Lejas stāva labierīcībās vajadzēja būt viesu peldmēteļiem.

-     Es tūlīt atgriezīšos. Ja nu tu tomēr neej gulēt, lūdzu, uzliec vārīties ūdeni! Drīz jau ari pārējie modīsies…

-    Kafiju? Kārlis pajautāja.

-     Paldies, savu kafiju es gatavošu pati. Tikai ūdeni. Ar rokām piesegdama necienīgi slapjo pēcpusi, Anna lēni, pie katra soļa viebdamās, čāpoja uz pirmā stāva tualetes pusi. Kad iekustējās, gāja tīri labi. Pēc desmitā soļa sāpes kļuva gandrīz paciešamas, bet, tikusi līdz labierīcību lielajam spogulim un vērīgi aplūkojusi to, kas atlicis no senču lepnuma, Anna secināja, ka izbailes bijušas lielākas par reālo skādi virs astes gan pletās zilganmelns asinsizplūdums, taču kauliņš likās vietā; varēja ari pakustēties, pagrozīties un apsēsties. Tiesa, ar piespiešanos.

Sakopusies un slapjā zīda halātiņa vietā uzvilkusi siltu tumšsarkanu frotē peldmēteli, basajās kājās uzāvusi tādas pašas krāsas pūkainas čības, Anna Elizabete klumzāja atpakaļ uz virtuvi, taču nebija vēl nogājusi pusi ceļa pāri hallei, kad, gluži kā palēninātā filmā, viņas acu priekšā lēni, bez skaņas sāka vērties vaļā mājas lielās ārdurvis un pa tām iespraucās bāla, kaulaina roka…

-    Kār-li! Kliedziens izskanēja kā vārgs, aizsmacis čuksts. Gluži kā bērnībā kā ļaunā, murgainā sapnī, kad tu visiem spēkiem sauc pēc palīdzības, bet balss nav, palīgā neviens nenāk, toties briesmonis lien tuvāk un tuvāk…

Ir brīži, kad pat visloģiskāko cilvēku pārņem pēkšņs apstulbums, panika vai sastingums. Zaudējusi balsi, Anna Elizabete nekustīgi stāvēja un noraudzījās, kā durvis atveras līdz kājai un pa tām ienāk… Kārļa vecmāmiņa vecā Anna Saulītes kundze -, uz rokas nesdama prāvu nešļavu naktsvijoļu, jasmīnu, madaru, kalmju un ozolzaru. Večiņai pa kājām jautri pinās rūsganā sardele Figaro, priecīgi kustinot spico astīti.

-    Anniņ, meit, tu jau augšā?! Un Kārļuks man teica, ka tu esot no pūcēm… Nekā īsts cīrulītis! Redz, man nenāca miegs, nolēmu iziet laukā pastaigāties un pie viena salasīt jāņuzāles. Gribēju ielikt vāzēs, lai jauki smaržo. Tu taču neiebilsti?

-     Protams, ne. Paldies, Anna… Saulītes kundze.

-    Omīt…

-     ?

-     Mēs taču sarunājām, ka sauksiet mani par Omīti, vai ne? Un nevajag teikt jūs! Tu. Omīte. Sarunāts?

-     Hmm… Varbūt. Mēģināšu. Starp citu, varbūt vēlaties kafiju? Mēs ar Kārli nupat sākām gatavot.

-    Vai, bērni, jūs gan esat no zelta! Dakteris teica, ka man no rītiem obligāti vajagot iedzert mazu tasīti kafijas, citādi man tas spiediens tāds pazems… Redz, citiem uz vecumu asinis skrien galvā, man kājās. Večiņa nosmējās garšīgu smieklu. Bet kur liksim šos?

-    Nesīsim uz virtuvi uz lielā galda šķirošanai un kārtošanai vietas diezgan. Varēsim izvēlēties piemērotākās vāzes. Anna knapi noturējās, nepalielījusies, ka skaisto vāžu kolekcija ir viens no Pūču mājas lepnumiem.

-     Kur tad solītā kafija? Tikko pārkāpusi pār virtuves slieksni, Omīte sveiciena vietā uzklupa Kārlim. Tas izbrīnā lielas acis vien nobolija.

-    Ūdens tējkannā. Anna teica, ka pati… Bet, Omīt, kas tev mugurā? Viņa izbrīns auga augumā.

-   Kas man mugurā? Skaists peņuārs kā radīts romantiski agrām rīta pastaigām! Saulītes kundze draiski attrauca.

-     Balts?

-     Balts. Un kāpēc ne? Varbūt neesi pamanījis, ka mani tērpi pārsvarā ir balti? Arī bērnībā mammīte mani ģērba baltās drānās… Katrā ziņā es tā jūtos labi, un kurš man to var aizliegt? Tev nepatīk? Varbūt tu domā, ka tava vecā Omīte ir, kā jūs tagad sakāt, sagājusi sierā?

-     … sviestā, Omīt, sviestā… Kārlis sāka smieties. Nē taču! Es tikai…

-    Ko tu tikai? Omīte likās saērcināta.

-    Saulītes kundze, viņš jūs noturēja par spoku, kas pirms rītausmas mūk laukā no mājas, Annai Elizabetei, redzot Kārļa nelaimīgo sejas izteiksmi, kļuva puiša žēl, un viņa metās glābt situāciju. Pusmiegā izdzirdējis hallē klusus soļus un ieraudzījis pa durvīm izslīdam baltu stāvu, viņš nosprieda…

-    Ko viņš nosprieda? Omīte saausījās. Kārlis dziļi ievilka elpu. Nu tik būs…

-    Viņš nosprieda, ka mājas spoki beidzot nolēmuši iziet zaļumos. Saulgriežos jau tā gadoties…

Kārļa skaļo atvieglojuma nopūtu varētu apskaust pat nīlzirgs. Malacis, Anna, neizstāstīja. Zelta gabals!

-    Ak tā… Omīte negaidīti nopietni novilka. Ziniet, šajā vietā tā varētu ari būt. Man ir tāda sajūta…

-     Kāda sajūta? Kārlis vērīgi paraudzijās vecmāmiņā.

-    Nu, tāda… dīvaina. It kā šajā mājā būtu kaut kas nepabeigts, kaut kāds neatrisināts noslēpums.

-    Protams, ir, tu taču atceries mēs stāstījām par lādi un kauliem… Kārlis atgādināja.

-     Atceros, atceros! Tikai, manuprāt, tas vēl ne tuvu nav viss. Te slēpjas vēl kaut kas.

Annai Elizabetei pārskrēja viegli drebulīši. Vai vecajai kundzei piemita gaišredzības spējas? Kā viņa zināja?

-   Mīlīši, vai jūs to kafijas kannu bez manis gribat izdzert? Divdaļīgās virtuves durvis atvērās ar tādu sparu, ka, neparāvis

Kārlis večiņu sāņus, viņa būtu slaidā lokā uzkritusi uz galda. Ģirts priecīgs un piesārtis, mirdzošām acīm, ūdens lāsītēm īsi apcirptajos matos un uz labi trenētajiem pleciem pēkšņi aizņēma pusi prāvās virtuves.

-    Labrīt, Ģirtiņ, labrīt! Tu gan esi īsta viesuļvētra! Vecā kundze smaidīja vien. Nāc, es tevi sabučošu! Pēc tam dabūsi ari kafiju! Bez ceremonijām paķērusi pārsteigto Melderi zem rokas, viņa aizvilka to līdz stūra dīvāna tālākajam galam. Anna ievilka elpu, lai brīdinātu par slapjajiem spilveniem, taču nepaguva sirdi plosošs, divbalsīgs ā-ā-āl liecināja, ka viss jau noticis.

-    Nu, tas Barons, kad es viņu ķeršu! pielēcis kājās, sirdījās Ģirts. Vecmāmiņa, sēdēdama uz otra slapjā spilvena, skaļi smējās, savukārt rudais takšelis, līksmi lēkādams un skaļi riedams, jucekli darīja tik trokšņainu, ka tikai brīdī, kad pāri virtuvei nodārdēja ģenerāļa Basa pērkondimdošais Kas te notiek? -, jautrā kompānija attapās.

Pa terases durvīm ziņkārīgi galvu bija pabāzis Miks, bet no halles puses tieši šobrīd durvis ar kruķi vēra Zane. Kārlis piesteidzās viņai palīgā.

-    Vai kāds man beidzot paskaidros, kas te notiek? ģenerālis sašutis atkārtoja jautājumu. Pulkstenis rāda septiņi, virtuve pilna ērmu, kafija smaržo, bet brokastu nav!

Anna un Kārlis smiedamies izstāstīja mājiniekiem šīrita piedzīvojumus.

-    Mjā, kodolīgi rezumēja Bass, diena iesākusies lieliski. Ticiet man ar to viss vēl nebeigsies.

Kā tad, vēl pasakiet: šie ir tikai ziediņi, odziņas ienāksies vēlāk… Anna, pēkšņi sadrūmusi, nodomāja. Viņu nez kāpēc vajāja nojauta, ka šīs nakts notikumi un rīta neprātīgā jautrība ir priekšvēstnesis kam baisam…

Par spīti Annas Elizabetes bažām, brokastis pagāja necerētā vienprātībā un gaišā noskaņā. Ģenerālis uz abiem plīts riņķiem reizē cepa plānās pankūkas, Anna pildīja tās ar ievārījumu, biezpienu vai siera salātiem un pasniedza ēdājiem, bet Ģirts gādāja par kafiju. Kārļa vecmāmiņa, nomainījusi balto, slapjo peņuāru pret tumši violetu peldmēteli, kas viņai bija divreiz par lielu, galda galā pašā lielākajā krēslā sēdēdama, izskatījās pēc mazliet groteskas karalienes kokgriezumiem rotātā troni. Par ēstgribas trūkumu nesūdzējās neviens.

-Jaunieši, nākamās četras pankūkas jums abiem! ģenerālis bezierunu toni vērsās pie Annas un Ģirta. Žigli! Tā jūs te skraidīsiet, velsieties pa kāpnēm, lauzīsiet kājas un sprandu, bet kurš vakarā balli vadīs? Mēs visi esam sataisījušies uz kārtīgu izpriecāšanos un dancošanu, tad nu nekrītiet kaunā! Anniņ, pirmais valsis ar mani!

-    Nekā, Kārļonkul, ar mani! Mēs ar Annu atklāsim zaļumballi! Ģirts paķircināja ģenerāli. Tev būs otrais!

-    Nebūs gan. Otro es apsolīju Zaķītim… Anna sapņaini pasmaidīja. Nevarēju atteikt.

-     Kaķītim? Kārlis saausijās. Pa kuru laiku?

-    Zaķītim. Zaķītim! Vecajam Zaķīšu māju saimniekam Jurim Zaķītim. Vakar estrādē satikāmies.

-    Tu re, kā! ģenerālis tēlotā neapmierinātībā pabubināja. Te jau jāpierakstās iepriekš kā vecos laikos… Saulītes kundze, varbūt es drīkstu lūgt uz pirmo valsi jūs? Viņš šķelmīgi palūkojās uz Kārļa vecmāmiņu, kura no prieka piesarka.

-     Zane, man ar tevi kas runājams. Iziesim uz terases! atcerējusies aizvadītās nakts pārdomas, Anna Elizabete klusi uzrunāja draudzeni. Lejiņa piedāvājums par grāmatas rakstīšanu un Zanes doma par pagasta veco ļaužu iztaujāšanu lieliski sasaucās ar Annas ideju aprunāties ar vecajiem mežājniekiem.

-     Kā ar tavu kāju? kad abas bija apsēdušās uz terases tālākā soliņa, Anna piesardzīgi iesāka sarunu.

-    Normāli. Nakti drusku smeldza, bet varu paciest. Līzbet, nelaipo! Kas noticis? Zane tieši pajautāja.

-      N-nekas… un daudz kas. Klausies. Anna Elizabete ātri pārstāstīja vakardienas notikumus, neaizmirstot ari par mazo piezīmju grāmatiņu un tās satraucošo saturu.

-    Un kas lejā šorīt bija par traci? Nu, pirms mūsu ierašanās, Zane turpināja tincināt.

-    Spoku medibas, slidināšanās pa kāpnēm un dažu asāku vārdu pārmaiņa mums ar Kārli…

-    Kā tad tā! Jūs taču sadzīvojat kā cimds ar roku?! brīnījās Zane. Mēs ar Miku jau paspējām saderēt, vai un kad jūs beidzot apprecēsieties. Viņam gan šī doma nez kāpēc nepatīk… Zane draiski iesmējās. Klausies, Līzbet, saki atklāti, ko tu nabaga majoram tādu esi nodarījusi, ka viņš, izdzirdot vien tavu vārdu, stāvus lec gaisā?

-    Es…? Neko. Anna Elizabete samulsa. Zanes neviltotā sirsnība un ķircināšanās nozīmēja tikai vienu viņai ar majoru Kaķīti nebija nekādu attiecību, vismaz romantisku ne. Bet vai tad jūs ar Miku… neesat pāris?

-     Mēs? Pāris?! Līzbet, va' tu dulns va' traks? Zane aiz pārsteiguma sāka runāt pa ventiņu modei. Tas puisiet's tevis dēļ tak cauri sienai gatavs iziet. Man Rīgā visu laiku jāklausās: Anna tā un Anna šitā. Bet tu pāris… Kur tas redzēts policists ar žurnālisti? Nu nē. Mēs esam veci draugi un tādi arī paliksim.

-    Bet es domāju…

-    Redzēju, redzēju, ko tu domāji… Vakar mani ar skatienu gandrīz izcepi, domāju beigas būs, uz Pūču māju vairs neaicināsi. Miks jau piedāvāja, lai braucu pie viņa uz Mazkalniņiem, bet tā nu galīgi nebūtu prātīga doma, vai ne?

-     Mhm… Nebūtu gan, Anna nomurmināja un tikai tad apjauta, ka tas nozīmē piekrišanu. Abas saskatījās un sāka smieties. Nepatīkamā spriedze, kas draudzeņu vidū kā baļķis bija gulējusi pēdējos trīs mēnešus, izzuda.

-    Tā. Un nu atzīsties, kas tev ir ar Ģirtu? Zane pārgāja frontālā uzbrukumā. Man tas puisietis patīk, un es gribu zināt, kādi ir tavi nolūki attiecībā uz viņu. Pirmais valsis ballē nu labi, bet pēc tam?

-    Tas ari viss. Novadīsim koncertu, atklāsim zaļumballi -

un tad mēs abas dosimies misijā…

-     ?

-     Iztaujāsim vecos mežājniekus.

-    Tu esi nolēmusi piekrist Lejiņa piedāvājumam? Zane priecīgi sarosījās.

-Vēl nezinu. Nogaidīsim. Bet pa to laiku papētīsim pagātni. Mani ļoti interesē četrdesmitā gada vasara. Vai tā var būt, ka neviens neatcerēsies kaut kripatiņu no tālaika notikumiem? Vajadzētu taču noskaidrot, kas bijuši tie divi nogalinātie cilvēki, kuru kaulus atrada pie lapenes, un kāpēc turpat līdzās bija ierakts Dzirnavu albums un rotaslietu lādīte. Zane, lūdzu, pagaidām nevienam neko nestāsti! Lai Miks tramda ekspertus, bet mēs papētīsim no iekšpuses. Jo mazāk ļaužu par to pagaidām zinās, jo labāk.

-     Ģenerālim neteiksim? Viņš taču vietējais, varētu palīdzēt…

-    Pagaidām vēl ne. Šovakar vēl ne. Lai vecais vīrs papriecājas. Labi?

-    Labi, labi, viltniece, Zane norūca. Bet… tu man par Ģirtu tā ari neatbildēji. Ko tu par viņu domā?

-     Ko domāju? Foršs puisietis un labs draugs. Bet būtu slikts virs.

-    Kāpēc tā? Zane saspicēja ausis.

-     Nu, kāpēc, kāpēc… Tāpēc, ka pārāk labs mākslinieks. Viņam līdzās vajadzīgs cilvēks, kurš spējīgs uzupurēties un pakārtot savu dzivi. Ne tu, ne es tādas neesam. Taču, kā jau teicu, draugs viņš ir lielisks. Bet, Zane!

-    Ko?

-    Tu taču nebūsi…

-    Ko tad?

-     … samīlējusies Ģirtā?! Fiksi met viņu no sirds laukā sačakarēsi savu dzīvi, tik i' būs! Jūsmo, amizējies, dzen velnu, lec polku uz vienas kājas, tikai neiemīlies viņā paliks vien melns tukšums…

-     Tev gan izdodas uzmundrināt… draudzene nīgri novilka, tad pārsteigta palūkojās Annā. Tu tā runā, it kā pati…

-    Tad nē jau. Ne jau par Ģirtu… Šis ir pavisam cits stāsts. Toreiz, kad tu no režisoriem pārgāji uz žurnālistiem un devies strādāt uz Jelgavu, es Rīgā paliku viena. Iepazinos ar vienu daudzsološu aktieri, Ģirta draugu…

-Un?

-     Un. Nekas nesanāca. Lai gan… gandrīz apprecējāmies. Labi, ka nesanāca, citādi būtu ieberzusies tādos mēslos, ka pat ar buldozeru neizšķūrētu. Viņš sastrādāja visādas lietas un pēc tam pazuda bez vēsts…

-    Vai tas bija…?

-    Bija. Viss tēma slēgta. Lai tu zinātu Ģirts man toreiz ļoti palīdzēja. Kādu laiku bija aukles vietā; mēs kopā esam apēduši vismaz piecus suņus ar visām astēm un pārkāpuši pāri septiņiem sāls podiem. Nesmejies!

-     Uhh, Līzbet, tu ne mirkli nespēj būt nopietna, Zane iedunkāja draudzeni pa cisku. Anna saviebās. Vai, piedod, pavisam aizmirsu par tavu aizlauzto asti! Paklau, kā tad tu šovakar dejosi?

-     Ņirgu putns! Dejošu! Katrā ziņā labāk nekā tu ar savu salauzto kāju! Anna cirta pretī, un ābas iesmējās.

-   Meitenes, marš mazgāties un posties! Ģenerālis pabāza sirmo galvu pa terases durvju spraugu. Mēs ar Omīti un Miku vēl aizbrauksim līdz Mazkalniņiem, bet jūs visi četri sāciet gatavoties vakaram. Pļāpāt varēsiet rit!

-    Tieš' tā, mans ģenerāl! Meitenes ķircinoties piesvieda roku pie neesošo cepuru kokardēm.

Mājas otrā pusē mīksti nošvīkstēja mašīnas riepas.

-     Nu re, ciemiņi jau klāt, bet jūs vēl halātos! Miegamices! Bass labsirdīgi rājās un devās sagaidīt atbraucējus. Pēc maza brītiņa halli pieskandināja skaļas zīdaiņa raudas, ko papildināja Figaro līksmā riešana.

-   Pasaules gals klāt, Anna nomurmināja un cauri virtuvei devās pretī viesiem.

Turēdama uz rokas spalgi kliedzošo mazo Elizabeti, vestibilā stāvēja Ilga Loka, bet vaļējās parādes durvis pavīdēja Dinārs. Viņš sēkdams stivēja apkārt mājai milzīgu kasti uz riteņiem.

-    Te būs… neliels ciemakukulis… nonācis virtuves pusē pie terases, viņš teica un atkrita zālē.

-    Kas tas ir? Anna bija iztrūkusies. Ciemiņš pārstiepies un dabūjis bruku!

-     Dārza kamīns. Izdomājām, ka te dienvidu pusē tāds derētu, Ilga pačukstēja. Es Dināram teicu, ka vispirms jāpajautā tev, bet viņš nelikās mierā. Mīļā miera labad piekritu. Bet, ja nepatīk, saki aizvedīsim uz Mārupi. Mums gan pašiem tāds jau ir…

-     Ilga, nepārdzīvo! Paldies par karalisko dāvanu! Anna apskāva viešņu un pakutināja mazās vārdamāsas punciti. Lai puiši vēlāk saliek rit pat iemēģināsim. Bet tagad nāciet un iekārtojieties savā istabā. Atpūtieties un paēdiet ģenerālim ir pankūkas! Mēs posīsimies uz mēģinājumu, īsi pirms koncerta Ģirts atbrauks jums pakaļ.

7. nodaļa nepiesauc nelaimi!

Kā par brīnumu, ģenerālmēģinājums pagāja bez aizķeršanās pūtēji nospēlēja līdz spožumam nopulētās Skroderdienu meldijas, pagasta sievu ansamblis aizrautīgi nodziedāja visas piecas dziesmas, dejotājiem kājas nepinās, ekspozīciju stendi bija sakārtoti, jaunuzceltā krodziņa pagalmā katlā vira zivju zupa, bet uz iesma līksmi čurkstēja apaļš sivēns. Turpat līdzās novietotas divas milzīgas mucas; viena ar dzīvo alu, otra ar kvasu. Lai nu līgotāji nesūrojas, ka spirdzinājuma trūkst!

Lauksaimniecības skolas studenti bija paveikuši brīnumus vecā, dīvainas iedomas dēļ gliemežvāka formā būvētā estrāde izskatījās krāšņa un priecīga, netālu pa labi bija sakrauts milzīgs Jāņu ugunskurs, bet kalna augstākajā punktā jāņuzālēm apvīta staba galā Jāņuguns. Deju grīda uzlikta gluda, gluda nevienas spraudziņas vai nejaušas skrūves galviņas, aiz kā varētu aizķerties kurpes papēdis vai, nedod Dievs, basa kāja. Vietējā gatera saimnieks Arnolds Lejiņš bija ziedojis divas kravas nelikvido dēļu, skolas puiši tos bija noēvelējuši, nopucējuši, nobeicējuši tā, ka spīd un laistās! Viss tīrs, spodrs, nokaisīts kapātām kalmēm.

Kā pirmās Latvijas laikā asarām acis bija noteikusi Milda Zaķite, un Anna šos skopos vārdus bija uztvērusi kā lielāko uzslavu. Tieši to jau viņi bija gribējuši panākt: atjaunot saulgriežu svētku svinēšanas un zaļumballes tradīcijas senajā godībā bez bļaustigām dzērājdziesmām, diskotēku tuc-tuctuc un neiztrūkstošajiem šašlikiem.

Jauko noskaņu samaitāja vien saķeršanās ar Sofiju. Viņa bija pienākusi tieši tajā bridi, kad Anna sarunājās ar Mildu Zaķīti un Balto Ausmiņu.

-     Nu gan jaunums deju grīda! Varējāt vēl parketu uzlikt! Sofija bija pārtraukusi sarunu, lai nicigi paustu savu viedokli. Visus iepriekšējos gadus varēja dancot pa lauku un bija labi, bet nu baronesei savaj'dzējies sarkanus tepiķus. Mēs, laucinieki, ar savām tradīcijām laikam esam par prastu?! Viņa atieza dzeltenīgus zobus, kā gaidīdama pretuzbrukumu. Milda neizturēja.

-    Tu, Zopij, varētu iet un salikt soliņus pie galdiem! Rau, Arnolds piebrauca. Simtnieki jau gaida! Bet deju grīdu labāk neaiztiec diezgan tavos pasākumos pa dubļiem esam mīcījušies. Labi, ka beidzot ari Mežājos būs svētki kā pie cilvēkiem, nevis lupatnieku bazāri, jarmarkas un kapustņiki.

Nu bija uguns pakulās…

-     Ak jums mani bazāri slikti, ko? Kāpēc tad agrāk neko neiebildāt?

-    Tāpēc, ka nekā cita nebija. Zopij, beidz skandalēties. Ej un dari savu darbu, nebojā ļaudīm svētkus!

-   Tfi tu! Svētkus! Redzēs, redzēs, cik to līgotāju būs. Labi, ja tuvējie kaimiņi atnāks. Varēsi pati to cūku rit tev jau kuņģi vietas daudz! Sofija šņākdama metās prom, uz atvadām pamanīdamās uzmīt Mildiņai uz mīļotās varžacs.

-     Mildiņ, nekreņķējies! Redzēdama Mildas acis sariešamies asaras, Ausmiņa uzlika viņai roku uz pleca. Iesim labāk to tavu ruksi apskatīt man no smaržas vien jau ģibiens nāk. Ja nebūs citu ēdāju, es pati to apēdišu.

-    Es palīdzēšu! Anna Elizabete braši piesolījās talkā, ar acīm meklēdama, kurp aizgājusi Sofija. Nu taču reiz tai bābai nāksies ieklausīties! Sofijas medības pārtrauca Kārlis.

-     LIzbet, ieradušies Melnpils teātra aktieri! Rau, tas lielais, sarkanais autobuss! Viņš, plaši žestikulēdams, gandrīz trāpīja Annai pa degunu. Kur liksim?

Rau, te pie viesmākslinieku sagaidīšanas un izvietošanas būtu bijis darbs Sofijai, bet kur šo atradīsi?

-    Jau nāku! Lai šoferis griež aiz estrādes! Anna laidās skriešus šķērsām pāri deju placim un ieskrēja tieši krūtis Maigai Lācltei, kura lēni un cienīgi, kā jau pagasta galvai pienākas, apstaigāja savus valdījumus.

-   Ūja, ūja, va' traks! Va' ta' baroneses tā maz drīkst skriet? Lāclte apcēlās un jau atvēra muti garākai sarunai, bet Anna aizelsusies atjokoja: ja nav zirga, jāauļo pašai! un prom bija.

Izvietojuši aktierus divās no trim aiz estrādes īpaši uzslietajām armijas teltīm (trešā bija paredzēta mūziķiem), parūpējušies, lai tos pabaro, un sagaidījuši ari grupu 13. jūdze, Anna un Kārlis pēc stundu ilgas nepārtrauktas skriešanas beidzot atsēdās uz saulē sasiluša akmens turpat estrādes malā aiz kupla vēlā jasmīnkrūma.

-     Sofij, ko tu te dari? Tā bija pagasta šoferīša Antona Zāna piesmakusi balss. Kas tev rokā?

-     Kuš! Kas tev par daļu! Ej, no kurienes nācis, babņiks tāds! Sofija nikni nošņācās.

-    Kāpēc babņiks?! Es pie tevis šorīt agri biju iebraucis kur pati biji? Antona balsi skanēja neviltots sašutums. Acīmredzot šoferītim nepatika redzētais, jo viņš pēkšņi iebļāvās: Liec nost, trakā bāba! un kaut kas noblīkšķēja.

Anna Elizabete un Kārlis saskatījās aiz estrādes atradās lielā elektrības sadales kārba.

-     Ej, Anna bez skaņas pakustināja lūpas un norādīja Kārlim estrādes virzienā, bet pati devās uz pretējo pusi.

Pagājusi pietiekami tālu, viņa piezvanīja pagasta pilnvarotajam Antonam Graudniekam un, neko sīkāk nepaskaidrojot, palūdza nodrošināt pastāvīgu apsardzes posteni elektrības sadales vietās un pie viesmākslinieku teltīm. Saņēmusi apstiprinošu atbildi, nogaidīja, līdz pa taciņu, kas veda aiz estrādes, augšup sāka kāpt divi brangi vīri zemessargu formās. Kārtībā. Šitas joks tev, večiņ, neies cauri, izdomā ko citu!

Deju placī vēlreiz sastapusi Maigu Lācīti, Anna taktiski ieminējās: Maiga, varbūt Sofijai šovakar labāk būtu doties mājās un tur ari palikt…

Lācīte acumirklī zaudēja visu omulību: Vai kas noticis? Viņa atkal ko sastrādājusi?

-     Vēl neko. Taču mēģinājums bija. Neizdevās. Nākamais var vainagoties panākumiem.

-    Ak Dievs! nopūtās Lācīte. Tā tikai trūka pašā svētku vakarā! Un es vēl Latvijas televīziju uzaicināju to foršo raidījumu Savai zemītei. Viņiem kuru katru bridi jābūt klāt, un Sofijai vajadzēja viņus sagaidīt.

-     Nekas, uzticēsim Ausmiņai gan viņus, gan māksliniekus. Viņa tiks ar visu galā! Es pati Ausmai pateikšu. Anna mierināja panikas pārņemto priekšsēdētāju. Neraizējieties! Tomēr Sofiju gan vajadzētu izolēt, kamēr nav par vēlu.

-    Ko viņa grasījās darīt? Lācīte neatlaidās.

-   Maiga, par to runāsim rit, pēc svētkiem, labi? Es skrienu! Anna attrauca un pagaisa. Nebija laika skaidroties.

Pa ceļam pie Ausmas viņa paspēja piezvanīt Mikam un īsumā izskaidrot situāciju.

-    Oho, rādās, ka jums tur veidojas īsts karastāvoklis. Labi, mēs ar krusttēvu ieradīsimies agrāk.

-     Nē, nerausti ģenerāli! Viņš teicās braukt vēlāk kopā ar Zani, Omīti un Lokiem.

-     Labi, atstāšu viņiem savu mašīnu un braukšu kopā ar Graudnieku. Gaidiet, drīz būšu.

Tā. Par drošību varētu neraizēties. Kas vēl varētu noiet greizi?

-     Līzbet, kur tu paliec? Ģirts izrāva Annu no pārdomām. Līdz sākumam divas stundas. Vajadzētu aizšaut mājās nomazgāties, pārģērbties un tad aši atpakaļ.

-    Labi. Tikai sagaidīsim Miku. Negribu atstāt Kārli te vienu pašu.

-     Kaut kas nav kārtībā? Ģirts Annas raižpilnajā balsi saklausīja trauksmi.

-    Nav gan. Sofija tikko mēģināja elektrību salaist uz īso…

-     Nu… bāba! Citkārt pieklājīgais Melderis izteiksmīgi noklepojās. Tādu tikai ar pliku pakaļu nātrēs!

-    Nekaitētu gan. Šobrīd Anna bija gatava Sofiju iespundēt pagrabā.

Miks, kā solījis, ieradās dažu minūšu laikā. Sadzenājuši rokā Kārli, viņi sarīkoja ašu kara apspriedi.

-    Kur viņa palika? Anna Elizabete ievaicājās.

-     Sofija? Ieraudzījusi nākam zemessargus, nolamājās un klupšus metās lejā no kalna, tad pāri laukam uz Jauno tiltu. Laikam aizjoza uz mājām… Un pirms tam vēl paspēja piekaut šoferīti.

-    Piekaut? Miks uzrauca kreiso uzaci.

-Jā gan. Acīmredzot viņš tai iztraucēja īstenot nelāgo nodomu izraisīt īssavienojumu, tāpēc Sofija atvēzējusies krāva viņam pa žokli ar plaķenēm… Antons novēlās plāceniski. Šī vēl nobļāva: Es zinu gan, kādas zāles tu tur pa sienaugšām vadāji! Paprovē vēlreiz tai mačkai brunčos karāties, nafig nositīšu! un aizjoza. Kad piegāju, viņš bija zemē. Palīdzēju piecelties. Antons izskatījās pavisam bāls… Vaigs pušu, asinis pa visu ģīmi… Sagrāba sasisto žokli, sirdīgi nospļāvās un, purpinādams kaut ko par dulnām, prātu izkūkojušām bābām, kuras pat svētku vakarā neliek mieru, lēni aizklumzāja lejup pa taciņu… Es vēl paskrēju pakaļ, lai atdotu viņam nokritušo naģeni.

-    Jēziņ, nu gan kaislības! Ģirts nodrebinājis.

-     Un ko tu iedomājies? Anna bija pavisam satraukta. Sofija līdz šim visos svētkos bijusi uzmanības centrā, bet kopš mūsu ierašanās savas pozīcijas zaudējusi… Karaliene gāzta no troņa ne vairs goda, ne slavas. Viņa droši vien spētu arī kādu nomušīt.

-   Tfu-tfu-tfu! Nepiesauc nelaimi! Pietika ar pagājušo gadu. Miks nospļāvās pār plecu. Galu galā man ir atvaļinājums un es negribu to pavadīt, izmeklējot kārtējo slepkavību. Pietiek ar diviem skeletiem tavā upmalā. Nav zināms, ko vēl eksperti teiks… Labi, draugi-mākslinieki, brauciet mājās pārģērbties, bet mēs ar Kārli te visu pieskatīsim. Paskat, ļaudis jau sāk pulcēties! Anna, tā gan tev bija laba ideja salikt apkārt deju grīdai galdiņus uzreiz visus var labi pārskatīt. Nebūs kā citus gadus pa krūmiem jālodā. Večukiem arī vieglāk apsēsties un piecelties. Iepriekš daudzi tieši tāpēc nenāca, ka bija jāsēž uz deķiem slapjā zālē.

-     Labi, komplimentus bārstīsim rit. Ja viss būs labi beidzies. Anna viņu pārtrauca. Ģirt, mums vēl ir četrdesmit minūtes!

Abi pasākuma vadītāji teciņus laidās lejā no kalna uz laukumu, kur stāvēja Ģirta sarkanais kreislers.

Ap pusnakti, kad visi lielie uztraukumi jau bija aiz muguras koncerts novadīts, Skroderdienas Silmačos nospēlētas, dziesmu kari ar triju kaimiņpagastu ansambļu piedalīšanos beigušies un atlicis vien Mežāju skaistākās balss konkurss, laureātu apbalvošana un pirmais valsis, lai tad varētu ēst, dzert, dancot un līksmot līdz saules lēktam, Anna beidzot varēja atvilkt elpu un pieiet pie galda, ap kuru omuligi bija sasēdušies Pūču salas, Kalniņu, Mazkalniņu un Zaķīšu ļaudis. Jautrība sita augstu vilni, visi bija krietni iesiluši un gatavi pārgalvībām.

-   Anniņ, meit, vai nu beidzot ari jūs ar Ģirtu varat piesēst? ģenerālis, maķenīt jautrākā prātā nekā parasti, aicināja. Rau, Anniņa, tava vārdamāsa, paspējusi tādus pīrādziņus un plātsmaizi izcept, ka apēdīsi ar visu groziņu ij nepamanīsi!

-    Nu, Kārļonkul, pēc tādas reklāmas nespēju atteikties! Anna pasmaidīja un piesēdās blakus. Mums ar Ģirtu vēl ir desmit minūtes, tad būs jāpiesaka vietējo lakstīgalu konkurss. Skatos, ka esi sataisījies dziedāt.

-    Kā tad! Mēs abi ar krustdēlu rausim vaļā Zilo lakatiņu! Nemaz nerausties, puika, dziedāsi kā mīļais!

Uzrunātais pavērsa pret debesīm izmisušu skatienu, taču, no pārējiem gaidīto līdzjūtību neguvis, žēli nopūtās, izraisīdams vienotu varenu smieklu šalti.

-    Anna, ja tu nebūtu pasākuma vadītāja, es ieteiktu jums abām ar Zani pieteikties konkursam un nodziedāt kaut ko no trimdinieku balādēm, Ģirts domīgi bilda. Atceros toreiz akadēmijā jums pamatīgi izdevās pārsteigt mūsu Bāliņu. Viņa tādu divbalsību nebija dzirdējusi. Jums lieliski saskan. Starp citu, kur ir Zane? Mēģināju viņu sazvanīt telefons izslēgts.

-     Droši vien medī sendienu stāstus savam žurnālam, Anna attrauca. Viņu draudzenes prombūtne nedaudz ērcināja bija taču norunājušas pie vecajiem cieminiekiem doties divatā. Vai tiešām Zane nevarēja paciesties vēl stundas ceturksni? Bet ne visi labākie stāsti jānomedī pašai. Tādi ir tie žurnālisti.

-    Ilga, vai tiešām tu saviem darbiniekiem pat svētkos liec strādāt? Mediju grupas Magnum Lux īpašnieks Dinārs Loks puspajokam, pusnopietni uzrunāja savu sievu Ilgu, koncerna valdes priekšsēdētāju un Zanes tiešo priekšnieci.

-    Dinuk, es par to neko nezinu. Domāju: atbrauksim ciemos un visi kopā zaļumos jauki nosvinēsim Saulgriežus. Vai nu galvenajai redaktorei pašai jātaisa svētku reportāža? Ilga neizpratnē raustīja plecus.

-    Gan atnāks! Vai nu pirmoreiz? Būs atradusi kādu skaistu kadru tad jau nejūt, kā paiet laiks, Anna mēģināja attaisnot draudzenes nozušanu, lai gan dziļi vēderā sāka skrāpēties tādi kā mazi kaķu nadziņi… Ja nu kas atgadījies?

Viņa nemanāmi piemiedza Kārlim ar aci un, pavilkuši malā, pateica dažus vārdus, tad pievērsās Ģirtam:

-   Meldera kungs, mums jākāpj uz skatuves šis nakts priekšpēdējam cēlienam lakstīgalu konkursam. Dziedoņi, saturieties!

Pēc stundas konkurss bija garām. Atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass un aktīvajā dienestā esošais policijas majors Miks Kaķītis, Melnupes pūtējiem piepalīdzot, skanīgās viru balsis nodziedāja Zilo lakatiņu; pagasta priekšsēdātāja Maiga Lāclte necerēti patīkamā, klusinātā altā Paula Rudens ogli; māsas Zānes, cita citu pārspēdamas, Gaujas laivinieku, bet šoferītis Antons, par spīti savam sasistajam žoklim, tiesa, nedaudz svepstēdams, tā norāva latgaliešu tautasdziesmu Toli dzeivuj muna meila, ka visi balles dalībnieki pielēca kājās un aplaudēja kā traki. Kā pēdējo dziesmu konkursa dalībnieci Ģirts pieteica… Omlti ar dziesmu Meldermeitiņa. Vecajai kundzei izrādījās reti skaista, samtaina balss, kam gadi nebija spējuši neko nodarīt, un senais valceris skanēja tik labi, ka Ģirts nenoturējās un uzaicināja Annu uz deju, tā atklājot zaļumballes danču daļu. Līgotāji ar sajūsmu sekoja vadītāju piemēram, un deju grīda drīz vien ņirbēja un ņudzēja.

-    Re nu, kā labs piemērs dara brīnumus! raudzīdamies dejotājos, domīgi bilda ģenerālis un, palūdzis atļauju Dināram, uzlūdza uz deju Ilgu Loku.

-     Teci, teci, padejo! Mēs ar Betiņu uzdejosim tepat pie galda, vai ne, bumbuli? Dinārs ritmiski šūpoja meitiņu.

Kad sakarsušie dejotāji atgriezās pie galda, pār Kārļa vecmāmiņu nogruva apsveikumu gūzma.

-    Nu, Omlt, cauri ir tagad katru vakaru pirms gulētiešanas dziedēsi mums šūpuļdziesmas! Ģirts, apņēmis večiņu ap trauslajiem pleciem, šūpojās valša ritmā. Annas kundze, klau, tu taču neatteiksi vienu deju skaistākā mugurskata īpašniekam? Kā tad nu būs? Izgriezīsim vienu apli?

-    Kā tad nu būs? Dancosim! Un nevis vienu apli, bet kārtīgu Vīnes valsi ar visām tūrēm! Varbūt jūs, jaunie, to nemaz nemākat?

-    Nu-u-u-u, Omlt, tu mani apvaino! Vai tad es velti piecus gadus konservatorijā parketu slīpēju?

Pavadot abus dejotājus ar skatienu, Anna uzmanīgi raudzījās cauri un pāri deju placim, pēc kārtas pakavējoties pie katra galdiņa. Zani nekur nemanīja. Ari neuzkrītoši izgaisušais Kārlis vēl nebija atgriezies. Pamanījis Annas nemieru, Miks Kaķītis klusi ievaicājās: Nav?

-   Nav, Anna automātiski atbildēja, tad raizigi paraudzījās Kaķīti. Kas nav?

-     Nevis kas, bet kā… Zanes nav. Tu taču meklē viņu, vai ne? Ko jūs abas atkal esat sadomājušas?

-     Neko. Acīmredzot viņa kādu intervē un, lai netraucētu mūzika, būs pagājusi tālāk no estrādes.

-    Hmm. Varbūt tev taisnība. Tomēr… kaut kā nemierīgi ap sirdi, Miks negribīgi atzina. Viņai tā kāja…

-    Es ari par to iedomājos, tāpēc aizsūtīju Kārli ātri apskriet svētku laukumam, pārlūkot estrādi un tuvējo apkārtni. Ja nu kas…

-   Pipari tev uz mēles! Miks izskatījās ne pa jokam uztraucies. Tā tik vēl trūka, lai kādai no jums kaut kas atgadltos.

Kādai nojums… Tātad viņš satraucas par mums abām… Vai tomēr par Zani?

-     Rau, kur Priežu Miķelis! ieilgušo klusumu pārtrauca Zaķīšu Mildas skaļais sauciens. Uzvarējusi degustācijas konkursā (viņas sietajam sieram nebija līdzinieku!) un kopā ar galdabiedriem uz karstām pēdām no liela kausa iztukšojusi šampanieti Mārtiņi Asti, Mildiņa juta pacilātību, un viņas varenā balss plūda brīvi un plaši kā Melnupe.

-    Miķel, Miķel, nāc mūsu pulkā! Sievas varenajam altam piebiedrojās arī Zaķīšu Jura tenoriņš. Abi sarokojās.

-    Sen neesi redzēts mūspusē, ari Milda sasveicinājās ar atnācēju gara auguma stiegrainu vīru, pusgariem, baltiem matiem un plīvojošu, baltu bārdu. īsts Dūdieviņš, nodomāja Anna Elizabete. Likās, bārdainim ir vismaz simts gadu, taču kustējās viņš pārsteidzoši viegli un līgani kā dejotājs. Vai varbūt indiānis, kurš gadiem min meža takas.

-    Nav bijis vajadzibas, rāmi atteica uzrunātais. Maizi atnes skolasbērni, piens un medus ir pašam, gaļu neēdu, malkas pietiek. Ko vecam virām vēl vajag? Varu augām dienām klausīties bišu dziesmās.

Kārļa vecmāmiņa, laikam par strauju iemalkojusi kvasu, sāka kāsēt un, pielikusi pie mutes kabatlakatiņu, pagāja maliņā. Vecais vīrs vērīgi nolūkojās viņai nopakaļ, taču neko neteica.

-     Miķel, kāds tev šogad sviediens? Juris ziņkāri ievaicājās.

-    No pavasara ziediem būs savi pieci spaņņi. Tad jau redzēs, ko dos liepas.

-    Es labprāt nopirktu trīslitru burku liepu medus, lietišķi bilda Zaķītiene. Labāku par tavējo nezinu.

-    Es medu nepārdodu, tikai iemainu. Man ziemai vajadzēs kartupeļus. Vai būs kāds maišelis?

-   Vai, mīļais, būs būs kauč divi tris. Vesels ēdis! Tā labuma mums desmit hektāri ij pašiem, ij citiem, ij pārdošanai. Ja vien nebūtu tā Akmeņa, varētu stādīt vairāk, bet tas pagāns laikam nolēmis mūs nonīst no zemes. Jau līdz Aukstajam strautam izpleties!

-    Ko nu, māt, svētku vakarā par nelabām lietām, Zaķītis kušināja sievu. Labāk palūko, kas Saulīškundzei noticies: kā gāja, tā pazuda. Ka tik nav tavs pīrāgs nerīklē iesprūdis. Un viņš papliķēja sievu pa apaļo cisku.

-   Tpi tu, pagāns, va' būsi rāms! Sirmums bārdā, bet prāts… Zaķītiene atvēcinājās un kā jauna meita palēca malā, izpelnoties klātesošo atzinīgus smieklus. Anniņ, meit, iesim paskatīties!

-     Anniņa? Vecais Miķelis Priede pēkšņi cieši palūkojās Annā Elizabetē. Jūsu vārds ir Anna?

-    Jā. Mani sauc Anna Elizabete Berga. Dzīvoju Pūču salā vecajā Bergu namā. Jau gadu.

-     Anniņa… Šķiet, sirmais bitenieks turpmāko skaidrojumu nebija dzirdējis. Viņš atkal un atkal atkārtoja Anniņa. Anniņa… Meldermeitiņa. Toreiz… Toreiz arī skanēja Meldermeitiņa…

Laikam vecajam vīram kaut kas saklemmējies, ka netiek no tās Anniņas vaļā. Un kas tā par Meldermeitiņu?

Anna Elizabete zināja tikai vienu Meldermeitiņu opereti pēc Voldemāra Sauleskalna libreta, kurā iestrādāta tāda paša nosaukuma dziesma, ko trīsdesmitajos gados tik izjusti izpildīja Tālis Matīss. Bet kāds sakars Kārļa vecmāmiņai, kura pirms brīža dziedāja šo dziesmu, Meldermeitiņai un vecajam biteniekam? Vārds?

-    Miķel, Miķel, neuztraucies tik dikti, pastāsti labāk, kā tev tai mežā klājas? vecais Zaķītis, pieliecies tuvāk Bišu Miķelim, skaļi jautāja. Man stāstīja, ka tavā galā parādījušies vilki. Vai bail nemaz nav dzīvot vienam pašam?

-    Ko nu piebaidīsies, negaidīti skaidri atbildēja bitenieks. No daža laba divkājaiņa vairāk jābaidās nekā no vilka. Vilks neuzbrūk cilvēkam, ja vien nav pilnīgā badā, ievainots vai iedzīts stūrī. Bet cilvēks… nogalina prieka pēc.

-    Atvainojiet, es uz mirkli jūs atstāšu. Annai Elizabetei no šī vira smagā skatiena kļuva neomulīgi. Pagājusi nostāk, viņa neuzkrītoši to pavēroja. Likās, it kā sirmgalvis dzīvotu vien sev zināmā sfērā, kurā ieiet ļauts tikai viņam vienam. Reizēm, vajadzības spiests, viņš uz mirkli pavēra durtiņas ari uz šo pasauli, taču to neatzina. Iesācis stāstīt par vilkiem, vecais bija pilnīgi pārvērties atplaucis, tāds kā jaunāks kļuvis. Varēja redzēt, ka pelēča dabu viņš pazīst ļoti labi, jo tādas zināšanas cilvēkam varēja būt, vien vērojot dzīvnieku ļoti tuvā klātienē, tā dzīves vidē.

Taču vēl interesantāks Annas novērošanas objekts bija ģenerālis Bass. Viņa sejā bija iegūlusi tā pati izteiksme, kādu Anna bija pamanījusi vakar, atverot lādi, tobrīd likās, ka vecais virs izmisīgi pūlas kaut ko atcerēties, taču nespēj.

-    Līzbet! blakus atskanēja Kārļa balss.

-    Nu? Viņa pagāja nostāk.

-     Nav. Viņas nekur nav.

-     Kā tā nekur? Vieglā skrāpēšanās Annas kuņģī pārvērtās dzeldīgā kaķu nagu uzbrukumā. Varbūt mājās?

-    Nav. Es tur jau biju. Miks tikko aizbrauca vēlreiz varbūt ceļā esam izmainījušies. Tikai tagad Anna pamanīja, cik aizelsies ir Kārlis un cik smagi elpo.

-     Bet kā tu…? Tev taču nebija mašīnas!

-    Aizņēmos Graudnieka puikas velosipēdu. Nesatraucies tikko noliku vietā.

-     Es ne jau par to… Domāju, kas varētu būt atgadījies? Zane taču tā nekad nav darījusi…

-     Nav gan. Klau, varbūt tas kaut kā saistīts ar jūsu abu vakarvakara dīvainībām?

-    N-nē… Nedomāju gan. Mēs šorīt visus pārpratumus izrunājām un par visu tikām skaidrībā.

-    Kas tad?

-     Nezinu. Ja nu vienīgi… Lejiņš. Varbūt viņa, par spīti brīdinājumam, šobrīd runājas ar Lejiņu?

-     Nu? Stāsti taču, neklusē kā turks! Kārlis nepacietīgi dīdījās. Anna īsumā izstāstīja par Lejiņa piedāvājumu izveidot grāmatu par Mežāju pagastu, kā arī par to, ka brīdinājusi pagaidām neko neuzsākt.

-    Kārli, kā tu domā, vai Zane varētu, spītējot man, doties pie Lejiņa galda parunāties?

-     Nezinu gan… Zane tādas muļķības nedarītu. Līdz šim taču visiem taviem brīdinājumiem bijusi sava jēga. Vai nu viņa tik klaji ignorētu šo?

-    Bet… tad ir vēl sliktāk, nekā es domāju! Anna izsaucās. Piezvani Mikam! Mans telefons palika uz galda.

8. nodaļa bez pēdām pazudusī…

Kontrolzvans uz Pūču māju apliecināja Zanes tur nav. Anna Elizabete apjukusi palūkojās Kārli. Ko nu?

-Jāpaziņo pārējiem. Tad jāsagaida Miks un visiem jādodas meklēt.

-    Un pasākums? Anna klusi pajautāja. Gandrīz piecsimt cilvēku…

-   Kāds pasākums! Cilvēks taču pazudis. Mūsu Zane! Varbūt beigta, ievainota, iekritusi upē un noslīkusi!

-     Kuš, nekliedz! Nebiedē viesus! Vēl nekas nav noticis nav ko sēt paniku pirms laika. Bet, ja ir noticis, tad vēl jo vairāk nedrīkst izbiedēt tos, kuri varētu būt kaut ko redzējuši vai dzirdējuši.

-    Tu gan esi ledus gabals, Anna… Kārlis noteica.

-     Neesmu, Kārllt, neesmu. Tikai cenšos domāt loģiski. Ja tu apskrēji visu Melnās estrādes apkaimi un neko neatradi, ja tu izstaigāji visas taciņas un nevienu neredzēji, ja tu aizskrēji līdz mājām un arī tur bija tukšums, tas var nozīmēt tikai to, ka nav meklēts īstajā vietā vai ari…

-    Vai…?

-    Nekas, nekas. Rau, te jau ari Miks!

Lai netraucētu viesus, Kaķītis savu sudrabaino auto bija atstājis lejas stāvvietā un kāpis augšā pa stāvo taku. Nosvīdis un aizelsies viņš izdvesa tikai vienu vārdu: Ir?

-    Nav, abi uzrunātie reizē atbildēja.

-    Johaidī! Kaķītis sirdīgi nolamājās. Es taču zināju, ka tas labi nebeigsies! Atvaļinājums! Ejam pie pārējiem nav ko vilkt garumā.

Pie galda bija visi, ieskaitot jauno viesi Miķeli Priedi, taču trūka divu pazudušās Zanes un… Kārļa vecmāmiņas.

-      Kaut kas traks! Kas te šonakt notiek?! Cilvēki cits pēc cita pazūd bez pēdām un vairs nav atrodami! Kārlis īgņojās. Tagad laikam jāiet meklēt Omlti?

-     Es iešu tev līdzi! Anna pieteicās. Labāk divatā, lai pēc tam nav jāmeklē tevi. Miks visu paskaidros.

-    Kur viņa varētu būt? Kārlis satraukti ierunājās. Mazums kas varbūt slikti kļuvis? Vecs cilvēks astoņdesmit septiņi gadi… Kaut nu viņa atrastos! Es vairs nekad…

-     Ko tu, Kārlit, nekad? Anna šķelmīgi viņu pārtrauca, ieraudzījusi tālu priekšā meklēto. Nekaitināsi? Bet mani? Bučosi uz vaiga un sauksi par tanti? Re, kur tava vecmāmiņa nolīdusi aiz skatuves pie jauniem puišiem!

Omīte patiešām bija piebiedrojusies aktieriem, kuri patlaban aizskatuvē spēlēja durakus un, jautri smiedamies, stāstīja visādus atgadījumus no viesizrāžu dzīves. Cepta cūķa ribiņu vienā rokā, māla alus krūku otrā, baltā kleitā un ar madaru vainagu galvā tāda viņu Omīte izskatījās sirreāli.

-    Anniņ, vai tad apbalvošanas nebūs? viņa jautri iesaucās. Mēs te gaidām, gaidām…

-     Omit, lūdzu, panāc uz mirkli, Kārlis paaicināja. Viņa neskanīgā balss vecmāmiņu sabiedēja. Atri atvadījusies no teātriniekiem, viņa metās pie mazdēla.

-     Zane pazudusi. Jau vairākas stundas, Anna Elizabete ierunājās pirmā. Bez pēdām. Viņas nekur nav, puiši jau divreiz pārbaudīja. Gribējām iet meklēt, bet tad sapratām, ka jūsu ari nav.

Ziņa bija tik satraucoša, ka Omīte pat nepamanīja Annas jūsošanu.

-   Tātad man bija taisnība… nobālušām lūpām viņa nočukstēja. Viss vēl tikai priekšā…

Annai Elizabetei gribējās kliegt. Kas tā visiem šodien par modi: runāt noslēpumaini un pusvārdiem?

Atgriezušies pie galda, viņi atrada pārējos pavisam bēdīgā noskaņojumā. Miks īsos vārdos bija atstāstījis notikušo, izraisot vispirms gūzmu neauglīgu minējumu, kam sekoja cita par citu trakākas fantāzijas, līdz beidzot ģenerālis neizturējis, uzsitis ar dūri pa galdu un dusmīgi noducinājis: Pietiek nodarboties ar zinātnisko fantastiku!

-    Tūlīt ausīs gaisma, paraudzījies pulkstenī, viņš bilda. Tad varēsim visi doties meklēt. Annai taisnība nevar pasākumu noraut pusē. Lai ļaudis priecājas! Tādas zaļumballes Mežājos nav bijis kopš četrdesmitā gada. Toreiz bija pēdējā īsti latviskā balle. Pēc tam sākās krievu laiki, vēlāk Jāņus vispār aizliedza, kolhoza gados to vietā bija Siena pļaujas svētki, Pilngadības svētki, Mehanizatoru balles un visādas citādas svinēšanas.

-     Jā, ļaudis pasāka katrs savā pagalmā kurināt mazu ugunskuriņu, bet vairs nedziedāja un nelīgoja. Baidījās. No kā baidījās no viņiem vai no sevis? klusu ierunājās Miķelis Priede. Nobiedēt var tikai to, kurš baidās… Tāpēc jau nebija svētības, ka baidījās. Visi baidījās. Visa dzīve pagāja, lidz iemācījās nebaidīties.

Anna, Miks, Ģirts un Kārlis pārmija trauksmainus skatienus. Varbūt vecais tiešām nav pie pilna prāta!?

-    Līzbet, mums taču vēl jāapbalvo konkursu uzvarētāji! Ģirts, pēkšņi attapies, iesaucās. Pilna aizskatuve ar balvām. Ak šausmas, gandrīz aizmirsām par skatītāju balsojumu. Ejam, ejam, tik un tā šobrīd neko vairāk izdarīt nevaram. Vismaz pabeigsim ar godu.

Annai šobrīd domas bija visur citur, tikai ne pie balvām un konkursu uzvarētājiem.

-     Ej, meit, ej, mudināja ģenerālis. Tieciet galā ar šo darbu, lai ir miers. Mēs piekopsim galdu. Pēc tam apspriedīsimies, ko darit.

Anna Elizabete un Ģirts lēni vilkās skatuves virzienā.

-    Ja tu zinātu, kā man negribas kāpt tur augšā un jautri smaidīt… Anna klusi atzinās. Zane varbūt…

-      Zinu. Man ir tāpat. Nu, Sīkais, saņemamies vēl pēdējo reizi šonakt! Ģirts cieši saspieda Annas plaukstu. Sāpes palīdzēja savākties. Tā ir loma. Tikai loma. Kārtējā loma, kas jānospēlē… Pēc tam būs miers… Nē, miera nebūs! Ja Zane neatradīsies, ja ar viņu būs kaut kas atgadījies, Anna sev nemūžam nepiedos, ka ievilkusi draudzeni šajā…

-     Šikais, mūsu uznāciens! Orķestris pūta tušu. Pagrābis Annu zem rokas, Ģirts lepni uzsoloja uz skatuves.

Balvas bira kā no pārpilnības raga Gardākais rausis, Tumīgākais siers, Brangākais alus, Garākā zeķe. Smalkākais cimds, Bagātīgākā pūralāde un galu galā Skaistākā Mežāju balss. Visi laureāti gods godam bija sagaidījuši apbalvošanu un nu priecīgi un sasarkuši steidza saņemt pelnītās dāvanas. Nebija tikai viena paša pēdējā, ilgi gaidītā un ar skaliem aplausiem sveiktā uzvarētāja šoferīša Antona. Viņa dziedātā To[i dzeivuj muna meila ar trim balsīm bija izkonkurējusi Omītes Meldermeitiņu. Trīsreiz izsaukuši Antona Zāna vārdu un pašu dziedoni nesagaidījuši, Ģirts un Anna atdeva balvu skaistu kokgriezumu viņa mātei Leontīnei, kura lepnumā piepūtās kā balons, it kā pati būtu šo balvu izcīnījusi. Tā viņai būs kompensācija par neiegūto Tumīgākā siera balvu.

Viss. Beigts un nobungāts! Novēlējuši mežājniekiem lustīgu līgošanu un līgošanos līdz pašam rītam un vēl ilgāk, abi pasākuma vadītāji atvadījās, atstājot savā vietā mutīgo 13. jūdzes Pēteri, un metās pie savējiem.

Galdiņš bija nokopts, dzērieni nolikti prom no acīm, ģenerāļa un Mika priekšā parādījušies piezīmju blociņi. Bariņam bija pievienojušies ari abi Graudnieki jaunākais iecirkņa inspektors Antons un viņa tēvs Donāts.

-   Nu, Bergas jaunkundz, tiklīdz jūs rīkojat kādu pasākumu, tā mums darba pāri galvai? vecais Donāts centās labsirdīgi pajokot, taču viņam tas izdevās tikpat labi kā zilonim nodejot baletu trauku veikalā.

-     Graudniek, nerausti velnu aiz ūsām! ģenerālis Bass ierūcās. Ka neiekož…

-   Vai nu tā kodis? vecais inspektors pasmīnēja. Diez vai tas velns ir tik melns, kā viņu mālē! Kas tad īsti noticis? Jūsu kolēģe un draudzene Zane vairākas stundas atrodas ārpus mūsu redzesloka. Varbūt viņa jau sen mājās? Apnika balle un aizbrauca gulēt?

-     Nē! atskanēja vismaz triju balsu vienlaikus izkliegts noliegums.

-     Mājās viņas nav. Mēs pārbaudījām. Divreiz, cenzdamās runāt mierīgi, Anna teica. Vecā Graudnieka aprobežotība un stīvums kaitināja, lai gan ar prātu viņa saprata, ka viņš tikai dara savu darbu tā, kā radis gadu desmitiem, un šobrīd faktiski ir vienīgais kārtībsargs, kurš šeit veic savus tiešos dienesta pienākumus. Ģenerālis bija pensijā, Miks atvaļinājumā, Antons joprojām mācījās. Atlika vien vecais Donāts ar visu ēzeļa ietiepibu.

-     Labi. Tātad mājās Zanes nav. Varbūt aiz skatuves vai krodziņā? Dzer saldu vīnu un amizējas ar jauniem puišiem?

Anna būtu varējusi viņu nožmiegt plikām rokām. To redzēdams, Bass centās glābt situāciju.

-    Donāt, vai tu domā, ka mēs tevi traucētu, ja paši nebūtu jau trīsreiz visu pārbaudījuši? Šeit, estrādē, Zanes nav, uz kalna, tā piekājē un tuvākajā apkaimē ari nav un mājās ne tik. Viņa ir burtiski pazudusi no zemes virsas.

-    Varbūt aizbraukusi uz Rīgu? Graudnieks jaunākais palepojās ar, viņaprāt, spīdošu ideju. Viņai ir škoda. Zaļa. Es zinu esmu redzējis! Un cik tad tur tālu septiņdesmit kilometru žvīks! un mājās!

-      Anton! Kaķītis neizturēja un iebļāvās. Graudnieks juniors salēcās. Pirmkārt, Zanei jau mēnesi nav mašīnas, jo pēc avārijas tā atrodas servisā. Otrkārt, viņa uz Mežājiem atbrauca kopā ar mani, manā automašīnā. Treškārt, viņa nav nekāda braucēja ar diviem kruķiem un ieģipsētu labo kāju ir grūti pat paiet, kur nu vēl vadīt mašīnu. Varbūt izbeigsim šos neauglīgos prātuļojumus un beidzot ķersimies pie darba? Mēs jūs abus ataicinājām faktiski viena vienīga iemesla dēļ jums kā vietējiem kārtībsargiem ir tiesības apciemot pagasta ļaudis un ieiet viņu mājās. Vajadzētu ātri un operatīvi to izdarīt. Varbūt izliecieties, ka pārbaudāt, vai viss kārtībā ar ugunsdrošību un tamlīdzīgi. Gandrīz visi taču ballējas ārpus mājas vai nu mazums kas var notikt. Mums tas būtu grūtāk nāktos gari un plaši skaidrot, ko meklējam svešā mājā, svešā pagalmā.

-    Un ko jūs šādi cerat atrast? tik tieša uzbrukuma nepatīkami aizskarts, Donāts skeptiski vaicāja.

-     Varbūt Zane pie kāda iegājusi viesos parunāties. Cik zinu, viņa gatavojās iztaujāt vecākos mežājniekus par sendienu notikumiem… Varbūt, kā jau žurnāliste, pārlieku aizrāvusies un zaudējusi laika izjūtu, bet varbūt… kļuvis slikti, zaudējusi samaņu vai… aizmigusi? Anna Elizabete skaidroja, bet pati tam īsti neticēja.

-     Ir vēl kāds iemesls, noteiktā balsī ierunājās Kārlis. Sofija. Viņa vakarā mēģināja izraisīt īssavienojumu estrādes elektrosadales skapi, bet, pieķerta nozieguma vietā, ar plakanknaiblēm iesita pa seju pagasta šoferim Antonam Zānam, notriecot viņu zemē. Pamanījusi mani, no notikuma vietas aizbēga, taču nav izslēgts, ka tādā emocionālā stāvokli, sastapusi Zani, Sofija varētu uzbrukt ari viņai. Manuprāt, Sofija bija piedzērusies.

-     Tas nevar būt! Donāts lēni šūpoja galvu. Sofija… ar plaķenēm… pa ģīmi… Neticu…

-     Nāksies. Es ari tur biju un redzēju. Pareizāk sakot, dzirdēju, kā viņa mūķē vaļā sadales kasti un kā Antons, šoferītis, viņu iztraucē un apsauc… Ne velti es zvanīju jūsu dēlam un lūdzu norīkot sardzē pie estrādes divus zemessargus! Anna Elizabete ledainā toni pārtrauca vecā Graudnieka spriedelējumus. Saprotams, jums nepatīk domāt, ka noziegumā varētu būt iesaistīts kāds no vietējiem, taču tā tomēr var būt. Sofija jau labu laiku uzvedas neadekvāti, arī kultūras nama darbinieki vairākkārt stāstījuši par viņas uzbrukumiem. Par laimi, līdz šim viss aprobežojies tikai ar necenzētu lamāšanos un lāstiem; ari man vakar nācās šo to uzklausīt… Ziniet, kungi, ja jūs negribat kustēties, tad tā ari pasakiet, un mēs paši tiksim galā! Annas Elizabetes pacietības mērs beidzot bija pilns. Tikai rēķinieties, ka pēc tam būs nopietnas nepatikšanas. Bet, ja Zanei Zālītei jūsu slinkuma un nolaidības dēļ būs kaut kas noticis, droši varēsiet atvadīties gan no uzplečiem, gan no šīm ienesīgajām vietiņām un turpmāk pilnvērtīgi nodarboties tikai ar rapša audzēšanu. Jums taču, cik zināms, ir 70 hektāri, vai ne? Un trīs lielas kaislības medības, makšķerēšana un šņabis. Tad jau dienesta pienākumu pildīšanai laika neatliek, kur nu vēl profilaksei.

Abi Graudnieki svīda saltus sviedrus, izmisīgi, kā glābiņu meklējot, raudzīdamies uz ģenerāļa Basa īkšķiem, kurus viņš rāmā neatlaidībā virpināja vispirms uz vienu, tad uz otru pusi. Astoņas reizies turp, astoņas atpakaļ.

-   L-labi… Mēs… mēs apbraukāsim tuvējās mājas… Donāts izspieda caur zobiem.

-    Lieliski. Brauciet! īsi atbildēja ģenerālis. Kad abi Graudnieki vairs nebija redzami, viņš piemiedza aci un blēdīgi palūkojās uz Annu Elizabeti. Es taču viņam teicu, lai nerausta velnu aiz ūsām. Re, kā iekoda!

-     Ziniet, šitais vīrs, kas te nupat bija, man dikti atgādināja mūsu pagasta Latvijas laika inspektoru Graudnieku, kuru vēlāk iecēla par aizsargu priekšnieku… lēni ierunājās Miķelis Priede, ar puspiemiegto acu skatienu kā skeneri pētīdams Kārļa vecmāmiņas profilu. Tik līdzīgas sejas…

-    Donāts varētu būt viņa dēls, Bass minēja. Esmu dzirdējis, ka vecā Graudnieka tēvam reiz piederējušas Graudnieku mājas un viņš kā budzis un aizsargs četrdesmit pirmajā izsūtīts pie baltajiem lāčiem.

-    Ka tikai jūsu pazudusī draudzene nav iztramdījusi kādu senu lapseņu pūzni… nočukstēja Miķelis Priede, un šis ļaunu vēstošais pareģojums sastinga gaisā virs sēdētāju galvām. Niķīgi ieraudājās līdz šim brīnumaini rāmi gulējusi mazā Elizabete. Loku pāris kā dzelts pielēca kājās: Mazulīte grib ēst, laiks mājās!

-     Brauksim! Aizvedīšu jūs un Omīti. Viņa izskatās pavisam sagurusi. Laiks atpūsties, mīļā Annas kundze! Nāciet! Būšu atpakaļ pēc piecpadsmit minūtēm! moži pieteicās Ģirts. Uzrunātie paklausīgi viņam sekoja. Omīte pat krietni steidzīgi. Un tikai Annas Elizabetes trenētā auss izdzirdēja Miķeļa Priedes čukstu: Anniņa… Meldermeitiņa…

Lai kā tur būtu vai nebūtu ar anniņām un meldermeitiņām, taču redaktore Zane Zālīte pašā Jāņu rītā bija un palika pazudusi bez pēdām. Un nebija ne mazākās nojausmas, kur viņu meklēt.

Kāpēc te bija tik tumšs, un kāpēc viņai tā sāpēja galva? Zane tumsā izstiepa rokas sāņus un uz priekšu, tad pamēģināja piecelties un paspert pāris soļu. Pirksti atdūrās pret sienu. Pa labi trīs soļi. Pa kreisi divi. Atpakaļ divi. Pilnīgi tumša telpa, bez logiem… Viņa uzmanīgi aptaustīja sienas. Elektrības slēdža nav. Durvis… aizslēgtas. Bez roktura. Toties ar restotu lodziņu. Aizvērts. Trakomāja…

Sešos no rīta, kad balle bija tikko beigusies, mūziķi un skaņu viri vāca nost aparatūru, bet abi dežurējošie zemessargi apstaigāja parku, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā, Zanes meklētāji atkal satikās pie estrādes.

-    Vai ir kādi jaunumi? ģenerālis Bass uzņēmās iniciatīvu. Abi Graudnieki pat nemēģināja iebilst.

-    Nulle! pārspīlēti centīgi raportēja jaunākais inspektors Antons Graudnieks. Vecākais drūmi berzēja zodu. Apstaigājām desmit tuvākās mājas, iztaujājām mājiniekus nekā. Mājās pārsvarā bija vai nu veči, kuri pat nesaprata, ko mēs no viņiem gribam, vai piesvinējušies dzērāji, kuri neatminējās pat savu vārdu… Trīs mājās vispār nebija neviena, vienās laikam Lejiņos logs gan bija vaļā, taču ārduvis aizslēgtas un iekšā nevienas dzīvas dvēseles.

-     Kā jūs to varat zināt? majors Kaķītis igni pavaicāja.

-     Nu kā!? Vairākkārt pieklauvējām un saucām, neviens nenāca atvērt… Antons Graudnieks neapmulsa.

Kaķītis sarauca kreiso uzaci. Tā bija droša zīme, ka viņš kaut ko nesaprot vai sāk dusmoties.

-     Un viss?

-    Nē. Vēl mēs pārstaigājām tuvākās pļavas, tīrumus, krūmājus un upmalu jūsu draudzenes nekur nav!

Kaķīti tā kaitināja Antona pārspīlētā zaldātiskā centība, ka viņš vērsās pie vecākā inspektora Donāta Graudnieka, kurš līdz šim nebija bildis ne vārda.

-    Donāt, kādi ir tavi apsvērumi? Ko vēl mēs varētu darīt?

-     Ehm-mm, apsvērumi, m-jā, nu… Viņa ir pazudusi, nu tas ir skaidrs, jā. Ko darīt? Laikam jāziņo pārvaldei, lai atsūta kinologu. Varbūt sasaukt kopā zemessargus un vēlreiz pārķemmēt apkārtni? Lai gan vispār… lai Zani Zālīti izsludinātu par pazudušu un uzsāktu oficiālu meklēšanu, jāpaiet trim dienām. Cik zinu, pagaidām viņa nav redzēta tikai stundas sešas septiņas, vai ne? Varbūt patiešām čaukstinās kādā siena gubiņā…?

Vecākā Graudnieka smīns un divdomīgais mājiens Annu Elizabeti tā saniknoja, ka viņa piesarka. Kaķītis, jauzdams negaisu, pavēra muti, lai glābtu situāciju, taču nepaspēja.

-    Graudnieka kungs, ja nemaldos, pagājušajā gadā, izmeklējot dubultslepkavlbu Mežmuižā, jūs izcēlāties ar ārkārtīgi efektīvu operatīvo darbību, viņa ledaini ironizēja. Ja toreiz nebūtu iesaistījies majors Kaķītis un Rīgas eksperti, noziegums būtu palicis neatklāts. Acīmredzot ari šoreiz jūs cenšaties nepārstrādāties? Es tikai atgādināšu, ka Zanei Zālītei ir lauzta kāja, ka viņa pārvietojas ar kruķiem un viena pati gluži fiziski nekur tālu nevarētu būt aizgājusi. Bet tas savukārt nozīmē, ka viņa varētu būt kaut kur iekritusi, ieslēgta, iekāpusi vai ar varu ievilkta kādā automašīnā un aizvesta, galu galā cietusi autoavārijā, laupīšanas uzbrukumā, ievainota vai… pat nogalināta.

Annai Elizabetei aizlūza balss. Abu vietējo kārtībsargu nevēlēšanās iesaistīties bija acīm redzama. Taču jau svētki, trīs brīvas dienas, siena laiks… Piesaucot pagājušā gada dubultslepkavību Mežmuižā, viņa nebija pārspīlējusi vietējie kārtlbsargi izvairījās no smagiem noziegumiem un centās novelt no saviem pleciem jebkādu atbildību, cik iespējams, pat norobežoties, sak, ne mana cūka, ne mana druva… Tagad viss atkārtojās pēc līdzīga scenārija.

-    Donāt, mēs viens otru pazīstam jau krietni sen, vai ne? klusi ierunājās ģenerālis Bass. Mēs abi esam šeit uzauguši un daudz ko piedzīvojuši. Vai tiešām tev viss vienalga? Saki atklāti, vai jūs pārbaudījāt visas mājas?

-    N-nu… uzrunātais sastomijās. Šajā krastā iebraucām Kalniņos, Mazkalniņos, Lejiņos, Zaķīšos un Strautniekos tur neviena nebija.

-     Skaidra lieta. Visi atradās šeit, estrādē. Labi, un tālāk?

-     Tālāk? Tālāk braucām pāri Jaunajam tiltam uz centra pusi. Garām ceļa atzaram uz veco Mežsargmāju tur uz ceļa nogāzies liels koks -, pēc tam gar mehāniskajām darbnīcām uz Kārlīšiem, Ābelēm, skolu, Ozoldārzu līdz pat Dzirnavām un Pakaviem. Beidzot gar… gar mūsu Graudniekiem, pāri Pūču salas krustojumam, garām veikalam atgriezāmies centrā un atpakaļ uz Melno estrādi.

Kāpēc vecais Donāts saminstinājās, pieminot Graudnieku mājas?

-     Un ari tajās mājās neviens par Zani neko nebija dzirdējis? ģenerālis nesatricināmā mierā turpināja.

-     Nē. Tur nebija neviena cilvēka.

Meli! Tā vienkārši nevarēja būt. Dzirnavu un Pakavu atpūtas bāzēs gandrīz visus namiņus bija noīrējuši vasarnieki, arī zirgu fermā noteikti dežurēja uzraugs. Paga, bet kā tad ar Lejiņiem?

-    Graudnieka kungs, jūs pirmiņ teicāt, ka Lejiņu mājās logs bijis atvērts. Tur tiešām neviena nebija? pēkšņi ievaicājās Miks Kaķītis. Cik atceros, Karlīne Lejiņa devās mājās no zaļumballes uzreiz pēc tam, kad beidzās Skroderdienas Silmačos. Vēl pienāca pie mūsu galdiņa un atvadījās no Miķeļa Priedes un vecajiem Zaķīšiem. Teica, ka esot sagurusi, iešot atlaisties klausīšoties mūziku pa logu. Kur viņa varētu būt palikusi?

-    Jūs nepārbaudījāt pat neieskatījāties pa logu? Varbūt vecajai kundzei kļuvis slikti ar sirdi? jautāja Bass.

-    Tas nav mūsu pienākums lauzties aizslēgtās durvīs vai līst pa logu. Ja cilvēki never vaļā durvis, tas nozīmē, ka viņi to nevēlas, un mums nav tiesību viņus piespiest! negaidīti cieti noskaldīja vecākais Graudnieks.

Nevēlas… Negrib… Varbūt nevar? Nedrīkst?

-     Valsts mums nedod tik daudz benzīna, lai mēs varētu riņķot apkārt kaut kādu miglainu iedomu dēļ. Atzīstiet jums taču nav pat mazākās konkrētās norādes, tikai minējumi…! Donāta balss bija kļuvusi žēlabaina.

-    Skaidrs. Labi, puiši, paldies, teica ģenerālis. Jūs esat izdarījuši visu iespējamo, tālāk mēs paši.

-Jūs paši? vecākais Graudnieks saausijās. Beidzot ieslēdzās viņa iekšējā trauksmes poga. Nebūtu patīkami, ja izrādītos, ka Zanes pazušanai tiešām bijis nopietns iemesls, un ja šie pašdarbnieki tiktu galā bez oficiālo pašvaldības kārtibsargājošo struktūru palīdzības. Katrā ziņā atskaitēs tas neizskatītos labi. Mēs…

-     Nē, nē, nepūlieties, ir atbraukuši krimināleksperti no Rīgas gan jau tiksim skaidrībā, Miks ierunājās tajā kaitinoši lēnīgajā un miermīlīgajā toni, kas jebkuru spēja izvest no pacietības, jo skaidri pauda attieksmi: liecies mierā, mēs tevi labi pazīstam. Var jau būt, ka jums taisnība un Zane mūs gaida mājās.

9. nodaļa katram sava ēnas puse

Anna Elizabete paraudzījās uz ģenerāli Basu un Miku Kaķīti, tad uz pārējiem Kārli, Ģirtu, abiem Zaķīšiem un Priežu Miķeli. Visu sejās varēja izlasīt vienu un to pašu pietiek vilcināties, laiks pašiem ķerties pie lietas.

Kad abi vietējie kārtībsargi, dusmigi bubinot par neapdomīgo traucēšanu un izlutināto pilsētnieku kaprīzēm, bija aizgājuši, ģenerālis domīgi ierunājās:

-     Manuprāt, mums vajadzētu sadalīties grupās Miks, Ģirts un Kārlis varētu dienasgaismā vēlreiz rūpigi pārlūkot tuvāko un tālāko apkārtni taciņas, zālāju, nogāzi, krūmājus, upmalu -, bet mēs ar Annu apbraukāsim mājas. Drošs paliek drošs dubults neplīsīs.

-    Krusttēv… Vai nevajadzētu par notikušo paziņot Lācītei? Un pie viena painteresēties par to pagasta vēstures grāmatu. Kāpēc Arnolds Lejiņš runāja ar Zani, nevis Maiga Lāclte ar Annu? vaicāja Miks.

-    Kas tā par grāmatu?

Anna īsos vārdos izstāstīja klātesošajiem par Lejiņa piedāvājumu, Zanes lielo prieku un savu lūgumu pagaidām vēl nepiekrist. Vēlējos šo to pārbaudīt, pirms ķeramies pie tik apjomīga projekta. Gribēju to darīt šodien, bet…

-    Tu baidies, ka Zane kaut ko varētu būt uzsākusi pati uz savu roku? Miks piemiedza acis.

-    Jā un nē. Faktiski nē. Bet mēs… sarunājām pēc pusnakts apstaigāt vecos mežājniekus un parunāties ar viņiem.

-     Par ko? Nu bija ģenerāļa kārta saausīties.

-     Par veciem laikiem… Anna negribīgi atbildēja. Par četrdesmitā gada vasaras notikumiem.

-     Vai, meitiņ… smagi nopūtās Miķelis Priede. Par to laiku labāk nevajag runāt…

-     Kāpēc? Anna asi apcirtās.

-     Kāpēc… Tāpēc, ka tas ir… bija melns laiks… briesmīgs laiks… Tik daudz mirušo, tik daudz nāves… Likās, vecais bitenieks atkal aizslīd tikai viņam vien zināmās atmiņu tālēs. Ko viņš tur redzēja, ko atcerējās?

-    Anna! Anna Elizabete!

Viņa satrūkās. Cietā nots ģenerāļa balsī nozīmēja tikai vienu viņš ir dusmīgs. -Jā?

-     Anna, manuprāt, tu no mums kaut ko slēp! Vai tā ir?

-     … jā un nē, Anna izmocīja. Jā, jo nepastāstīju par blociņu, kas vakar izkrita no albuma, un tajā atrastajiem ierakstiem; tie attiecas uz četrdesmitā gada vasaru un abiem mirušajiem. Un nē jo mēs ar Zani patiešām bijām nolēmušas aprunāties ar vecajiem mežājniekiem varbūt kāds atcerētos kaut ko par tālaika notikumiem…

-    Līzbet, tu taču esi dulla! parasti nosvērtajam Kaķitim izlauzās sašutuma brēciens. Uz savu galvu!? Vai jums neienāca prātā ja kāds no vecajiem mežājniekiem bijis saistīts ar to noziegumu, tad jūs abas būtu briesmās?

Strīda karstumā neviens nemanīja, kā vecais bitenieks Miķelis Priede klusi pagriežas un pazūd krūmos.

-     Labi, beigsim kašķēties, samierinoši teica ģenerālis. Puiši devās vēlreiz pārmeklēt apkaimi.

-    Anna, ko un cik Zane zina par to, kas bija rakstīts blociņā? Un kur tas vispār atrodas?

-    Mājās. Manā istabā sienas seifā. Zane… Es viņai pārstāstīju to, kas notika četrdesmitā gada 22. jūnija naktī: mana vecmāmiņa tonakt dzirdējusi vispirms atbraucošas automašīnas skaņas, pēc tam parka lejas daļā tādu kā ķerras riteņa čīkstoņu un lāpstu džinkstoņu. Viņa domājusi, ka tur kaut kas vai kāds ticis aprakts.

-    Bet tad jau tas… ierunājās Zaķīšu Juris. Milda neteica neko, tikai slaucīja pār vaigiem ritošās asaras.

-    Kas? Kas noticis? Kaķītis satraukti iejautājās.

-    Tonakt… tonakt nošāva manu brāli. Jānīti. Viņu atrada Ozoldārzā tur vecos laikos atradās barona Berga celtā brīvdabas skatuve un deju placis zaļumballēm. Padomju gados Ozoldārzu izcirta un apbūvēja ar līvānietēm.

-     Kas toreiz notika? Atceros tēvs kaut ko minēja par ieklīdušiem laupītājiem… Ģenerāļa Basa skatiens apmiglojās. Vecmāmiņa Lavīze gan toreiz man pačukstēja, ka vainīgi pašu ļaudis, bet piekodināja par to skaļi nepļāpāt. Laiks visu atklāšot un salikšot pa vietām… Jā, laiks…

-    Jānītis… Viņi ar skolas jauniešiem toreiz būvēja skatuvei jaunu jumtu. Kuram tas nepatika? Kam viņš varēja traucēt? Tik kluss un patīkams zēns… Mildiņa jau atkal raudāja.

Visi apklusa. Anna Elizabete atkal sajuta vēderā pazīstamo kaķu nagu uzbrukumu.

-     Vai vainīgo toreiz atrada? Policija nemeklēja? Anna pajautāja un tūlīt apjauta jautājums nevietā.

-     Ko nu… Vainīgo… Kāda policija? Toreiz taču mainījās vara! Ienāca krievi… Juris Zaķītis nopūtās. Mūsu pilnvarotais Graudnieks, aizsargu priekšnieks, gandrīz galu aiz bailēm dabūja. Tupēja savā akmens mājā aiz slēgtām durvim un trīcēja kā apšu lapa. Ļurinājās kā tāds puskusis galerts. Uz telefona zvaniem neatbildēja, durvis vaļā nevienam nevēra. Tikai pēc mēneša nomierinājās kad redzēja, ka jaunā vara jau iedzīvojusies, bet pats joprojām dzīvs. Protams, viņš uzreiz atteicās no pilnvarotā pienākumiem…

-    Paga, paga… vai ap to laiku nenotika vēl kāda traģēdija? vecais ģenerālis vērsās pie abiem Zaķīšiem. Es tolaik biju pavisam mazs puika, vēl pat skolā negāju. Taču atminos nodega vairākas mājas, arī Dzirnavas, kurp agrāk ar zeņķiem labprāt skrējām spēlēties. Vecais Millers mums ļāva pieturēt un aizsiet pieberamos miltu maisus, bet Millera kundzes meita arī Anniņa cienāja ar pašas ceptiem pīrādziņiem… Toreiz vecāki man vairākus mēnešus neļāva turp iet, bet pēc tam aizsūtīja mācīties uz Rīgu. Dzīvoju pie krusttēva… Tikai vēlāk, pēc daudziem, daudziem gadiem, uzzināju, ka tolaik Mežājos notikušas vairākas slepkavības. Tā bija?

-    Bija, bija, Kārli… nopūtās Juris Zaķītis. Tava vecvecmāte, vecā Lavīze, centās brīdināt ļaudis, taču neviens viņai neticēja. Jāatzīst, ari mēs… Visi baidījās, cits citam neuzticējās…

-     Tēvs… Nevajag par tiem laikiem. Iesim… Ved mani mājās… Zaķītiene pēkšņi ķēra pie sirds.

Pēc Zaķīšu aiziešanas iestājās neomulīgs klusums.

-    Krusttēv… Anna Elizabete uzmanīgi ierunājās.

-    M-hm…

-     Vai tas bija tas, ko tu tik citīgi pūlējies, bet nevarēji atcerēties?

-    Jā. Ģenerālis ilgi klusēja. Zini, meit, es nevis nevarēju, bet negribēju atcerēties. Vecais Miķelis teica pareizi tas tiešām bija baismīgs laiks. Melns, nodevības pilns laiks, kas atklāja katra cilvēka ēnas puses. Visi gribēja izdzīvot… Tici man ļoti daudziem, atceroties tos gadus, būtu kas noklusējams vai pat slēpjams…

-    Ari tev, Kārļonkul? Anna pajautāja, taču tūlīt to nožēloja. Viņai negribējās dzirdēt atbildi.

-    Nezinu, meit, nezinu… Varbūt ari man… Sirmais, staltais vīrs nopūtās un salīka. Tad dziļi ieelpoja, sapurinājās un mundri iesaucās: Bet nu gan braucam apgaitā! Atmiņās varēsim gremdēties vakarā pie tējas tases.

-    Pagaidi, krusttēv, pamēģināsim atsaukt atmiņā, kas šonakt notika te, pie jūsu galdiņa, un ko mēs redzējām no skatuves! Vai tu nemanīji neko neparastu? Man likās… Viņa pēkšņi aprāvās. Vai tā varētu būt?

-    Kas tev likās? Ģenerālis vērīgi palūkojās Annā. Tev nekad nekas tāpat vien neliekas.

-     N-nu… man likās, ka jūs abi ar Priežu Miķeli pievērsāt ļoti, ļoti lielu uzmanību Kārļa vecmāmiņai. Savukārt… viņa nez kāpēc ļoti centās no jums izvairīties un pat tā kā drusku paslēpties…

-     Ej nu, trakais skuķi! Mūsu gados!

-    Kārļonkul…! Anna vieglītēm uzspieda un cieši ieurbās ar acīm ģenerāļa virsdegunē.

-    Līzbet… Es nezinu, kā to pateikt. Nu labi Kārļa vecmāmiņa man ļoti, ļoti atgādina kādu cilvēku no senas pagātnes. Sevišķi, kad smejas, acis kā divas mazas, zilas saulītes! Neticu, ka tas tā varētu būt, un tomēr… Viņa ir tik līdzīga. Tik līdzīga… Atceros, toreiz…

Ģenerāli pusvārdā pārtrauca skaļš mobilā tālruņa zvans. Miks.

-    Anna? Man ir sliktas un ļoti sliktas ziņas.

Annai Elizabetei saļodzījās ceļgali. Nu?

-    Es atradu Zanes mobilo telefonu. Tāds sarkans, ar atvāžamu vāciņu?

-    Jā. Kur?

-    Taciņas malā, kalna piekājē gandrīz pie autostāvvietas. Tur redzami arī kruķu nospiedumi.

-    Un?

-     Un viss. Tālāk pēdu nav. Tik sausā laikā nav pat automašīnu riepu nospiedumu.

-    Tā. Labi. Mēs tūliņ būsim lejā. Viņa nospieda atvienojuma taustiņu. Kārļonkul, braucam!

Labi, ka Annas tumšsarkanais audi jau otro dienu stāvēja aiz estrādes. Uzmanīgi nolīkumojusi ar to pa Melnā akmens estrādes šaurajiem spirālveida gājēju celiņiem līdz stāvlaukumam, viņa steidzās pie Mika.

-     Parādi telefonu!

-    Tas ir izslēgts. Laikam izkritis un atslēdzies.

-     Pamēģināsim ieslēgt. Varbūt tur būs kāda norāde? Anna jau grasījās spiest podziņu ON.

-    Pagaidi, neslēdz, tā var salaist uz īso! Miks viņu apturēja. Iedosim Kārlim, lai abi ar Dambergu papēta. Viņš tāpat šodien visu dienu grasījās makšķerēt. Vismaz paveiks kaut ko lietderīgu.

Laimīgais eksperts, viņam tiešām nebija, ko darīt, tikai divi saiņi simtgadīgu kaulu, vecas lādes un albumi…

-     Nu, mīļie, mums patiešām IR problēmas, rezumēja ģenerālis, kad mazajam pulciņam stāvlaukumā bija pievienojušies Kārlis un Ģirts. Izskatās, ka Zane aizvesta ar auto pret savu gribu. Iespējams, telefons nebija nomests nejauši… Ierosinu žigli braukt mājās, apspriesties un ķerties pie šī nozieguma jā, nozieguma, jo cilvēka nolaupīšana ir noziegums! risināšanas.

Annai kļuva auksti… Redz, ko nozīmēja Kārļa vecmāmiņas dīvainais pareģojums: šajā mājā ir kaut kas nepabeigts, kāds neatrisināts noslēpums…

Pūču mājas iemītnieki atbraucējus sagaidīja ar karstu kafiju, siermaizēm un jautājumu gūzmu. Acīmredzot Kārļa vecmāmiņa bija mobilizējusi visus darbam jēriem zālīte bija sapļauta, māja sakopta, Figaro izstaidzināts, bet virtuvē uz lielās plīts burbuļoja gardi smaržojošs virums. Par spīti vispārēji drūmajai situācijai un nomāktajam garastāvoklim, ģenerālis painteresējās: Kas tur top?

-    Skābeņu zupa. Pusdienās. Bet tagad marš mazgāt rokas! Brokastis jau galdā.

Tikai tagad visi apjauta, cik ir izsalkuši un cik apetītlīgas maizītes gozējas uz lielās paplātes.

-     Labi, ko mēs tagad darīsim? pilnu muti noburkšķēja Ģirts.

-   Vispirms nezaudēsim labas manieres. Tad paēdīsim. Pēc tam dosimies meklēt! atteica Omīte. Neviena vārda nebilduši, viņa bija noklausījusies īso notikumu kopsavilkumu, tad lietišķi iepazinusies ar ekspertu nodaļas priekšnieku Dambergu, palūgusi Annai atļauju ieskatīties atrastajā zaļsvītrotajā piezīmju grāmatiņā un iegrimusi lasīšanā.

Ģenerālis, Miks un Anna saskatījās. Šķiet, Pūču mājā bija uzradies jauns admirālis. Kārlis iespurdzās.

-     Puika, nesprauslā pie galda! Ja vēders pilns, ejiet abi ar Egonu uz kabinetu un tieciet skaidrībā ar to telefonu! Jo ātrāk, jo labāk! Tas nu reiz bija tonis, kas necieta iebildumus. Abi vārdos nosauktie kā norāti skolaspuikas pielēca kājās un aizsteidzās uz Kārļa istabu. Vecmāmiņa apmierināti nosmīkņāja. Tā, redz. Nu? Un ko tālāk?

Trāpīgi uzdotais jautājums visus uz brīdi apmulsināja, pēc tam cits caur citu sāka gāzties ierosinājumi izsaukt kinologus un speciālo uzdevumu vienību, paziņot Interpolam, vēlreiz pārmeklēt visas ciema mājas un to saimniecības ēkas, aizbraukt uz Rīgu un pārbaudīt Zanes dzīvokli, izpētīt viņas līdzpaņemto bagāžu un klēpjdatoru, pieprasīt mobilajam operatoram sarunu un īsziņu izdruku, uzlauzt Zanes e-pastu…

Noraidījis domu par speciālo uzdevumu vienību un Interpolu, Dambergs aizgāja zvanīt kinologiem pazīstams augstas raudzes speciālists ar saviem četrkājainajiem lolojumiem dzīvoja tepat netālu, pusstundas brauciena attālumā.

Braucienam uz Rīgu, lai pārbaudītu Zanes dzīvokli, Miks Kaķītis īsti neredzēja jēgu. Ja viņa būtu devusies uz mājām, diez vai tas notiktu tādā steigā, pametot visas mantas un mobilo telefonu. Taču viņš piezvanīja savam vietniekam, lai aizbrauc līdz Zanes mājai Hospitāļu ielā, paņem no mājas pārvaldnieka 5. dzīvokļa atslēgu un paraugās, vai viss kārtībā: Jā, Ervīn, uz manu atbildību, tā ari pasaki!

Ar mobilā tālruņa sarunu un īsziņu izdrukām nebija tik vienkārši tās varēja pieprasīt vai nu pats numura īpašnieks, vai operatīvie darbinieki ierosinātas lietas ietvaros, vai pa lielam blatam. Šis ceļš pagaidām bija slēgts.

Toties Anna bija apņēmības pilna doties uzbrukumā Zanes istabai, skapim, galdam, somai, datoram jebkam, kas varētu sniegt kaut niecīgāko pavedienu, kas nodarbinājis draudzenes prātu pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Noraidījusi Ģirta palīdzību, viņa uzkāpa otrajā stāvā un iegāja Zanes istabā.

Dīvaini, cik savādas izjūtas pārņem, ieejot telpā, kurā dzīvo kāds cits, ja viņa nav mājās! Lūk, Zanes melnā kreklblūze nevērīgi pārmesta pāri krēsla atzveltnei, vakardienas kuplie brunči (ieģipsētās kājas dēļ draudzene iecienīto džinsa bikšu vietā bija spiesta nēsāt nīstos svārkus), šņorkurpes. Pie loga uz galda atvērts laptops, pat neizslēgts. Pasmaidījusi par draudzenes aizmāršību, Anna Elizabete aktivizēja e-pasta ikonu.

Kaut nu nebūtu paroles! Viņai šobrīd galīgi negribējās nodarboties ar minēšanu… Bāc! Bija gan. Nu kāpēc? Kādus Madrides galma noslēpumus tu glabā, Zane, ja personiskais e-pasts jāslēpj zem paroles?

Labi, pamēģināsim… Astoņas zīmes? Zalitel234… Neder, par garu. Zaneī973. Neder. Hmm… Melderis… Yes!

Nu, Zane, nu, draudzene! Tad re, ko nozīmē viņas interese par to puisieti Melderi. Labi, viņa klusēs kā kaps.

Aši pārskatījusi draudzenes e-pastu vienu vienīgu lietišķo saraksti un neatradusi nekā interesantāka par Meldera nesen sūtito ielūgumu uz teātra sezonas slēgšanas balli, Anna aizvēra e-pastu un pievērsās sadaļai My Documents. Ahā, tur jau tā bija mape MANC, respektīvi, mans… 0, un kas tad tas?

Folderltis Mezhaju^gramata, un tajā vairāki dokumenti, pirmais vēstule no Arnolda Lejiņa, otrs Zanes atbilde, bet trešais aptuvenais grāmatas struktūras plāns pa nodaļām. Mjā, Zane visu darīja pamatīgi.

Vajadzētu izdrukāt. Paķērusi no galda zibatmiņu zelta zivtiņas formā, Anna aši pārkopēja mapīti un metās lejā uz savu bijušo darba kabinetu nu jau Kārļa istabu. Tikusi līdz liktenīgajam piektajam pakāpienam, viņa nobremzēja.

Muļķe! Nekavējoties jāsazinās ar Arnoldu Lejiņu ja Zane iekopējusi viņam rakstīto vēstuli, tas nozīmēja, ka viņa to IR nosūtījusi. Viņām abām laika gaitā bija izveidojies paradums jebkuru e-pasta dokumentu saglabāt arī teksta formātā ar pasta serveriem visādi gadās, bet arhīvs vienmēr ir un paliek arhīvs… Ja tā ir, tad, iespējams, Zane ar Lejiņa kungu šobrīd omulīgi dzer kafiju un pārspriež līguma nosacījumus!

Kopš zināma laika Anna Elizabete bija sapratusi, ka savu ilggadējo draudzeni tomēr līdz galam nepazīst. Cilvēki ir dažādi. Kā teica ģenerālis tikai ekstrēmos gadījumos ļaudis parāda savu rūpīgi slēpto ēnas pusi. Ikvienam tāda ir.

Zanei, iespējams, tā bija pastiprināta tieksme pēc atzinības par paveikto. Ilgus gadus darīdama smagus, nepateicīgus darbus citu pēc cita, viņa bija strādājusi kā apsēsta, taču nebija nedz dzirdējusi par to kādu sakām paldies, nedz ari saņēmusi atbilstošu novērtējumu naudā. Pēdējā gada laikā, kopš izdevniecības Magnum Lux pārstrukturēšanās, situācija beidzot bija mainījusies, Zanes veikums tika novērtēts, taču tagad Anna draudzenē sāka manīt agrāk neapjaustu skarbumu, valdonīgumu un pat… snobismu. Jā, agrāk viņa ar īstajā bridi piespēlētu reklāmrakstu spēja izvilkt draudzeni no finanšu krizes, bet tagad Zane pelnīja labi, strādāja daudz un garas stundas, bieži braukāja komandējumos. Palīdzēt Annas aģentūrai viņai vairs neatlika laika. Anna to piecieta un saprata, taču tāda humānisma dēļ viņas pašas diennakts garāka nekļuva.

-    Nu, puiši, ko darisim? brīdī, kad viņi pie virtuves galda bija palikuši trijatā, Kārļa vecmāmiņa nomākti uzrunāja ģenerāli un Ģirtu. Man tas pazudušais meitēns patīk. Negribētos, lai ar viņu notiek kas slikts…

-    Kuš, kuš, Omīt, nepiesauc nelaimi! Ģirts aši iesaucās, saķerdams večiņu aiz rokas. Labāk pasaki, ko tu aiz tās skatuves tik ilgi darīji? Nekā interesanta neredzēji vai nedzirdēji? Es tā arī nesapratu, kāpēc šoferītis Antons neatnāca pēc savas lielās balvas tik skaisti nodziedāja, bet tad pēkšņi pazuda…

-     A, to es varu izstāstīt! Redzēju, kā viņš uzkāpj uz skatuves, nodzied un, aplausu pavadīts, cieši spiezdams pie auss telefonu, kāpj lejā. Bija pienākusi mana kārta kāpt uz ešafota… Viņa pasmaidīja. Mēs uz kāpnītēm satikāmies, un es dzirdēju, ka viņš mobilajā telefonā tīri vai iekliedz: Tūlīt būšu! Pagaidām neko nedariet! Jau braucu!

-     Interesanti, ar kuru viņš būtu varējis runāt turklāt uz jūs? Antons taču visus vienmēr uzrunā ar tu, domīgi novilka Kārlis Bass. ŠI raupjuma dēļ viņa smalkā māmuļa un dižciltīgās mātesmāsas puisi vai dzīvu ēda nost…

-    Smalkā? Omlte izbrīnā pavērās ģenerāli. Dižciltīgās? Bet viņas taču… Omīte aprāvās un, žiperigi piecēlusies no krēsla, aizsteidzās pie plīts apmaisīt burbuļojošo zupu. Ģenerālis domīgi nogrozīja galvu.

-    Labi, tiktāl par Antonu. Ko vēl tu redzēji, Omīt? Izlikdamies nemanām saspringto situāciju, ievaicājās Ģirts.

-     Vēl? Nu, kad tu man tā jautā, bija gan kaut kas… savāds… Vecmāmiņa centās koncentrēties. Netišām kļuvu par liecinieci kādam ļoti neglītam strīdam starp tēvu un dēlu. Tagad, kad tā mierīgi apdomājos, man šķiet, ka turpat netālu manīju arī Zanes koši oranžos brunčus. Tas nozīmē, ka tobrīd viņa vēl atradās estrādes tuvumā.

-     Omīt, mīļā, tev liekas vai tu redzēji? sarunā dedzīgi iejaucās tikko pienākušais Miks Kaķītis.

-    Es… Redzēju! Redzēju gan! Tobrīd arī viņa ar kādu runāja pa telefonu, bet uz skatuves skaļi dziedāja šoferītis Antons, tāpēc Zane pakliboja tālāk uz taciņas pusi. Bet pēc tam es… Es… ieklausījos tajā sarunā. Atzīšos ko tur slēpt esmu vecs cilvēks un man ir savi grēciņi!

-     Lai nu paliek grēciņi! Miks centās apspiest smaidu. Ko tu dzirdēji?

-     Nekur tu neiesi dziedonis atradies! Robežnieki nekad nevienam nav bijuši par apsmieklu, un tu nebūsi pirmais! Lai tie muļķi bļaustās tev ir cits pienākums!

-     Bet, tēt, es gribu nodziedāt tikai vienu dziesmu! Un tur lejā sēž Vija!

-   Nodziedāt? To tuc-tuc-bum-bum tagad sauc par dziedāšanu?

-    Tēt, tā ir repošana! Mūsdienu mūzikas paveids…

-    Mūzikas… Ha! Un kopš kura laika kaut kāds pliks skuķis tev svarīgāks par māju godu?

-    Tēt, nu atļauj! Es to dziesmu divus mēnešus mācījos!

-    Hē, divus mēnešus… Dziesmu… Nesmīdini mani, šmurguli! Redz, ko nozīmē, kad visādus salašņas laiž pie stūres; nekādas kārtības vairs nav visu pagastu pa burbuli nolaidīs! Pat Līgovakarā tāds cirks vien ir…

Omlte apklusa, lai ievilktu elpu, tad turpināja stāstīt: Jaunākā balss turpināja uzstājīgi dīkt, taču vecākā ļoti izsmējīga, nicīga, ar tādu kā stieptu intonāciju neslēpti ņirgājās. Pēkšņi puišeļa kārtējo īdienu pārtrauca spalgs plaukšķis un uzbrēciens: marš mājās! Man garām, vaigu saķēris, paskrēja apmēram sešpadsmit gadu vecs zēns, bet viņam pa pēdām sekoja liela auguma, ducigs, sarkansejains tēvainis lielām, atļukušām ausīm un bļodiņā apgrieztiem matiem.

-    Tas būs bijis Akmens! Arnis Akmens Robežnieku saimnieks, bilda ģenerālis Bass. Viņš ir tāds…

-    Riebīgs? izmeta Ģirts. Prasts un rupjš?

-    Jā gan. Viņš ir despots. Labs saimnieks, bet pēc dabas ļauns. Lielu zemju īpašnieks. Saviem strādniekiem maksā labi, taču neviens vietējais pie viņa strādāt negrib, jo Akmens nešķiro robežu starp privāto un publisko viņš mierīgi var aizvainot cilvēku, pateikdams, ka tas ir tikpat lempīgs kā viņa tēvs, vectēvs un visa viņu cūkganu dzimta kopā. Tāpēc Akmenim pēdējos gadus nākas importēt darbaspēku no kaimiņu pagasta no Melnpils. Robežnieki atrodas netālu no pagstu robežas, tāpēc nav tālu jābrauc. Bet vietējie viņa mājām met līkumu, stāstīja ģenerālis. Tās nav mājas, bet cietoksnis iemūrējies aiz trīsmetrigas laukakmeņu sētas, it kā viņam nez kādi dārgumi būtu sargājami.

-    Paga, krusttēv, vai tas ir tas pats vecis, par kuru vietējā presē bija rakstu sērija: Pīļu dīķa haizivis? Miks Kaķītis saausījās. Tad jau stāsti par šīs personas varoņdarbiem izskanējuši līdz Rīgai. Mūsu puišiem par viņu vairākas mapītes sakrājušās. Visam savs laiks… Taču diez vai viņš varētu būt iejaukts Zanes pazušanā tas ir pavisam cita lidojuma putns…

-     Kas zina… Varbūt Zane par viņu ko uzrakuši un viņš to uzzinājis? Tādā gadījumā tas būtu saprotams… prātoja Omīte.

-     Diez vai. Par viņu kaut ko patiešām nopietnu varētu uzrakt, tikai darbojoties uz vietas un runājot ar cilvēkiem. Lai gan viņi jau nerunātu. Aiz bailēm un riebuma… ģenerālis teica ar jaušamu derdzīgumu balsī. Man šis cilvēks riebjas. Varbūt esmu aizspriedumains un nav labi tā teikt, taču ikreiz, kad viņu sastopu, pēc tam gribas nomazgāties jūtos kā glumā suņa sūdā iekāpis.

-    Oho, krusttēv, šitā es tevi neesmu dzirdējis runājam! Kaķītis pārsteigts izsaucās. Pat Ģirts iepleta acis.

-    Kā nu ne! Padomājiet, kas viņš par piparu! Mežājos, nē, pirms tam Melnpilī, ienācis it kā no Latgales lejasgala. Izbijis komjaunietis, vēlāk dedzīgs komunists bijušā kaimiņu kolhoza albumos droši vien joprojām glabājas avīžu izgriezumi, kur viņš, matiem plīvojot un acīm spīdot, klāsta, cik nākotnes kolhozos visiem būs laba dzīve!

Divdesmit gadus viņš, dzīvodams Mežājos, stūrēja Melnpils kolhozu. Bet, tikko padomija sāka brukt un kolhozu sistēma šūpoties, mudīgi grieza kažoku uz otru pusi un kļuva par pirmo auseklīti, dedzīgu un aizrautīgu nacionālo ideju paudēju. Un prihvatizēja simts hektāru tīras lauksaimniecības zemes, labāko Melnpils kolhoza tehniku, siltumnīcas un ari Mežmuižas Lauksaimniecības skolas dārzu ar visiem izmēģinājuma lauciņiem.

Visīstākais konjunktūrists kā vēji pūš, tā viņš lokās. Cik zinu, nomainījis jau piecas politiskās partijas nekur šim nav gana labi… Tādiem kā viņš personiskais izdevīgums valda pār visu, turklāt Akmenim ir vēl viens niķis viņš par katru cenu grib apvienot Mežāju, Melnpils, Meldrāju, Purvaines un Eglaines pagastus vienā lielā Melnpils novadā. Līdz šim tas nav izdevies, jo purvainieši, eglainieši un meldrājieši sen ir vēsturiski saistīti, bet Mežāju neatkarību mūsu Lācītei izdevās izkarot un nosargāt. Jautājums par Melnpili joprojām tiek skatīts augstākajās instancēs, bet, cik zinu, drīzāk varētu notikt pilnīgi pretējais un tieši Melnpili tad pievienotu Mežājiem. Arī Lācītei tur augšā ir savi labvēļi… Ģenerālis sapīcis nokrakšķināja sakrustoto pirkstu kauliņus.

-    Krusttēv, tu novirzies no tēmas! Miks viņu pārtrauca. Kāds tam mūdzim sakars ar mūsu Zani?

-     Varbūt nekāds, varbūt ļoti tiešs. Varbūt Zane dzirdēja viņa strīdu ar dēlu un redzēja, kā viņš tam iesit? Un, ja, nedod Dievs, vēl paspēja to nofotografēt, tad es nedodu ne pieci par Akmeņa savaldību… Viņa varmācīgo dabu zina visi, tikai nevienam nav pieticis dūšas uzrakstīt iesniegumu policijai. Un tas ari būtu velti abi Graudnieki savu labību un rapsi glabā Robežnieku kaltēs un bunkuros. Redz, kad pirms diviem gadiem Akmeņa sievai Dzidrai pēkšņi bija zila acs un salauzts deguns, neviens par to troksni nesacēla viņa pati neļāva. Kad satiku ciema bodē un jautāju, kas atgadījies, vai nevajag palīdzību, teica esot stenderē ieskrējusi… Kopš tās reizes viņu vispār vairs sabiedrībā neredz Akmens savu sievu iemūrējis četrās sienās un aiz trejiem žogiem. Izlaiž laukā tikai līdz siltumnīcai un atpakaļ. Bet agrāk viņa bija tāāāda dārzniece viss, kam pieskārās, zaļoja un ziedēja! Dziedāja, teātri spēlēja, dancoja! Skaista sieviete bija! Jā, bija… Bet tagad bāla, izkaltusi, nonīkuši, pelēkās drānās, nosirmojusi…

-     Bet, ja jūs visi to zināt, kāpēc nepalīdzat tikt no viņa prom? Ģirts sašūmējās. Tas taču ir pretlikumīgi!

-     Zini, dēls, kā ar to likumu viss, kas nav aizliegts, ir atļauts. Likumā nav tāda punkta, kas aizliegtu vīram rūpēties par savu sievu. Sabiedrības acīs taču Akmens ir tīrais zelta gabals sievai algotu darbu strādāt neliek, pat uz veikalu nesūta, visu sagādā saimniecības vadītāja. Par dēlu rūpējas paēdis, apģērbts. Ar moci braukā. Bet tas, ka pieprasa būt mājās noteiktajā laikā un ka neļauj blandīties apkārt, kas tur slikts? Nē, viņš ir glums un slīpēts…

-    Ja nu Akmens ir tāds glumeklis, vai profesionālā jomā zem viņa nav iespējams parakties?

-     Varbūt ir, varbūt nav. Viss atkarīgs no tā, cik vajadzīgs viņš ir saviem sadarbības partneriem un saimniekiem. Nedomā, ka šis tips ir tas lielākais un varenākais gan jau arī virs viņa ir diriģenti…

-    Krusttēv… Miks atkal nervozi ierunājās. Vai tas…?

-   Zinu, zinu vai tas attiecas uz mūsu šībrīža lietu? Varbūt tomēr jā. Es gribētu, ka tu uzietu augšā uz Loku istabu un aprunātos ar Dināru Loku par… Pieliecies Mikam pie auss, viņš kaut ko ātri pačukstēja, bet pēc tam atvainojās Omltei un Ģirtam. Ja mana versija apstiprināsies, es jums visu izstāstīšu, ja ne, nav vērts muti dzisināt.

-    Tad tu, Kārli, saki, ka Akmens ir glums maita, Omīte domīgi novilka. Ģirts bija izgājis uzpīpēt. Redz, kā! Laiki mainās, bet cilvēka daba paliek tā pati. Laikam jau nodevība un ļaunums iedzimst…

-     Omīt, tu tā dīvaini runā!? Bass vērīgi ielūkojās sarunas biedrenei acīs. Ja neiebilsti, gribu tev ko pavaicāt.

-    Vaicā vien, vaicā. Ja zināšu, atbildēšu. Večiņa šķelmīgi pasmaidīja.

-    Cik tev gadu? dziļi ievilcis elpu, ģenerālis izteica neērto jautājumu.

-    Oho, jūs esat nerātns, mans ģenerāli! Dāmai pēc astoņpadsmit par gadiem nejautā… Omīte draiskā tonī atspēlēja atbildi kā pingponga bumbiņu.

-   Annas kundze, es šo jautājumu uzdevu pavisam nopietni. Varu pārbaudīt arī oficiāli… Bass brīdināja. Viņa balsi atkal skanēja tērauds.

-    Hmm… Nu labi. Astoņdesmit septiņi. Esmu dzimusi divdesmit trešajā gadā.

-     Tad jau mēs esam vienaudži ar desmit gadu starpību. Kad man bija septiņi, tev bija septiņpadsmit…

-     Kārli, ko tu ar to gribi teikt? Omītes jautrība pēkšņi bija kā ar roku aizslaucīta.

-    Neko, neko… Tikai prātoju. Sasniedzot zināmu vecumu, gadu skaitam vairs nav nozīmes…

10. nodaļa vēsture atkartojas?

-     Mīļie, mums ir jaunumi! Virtuves durvis ar joni atsprāga vaļā uz abām pusēm, un Kārlis jaunākais ar Annu Elizabeti, nelikdamies manīt pārtraukto sarunu un abu veco ļaužu apmulsušās sejas, viens otru apsteigdami, pavēstīja karsto ziņu: Pēdējais, kam Zane sūtījusi e-pastu un SMS, ari pēdējais, ar ko viņa runājusi pa telefonu, ir Arnolds Lejiņš pagasta tehniskais direktors un Maigas Lācltes palīgs saimnieciskajos jautājumos.

-    Tātad tu tomēr neesi kļūdījusies, šaubīdamās par Zanes pacietību un uzticēšanos. Mikam dzirdētais nepatika.

-    Hmm… kas zina, varbūt tomēr viss ir pavisam citādi. Šoreiz tā bija Anna, kas meta cilpas. Man ir ierosinājums: piezvanīsim Arnoldam Lejiņam. Tagad!

-     Nē, Līzbet! Darīsim tā: aizbrauksim paši pie Arnolda Lejiņa! stingri teica ģenerālis. Ja Zane ir pie viņa un abi mierīgi dzer kafiju, atvainosimies un pateiksim, ka bijām uztraukušies. Ja viņas tur nebūs, varbūt Lejiņš zinās, kur palikusi. Savukārt, ja viņš tieši vai netieši iesaistīts Zanes pazušanā, gan jau mēs to jutlsim… Bet pirms tam, lūdzu, piezvani Maigai Lācītei un tā aplinkus pajautā, kad paredzēta pirmā apspriede par iecerēto grāmatu. Savukārt Kārlim un Mikam būs cits uzdevums: izvelciet no interneta visu, ko iespējams atrast par Lejiņu, un, ja atrodas kas interesants, tūliņ mums zvaniet. Bet mēs brauksim.

-     Un es? gražīga bērna tonī iesaucās Ģirts. Kārļa vecmāmiņa klusēdama maisīja katliņā zupu.

-     Tu? Sargāsi Omīti. Ģenerāļa nopietnais skatiens bija krasā pretstatā viņa šķelmīgajam smaidam.

Ak Dievs, kaut jel beidzot mitētos galvassāpes! Trulā tumsa nesniedza atvieglojumu, tieši pretēji acu priekšā izplūda un uzmācīgi lidinājās krāsaini riņķi un punktiņi. Re, ko nozīmē zvaigznītes gar acīm!

Cik ilgi viņa te ieslodzīta? Pats galvenais kur? Jautājumu kāpēc? viņa sev vairs neuzdeva, jo "tas tur" pietiekami skaidri bija norādījis nelīst, kur nevajag… Un piebildis: "Es drīz atgriezīšos…"

-     Kārļonkul, vai tev nešķiet, ka vecie Zaķīši kaut ko nepateica līdz galam? ierūcinot savu tumšsarkano auto un slaidi izgriežot uz izbraucamā ceļa, Anna it kā starp citu pajautāja.

-    Protams, ģenerālis nesatricināmā mierā atteica, viņi pagaidām nezina, vai mums var uzticēties. Kad sapratīs, ka var, viņi atklās ļoti daudz interesanta par to nu esmu drošs.

-    Kā tu domā, vai Zanes pazušana saistīta ar šodienas vai pagātnes notikumiem? Annai ģenerāļa atbildē ļoti gribējās dzirdēt vārdu šodienas, lai gan sīkā, riebīgā iekšējā balstiņa džinkstēja kā ods gar loga rūti: sen, sen, sen…

-     Nezinu, meit, nezinu. Iespējams, ka tādas vakardienas, šodienas un rītdienas nemaz nav, ir tikai laiks un mēs tajā. Redz, es brižam tā iedomājos vēl vakar biju sīks puiškāns, kopā ar citiem zeņķiem skraidīju pa mežiem un siliem lasījām ogas, upē ķērām zivis. Un pēkšņi karš, bumbas, šaušana, mirušie… Rindām mirušo, kaudzēm… Cits pie cita, kā sardīnes bundžā. Vai man toreiz māte neteica: neej uz mežu, neej… Bet es? Vai es klausīju? Vecais vīrs, šķiet, bija aizmirsis, ka viņam līdzās sēž klausītājs. Pēc tam dienests. Kārtība, reglaments. Tas labi, tas slikti. Viss skaidrs, kā pēc notīm. Tagad gan es arvien biežāk sāku domāt, vai vienmēr labi bija labi un slikti slikti. Un nu atkal pazūd cilvēki, tiek celti mūri, plēšas par varu… Kamdēļ? Nav taču ne pagātnes, ne nākotnes; tā visa ir šodiena, kur viens notikums cieši saistīts ar citiem. Kā toreiz…

-   Kārļonkul, par ko tu runā? sajutusi pakrūtē ietrīsamies, Anna viņu pārtrauca. Toreiz?

-   jā, toreiz, pirms mani aizsūtīja uz Rīgu mācīties. Es lāgā neatminu, bet, šķiet, tas bija tajā pašā gadā, kad…

-     ??? Kā tad, viņš neatmin… Visu atceras, tikai negrib stāstīt!

-… kad nodega Millera Dzirnavas un Priedītes. Toreiz likās viss pasaules ļaunums pasprucis vaļā…

-    Tas bija četrdesmitais gads? Krusttēv…! Annai likās, ka vecais ģenerālis lēnām grimst pussnaudā.

-Jā, meit, jā. Četrdesmitais. Ko nu vairs pieklusēšu tāpat visu uzzināsi. Tā bija četrdesmitā gada vasara.

Tā pati. Viss, viss savijas vienkopus nav ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes. Tikai laiks un mēs tajā…

Toreadora ārija… Miks. Trīs minūšu monologs un nobeigumā viens jā.

-    Kaut kas interesants? ievaicājās Bass.

-    Kā to ņem… jūsu Arnolds Lejiņš izskatās ne mazāk interesants tips kā Akmens, saskatāma pat zināma lidzlba. Izglītības un karjeras ceļš tāds pats caur ērkšķiem uz zvaigznēm, caur komjaunatni uz vadošiem amatiem. Pēc tam darbs Mežāju kolektīvajā saimniecībā. Kad kolhozi sabrukuši, abi ar māti aši vien pieteikuši tiesības uz Lejiņu mājām un zemi. Bet tu jau to visu noteikti zini, kā nekā esat vēsturiskie kaimiņi Kalniņi un Lejiņi taču atrodas vienā upes krastā.

-    Kalniņi jā, Mazkalniņi gan pāri upei. Mūs ar Kalniņu ļaudīm patiešām vieno zināma radniecība, es pie viņiem zēna gados pat ganos esmu gājis, taču mūsu ģimene arvien bijusi saistīta ar Mazkalniņiem. Mana vecmāte Lavīze arvien teica: nelien otra pagalmā un dzīvē, ja vien viņš pats to nelūdz. Viņa mums neļāva tā blazierēt apkārt, kā to dara mūsdienu pusaudži. Tāpēc arī Lejiņu māju ļaudis pazīstu tikai iztālēm. Cik nu esam kādos godos tikušies. Mūsmāju Lavīze savulaik brīdināja, lai nepinamies ar viņmāju ļaudīm. Kāpēc? To gan nepaskaidroja. Mums pietika ar to, ko zinājām. Vecā Karlīne bijusi pavisam jauna skuķe, kad ienākusi Lejiņos no igauņiem un ieprecējusies uz palikšanu…

-    Un tā viņi tur divatā dzīvo? Arnolds Lejiņš ar savu māti Karlīni? Viņai vajadzētu būt jau krietnos gados, ja reiz dēlam jau sešdesmit pieci. Joprojām neprecējies. Tā vismaz Miks teica.

-     Hmm… Karlīnei droši vien jau krietni pāri par astoņdesmit…

-     Padomā tik garu mūžu nodzīvot… Bet, krusttēv, tad jau viņa noteikti atceras to laiku, kas mūs interesē? Viņa nevar neatcerēties Lejiņu mājas atrodas tieši pāri upei. Ja kas notiek uz Pūču salas, to nevar nepamanīt. Kā tad mēs dzirdam ik reizi, kad Arnolds iet zāli pļaut vai no rītiem lecina savu opeli, lai brauktu uz darbu?

-    Nesaceries pārāk daudz. Karlīne nekad nav bijusi pārāk laipna pret svešiniekiem…

Ģenerāļa brīdinājums izrādījās īsti laikā un vietā. Vecā saimniece atbraucējus sagaidīja pagalmā, nelaipni purpinot par visādiem blandoņām, kam pat Jāņu dienā nav miera, ka vazājas apkārt un traucē godīgus ļaudis.

Iekšā neaicināja, atspiedās uz spieķa un atbīdīja lakatiņu aiz auss.

-   Ko ta nu vaj'dzēj', ka atskrēj'ši pašā pusd'laikā? Likās skopuma dēļ viņa taupa pat vārdus.

-     Lejiņas kundze, vai jūs nakti neesat runājusi ar manu draudzeni Zani? Varbūt šorīt? Anna pajautāja.

-    Kas t'par Zan', nezin' tād'! Karlīne špetni atcirta. Ā, tas meitiet's ar to nolauzt' kāj'? Tad tā bi' teikt. Bi' gan, bi'… tur augšā bi', te lejā bi'. Prasīj' visko par vec' laik, bet ko es zin'? Neko es nezin'. Kā bi', tā dzīvoj'.

-    Tad jūs sakāt, ka runājāties ar viņu gan augšā estrādē, gan vēlāk te, mājās? Anna precizēja.

-     Nu tak. Es jau teic' augš' un lej'. Viņ' gribēj' zin't, kā mēs Jāņ's svinēj' pirms septiņdesm't gad', tas bi' taisni, kad rus' ienāc'. Tur augš' bi' par liel* troksn', forš' teijater, tikai par skaļ' vec' cilvēk'. Tad nu es teic', lai pēc tam nāk lej' pastāstīš', ko zin', un parādīš' albom. Nonāc' a' vis' beigt' kāj' ka velis. Kād' div' stund' runāj' a šo, tēj' dzēr' ab', tad teic', lai šī iet mā'j' i pat' gāj' gul't. Ši teic paldies i gāj' a'. Aizgāj' uz liel' ceļ' pus'.

-     Karlīn, Karlīn, jūs nakts vidū izlikāt meiteni ar lauztu kāju aiz durvīm? Ģenerālis nošūpoja galvu.

-     A ko man viņ' gult' likt un spilven' pasniegt? Nav ni man' meit', ni mās'. A bet viņ' bi' pīkstul's. Sark'n!

Anna Elizabete un ģenerālis Bass pārmija skatienus. Tātad, aizejot no Lejiņiem, Zanei telefons vēl bija klāt un viņa jebkurā mirkli varēja piezvanīt kādam no savējiem, lai atbrauc pakaļ.

-    Paldies, Karlīnes kundze, piedodiet par traucējumu, mēs nu dosimies tālāk. Vai Arnolds darbnīcās?

Likās, šis jautājums veco Karlīni elektrizēja viņas balss gluži vai sprakšķēja.

-    Kād' darbnīc' Jāņ' dien' pēc bail'? Viš' guļ!

-    Vai, piedodiet, mēs neredzējām mašīnu, tāpēc nodomājām, ka…

-    Autiš' pagal'm, vakar iebrauc bedr', rats nost, Arn's rit teic' labot. Ko t' no šā vaj'g?

-    Karlln, es ar tavu dēlu gribu aprunāties, Bass stingri teica. Pasauc viņu, lūdzu!

-    Lūdz vai nelūdz. Ja necelsies, tad necelsies, vecā Lejiņu saimniece pēkšņi atbildēja bez jebkāda akcenta.

-   Kas tas tikko bija? kad Karlīne bija pazudusi aiz durvīm, Anna Elizabete pārsteigta vaicāja.

-    Izrādīšanās. Vistīrākā izrādīšanās. Karlīne mēļo, ka cēlusies no igauņiem…

-    Bet tā taču ne tuvu nav estiņu izruna! Anna iesaucās. Drīzāk kas līdzīgs salacgriviešu vai ventiņu mēlei.

-    Zinu, meit, zinu! Karlīne mums ir liela māksliniece ko tik neizspēlē. Atceros…

Viņa atmiņas pārtrauca Arnolda Lejiņa parādīšanās citādi to nosaukt nevarēja. Tas nebija cilvēks, tā bija parādība nopampusi, izspūrusi, saburzīta, pelēkzaļa, ar maisiņiem zem acīm. Anna Elizabete pirmoreiz redzēja citkārt līdz riebumam solīdo Lejiņu šādā teju lopiskā skatā. Oho, trektermanis! Redz, kas slēpjas zem uzvalciņa!

-     K-ko jūs vēlējāties? Viņš centās saglabāt solīdumu.

-    Arnold, gribējām tev uzdot dažus jautājumus. Saki, vai tu vakar nesatiki manu kaimiņieni Zani jaunu, smuku meiteni ar ieģipsētu kāju? mierīgi, taču stingri Bass iesāka iztaujāšanu.

-   Ar kāju… Lejiņa smadzenes, smagi krakšķot, apstrādāja informāciju. A, to žurnālisti?

-    To pašu, Bass apstiprināja.

-    Redzēju. Kā tad! Tur augšā estrādē. Lēkāja gar skatuvi.

-    Un vēlāk?

-    Vēlāk? Arī redzēju. Es… kad nācu… hmm… mājās, viņa laikam gāja… lēca prom. Satikāmies māju ceļa galā, Lejiņš ar plašu žestu parādīja Melnā akmens estrādes virzienā. Ceļš bija kādu puskilometru garš.

-    Lejiņa kungs, vai jūs ar Zani vakar runājāt? Anna Elizabete riskēja pajautāt.

-    Par ko? Viņš tā kā satraminajās. Varbūt viņai tikai tā likās?

-    Par Mežāju pagasta grāmatu.

-    Par ko, par ko? Likās, Lejiņš pamazām atskurbst.

-    Par Mežāju pagasta grāmatu. Par pagasta vēsturi, ļaudīm, notikumiem, leģendām. Ar bildēm, Anna skaidroja apstulbušajam Lejiņam kā mazam bērnam. Zane man teica, ka jūs esot zvanījis un izteicis šādu piedāvājumu.

-    Lellīt, tu kaut ko jauc… Lejiņš nožagojās. Es nekādas grāmatas nerakstu un rakstīt netaisos. To visu pie mums Maigucite dara. Varbūt viņa ko zina. Ja tas ir viss, laidiet mani atpakaļ gultiņā. Rit atkal darba diena. Ja nebūšu svaigs kā gurķītis, Maigucīte bļaus un ārdīsies. Samazinās algu, atņems prēmiju… Arlabunakti! Tehniskais direktors savilka glupu dzērāja sminiņu un aizgrīļojās atvērto mājas durvju virzienā. Karllne tā ari vairs laukā neiznāca. Ģenerālim un Annai neatlika nekas cits kā vien kāpt mašīnā un braukt prom.

Aizbraukusi līdz krustojumam ar Upes ceļu, Anna pagrieza stūri pa kreisi.

-    Nebrauksi pa lielo ceļu? Bass ievaicājās.

-    Aizbrauksim līdz upei, pēc tam līdz Kalniņiem, Anna domīgi atbildēja.

-    Kas tev padomā?

-    Vēl nezinu. Redzēsim…

Upes krastu bijušajā pārceltuves vietā klāja raupja, stingra grants ar sīkiem, apaļiem ollšiem. Anna pieliekusies vērīgi nostaigāja vismaz simts soļu uz augšu, pēc tam uz leju. Nekā!

Ne apavu, ne kruķu nospiedumu nebija. Neredzēja ari nekādas smaga objekta vilkšanas vai pēdu slēpšanas mēģinājuma pazīmes. Labi. Arī tas jau ir labi.

Kalniņos viņus sagaidīja ar prieku.

-    Ehei, kas ta' te par ļaudīm?! Marij, pie mums jāņubērni sanākuši! Nes šu' pīrāgus un sieru! rešņā basā ieaurojās Kalniņu Eidis, pagasta varenākais alus tempējs un skaļākais dziedātājs. Sveiks, Kārli! Tad nu reiz arī mūsmājās iegriezies? Domāju, lepns esi, savu bērnu dienu rotaļbiedru nemaz vairs neatmini.

-    Kā nu neatminu, Ģenerālis stingri paspieda sveicienam pastiepto roku. Rau, ko es jums atvedu! Anniņu!

-    Zinu, zinu, šito smuko Anniņu es reizēm redzu pa logu kad viņa iznāk upmalā, Eidis smaidīja. Paklau, Anniņ, jūs gan vakar traki jauki to balli novadījāt abi ar to feino aktieri. Viņš tev tā kā vīrs, kā brūtgāns, vai?

-    Nē! Ko jūs, Kalniņtēv, kāds nu vīrs! Kolēģis gan. Reiz kopā studējām, tagad kopā strādājam, Anna smējās.

-    Bet pati no kurienes būsi? Te jau mēļo visādi… Esot baronese? Eidis ziņkāri tincināja.

Anna lielām acīm pavērās ģenerālī. Kaut kas traks! Viņa jau vairāk nekā gadu dzīvoja Pūču salā, gandrīz katru mēnesi rīkoja kādu pasākumu, bet vēl joprojām atradās ļaudis, šajā gadījumā pat visai tuvi kaimiņi, kuri nezināja, kas viņa ir un ko te dara.

-     Nē, baroneses tituls man nepienākas, taču veco Bergu mazmeita esmu gan. Mana vecvecmāmiņa Anna Marija meitas uzvārdā bija Kalniņa. No šīm pašām mājām! Viņa no sirds uzjautrinājās par Eida pārsteigumu.

-    Tad jau tu būsi… paga, paga, kas tad tu būsi? Ja Marija bija mana vectēva māsa, tad tu esi man kas?

-    Varbūt trešās vai ceturtās pakāpes krustmeita?

-    Ehh! Brīdi lauzījis galvu, Eidis pēdīgi atmeta ar roku. Kāda starpība! Bergs tas pats Kalniņš vien ir tikai lielāks un vācu mēlē. Nu, radiniec, kas tad tev uz sirds?

-    Eidi, vai jūs ar Mariju naktī neko aizdomīgu nedzirdējāt? Varbūt pašā rīta agrumā? Bass pajautāja.

-     Kas noticis? Rokas priekšautā slaucīdama, līdz namdurvīm aizgājusi Marija panācās atpakaļ.

-     Mana draudzene pazudusi. Varbūt vakar manījāt gar estrādi uz kruķiem lēkājam glītu meiteni ar ieģipsētu kāju; garos, magoņsarkanos brunčos un ar fotoaparātu.

-    Ā, tā meitene! Oi, tā gan ir odziņa! Eidis nošmaukstināja gaisa buču, izpelnoties nosodošu sievas skatienu. Būtu es jaunāks un neprecējies… Bet kur ta' šī tā pazuda? viņš bez jebkādas pārejas noprasīja.

-     Tur jau tā lieta, Eidi, ka nezinām. īsi pirms pusnakts redzēta pie skatuves, vēlāk aiz tās, bet pēc stundas vai divām Melnā akmens kalna piekājē, Lejiņu mājās. Un viss. Par turpmāko ne ziņas, ne miņas. Pārmeklējām apkaimi nekā. Tagad nu apklaušinām ļaudis varbūt kāds kaut ko redzējis vai dzirdējis.

-     Paga, vecais, kā ta' nu bij'? ierunājās Marija. Mēs atgriezāmies mājās ap trijiem, vai ne? Svētku laukumā noskatījāmies Skroderdienas, noklausījāmies koncertu, ieēdām zivju zupu, nobalsojām par dziedātājiem. Atceries par to čangaļu dziesmiņu, ko Antons tik forši nodziedāja. Žēl, ka pēc balvas neatnāca. Bija nopelnījis, bija… Jā, tad tu mani dancināji un es gandrīz roku izmežģīju. Pēc tam gājām uz jauno krogu ēst Mildiņas cepto ruksi ar salātiem tas gan bija smeķīgs paēdiens!… Tā meitene? Pie apbalvošanas viņa vēl tur bija redzēju, kā spīdināja zibspuldzi. Bet vēlāk… Neatminu sit vai nost, Marijas kā pilnmēness apaļajā sejā parādījās satraukums un ietrīcējās lūpa.

-    Nekreņķējies, Marij, būs jau labi! Bass mierināja. Tas nozīmē, ka ap diviem ar Zani vēl viss bija kārtībā. Ja nu vienīgi vecā Karlīne nav sajaukusi laikus… Un, ja Zane pie viņas noklibojusi tieši pēc apbalvošanas, kas notika vienos, tad plus divas stundas sanāk apmēram divi pustrīs…

-    Paga, paga, kāda Karlīne!? Iesaucās Eidis. Viņas logi taču visu vakaru un visu nakti bija tumši!

-     Tumši? Anna Elizabete pārjautāja. Viņa mums stāstīja, ka Zane nonākusi pie viņas tūlit pēc izrādes. Abas sēdējušas, dzērušas tēju, skatījušās Lejiņu dzimtas albumus un runājušās par veciem laikiem.

-     Kā tad! Dzimtas albumi un vecie laiki! Tfi tu! Eidis sirdīgi nospļāvās. Tā nu gan ir īstā stāstītāja! Žīdam vai čigānam no ratpakaļas izkritusi, nez no kurienes uzradusies…

-    Eidi, Eidi, valdies! Marija tīri vai satrūkās no vīra nešpetnā emociju izvirduma.

-     Ko nu pievaldīsies! Vai tad tā nav? Es vēl puika biju laikam kādā trīsdesmit astotajā -, kad šī te, nez no kurienes uzkūlusies, pusigauniski, puskrieviski, puslatviski bendžfdama, par apaļu bāreni uzdodamās, klīda no mājas uz māju, pajumti un iztiku meklējot. Atceros, ka mūsu māte viņai iedeva maizi un spēka gabalu, taču mājās iekšā nelaida. Teica esot ļaunas acis. Laikam jau bij' ar', jo vecais Lejiņu Pidriķis, tikai gadu sabijis atraitņos, šo šmizi ne tikai pieņēma savās mājās par kalponi, bet pēc pāris nedēļām ielaida arī savā gultā. Bija jau formiga i pupiga, i dupsīga. Gorījās puisiešiem pa priekšu kā perētāja visiem bez izšķirības… Tā nu Pidriķis šo apprecēja par spīti dēlu un vedeklu iebildumiem. 1938. gada Ziemassvētkos mūsu pašu Mežmuižas baznīcā svinēja kāzas, lai gan mācītājs negribēja laulāt, jo nepilngadīga, taču Fridriha Lejiņa nauda mīļo Dieviņu darīja pielaidīgu…

-    Vecais, nezaimo Dievu! Marija uzrūca, taču paklusām. Tad piebilda: Bija jau gan savādi. Tikko gredzens pirkstā, tā Karlīne pārvērtās. Tikmēr ēda Frici un Frīdi, līdz izdzīvoja abus no Lejiņiem. Dēli aizbrauca uz Rīgu. Bet vecis bij* burtiski ieēdināts neklausījās nevienā, kurš nopēla viņa Karlīnīti, savukārt, tikko šī par kādu pasūdzējās, kļuva nikns kā nelabais. Pamazām ļaudis pārstāja pie viņiem iegriezties, lai gan agrāk Lejiņš bija krietni ieredzēts: labi spēlēja ermoņikas, skaisti dziedāja neviena balle bez viņa neiztika. Tā nu abi divatā sadzīvoja gandrīz divus gadus līdz četrdesmitā gada vasarai, kad Lejiņš pieņēma puisi jaunu, kārnu lamzaku ar pumpainu, apaļu ģīmi, lielām, atļukušām ausīm nu taisni kā naktspodiņš! Viņa grīni pasmīnēja. Bet nu ļauns, vai die' ku' ļauns! Tā jau saka: tāds tādu atrod… Bija redzams, ka jaunā saimniece uz puisi vien skatās, ka vīrs šai bijis nebijis. Dikti jau nu abi par lopiņiem gādāja gandrīz katru dienu sienu šķūņaugšā veda, čabēja vien… Kas zina, kā bij', kā ne, bet Lejiņus reizē apciemoja gan stārķis, gan melnais krauklis. Tiklīdz Karlīne vīru iepriecināja ar ziņu par gaidāmo mantinieku, tā nepagāja ne pilna nedēļa, un šis pagalam. Runāja, ka nelabas sēnes saēdies…

-     Nu jau tu, siev, stāsti pasakas, Eidis metās starpā. Tēvs teica: veco ķērusi trieka, kad uzzinājis par krievu ienākšanu Latvijā. Sapratis, ka labi nebūs, un aiz šausmām nomiris. Pirms tam gan bijis tīri sprauns. Lai nu kā, bet testaments notaisīts par labu Karlīnei un puikam. Tā nu abiem dēliem, kad šie mēģinājuši iesniegt pretenziju tiesā, nekas nav sanācis. Un labi vien bija, citādi nākamajā gadā būtu aizbraukuši pie baltajiem lāčiem… Eidis apklusa.

-    Bet ko Karline viena pati ar bērnu un tik lielām mājām? Annu šis stāsts bija ieinteresējis.

-      Nu, ko Karlīne… Papukstēja, pavaidēja un apprecēja savu kalpu. Abi viena vecuma, abi nejaucēni. Puika ar, rādās, jaunajā virā atsities tādām pašām atļukušām ausīm… Bet tas pumpainais zināja, pa kuru spraugu uguns jāpūš, pie jaunās varas uzkalpojās līdz partorgam… Cik cilvēku… Marija nopūtās.

-    Kuš, kuš, māt! Eidis iesaucās. Vai tu tur klāt stāvēji, ka tik droši runā?

-   Vai man acu pierē nav? Visus apkārtnes saimniekus četrdesmit pirmajā izveda, pēc tam četrdesmit devītajā vēlreiz tos, kuri bija palikuši dzīvi pēc kara vai atgriezušies no pirmā izsūtījuma. Bet Lejiņi stāvēja kā stāvējuši. Vai ne tāpēc, ka Lejiņos dzīvoja tas pumpainais pusčangalis, kurš ziemu un vasaru skraidīja apkārt melnā ādas jakā ar naganu pie sāniem? Nevienu meiteni nelika mierā, lai gan pašam sieva pie sāniem! Māte mūs ar māsām uz skolu baidījās laist ka tik šis neuzglūn. Par viņu tolaik ļoti nesmukas lietas runāja esot uzbrucis vairākām apkaimes sievām un ari dažai labai meitenei. Tās lietas jau toreiz neviens neizmeklēja… Mani vecāki tolaik Zaķīšos par kalpiem gāja. Vecais saimnieks, krietns vīrs, savus bērnus un mūs visus ratos un ragavās veda uz skolu un uz mājām, nevienu kājniekos neatstāja…

-   Tad j au iznāk, ka tas pumpainais briesmonis bij a Arnolda Lejiņa tēvs! Annai Elizabetei radās pēkšņa doma.

-    Briesmonis, meit, jā, pareizi tu saki briesmonis. Tāds viņš kļuva pamazām. Kā vilkacis, kurš, reiz nogaršojis asinis, vairs nespēj apstāties un tik meklē jaunu upuri, kam uzbrukt. Kad apprecēja Karlīni, jau bija pārvērties. Līdz tam ļaudis runāja bijis tīri lādzīgs: gudru galvu, drusku paskolots. Kopā ar tēvu tas laikam bij' Andrejs vārdā; jā, Andrejs Bambāns, krietns vīrs staigājuši pa mājām, amatnieku darbus darot. Labi strādājuši, labi pelnījuši. Pēdējās mājas laikam bij' Priedītes tur cēluši jaunu kūti un stalli. Bet kādu dienu Artūra tāds bij' pumpaina vārds! tēvs atrasts Dzirnezerā noslīcis. Tā dīvaini ar muti uz leju. Varbūt pieliecās nomazgāties vai padzerties un pēkšņi kļuva slikti ar sirdi? Zeņķi vairākas dienas nevarēja atrast, bet pēc tam viņš kā no ķēdes norāvās sasējās ar jaunajiem komunistiem, jo te jau bija ienākuši krievi, pieteicās brīvprātīgajos kārtlbsargos, dabūja ieroci un zvērīgi izrēķinājās ar katru, kurš reiz bija uz viņu ne tā paskatījies, ne to pateicis vai, pasarg' Dievs, palicis parādā.

-    Bet, ja reiz Artūra tēvu sauca Andrejs Bambāns, kā viņa dēls kļuva par Lejiņu? Anna nesaprata.

-    Artūrs, Karlīni precēdams, pieņēma tās uzvārdu un no Bambāna kļuva par Lejiņu. Vietējie gan viņu joprojām paklusām dēvēja par sūda bambuli. Vai nav slīpēts ar vienu gājienu uzvārds, māja, sieva un dēls? Katrā ziņā Karllnei viņa paspārnē bija droši. Ari vēlāk, kad par komunistu zvērībām sāka runāt atklāti, Karlīne ar dēlu izslīdēja kā zuši publiski atteicās no tobrīd jau aizbēgušā vira un tēva, publiski lūdza piedošanu cietušajiem un turpināja dzīvot kā nieres taukos…

11. nodaļa par mirušajiem sliktu neruna

Viesošanās Kalniņos bija atstājusi rūgtas mieles. Ne miņas no Zanes, toties kāda dzīvās vēstures lappuse…

-     Krusttēv, vai, zinot šo, mēs varam ticēt Karlīnes teiktajam? Anna tramīgi ierunājās, stūrējot audi laukā no Kalniņu pagalma.

-     Kas cits atliek? Varam ticēt, varam neticēt, bet ko tas maina? Ja ticam, tad Zane ir pazudusi tikai kopš diviem pustrijiem, ja neticam, kopš vieniem… Kurp tu tagad grasies braukt pa upes ceļu?

-     Pie Zaķīšiem. Man kaut kas neliek mieru…

-    Ak tā gan.

Nākamo stundas ceturksni, uzmanīgi līkumojot pa šauro, kupliem burkšķiem aizaugušo upes malas ceļu Jaunā tilta virzienā, Anna klusēja un knapi valdījās, lai nesāktu sodīties. Johaidī, apkārt lielsaimnieki, šķūņi pilni ar dārgu tehniku, bet, lūk, ceļmalas un pat ceļa vidu izpļaut nevīžo. Varētu būt jauks ceļš ar krāšņu ainavu, bet tādi džungļi!

Abi vecie Zaķīši bija mājās. Kamēr Zaķītiene lobīja vārītus kartupeļus, Zaķītis, balansēdams uz nedroša paskata kāpnītēm, mēģināja iegrozīt vietā televizora antenu.

-     Palīdzēt nevajag? Bass padeva dievpalīgu.

-    Re če, Kārllt, tu nāc kā saukts. Ieej istabā, paskaties uz to kasti un pabļauj man ir bilde vai nav!

Ģenerālis darīja, kā vēlēts. Par abiem ātri tikuši galā arī ar nepaklausīgo Lattelecom dekoderu, vīri iznāca pagalmā, kur Anna un Mildiņa patlaban beidza mizot pēdējo kartupeli.

-    Nu, talcinieki, sēdiet nost! Salāti gatavi, ēdīsim! Mildiņa braši norīkoja. Visas runas pēc tam.

-    Pagaidi, pagaidi, mīļā sirds, tu man vispirms pasaki, vai tad, kad jūs abi devāties mājās, neko savādu neredzējāt un nedzirdējāt? Bass turējās pretī.

-     Kārlīt, un tu gribi teikt, ka neesat nākuši tāpat vien paciemoties? Zaķīšu Juris satraucās ne pa jokam.

-    Nē, mīļie, mēs joprojām meklējam savu pazudušo meiteni. Un nevaram atrast…

-   Vai die.J Zaķītiene, saņēmusi lielās rokas uz varenajām krūtīm, žēli izsaucās. Ak tad pazudusi gan!

-    Mildiņ, es ļoti gribētu jums ar Juronkuli uzdot pāris jautājumu… par veciem laikiem, Anna taktiski aizsāka sarunu, iegrozot to vēlamajā gultnē. Mums ir nopietns iemesls domāt, ka šis nakts notikumiem varētu būt kaut kāda saistība ar vasaru pirms septiņdesmit gadiem. Zinu tas izklausās neticami, un tomēr…

-    Vai die.J kārtējā Mildiņas nopūta. Labi, labi, Anniņ, jautā. Ko nu mēs tur daudz noslēpsim, tāpat jau kādreiz viss nāks gaismā! Labāk tad ātrāk… Nav vairs spēka dzīvot ar tādu smagumu…

-    Juri, Milda! Kamēr Anna gudro, ko un kā jautāt, pamēģiniet atcerēties, vai vakar balles laikā nemanījāt neko neparastu. Bass negaidīti iejaucās Annas Elizabetes gludi noslīpētajā sarunā. Krustugunis?

-     N-nu… Nekā tāda, kas būtu ievērības cienīgs… novilka Juris. Lai gan… Miķelis pirmoreiz trīsdesmit gadu laikā iznāca no meža. Tas bija svarīgs notikums. Viņš jau kopš tās dienas ciemā bijis labi ja četras piecas reizes.

-     Kādas dienas? Bass tincināja.

-     Vai nu tu nezini! Kopš ugunsgrēka Priedītēs. Toreiz visi Priežu dzimtas ļaudis aizgāja bojā. Vai varbūt pazuda bez vēsts. Mājas nodega līdz pamatiem, bet pelnos neko neatrada. Miķelis vienīgais palika dzīvs. Aizgāja mežā. Dziļi Lielajā mežā netālu no Dzērvju purva un Ledus acs avota ir viņa būda un bišu drava. Tur viņš dzīvo vairāk nekā pusgadsimtu kopš piecdesmit ceturtajā atgriezās no izsūtījuma… Kopj savas bites un dzīvo…

-   Viens? Annai Elizabetei līdzjūtībā ietrīcējās balss. Viens. Mežā, purvā, pie vilkiem…

-    Viens gan, kā pirksts… sērīgi novilka Mildiņa. Bet cik smuks un stalts puisis bija jaunībā! Dzīvoja Priedītēs, strādāja Dzirnavās. Kā pēc viņa tvīka visas ciema meitas! Nu gluži kā uzmedotas, bet šis ni un ni; viņam sava Anniņa tepat no Dzirnavām… Skaista meitene bija, līdzīga tev, tikai maigāka. Tu tāda šerpa… Varēja nojaust, ka agrā jaunībā arī Mildiņai glītais dzirnavnieka palīgs pamatīgi iekritis sirdi. Nez kas ar viņu notika pēc tās traģiskās dienas vairs nav redzēta… Toreiz nodega ari Dzirnavas. Veco Milleru nošāva, bet Anniņas māte pazuda. Varbūt viņām abām izdevās pamukt uz Rīgu? Runāja, ka tur dzīvojot Anniņas mātes Dārtas radi. Bet varbūt viņu kauliņi trūd kādā purva akacī… Viņa skaļi iešņukstējās un tad enerģiski nošņauca degunu priekšauta stūri.

-    Bet kas īsti toreiz notika ar jūsu brāli? Vai Jāņa slepkavība varēja būt saistīta ar šiem abiem notikumiem? Ozoldārzs taču atrodas pavisam netālu no Dzirnezera un Pakavu fermas… Varbūt viņš kaut ko redzēja?

-     Nezinu, meit, nezinu, Mildiņa šūpoja galvu. Un ko tas dos, ja uzzināsim, kurš un kāpēc? Dzīvību tas viņam vairs neatgriezīs, vai ne? Tagad viņš dus mierā vecajos kapos aiz baznīcas. Labi, ka nav tālu…

-    Dzīvibu neatdosim, bet vainīgajam sods jāsaņem. Slepkavībai nav noilguma.

-    Mildiņ, vai tiešām jums ne toreiz, ne tagad nav nekādu aizdomu, kurš varētu būt vainīgais? Bass jautāja.

-     Bija, Kārlīt, bija. Un arī tagad visādas domas pa galvu šaudās. Bet kāda tam vairs nozīme? Tas cilvēks ir miris, un par mirušajiem sliktu nerunā. Viņi savu ceļu nogājuši. Bet viņu bērniem par to nav jāatbild…

-     Mildiņ, es zinu, par ko jūs runājat par Lejiņu Artūru un viņa dēlu Arnoldu, vai ne? Artūrs tolaik bija jūsu pagasta lielākais bieds melnā ādas jakā ar naganu pie sāniem… Viņš bija jūsu pagasta partorgs, vēlāk kolhoza priekšsēdētājs viens no troikas, nāves trijnieka, kura locekļi atbildīgi par jūsu puses izsūtītajiem un nāvei nolemtajiem, vai ne?

-     Viņš bija īsts sātans. Cilvēki baidījās, muka prom uz Rīgu… Juris klusi teica. Vīri slēpa savas sievas un meitas, tina sejas lakatos un smērēja ar mēsliem lai būtu netīras, neglītas, lai smirdētu. Lai viņš neskatītos ne virsū.

-    Kas galu galā ar viņu notika? Dzirdēju, ka sieva un paša dēls no viņa publiski atteikušies. Anna vaicāja.

-Jā, Karlīne ar Arnoldu nospēlēja īstu teijāteri. Apraudājās, pažēlojās, kā viņš gadiem tos mocījis, kā viņi cietuši un cietušies, bet nu beidzot varot izstāstīt visu taisnību. Karlīne no sirds lūdza piedošanu upuru ģimenēm… Ja vien viņai vispār ir sirds. Katrā ziņā nožēla un sirdsapziņas ēdas Karlinei nav traucējušas joprojām nēsāt manas tantes tamborēto mežģīņu plecu lakatu un sēdēt pie Kalniņu tēva darinātā galda… Milda pasmīnēja. Viņa sirdsapziņa kā mūsdienu politiķim izstiepjas un saraujas, kurā virzienā vajag. Tādiem jau viegli.

-    Jā, grūti sadzīvot ar tādiem rēgiem, Anna Elizabete nodrebinājās, iekāpdama mašīnā. Jau bija krietna pēcpusdiena, un tukšais vēders uzstājīgi par sevi atgādināja. Pie Zaķīšiem viņi tā ari nebija nobaudījuši ne kumosa. Nez kāpēc tas nešķita piedienīgi. Vajadzētu braukt mājās, varbūt tur ir kādi jaunumi. Pa ceļam piestāsim pie Maigas Lācītes. Man viņai jāuzdod daži nopietni jautājumi…

-    Hmm… Bija visa atbilde. Viņš atkal sapņo vaļējām acīm, Anna nodomāja, ar acs kaktiņu vērojot ģenerāli.

Maigu Lācīti nelāgā ziņa pārbiedēja un satrauca teju līdz histērijai. Annai pat nācās viņai pasniegt aukstu ūdeni.

-     Kā pazudusi? Balles laikā? No mūsu estrādes vai tās apkaimes? Anna, jūs taču negribat mani izjokot!

-    Lācītes kundze, nopietnāk nevar būt. Mēs esam atraduši Zanes Zālītes telefonu, un tajā ir divas SMS no jūsu palīga Arnolda Lejiņa ar piedāvājumu Zanei uzņemties veidot grāmatu par Mežāju pagastu ļoti uzstājigi pieprasīta piekrītoša atbilde un aicinājums satikties. Šodien mēs ar Lejiņu runājām. Viņš teica, ka neko par šādu grāmatu nezinot, ka tas esot jūsu kompetences jautājums. Vai jūs norīkojāt viņu runāt ar Zani, kamēr es biju aizņemta?

-     Kāda grāmata? Kāds rīkojums? Es neko tādu nevienam neesmu teikusi… Lācīte nobālējušām lūpām čukstēja. Pēkšņi viņas ducīgais stāvs izskatījās sakrities, gluži vai sačokurojies. Es… Nē, nevar būt!

-    Kas nevar būt? Anna un ģenerālis reizē iesaucās.

-    Ziniet, es atcerējos! Reiz tas bija vēl ziemā, apmēram pirms pusgada es kādā pagasta valdes sapulcē ieminējos, ka vajadzētu padomāt par mūsu pagasta aktīvistu novadpētniecības veikuma iemūžināšanu, iespējams, izveidojot grāmatu. Un, šķiet, pat ierosināju šo darbu uzticēt jūsu aģentūrai, Anna. Bet… tas pagaidām palika tikai ierosinājuma līmeni. Šāds projekts prasa rūpīgu izstrādi un nopietnu budžetu, vai ne? Viņa ielūkojās Annai acis.

-    Tā gan. Tieši tāpēc es brīnījos par dīvaino aizmugurisko steigu un pat spiedienu no Lejiņa puses.

-     Es ar viņu rīt parunāšu. Var jau brīvajā laikā kaitēties ar zaļo pūķi, bet ja tas sāk traucēt darbam… Starp citu, vai Sofija jums nav par sevi atgādinājusi? Vakarnakt viņu sastapu ārkārtīgi niknu.

-    Vakarnakt? Anna satraukti pārjautāja. Vai tad viņa neaizbēga uz mājām tūlīt pēc tam, kad bija… hmm… piekāvusi šoferi Antonu un ar plaķenēm sasitusi viņam žokli?

-    Žokli! Ar plaķenēm! Antonam? Un ko vēl es nezinu? Ar katru nākamo vārdu Lācītes balss kļuva spalgāka un augstāka, bīstami pietuvojoties metālgriezēja toņkārtai.

-     īsos vārdos: Sofija vakar vakarā mēģināja izraisīt īssavienojumu estrādes elektrosadales skapī. Šoferītis Antons to laikus pamanīja un novērsa. Viņu starpā izcēlās konflikts, un Sofija atvēzējusies iesita Antonam pa seju ar plakanknaiblēm, pamatīgi pāršķeļot ādu virs žokļa kaula. Bija daudz asiņu. Antons pakrita, bet Sofija, pamanījusi mūs, no notikuma vietas aizbēga. Mēs domājām, ka uz mājām. Tas notika īsi pirms koncerta sākuma.

-    Ā, es atceros! Jūs, Anna, man paskrējāt garām, iesaucoties kaut ko par zirgiem: kam nav zirga, jālēkšo pašam… vai kaut kā tā. Taču Sofiju es redzēju krietni vēlāk pēc pusnakts… iespējams, ap vieniem. Viņa, jūtami saniknota, kāpa augšup pa Melnās estrādes stāvajām akmens kāpnēm. Likās, pilnīgi apmāta un kādas iedomas pārņemta…

-   Varbūt meklēja Antonu? Ģenerālis centās mazināt augošo spriedzi. Viņš lieliski atcerējās, ka tieši tur, gājēju taciņas un kāpņu krustpunktā, nogāzes zemākajā punktā, viņi bija atraduši gan Zanes telefonu, gan kruķu iespiedumus. Abas sievietes pilnīgi noteikti varēja tur satikties un… Vai Sofija varēja uzbrukt nevainīgam cilvēkam?

Dйjа vu. Lāclte atkal izmisīgi skrapšķināja mobilā tālruņa podziņas, pūloties sazvanīt Sofiju. Un atkal atbildes nebija.

-     Braucam, Kārļa kungs! Lācīte aprauti nokomandēja.

-   Uz kurieni? Kārlis Bass painteresējās. Viņš bija pārguris un bezdievīgi izsalcis.

-     Uz Kārlīšiem. Pie Sofijas. Vai… cik dīvaini! Apjautuši vārdu spēli, Lācīte izsaucās.

Anna Elizabete neteica neko. Viņas acu priekšā rēgojās divas ainas draudzenes izbiedētā seja vakar, ieraugot Annas acīs slēptas dusmas, un… rupjas rudzu maizes šķēlīte. Neko vairāk nevajadzētu.

Sofijas Angelovskas mājas Kārlīši savu nosaukumu daudzskaitlī bija ieguvušas nelāga joka pēc. Mēļoja, ka sensenos laikos te dzīvojis muižas dārznieks, brivcilvēks Kārlis, kuram bijis dēls, ari vārdā Kārlis. Kad nu visiem doti uzvārdi un māju vārdi reģistrēti zemes ruļļos, muižas skrīveris, kuram dārznieks diez ko nepaticis, tā uzvārdu ierakstījis Kārlītis, bet māju vārdu -Kārlīši. Dārznieks kļuvis par Kārli Kārlīti, bet viņa dēls par Kārli Kārļa dēlu Kārlīti no Kārlīšiem. Pats skrīveris, Jukums Spalviņš, no muižkunga sev izlūdzies kaimiņmājas, kam dots dārznieka uzcerētais iesaukums Ābeles.

Šobrīd lielajā Ābeļu saimniecībā vienkopus dzīvoja trīs māsas Zānes. Tur atradās kazu ferma un siera ražotne, bet netālajos Kārlīšos mitinājās Sofija. Viena pati. Reizēm viņai palīdzēja Leontīnes Zānes dēls Antons.

Kārlīši likās aizmiguši tukšs un kluss, ne kaķa ņaudiena, ne suņa rējiena. Durvis aizslēgtas. Logi ciet, aizkari aizvilkti. Viss kā izmiris vai pamests, nodomāja Anna. Veltīgi izklauvējušās, izsaukušās un izgrabinājušās gar logu rūtīm, Anna un Maiga lēniem soļiem atgriezās pie mašīnas. Ģenerālis bija palicis sēžam aizmugurējā sēdeklī, bet nu auto durvis bija pusvirus, sēdeklis tukšs. Vērīgāk ieklausoties, briksnājā, kas ieskāva māju, varēja sadzirdēt soļu čaboņu un smalko žagariņu krakšķus, kad tiem uzmina gājēja pēda.

-Anna, kā jūs domājat kas šajās dienās notiek Mežājos? Mani tas uztrauc, raizlgi ierunājās Lāclte.

-    Mani ari. Jo vairāk tāpēc, ka šī ir pilnmēness nedēļa, kad cilvēki ir viegli uzbudināmi un nervozi.

-Jūs ari tam ticat? Maiga Lācīte burtiski atdzīvojās. Es ļoti rūpīgi sekoju Mēness fāzēm un nesaprotu tos, kuri astroloģiskos vērojumus noliedz un dēvē par muļķībām. Tā nav!

-    Protams, tā nav, Maiga. Esmu šo lietu nopietni pētījusi. Un, jo vairāk kopsakarību atradu, jo sliktāk man kļuva ap dūšu. Vai jūs zināt, Maiga, ka visas revolūcijas, okupācijas, karu sākumi, deportācijas bijušas pieskaņotas Mēness fāzēm un vistraģiskākie notikumi, vissmagākie noziegumi gandrīz vienmēr sakrīt tieši ar pilnmēnesi?

-     Ko jūs sakāt!? Lācīte noelsās. Un jums ir fakti, kas to pierāda?

-     Ir. Mēs esam atraduši ļoti interesantas vēsturisko notikumu un Mēness fāžu korelējošās tabulas.

-    Kādas tabulas? Lācīte nedroši pārjautāja.

-     Salīdzinošās tabula. Tajās viss redzams kā uz delnas. Notikums, datums, Mēness fāze…

-    Jūs man tās kādreiz parādīsiet?

-     Protams. Ja jūs tas interesē, kāpēc ne? Tur nav nekā slēpjama, Anna teica un tad saausījās.

Cauri brikšņiem kāds lauzās pūzdams, elsdams, sēkdams un tusnīdams kā pārēdies zilonis. Bass?

Tas tiešām bija ģenerālis Kārlis Bass. Bet kādā paskatā! Zaru pātagu atstātām švikām uz rokām un sejas, sūnu un zemes pleķiem uz baltajām linu biksēm, piesvīdušu kreklu, purpurkrāsā pietvīkušu seju.

-     Kārļonkul, kas tev noticis? Anna Elizabete patiešām bija pārbijusies. Vecais vīrs vēl dabūs trieku…

-     Man nekas. Tikai… sen… neesmu… skrējis… viņš izgrūda, drudžaini ieraujot elpu. Tur…

-    Kas?

-    Tur tālāk, kur Kārlīšu māju celiņš iziet pret Mežmuižu… stāv pamesta Antona Zāna mašīna… bet pusceļā līdz mājām zem Mežupltes tiltiņa… ģenerālis aizelsās.

-    Kas ir zem tiltiņa?

-    Tur… ūdeni… ir cilvēks…

-     Noslīcis? Annas kuņģis lēni un plūdeni mainīja savu atrašanās vietu, nolaižoties līdz papēžiem.

-     Nosists. Ar kaut ko trulu pa galvu deniņu rajonā.

-    Vīrietis? Ak, kaut nu tas būtu vīrietis, nevis meitene koši sarkanos svārkos!

-    Jā. Vīrietis. Mežāju pagasta šoferis Antons Zāns.

Maiga Lācīte noslīdēja mīkstajās eglāja sūnās. Noģībusi.

Kopīgiem spēkiem dabūjuši emocionāli nestabilo pagasta priekšsēdi pie sajēgas un atstutējuši pret tuvējā koka stumbru, Anna Elizabete un ģenerālis Kārlis Bass saskatījās. Viss, pašdarbība beigusies…

-    Es piezvanīju Mikam, ģenerāļa vārdi apsteidza Annas rokas kustību pēc mobilā tālruņa. Viņi ar Dambergu jau brauc. Pirms stundas ceturkšņa ieradies ari kinologs un Zorro. Omīte viņus mielo ar sviestmaizēm.

-    Ka-as? Anna neviļus iesprauslājās. Populārā filmu varoņa vārds šajā situācijā izraisīja smieklus nevietā. Taču spriedze atlaidās..

-    Zorro. Dresēts vācu aitusuns. Sajutis konkurentu, Figaro jau esot nocēlis mājai jumtu.

-   Ak Dievs, arī tas vēl! Anna nopūtās. Omоtes mazā trokšņotāja dēļ viņas rudais mīlulis Barons bija izgaisis nezināmās tālēs, un, pazīstot kaķa raksturu, viņa sagaidīja aromātiskus pārsteigumus.

-    Lācltes kundze, manuprāt, būtu labāk, ja jūs tagad dotos uz automašīnu un pagaidītu mūs tur, Bass taktiski ierunājās, palīdzēdams apaļīgajai pagasta priekšsēdei piecelties. Tūlīt atbrauks mans krustdēls majors Miks Kaķītis ar tiesu ekspertiem un jūsu feldšerīti Ainu Maizīti. Palūdzu, lai viņa paņem līdzi ko nomierinošu.

-      Paldies… Jūs esat tik laipns… Lācīte, lai gan galīgi nevietā, centās būt pārspīlēti pieklājīga. Taču es iešu jums līdzi. Antons bija mans… mūsu pagasta šoferītis, un man jāzina, kas ar viņu noticis. Lūdzu, necentieties mani atrunāt!

Miks dusmosies, nodomāja Anna. Notikuma vietā nevajadzētu atrasties nevienai nepiederošai personai.

Kad viņi lēnā solī sasniedza tiltiņu, šaurās Mežupītes otrajā krastā jau stāvēja trīs mašīnas Graudnieku vecais aizsargkrāsas reindžrovers, Kaķīša sudrabainā toijota un krietni apdriskāts koši sarkans Ford pikaps, kura kravas daļa bija pārveidota par dzīvnieka māju ar jumtu. Gar senlaicīgā, no šķeltiem akmeņiem būvētā lokveida tiltiņa margām līkņāja Egons Dambergs, bet jauns puisis melnā bezpiedurkņu krekliņā patlaban nolaida forda kravas nodalījuma apmali un atvēra dzīvnieku nodalījuma vārtiņus. Skaists, gandrīz melns vilku sugas suns cienīgi iznāca no savas motorizētās mājās, palūkojās apkārt, vienā skatienā ietverdams visu apkaimi, un ar slaidu lēcienu piezemējās savam saimniekam pie kājām.

-    Uhh, tas nu gan ir suns! Anna Elizabete godbijīgi nočukstēja. Pašai savs vilku suns bija viņas nepiepildītais bērnības sapnis, un tagad, ieraugot skaisto dzīvnieku ar gudrām acīm, roka pati stiepās, lai to noglaudītu.

-    Es jūsu vietā to nedarītu, klusi brīdināja puisis melnajā kreklā. Zorro ir suns ar raksturu. Ja viņam kāds neiepatīkas…

Viņš gan nepateica, kas tad notiek, taču Annai ar to pietika. Par suņa pusdienām kļūt negribējās.

-    Viktor, ņem savu zvēru, un nāciet abi lejā! no patiltes atskanēja slāpēts uzsauciens. Uzmanīgi, lai netraucētu Dambergam strādāt, Anna Elizabete un Maiga Lācīte piegāja tuvāk tilta malai, bet ģenerālis, pievakares karstās saules nogurdināts, smagi elsdams, rāpās lejā pa mazās upītes stāvo nogāzi. Anna nolēma labāk palikt augšā…

-     Interesanti, ļoti interesanti, gandrīz četrrāpus rāpodams, bubināja Dambergs. Likās, viņa uzmanību ļoti saista neliels robiņš salīdzinoši viendabīgajā krāvumā. Dambergs to aplūkoja gan pretskatā, gan ieslīpi, fotografēja tā un šitā, kaut ko iebirdināja hermētiski aiztaisāmajā polietilēna maisiņā. Trūka vēl, lai viņš tos akmeņus apostītu…

-     Egon, ja nav noslēpums, ko jūs darāt? Anna nespēja valdīt ziņkārību un pietuvojās vēl par soļa tiesu.

-     N-nu… Kā lai to pasaka… Šeit stāvējis ne vien upuris, bet arī viena vai divas citas personas. Un viens no viņiem ir kaislīgs pīpmanis. Cik žēl, ka šie Jāņi pagāja bez lietus, viņš neapmierināti norūca.

-     Nav pēdu?

-     Pēdas ir. Nav skaidri saskatāmu apavu nospiedumu. Ekspertiem būtu vieglāk strādāt. Diemžēl te zeme kā akmens pat ar spicenēm nesabakstīsi. Tagad visas cerības uz Zorro izcilo degunu. Ja tas tāds ir.

-     Neblamē manu partneri! nostieptā saitē spēcīgajam sunim pakaļ steigdamies, nokliedza Viktors. Viņš redz visu! Rau, kā lejā uzņēma pēdas, tā tagad skries, kamēr atradīs… Mik, tu nāc?

-    Skrienu! Kaķītis divmetrīgiem soļiem aiznesās garām pārsteigtajām sievietēm un ienira mežā sāņus nost no galvenā ceļa, kas veda uz Kārlīšiem. Ģenerālis joprojām līkņāja zem tilta pie mirušā.

-    Neko nesaprotu, Maiga Lācīte skumji noteica. Pēdējā laikā cita pēc citas notiek dīvainas lietas. Ciema feldšere pieprasa ārkārtas atvaļinājumu, jo esot pārstrādājusies un samaitājusi veselību. Viņa, kurai nedēļas laikā labi ja divi pacienti un kura visu dienu pavada internetā Draugos. Deju kolektīva vadītāja grasās iesniegt atlūgumu, jo vairs netiek galā ar vecākās grupas dejotājiem. Paldies jūsu kolēģim, ka palīdzēja. Bijusi kultūras pasākumu organizatore pin intrigas un pa kaktiem izplata nevalodas par mani un… Nu, tas nav svarigi. ŠI pati Sofija vakarnakt gribēja izjaukt pasākumu, sabojājot elektrības padevi estrādei, bet, kad tas neizdevās, ar plaķenēm iesita šoferītim Antonam pa seju. Un nu… šis. ŠI bezjēdzīgā slepkavība.

-    Kundze, neviena slepkavība nevar būt jēdzīga, ierunājās Egons Dambergs, taču katrai no tām ir iemesls, motivācija. Galvenais jautājums kāpēc? Kam jūsu šoferis varētu traucēt tik ļoti, lai no viņa atbrīvotos?

-     Es patiešām nezinu. Antons ir… bija ļoti izpalīdzīgs cilvēks, nekad nevienam neatteica; ja vien bija laiks un iespēja, visiem palīdzēja. Redzat, mūsu pagasta busiņš darbojas ar dīzeli. Laukos tas pagaidām ir krietni lētāks par benzīnu, tāpēc es neiebildu, ka Antons reizēm izmanto busiņu ari savām personiskajām vajadzībām. Degvielu pildīja pats. Mums uzskaite stingra visiem naudas cipariem jāsaskan. Bet par tehnisko kārtību es neraizējos dažs labs sievu nemīl tā, kā Antons apčubināja auto. Viņam, cilvēkam, jau tik vien bija…

Lācīte spēji aprāvās, ar manikirētā pirksta galiņu neuzkrītoši noslaucīja asaru un uzrunāja Dambergu: Vai es… es… varētu viņu redzēt?

-    Ko redzēt? eksperts apjuka.

-    Viņu… Antonu… Lācīte iešņukstējās. Kur tā vella feldšere palikusi? Maigai acīmredzams šoks…

-    Nudien nezinu… Es gan tur visu jau pabeidzu, taču staigāt pa notikuma vietu… Jautājiet ģenerālim!

Ģenerālis Bass, protams, nepiekrita. Laipni un sirsnīgi atrunājis Maigu Lācīti no šāda nodoma, viņš, tēvišķīgi roku tai ap pleciem aplicis, aizveda viņu nostāk un apsēdināja zālītē. Atpūtieties un mēģiniet nomierināties!

Tad, panācis tuvāk Dambergam, īgni noburkšķēja: Nesaprotu, kāpēc puiši nepaķēra līdzi feldšerīti…

-     Tāpēc, ka viņas nebija ne medpunktā, ne aptiekā, ne mājās. Dambergam izrādījās reti dzirdīgas ausis nekas nepaslidēja garām. Droši vien devusies Jāņus svinēt citur.

-    Citur? Viņa taču vakarā un nakti bija estrādē, uzstājās kopā ar sievu ansambli, pēc tam krietni izdejojās šķiet, nebija neviena vīrieša, mūsu majoru ieskaitot, kurš vakarnakt nebūtu dancinājis rudo dakteriem!

-    Tā vien šķiet, Anna, ka jums simpātiskā dakterite nepatīk. Dambergs pasmīnēja.

-     Man viņa nav jāmīl, turklāt ar savām kaitēm es tieku galā pati! Anna Elizabete asi atteica, pēc tam jau mierīgāk paskaidroja: Man nepatika viņas izdarības pagājušajā gadā Mežmuižā. Toreiz dakteres Maizītes nevērības dēļ divu cilvēku slepkavai burtiski uz paplātes tika pasniegtas miega zāles… Es viņai neuzticos. Ja gribat, sauciet tos par aizspriedumiem.

-    LIzbet, neburkšķi, neviens tev neliek mīlēt Maizīti. Turklāt cik zināms, viņa mīl tikai stipro dzimumu…

-     Kārļonkul, tu nu gan spēj būt žultains! To es no tevis negaidīju… Anna iepleta acis.

-    Ja tu varētu iedomāties, meit, cik traki apnicīgi ir vienmēr būt pieklājīgam… Ģenerālis nosmīkņāja un piemiedza ar aci. Egon, tu, protams, nevari pateikt, kad tas noticis?

-    Kas tas?

-     Nu tas. Slepkaviba. Kad Antons varētu būt nogalināts, un kāds bijis iespējamais nāves cēlonis.

-    Jums taisnība, ģenerāl. Nevarēšu vis. Damberga zaļpelēkajās acīs lēkāja velniņi.

-    Ak tā gan… Tad jau mums, Anniņ, tā laiva būs jāatdod Kārlim un Ģirtam, lai vizinās un ķer zivis. Labi, laiks posties mājup. Lācltes kundze, brauksim, mēs jūs pa ceļam aizvedīsim mājās! Bass pagriezās uz iešanu.

-    Ģenerāļa kungs! Kārļonkul! Egons neizturēja. Pagaidiet! M-mm… es… varētu…

-    Jā? Bass piepacēla ķeraino uzaci. Dzimtas ieradumi…

-     N-nu… Ļoti iespējams, ka Antons Zāns miris aptuveni starp vieniem un trijiem nakti. Precīzāk būs zināms pēc līķa sekcijas. Taču ir kas tāds, kas mani mulsina, izskatās, ka viņam vakarnakt uzbrukts vairākkārt, turklāt dažādos laikos. Par to liecina vairāki sasitumi, skrāpējumi un asinsizplūdumi. Pēdējais uzbrukums noticis īsi pirms nāves viņš saņēmis spēcīgu sitienu pa galvu ar kaut ko cietu un smagu. Iespējams, sitiens viņu apdullinājis, taču nav bijis nāvējošs.

-    Nē? Bet kas tad…? Ģenerālis pārvērtās lielā jautājuma zīmē.

-   Viņam pārlauzti kakla skriemeļi, vienkāršāk sakot, lauzts sprands. Iespējams, nokritis vai nomests no tilta.

Ja nebūtu sitiena pa deniņiem, to varētu uzskatīt par nejaušību piedzērās, streipuļoja, paslīdēja. Bet tagad… Nodoms.

12. nodaļa rīts gudrāks par vakaru

-    Kārļonkul, braucam? Anna ievaicājās. Mums te nekas vairs nav darāms. Turpmāk laikam strādās vietējie policisti.

-    Nezinu, nezinu, meit. Diez vai. Labāk jau būtu, ja mēs paši… Man šajās lietās kaut kas ļoti, ļoti nepatīk.

-     Krusttēv, vai tu pieļauj…? Annai Elizabetei aizrāvās elpa.

-     LIzbet, šobrīd es pieļauju visu. Atceries, kā bija Mežmuižā? Ja slepkava ir pārkāpis robežu, viņam vairs nav atpakaļceļa. Nogalināt vienu, divus, trīs vai četrus tas jau ir vienalga. Kaut tikai nebūtu par vēlu meklēt Zanīti…

-    Kārļonkul, nebiedē mani… Trīcošā balss nodeva Annas satraukumu. Es jau tāpat jūtos sasodīti vainīga…

-     Mjā, ja nebūtu jūsu spiegu spēļu, Zane varbūt nebūtu piekritusi iet runāties ar vecajiem mežājniekiem. Lai gan gadījums ar Arnoldu Lejiņu tiešām izskatās pēc tā, no kā tu baidījies, proti, tava mīļā draudzene nolēmusi ķerties pati pie sava biznesprojekta un neklausīt tavam brīdinājumam. Tāpēc nešausti sevi. Vēl jau nekas nav zināms.

-    Paldies, krusttēv. Kļuva drusku vieglāk. Tomēr kā mēs viņu atradīsim?

-    Gan jau, gan. Ja dzīva, tad atradīsim. Kur ta' šī liksies?! Brangs meitietis nav adata siena kaudzē.

-    Tu gan māki uzmundrināt, Anna negribot pasmaidīja.

-     Basa kungs, Anna, skat, kur nāk eksperti ar suni! satraukti iesaucās labu laiku klusējusi Lācīte.

Tā bija gan. Procesijas priekšgalā lēkšiem skrēja melnais vilks, viņam, nostieptā saitē turēdamies, pietvīcis tumši sarkans, sekoja Viktors, bet ar desmit soļu distanci Miks. Majors ir labā formā, nav pat piesarcis.

-     Fu! Labi gan, ka vēl esat tepat… Kaķītis nopriecājās. Mums ir satriecoši atradumi. Divi. Pirmais Viktora melnais nezvērs mūs vienā stiepienā cauri mežam aizveda līdz… Kārlīšiem. Izrādās, ka tur ir knapi saredzama, taču zinātājam ļoti ērta taciņa. Bet Kārlīšos dzīvo mūsu draudzene Sofija, kura vakar nelaiķa Antonam jau samaitāja fizionomiju.

-    Atradāt?

-    Nē. Diemžēl viņas nebija mājās. Zorro satraukti skraidīja pa pagalmu, rēja pie mājas ieejas durvīm, pat sāka ar ķepu klabināt rokturi nekā, neviens nenāca atvērt.

-    Vai tur kāds palika?

-Jā. Abi Graudnieki. Dežurēšot uz maiņām. Donāts oficiāli lūdza, lai es uzņemos šis… šo lietu izmeklēšanu.

-     Paldies Dievam! teatrāli skaļi izdvesa Lāclte.

-    Mik? Vai tu šīs lietas uzskati par saistītām? Anna Elizabete cieši paraudzījās majoram sejā.

-     Protams. Saistībai jābūt. Jo… mums ir otrs atradums. Viņš izvilka no kabatas polietilēna maisiņu, kurā vidēja kaut kas sarkans. Tas bija Zanes lakatiņš, ko Anna viņai bija uzdāvinājusi, lai būtu komplektā ar svārkiem.

Zane? Kāds Zanei varēja būt sakars ar nogalināto pagasta šoferi? Viņiem taču nebija ko dalīt!

-     Kur jūs to atradāt? ģenerālis Bass klusi pajautāja.

-    Mežā. Melleņu cerā taciņas malā, attrauca Miks. Interesanti, izkritis, izrauts vai nomests ar nolūku?

Nomests ar nolūku? Tāpat kā telefons?

-    Tie ir visi jaunumi?

-   Pagaidām jā. Suns citas pēdas nemeklēja, tikai neatlaidīgi skraidīja apkārt mājai. Ja Sofija vai kāds cits ir tur iekšā, mēs to agri vai vēlu uzzināsim mājai ir tikai viena izeja un vēl pagraba lūka, bet tās apsargā Graudnieki.

-    Tu domā, ka uz viņiem var paļauties? Anna neticīgi pavaicāja.

-   Var, var. Pēc tava uzrūciena šorīt viņi ir pamatīgi noraustījušies. Acīmredzot siltās vietiņas zaudēt negribas. Ja izblamēsies, tieši tas notiks. Krusttēv, es nesaprotu, kāpēc tu nevarētu kaut uz pusslodzi uzņemties Mežāju pieskatīšanu? Oficiāli. Vismaz nebūtu ikreiz, kad kaut kas atgadās, jākārto tonna papīru. Tāpat jau skaidrs kamēr te dzīvos Anna Elizabete un kompānija, mums darāmā netrūks…

-    Puika, beidz burkšķēt un nepiesauc vēl kādu nelaimi! Bass ierūcās un pasmīnēja. Tomēr tev ir taisnība.

-     Nu paldies, mīļie! Grozies, kā gribi, pie visa vainīga esmu es un tikai es! Anna Elizabete aizsvilās. Labāk būtu padomājuši, kā mēs šo traģisko vēsti paziņosim Antona mātei un visai svētajai trīsvienībai… Būs skandāls.

-    Braukšu jums līdzi. Galu galā lai kā tas kādam nepatiktu, es vēl joprojām esmu pagasta priekšniece! Lācīte negaidīti sparīgi paziņoja un kareivīgi paraudzījās apkārt, sak, vai kādam būs iebildumi? Iebildumu nebija.

Ar smagu nopūtu, Dambergs un Viktors apsolīja sagaidīt līķvedēju busiņu un iztālēm pieskatīt Graudniekus.

-    Nu, Kaķīt, ja šādi ir tavi piesolītie Jāņi ar makšķerēšanu, tad tu mani citreiz šurp vairs nedabūsi! Tiklīdz es viņam piekrītu un atbraucu uz Mežājiem atpūsties, tā priekšā līķis vai divi! Raujies vaiga sviedros!

-    Egon, nepuksti, vakariņās būs skābeņu zupa un šašliks. Vai būs? Kaķītis pār plecu palūkojās uz Annu.

-    Būs, būs, viņa atteica. Tipisks vīrietis lai kas notiktu, vēders pirmajā vietā! Pašai no domas par ēdienu kaklā kāpa žultains kamols un kuņģis draudīgi raustījās. Protams, Antonam vairs nepalīdzēsi, bet kur ir Zane?

Kā jau Anna Elizabete bija paredzējusi, skandāls Ābelēs patiešām bija. īsta grieķu traģēdija četros cēlienos.

Pirmo cēlienu nospēlēja Leontīne, kura, uzzinot par dēla nāvi, ar skaļu bļāvienu Antuān, mans Antuān, es jau nāku! Mammīte nāk pie tevis! metās uz durvīm un būtu ari aizskrējusi, ja ģenerālis nebūtu aizšķērsojis ceļu.

-    Zānes kundze, lūdzu, apsēdieties un mēģiniet nomierināties! Mēs visi jūtam jums līdzi, taču ticiet, šobrīd vissvarīgākais ir iespējami ātrāk iegūt un apkopot visu informāciju, lai notvertu vainīgo. Lūk, iepazīstieties policijas majors Miks Kaķītis vadīs šīs lietas izmeklēšanu.

-     Es to nezvēru savām rokām nožņaugšu, izraušu viņa melno sirdi no krūtīm! Leontīne kliedza. Māsas, māsas, nāciet un paklausieties! Mūsu mazais Antuāns atstājis šo pasauli! Viņi ir paņēmuši tā dvēseli… Viņa apraudājās.

Kādu komēdiju šī sieviete spēlē?

Miks un Anna saskatījās. Sievietei tikko nogalināts dēls, bet viņa izrādās kā uz skatuves. Anna, studējot psiholoģiju, bija mācījusies par apvērsto reakciju ekstrēmās situācijās, proti, klusie cilvēki varēja sākt trakot, bet ekstravertie sabrukt mēmā izmisumā, taču šis nebija tāds gadījums. Te ir kaut kas falšs…

Otro cēlienu aizsāka abu māsu pompozā ierašanās. Ar klauvējienu, cēli kā novecojušas princeses ienākušas Ābeļu virtuvē, māsas taisnu muguru apsēdās Leontīnei katra savā pusē un saņēma viņas rokas.

-    Stiprinies, māsa, mūsu dēls šobrīd ir ceļā uz labāku pasauli! svētsvinīgi noteica Ligija, Mežāju dāmu kluba priekšniece un nekronētā siera karaliene, kura šonakt bija zaudējusi titulu par labu Zaķīšu Mildai. Trešā māsa ciema veikala vadītāja Lidija neteica neko, tikai cieši turēja Leontīnes plaukstu.

-Jautājiet! Mēs klausāmies! pēc ieilguša klusuma brīža salti un attālināti ierunājās Leontīne. Tomēr pirms tam, lūdzu, atvainojiet… Viņa piecēlās, piegāja pie veclaiku bufetes un, atvērusi vienas no stiklotajām durtiņām, izņēma saišķi… melnu sveču. Ir vajadzīga dzīva gaisma. Garam jāatrod ceļš uz mājām… Jāatrod… ceļš… uz mājām…

Likās, virtuvei cauri izbrāžas ledaina gaisa vilnis. Iedomas, tās ir tikai iedomas…

Trešais cēliens saruna vienlaikus ar visām trim māsām Zānēm noslēdzās ar pilnīgu fiasko. Viņas dzirdēja tikai to, ko gribēja dzirdēt, redzēja tikai to, ko gribēja redzēt, bet par uzdoto jautājumu apjēgšanu Anna nebūtu devusi ne piecus viltotus santīmus. Ja vien tā visa nebija lieliski iestudēta izrāde, viņa, mājās braucot, nodomāja.

Uz jautājumu, kur bijušas un ko darījušas iepriekšējā vakarā un naktī, māsas vienā balsī atbildēja: kopā ar citiem mežājniekiem Melnā akmens estrādē svinējušas Jāņus, dziedājušas, līgojušas. Visas trīs Zānes bija ciema sievu ansambļa dalībnieces, taču pasākumos uzstājās arī kā Trio-L, vakar pat dziedājušas Gaujas laivinieku.

-    Ja skatītāju dvēseles būtu smalkākas, viņi saprastu, ka pirmā vieta pienācās mums, ieteicās Ligija.

-    Māsiņ, neskaud, Antuāns par savām ciešanām to balvu bija pelnījis! Žēl tikai, ka viņš, nabaga bērns, to tā arī nesaņēma. Nu būs jāgulda līdzi kapā… iešņukstējās Leontīne.

-     Leontīnes kundze, par kādām ciešanām jūs runājat? tieši jautāja Miks.

-     Nu kā… Par tām sievietēm… Tās nekaunīgās, mūžīgi gribošās sievietes, kas viņam arvien lipa klāt. Nabaga zēns pat soli nevarēja paspert, lai kāda jau nebūtu pie sāniem. Antoniņ, aizved, Antoniņ, izdari, Antoniņ, palīdzi! Bet tā bija tikai šķietamība, aizsegs. Viņām visām vajadzēja viņu, mūsu dēlu! Viņas to gribēja sev!

-     Zānes kundze, ko nozīmē tās sievietes? ģenerālis nosvērti iejautājās. Kuras ir tās sievietes? Jūs varētu nosaukt viņu vārdus?

-     Kuras? Visas! Leontīne iešņācās kā čūska. Šajā bridi viņa tieši tāda ari izskatījās. Melnā tērpā, ar augstu krāgu kā kapuci, pār kuru sliga kuplie, gaiši krāsotie mati, plati atplestu muti, kas, šķiet, izdvesa vienus vienīgus sss-sss-sss, viņa atgādināja karalisko kobru. Visssasss! Ari viņa! Leontīnes apsūdzoši izstieptais pirksts norādīja uz apstulbušo Maigu Lācīti. -Jā, jā! Jumsss vajadzēja mana zēna asssinisss un miesssu, viņš jūsssu labā ssstrādāja dienu un nakti, ssskrēja un brauca, veda un vizzzināja. Bet jums tik vajadzēja vēl un vēl: Antoniņ, aizbrauc, atved, atnes, iekrauj, izkrauj! Jūsss, jūsss viņu nogalinājāt!

-     Zānes kundze, vai Antonam ar kādu no tām sievietēm vakar bija tikšanās? Miks skarbi pārtrauca tirādi.

-     Pasarg Dievs, tikšanās! Ar sievieti! Jāņu vakarā… Tas nozīmētu nāves grēku uz visu mūžu! ievaimanājās Ligija. Nē, nē, mēs Antoniņām visu izskaidrojām vasaras saulgriežos nedrīkst ar sievietēm pīties, ja grib mierīgu dzīvi! Mēs priecājāmies šaurā ģimenes lokā tikai pašas un mūsu dēls. Padziedājām, tad noklausījāmies, kā dzied Antons, bet pēc tam viņš, kā jau labam dēlam pieklājas, mūs visas pa kārtai izdancināja.

Anna Elizabete juta, ka viņai uz skausta saslejas stāvus sīkās spalviņas. Šajā mājā bija kaut kas tik slims, perverss un glums, ka viņai sāka trūkt elpas. Mūsu dēls… Nabaga bērns… Zēns… Puisēns… Vīrietis spēka gados, pašā briedumā. Viens, bez sievas, toties ar trim mīlošām māmiņām; un visas bez vīriem. Nejaušība?

Majors Miks Kaķītis laikam bija līdzīgās domās, jo pēkšņi izšāva absolūti nesmalkjūtīgu jautājumu:

-     Kundzes, kā tas nākas, ka pilsonis Antons Zāns, dzimis 1961. gadā, joprojām bija neprecējies un dzīvoja kopā ar māti? Vai viņam bija kāda slimība, kuras dēļ viņš nevarēja nodibināt attiecības ar pretējo dzimumu? Varbūt…

-   Tūlīt pat pārtrauciet zaimot mirušā piemiņu! iekliedzās Ligija. Ar mūsu zēnu viss bija vislabākajā kārtībā. Nekā tādai Mēs visas viņu audzinājām! Labi audzinājām! Antuāns vienkārši vēl nebija gatavs ģimenes dzīvei, viņš bija par jaunu. Viņš nesaprata, cik sievietes ir ļaunas un plēsīgas, taču viņš ar tām spēlējās. Spēlējās ar sātanu…

Ģenerālis asi ievilka elpu un sāka krampjaini klepot. Visu skatieni pievērsās viņam.

-     Izlaidiet viņu laukā! pavēloši saltā balsī teica Lidija. Mums vēl siers jāsien. Negribu, ka baciļi lidinās apkārt! Ja tas ir viss, kungi… un dāmas… lūdzu, atstājiet mūs vienas mūsu sērās!

Apstulbuši, gluži kā nolēmēti, viņi piecēlās un rindiņā devās uz izeju. Tikai izdzirdot aiz muguras aizcērtamies Ābeļu mājas smagās durvis, Annai prāts noskaidrojās un viņa atviegloti uzelpoja. Šī māja pilnīgi noteikti bija slima. Vienalga, vai tas bija sektantisms, okultie rituāli vai pārspīlēta reliģiozitāte, tas bija kroplīgi.

-    Iesim prom! Strauji saņēmusi ģenerāli un Maigu Lācīti zem rokas, viņa ar spēku stūma tos laukā no pagalma. Miks straujā solī sekoja.

-    Ārprāts! Kas tas bija? tikusi uz Mežāju lielceļa, Maiga Lācīte iečukstējās. Pārdzīvotās izbailes bija laupījušas viņai balsi. Es taču aizmirsu pateikt par pašvaldības pabalstu! Bet atpakaļ… Nē, es neiešu!

-     Nevajag! Gan jau Leontīne pati zinās, kas darāms, Bass viņu mierināja. Trīsdesmit gadu par pagasta sekretāri nostrādājusi, droši vien visus likumus un noteikumus no galvas var noskaitīt. Tomēr… sitiet mani nost, es nesaprotu, kas tas bija par teātri… Cik nu es pazīstu māsas Zānes, ikdienas saskarsmē viņas ir pilnīgi normāli cilvēki. Lidija pat stāv bodē aiz letes, i pasmieties prot, i savu reizi pamēļot. Leontīne… Nu, Leontīnei gan kopš jaunības bijušas visādas iedomas un viņpasaules sajūtas kopš pazuda viņas slepenais pielūdzējs, atstādams ar bērnu… Labi, ka toreizējais priekšsēdētājs neatceros viņa vārdu pieņēma par sekretāri. Vismaz maizes kumosu sev un puikam nopelnīja. Bet Ligija tai pirkstu mutē nevar bāzt! visus uz rūtīm izdancinās! Tiklīdz sākās pirmās īpašumu atgūšanas vēsmas, šī mudīgi pieteica tiesības uz Ābelēm un, ticiet vai ne, izkaroja tās sev par labu. Lai gan… ne viņas te dzimušas, ne augušas; četrdesmito gadu beigās ar visu ģimeni atbraukušas.

-     Krusttēv, kā tu to visu zini? Miks sarauca pieri. Tu taču par pagasta dzīvi neinteresējies…

-     Tā vis nav. Redz, kopš šī jaunkundze, viņš iebakstīja Annai ribās, atgriezusies Bergu namā, Mežājos atkal ir dzīvība. Pat tādam vecam kraķim kā es interesanti pavērot, kas notiek visapkārt. Un tad jau kaut ko ari saklausa…

-    Jūs interesē māsu Zāņu dzīvesstāsts? Maiga Lācīte pēkšņi iesaistījās sarunā. Pagasta arhīvā, kas atrodas blakus manam kabinetam, glabājas visas personāllietas, vecie kolhoza laika papīri, skolas žurnāli un dzimtsarakstu reģistri. Gribējām jau rīkot talku, sasaiņot un vest uz Valsts arhīvu, taču… nebija laika. Lācīte samulsusi piesarka.

-    Lieliski! ģenerālis izsaucās. Vai mēs varam tos apskatīt? Nekavējoties…

-Tagad? Šovakar? Lācīte izdvesa gluži vai pēdējo nopūtu. Bet pulkstenis jau ir…

Pulkstenis rādīja gandrīz desmit vakarā. Diena bija aizlidojusi vēja spārniem, un viņi to pat nebija pamanījuši.

-     Vaimandieniņl ģenerālis ar neviltotu nožēlu izsaucās. Maiga, piedodiet, mēs jūs esam nomocījuši. Vienīgā iespēja revanšēties būtu uzaicināt pie mums vakariņās. Vai ne, Līzbet? Ašs skatiens uz Annu. Viņa saprata.

-Protams. Maiga, mēs priecātos, ja jūs piebiedrotos mums pie vakariņu galda. Nebūs pārāk smalki, toties mājīgi. Iepazīsieties ar pārējiem… Jūs taču Bergu namā vēl neesat bijusi! Puiši jūs vēlāk aizvedīs mājās.

Varēja redzēt, kā Maiga Lācīte cenšas līdzsvarot nogurumu, vēlmi no visa norobežoties un mežonīgu ziņkārību. Tikt ielūgtai uz vakariņām Bergu namā o, tas bija kaut kas! īpaši par to nedomājot, Anna Elizabete turpināja savu senču noslēgto, tikai šauram savējo lokam atvērto dzīvesveidu. Jā, viņa gan piedalījās sabiedriskajā un kultūras dzīvē, bet uz privātiem pasākumiem negāja un arī viesus pie sevis neaicināja.

Ziņkārība uzvarēja. Paldies, ar lielāko prieku! Šī diena… Vakars… Varbūt… Lācīte sapinās.

Traģiskās Jāņu dienas vakars bija skaidrs un rāms. Arī diena bija noturējusies bez nevienas lietus lāses. Mūsu senči būtu teikuši saulīte ripinās pa zemes virsu. Kur ir Zane, ko viņa dara, vai viņai ir ērti, vai ir ko ēst un dzert?

Anna šobrīd spēja domāt tikai par pazudušo draudzeni, lai gan saprata, ka bez jaunas ienākošās informācijas viņi tik un tā neko iesākt nevar un ģenerālis Bass darījis vairāk nekā gudri, ielūgdams ciemos pagasta priekšnieci. Tagad tikai gudri un prātīgi turpināt varbūt izdosies no viņas izdabūt ari kādu noderīgu informāciju…

-     Maiga, nāciet, lūdzu, iepazīstināšu ar mājiniekiem! Anna aicināja viešņu namā, bet Miks pieturēja smagās durvis. Mājinieki patiešām bija savu uzdevumu augstumos durvis uz halli un virtuvi bija atvērtas un atbalstītas ar divām akmens vāzēm, gaisā neciešami kārdinoši virmoja uz atklātas liesmas ceptas gaļas un zaļumu smarža.

Par spīti smagajai dienai, Anna juta mostamies veselīgu ēstgribu. Sakaunējusies viņa krampjaini norija siekalas.

-    Labvakar, es esmu Kārļa vecmāmiņa Anna. Anna Saulīte. Manu mazdēlu Kārli un aktieri Ģirtu jūs jau noteikti pazīstat, laipni sveicinot, neveiklo situāciju izglāba Omīte (kā parasti tērpusies baltā!). Viņa bija iznākusi no virtuves ar Bergu dzimtas lielo zupas terīni rokās un devās uz viesistabas pusi. Ģirtiņ, lūdzu, pieturi durvis, lai tieku iekšā! Šitiem razbainiekiem tik dārgu mantu nevar uzticēt. Ja nu paklūp un izmet no rokām visa godība vējā.

-   Lūdzu, nāciet viesistabā un iekārtojieties! mulsdama no neierastajiem mājasmātes pienākumiem, Anna Elizabete veda Lācīti tālāk. Paldies visiem labajiem gariem (noteikti Omītes personā), jo viesistaba izskatījās lieliski. Dārza un lauku ziedu kompozīcijas lielajā vāzē galda vidū, aizkari atvilkti, ļaujot rietošās saules stariem zeltīt tumšās mēbeles, bet skatītājiem mielot acis ar gleznaino upes ainavu.

-    Nevarēju iedomāties, ka te ir tik skaisti! Esmu Mežājos dzimusi un uzaugusi, bet Pūču salā ne reizi neesmu bijusi. Vecāki neļāva. Teica: nav ko vazāties pa baronu īpašumiem… Lācīte ar nožēlu pasmaidīja, atgādinot labi barotu, pāraugušu bērnu, kam vecāki lieguši kāroto rotaļlietu.

Baronu īpašumi… padomju laikos? Kas bija Lācītes vecāki?

-    Vai drīkst? Pēc klusa klauvējiena viesistabā ienāca Ilga un Dinārs Loki. Tētukam uz rokas, līksmi gulgodama, sēdēja Annas Elizabetes mazā vārdamāsa. Iepazīstināti ar viešņu, abi Loki, kā jau rūdīti sabiedrības ļaudis, uzsāka neko neizsakošu small talk par laiku, par vakarnakts jauko pasākumu, par Bergu parka ainavām…

-    Ja gribat, es jums izstāstīšu par kādu atklājumu! Tur, parka lejasgalā, puiši pļaudami atrada… jūsmīgi iesāka Ilga, bet viņu pārtrauca plīstoša stikla šķinda. Vai dieniņ!

Uz viesistabas grīdas, sašķīdis prāvās lauskās, gulēja viens no nesen apbrīnotajiem slīpētā stikla svečturiem.

-    Anniņ, meit, kā tas varēja gadīties? Omīte metās pie Annas, kura stingu seju stāvēja līdzās lauskām.

-    Laikam caurvējš… Nekas, trauki taču plīst uz laimi! Paldies Dievam, Ilga bija apklususi…

-    Līzbet, tu tikai neizkusties, es tūlīt visu savākšu! sarosījās Kārlis. Viņš no istabas stūra bija vērojis notiekošo. Neuztraucies, garajos ziemas vakaros es to svečturi salīmēšu! Ilga, vai jūs man varētu palīdzēt?

Saplēstais svečturis visus bija satuvinājis. Pie vakariņu galda risinājās sirsnīgas sarunas. Vienīgi Ilga Loka kādu brīdi sēdēja pavisam klusa, tad kaut ko iečukstēja ausī savam vīram. Atvainojusies mājasmātei un viesiem, paņēma mazo Betiņu un uzgāja augšā. Laikam saprata, ka pateikusi kaut ko lieku…

-    Anna, lūdzu, tikai nedusmojies, Ilga ap vienpadsmitiem parasti ir pavisam nogurusi! Dinārs vēlreiz atvainojās. Es zinu, ka tu šovakar biji iecerējusi kopīgu jauku vakaru, bet ir tā, kā ir… Zane…

-    Zini, Din, es ticu, ka viņa atradīsies. Sveika un vesela! pārsteigdama visus un ari pati sevi, skaļi teica Anna un pacēla glāzi ar Loku atvesto Spānijas sarkanvīnu. Es vēlos uzsaukt tostu par savu draudzeni un viņas sapni uzrakstīt grāmatu par Mežāju pagasta vēsturi. Mēs visi viņai labprāt palīdzēsim. Vai ne, Maiga? Vai ne, Din?

-     E-hmm, protams, protams! Mēs taču par to jau esam runājušas, sastomījās Maiga Lācīte, bet Dinārs Loks reaģēja acumirklī: Anna, par to nav ne mazāko šaubu! Lai tik Zane raksta! Mēs izdosim! Tikai ar noteikumu, ka būs ne tikai vēsture, bet arī pēdējo gadu notikumi viss, kas notika pirms gada un notiek šovasar…

-     Nu, Din, tu esi izspiedējs… Nezinu, vai var rakstīt par dzīviem cilvēkiem. Būs katram jāprasa atļauja.

-    Tad prasiet! Lai mūsu juristi sastāda līgumus! Mēs galu galā varam viņiem samaksāt saprātīgus honorārus! Dins iedegās arvien vairāk. Klausies, Anna Elizabete, tā taču ir ģeniāla ideja: Viens gads M. pagasta dzīvē!. Ar visām bildēm un vēsturiskajiem ekskursiem. Tas būs īsts bestsellers! Ko jūs par to sakāt, Maiga? Salut?

-     Salut… Nespēdama turēties pretī Dināra Loka straujajam temperamentam, Lācīte pieskandināja. Ar katru mirkli viņa jutās arvien neiederīgāka šajā radošajā kompānijā, kurā cilvēki, šķita, saprotas no pusvārda, lieto tādus vārdus un jēdzienus, kādus viņa nezina un nesaprot, lai gan ar izcilību beigusi divas augstskolas. Šis bija mākslinieku aprindas, pēc kurām viņa visu mūžu bija tiekusies, bet nu jutās kā Pelnrušķīte prinča ballē… Gribējās kaut ko labu izdarīt Annai Elizabetei pateicibā par viņas ielūgumu…

-     Anna, ja jūs patiešām vēlaties veidot šādu grāmatu, atnāciet, lūdzu, rīt pie manis uz domi un noslēgsim līgumu! Tiklīdz jūsu draudzene atradīsies, varēsiet sākt strādāt. Būtu labi, ja jūs nākamās nedēļas laikā varētu izstrādāt ši projekta tāmi, lai pievienotu līgumam.

-     Maiga, tā ir lieliska ziņa! Paldies! Tad par jauno projektu! Anna Elizabete uzsmaidīja viešņai un pašūpoja vīna glāzi viņas virzienā. Tagad tikai uzmanīgi! Lācltes kundze, vai tas nozīmē, ka jūs un Arnolds Lejiņš, domājot par grāmatu, esat virzījušies katrs pa citu ceļu? Tā, tagad mīna var sprāgt un var arī… nesprāgt.

-     Arnolds? Viņš? Viņam taču nav tādu tiesību! Lai veic savus pienākumus un pievēršas caurulēm, akmeņiem, dzelžiem. Ja gribat zināt, viņam šāda grāmata vispār nebūtu vajadzīga. Tieši pretēji… Lācīte spēji izsaucās un aprāvās.

-    Maiga, vai jūs kāds apdraud? pieliekusies tuvāk, Anna negaiditi ievaicājās. Lācite apmulsa.

-    N-nē, kāpēc jūs tā domājat?

-     Pirmīt jūs izmētāt tik dīvainu frāzi: lai kā tas kādam nepatiktu, es vēl joprojām esmu pagasta priekšniece…

-    Ak tā… Lācīte lēni novilka un, lai iegūtu laiku, sāka ar dakšiņu dzenāt pa šķīvi pēdējo gaļas gabaliņu. Tas izskatījās tik brūns un gards… visu dienu nebija ēsts… un Anna taču vēlēja tikai labu… Redziet, Anna…

Lācītes stāsts bija spilgts, tipisks lauku rajonu un mazpilsētu pašvaldību iekšējo ambīciju cīņu piemērs.

-    Redziet, Anna, es nebiju domājusi to stāstīt, taču varbūt jūs vai jūsu draugi varat man palīdzēt… Jūs noteikti zināt Robežnieku saimniecību… Tā pieder Arnim Akmenim manam sīvākajam politiskajam konkurentam. Pēdējās divās pašvaldību vēlēšanās viņš ir bijis mans vienīgais pretinieks, un, jāteic atklāti, šī cīņa man maksājusi ne vienu vien sirmu matu. Redzat, Akmens necīnās godīgi, bet izmanto visus iespējamos neatļautos paņēmienus melno piāru, intrigas, baumas, pat sabotāžu. Starp citu, es nebrīnītos, ja gājienu ar elektrosadales skapi būtu izdomājis viņš un Sofija būtu pieaicināta tikai kā izpildītāja… Nu, lūk, Akmens ir kaislīgs administratīvās reformas piekritējs stāv un krīt par novadiem, jo lolo pilnīgi neprātīgu ideju apvienot vienā lielā novadā piecus mūsu tuvējās un tālākās apkaimes pagastus Mežājus, Melnpili, Meldrājus, Purvaini un Eglaini -, turklāt viņš vēlas nosaukt to par Melnpils novadu. Akmenim vispār ir kaut kāds klikšķis uz Melnpili. Leontīne reiz tā savādi izmeta: viņš sevi uzskatot par Melnpils vecā grāfa mantinieku. Gribot pārdot Robežniekus, nopirkt un atjaunot veco Melnpils kungu māju un pārcelties tur uz dzīvi.

Viss vienā putrā: novada reforma, politika, līķi, grāfi, melnais piārs…

Tikmēr Lācīte aizrautīgi turpināja: Nu, lūk, pagaidām viņam šie nekrietnie plāni nav izdevušies, un mēs esam spējuši noturēties pretī uzspiestajai novadizācijai. Esam gana liels pagasts, lai spētu pastāvēt paši, gandrīz pieci tūkstoši iedzīvotāju! Turklāt Purvainei, Eglainei un Meldrājiem ir ļoti cieša vēsturiskā saistība, kādas mums ar viņiem nav. Mežāji un Mežmuiža arvien dzīvojuši paši savu dzīvi. Sirmā senatnē, pateicoties jūsu senčiem, Anna, bet vēlāk jau paši… Vai zināt, ko saka mūsu vecie ļaudis? Agrāk ar varu dzina kolhozos, tagad novados! Un viņiem ir taisnība! Ko tādi novadi mums labu dos? Centralizētu pārvaldi? Naudas maku vienā kabatā, lai varētu iedalīt tiem, kuri saldāk mācēs piečukstēt ausis, bet pārējiem pigu un caurumu no kliņģera? Bet mums ir pašiem savi lielie labības un rapša lauki, savi zirgi, kazas un govju ganāmpulki, mums ir konservu cehs un paligsaimniecība, kokzāģētava un galdnieku-restauratoru darbnīcas, kurās pat ārzemju pasūtītāji mēnešiem gaida garās rindās. Mums ir visu jomu rokdarbnieki un amatnieki. Nu sakiet, kam mums novads? Mēs visu spējam paši! Un galu galā mums ir ari kultūras dzīve! Nē, mūsu ļaudis nevēlas izšķaidīt savas saknes Akmeņa neauglīgajās fantāzijās!

Telpā bija iestājies pilnigs klusums. Neiešķindējās neviena dakšiņa, neviena karote. Lūk, tas bija kaut kas! Tādu Maigu Lācīti— tik aizrautīgu, tik pārliecinātu par savu taisnību Anna Elizabete vēl nebija redzējusi. Tāda priekšsēdētāja viņai patika.

-    Maiga, vai šis Akmens jums patiešām ir tik bīstams? ievaicājās Dinārs Loks.

-     It kā jau ne, jo cilvēki mani atbalsta, viņiem patīk tas, ko mēs pēdējo gadu laikā esam paveikuši. Taču nekad nevar zināt… Kā jau teicu viņš nespēlē godīgu spēli. Dzīvodams mūsu pagastā par blatu nopirktajās Robežnieku mājās -, Akmens ilgus gadus vadīja padomju saimniecību Melnupe tagadējo Melnpils pagastu. Laikam tur viņam tā īsti iepatikās varas garša, jo, kad sabruka kolhozi, Akmens īsā laikā paspēja izplest savus taustekļus pa visu bijušo rajonu. Bija iekārtojies septiņu firmu valdēs; pie vairākām tika speciāli radīti fiktīvi meitas uzņēmumi naudas pārsūknēšanai un atmazgāšanai ari tur figurēja viņa vārds. Zināt, vienubrīd viņš pat bija iekārtojies mūsu Mežmuižas Lauksaimniecības skolā. Viņš un audzināšana! Jāsmejas! Maiga iekampa guldzošu malku sarkanvīna. Viņai slāpa. Pavisam nesen rajona prese sāka rakstīt par vērienīgākajām finanšu mahinācijām mūsu pusē un par "lielākajām zivīm"… Veselu pusgadu drukāja rakstus turpinājumos. Nezinu, kurš viņiem piegādāja informāciju, taču rakstītais bija balta patiesība. Akmens toreiz vēlēšanās zaudēja. Ari šogad, kandidējot uz Saeimas deputāta vietu. Vai viņš nesaprot, ka tādi kā viņš tur augšā nevienam nav vajadzīgi?

Viņš ir pieckārtīgs politiskais pārbēdzējs no komunistiem uz auseklīšiem, tad uz pilsoņiem, pēc tam uz jauno krastu, zaļo zemi un nu uz vienprātību… Kura partija tādam uzticēsies? Dalībnieku skaitam un ķeksītim der, bet nekam vairāk… Ziniet, kā viņu mūsu mežājnieki dēvē? Par Krupi! Viņš mēdz sēdēt, krēslā atgāzies, raugās uz cilvēku no augšas un kustina pakakli sasprindzina kakla muskuļus un atlaiž, sasprindzina un atlaiž… Nezinu, kāpēc viņš tā dara, bet izskatās, ka tūliņ sāks skaļi kurkstēt…

Ziniet, Anna, es priecātos, ja jūs ar saviem draugiem palīdzētu man izveidot gudru piāra kampaņu, lai reizi par visām reizēm tiktu galā ar šo konjunktūristu, kas apdraud Mežāju dzīvi un attīstību. Vai jūs man palīdzēsiet?

Maiga, paldies par piedāvājumu! Mēs to apdomāsim. Rīts gudrāks par vakaru. Bet nu gan ēdīsim!

13. nodaļa babniks

*

-   Tā, mīļie, komēdija beigusies! Miks Kaķītis smagi atzvēlās barona vecajā atzveltni pie kamīna un nervozi aizsmēķēja, taču nepaguva ievilkt dūmu, jo Omlte izrāva viņam cigareti no rokas un dusmīgi nodzēsa.

-     Es jau no rīta teicu lai kas notiktu, labas manieres pāri visam!

Oho, nu gan vecmāmiņa riskē!

-    Piedod, Omlt, Miks smaidīdams nolieca galvu. Es tā vairāk nedarīšu. Bet mazāk ari ne!

-    Blēdis! Kārļa vecmāmiņa viņam uzšāva pa īsi apcirpto pakausi. Ielikšu kaktā uz zirņiem tupēt!

-    Vecmāmiņ, kad tu būsi beigusi maigoties ar majoru Kaķīti, pamodini mani! Kārlis uzsvērti demonstratīvi aizvēra acis un sāka tēloti krākt. Kārli kaitināja fakts, ka viņa vecmāmiņa bija kļuvusi par visu kopīgo Omiti. Visi sāka smieties.

Kārlim taisnība, nopietni ierunājās ģenerālis Bass. Vajadzētu izdarīt kopsavilkumu un izplānot rītdienu.

-     Žēlīgais Dievs, ari tas vēl… novaidējās pārgurušais Dambergs. Vakar visu dienu un ari šodien viņš likumīgo brīvdienu vietā bija strādājis. Strādājis! Ložņājis pa zemi četrrāpus, kašņājies pa veciem kauliem, vedis tos uz ekspertīzi, pēc tam skrējis atpakaļ, lai trāpītu tieši uz svaigu līķi, un nu būs spiests dalīt bibliotēku ar Viktoru un viņa melno zvēru, kurš neparko nebija atstājams mašīnā. Godīgi sakot, Dambergam no tā milzeņa bija bail. Bet visvairāk viņam bija žēl pašam sevis atkal savas iedzimtās labsirdības dēļ bija kritis Kaķīša nagos. Jūs taču esat īsti asinssūcēji, vampīri! Kad jūs guļat? Vai jūs vispār kādreiz guļat? viņš gaudās.

-    Guļam, guļam, Egon. Ziemā. Pagrabā, pie griestiem, ar kājām gaisā, Miks paķircināja draugu.

Ārā nošvīkstēja riepas. Atgriezās Ģirts un Viktors. Abi bija sadraudzējušies pēc tam, kad no meža atbraukušais Viktors ar Zorro bija ienācis Bergu nama hallē un pirmajam sastaptajam tas bija Ģirts kautrīgi pajautājis, kur ir tualete un duša. Lāga dvēsele būdams, Melderis ar plašu žestu atrāva vaļā pirmā stāva viesu labierīcību durvis un… sastinga, ieraudzījis pa tām vienā angļu mierā iznākam baltā, gandrīz caurspīdīgā peņuārā tērpušos Omīti.

-     Lūdzu, lūdzu, zēni, siltā ūdens pietiks visiem! Viņa bija nosmaidījusi un tad cēli kā karaliene iegājusi pie Kārļa.

-     Kas… tā… bija…? Rūdītais eksperts sāka stostīties.

-   Mūsu mājas labā feja. Kolēģa vecmāmiņa, kas pārcēlusies šurp uz dzīvi. Starp citu, viņai ir suns.

-    Liels? Nikns? Dresēts?

-    Mazs. Ruds, jautrs un absolūts huligāns. Vakar padzina muižas kaķi.

-    Oho!

Izdzirdis vārdu suns, Zorro bija līksmi iesmilkstējies un aprauti ierējies. Par atbildi atskanēja mazu, cietu nadziņu skrapstoņa, kas kļuva arvien ātrāka un skaļāka, līdz kāpņu galā parādījās jau pieminētais huligāns. Ar jautru vau-vauvau viņš metās klāt lielajam, melnajam sugasbrālim, kurš, pārsteigts un viegli saērcināts, to pētīja no saviem prāva teļa augstumiem. Viktors šausmās sastinga un nočukstēja: Zorro necieš sīkus suņus…

-     0… Ģirtam vairs nebija ko teikt.

Taču rudajam takšelim, šķiet, bija vienalga. Viņš līksmi aprāja vispirms Zorro asti, tad labo priekškāju, kreiso, labo pakaļkāju, kreiso. Melnais milzis pacietīgi nogaidīja, bet, kad Figaro nostājās tieši pretī un ar savu rudo purniņu iebadīja viņa dižciltīgajā, platajā degungalā, Zorro neizturēja un, saņēmis Figaro aiz skausta, sapurināja.

Ģirts aizvēra acis. Viss, Figaro kaput. Ko lai saka Omitei?

-     Paskaties, paskaties! Viktors skaļi smējās nē, aizvilkdamies rēca.

Skats bija iemūžināšanas vērts. Zorro gulēja uz muguras, visas ķepas pacēlis gaisā, ar asti līksmi dauzot grīdu, bet Figaro tupēja viņam uz krūtīm un hipnotizējoši raudzījās lielajam vilku sunim tieši acīs.

-     Oho!

-    Jā, vecīt, tas izsaka visu.

-   Vai klātesošajiem nebūtu iebildumu pārcelties uz virtuvi? Tur vismaz var atvērt terases durvis un uzpīpēt? Omlt, lūdzu! Majors Kaķītis, šķiet, bija aizmirsis par to, ka tieši viņš ir oficiālais izmeklēšanas vadītājs.

-    Labi jau, labi, Kaķi-Miķeli, ejam uz virtuvi! Bet tagad tu palūdz, lai Anniņa mums uztaisa savu garšīgo kafiju…

Kaķītis savilka lūdzošu sejas izteiksmi un paskatījās Annas Elizabetes virzienā. Viņa bija pārguruši līdz nāvei, taču, manot iespēju izjokot majoru, savilka blēdīgu sejas izteiksmi un teica: Labi, labi, Kaķi-Miķeli, uztaisīšu. Kurš vēl dzers?

Kafiju gribēja visi. Neteicis vairs ne vārda, Miks izskrēja no viesistabas, un pēc mirkļa no virtuves atplūda Marlboro aromāts.

-     Labi, sāksim ar ekspertiem, atguvis možumu, Kaķītis iesāka. Egon, ko pastāstīsi?

-     Neko vairāk par to, ko pateicu ģenerālim. Mūsu šīvakara upuris aizvadīto divdesmit četru stundu laikā vismaz trīs reizes dabūjis pa galvu vienreiz vieglāk, taču uz sejas palikušas trīs nagu švīkas; otrreiz viņam ar kaut ko smagu gandrīz salauzts žoklis, pārplēšot ari vaiga ādu…

-    Tas notika īsi pēc septiņiem vakarā aiz estrādes. Sofija viņam iešķīla ar plaķenēm, Kārlis metās starpā.

-    Tā varētu būt. Jā, traumas raksturs sakrit. Nu, lūk. Bet trešais sitiens ar cietu, trulu priekšmetu pa deniņiem viņu apdullinājis… Bet pēc tam, jā, pēc tam kāds šo viru ir novācis.

-    Egon, vai tu droši zini, ka viņš, dabūjis pa bieti, nezaudēja līdzsvaru un pats nenokrita no tilta?

-    Nē, vecais, ja viņš būtu kritis pats, kritiena leņķis būtu cits un arī piezemējies viņš būtu citādi. Bet šajā gadījumā viņš ne tikai krita, viņu kāds ir ari grūdis, turklāt ar mežonīgu spēku vai niknumu. Tas vecis nebija nekāds punduris. Lai tādu aizmestu pa gaisu tik tālu, vajag būt vai nu fiziski ļoti spēcīgam, vai ārkārtīgi dusmīgam.

-    Dusmas vairo spēku… klusi nomurmināja Omīte.

-    Tieši tā, kundze. Dusmas vairo spēku. Tāpēc, Kaķi-Miķeli, pat nedomā man jautāt, vai slepkava ir vīrietis vai sieviete. Es nezinu. Zeme sakaltusi tik cieta, ka apavu pēdas atrast neizdevās, toties atradu cigaretes pelnus un dīvainu akmeni ar, iespējams, asins pēdām un varbūt kādu jauku pirkstu nospiedumu. Vai Antons smēķēja?

-    Nē, kā ar cirvi noskaldīja Anna, nekad neesmu redzējusi viņu ar cigareti, acīmredzot svētā trīsvienība neļāva.

-    Skaidrs. Tātad pelni skaitās. Viens pierādījums būtu.

-    Bet Viktora suns jūs aizveda no mirušā līdz Sofijas mājas durvīm. Vai tas nozīmē, ka viņa tur ir bijusi?

-     Iespējams. Man šķita, ka uz tiltiņa šonakt bijuši trīs upuris, pīpētājs un sieviete no tās mājas. Nu jau divi pierādījumi.

-    Labi. Bet trešais atradums lakatiņš? Anna to pazina tas pieder Zanei.

Virtuvi pāršalca skaļš murdiens. Mājiniekiem tas bija jauns fakts. Par atrasto telefonu viņi jau zināja.

-     Ar lakatiņu ir dīvaini… atbildēja Viktors. Iedevām paostīt sunim. Domājām aizvedīs līdz Sofijas mājai vai kur citur, bet nekā. Zorro tāds kā apjucis skraidīja no tilta līdz tai vietai, kur šo nieciņu atradām, un atpakaļ.

-    Paga, paga, puis, vai tu gribi teikt, ka lakatiņš pats atnāca uz mežu? Ģenerālis piemiedza acis.

-    Tieši tā, Basa kungs! To kāds atnesa un tur nometa ar nolūku.

-     Tā. Tātad kāds vēlas radīt iespaidu, ka Zane gājusi vai vesta cauri mežiņam, varbūt pat bijusi uz tiltiņa?

-    Ļoti iespējams. Taču mēs neatradām nekādus pierādījumus tam, ka pa šo taciņu cauri mežiņam vispār kāds būtu vests, nests vai vilkts. Zorro, Zanes čību saostījies, neko neatrada. Arī estrādes pakājē atrodamās pēdas aprāvās tikpat pēkšņi bija, bija un… vairs nekā.

-     Pa kuru laiku jūs vēl tur paspējāt aizbraukt? Kaķītis brīnījās.

-     īsi pirms vakariņām. Kamēr jūs bijāt pie Zānēm. Starp citu, šo te Lācīte lūdza nodot kopā ar mīļu paldies par vakariņām. Viņš pastiepa Mikam vairākus nodzeltējušus aktu vākus. Mājās braucot, iegriezāmies arhīvā.

-    Johaidī! Paldies, vecais! Nebūs jāgaida līdz ritam. Krusttēv, vai redzi?!

-    Rādi šu'! Līzbet, nāc blakām, tev gaišākas acis! Mēs lasīsim, bet jūs varat runāt tālāk.

Viegli iepīcis, jo pats bija cerējis izbaudīt pirmatklājēja prieku, atrodot vecajos dokumentos kaut ko svarīgu, Kaķītis atkal pievērsās ekspertiem.

-     Egon, tātad Antons Zāns, tavuprāt, lauzis kaklu? Tas noticis kaut kad laikā no vieniem līdz trijiem naktī?

-     Ļoti iespējams.

-      Labi. Viņš pēdējoreiz redzēts ap pusvieniem, kad Kārļa vecmāmiņa kāpa uz skatuves dziedāt Meldermeitiņu. Bet Antons, nodziedājis par savu mīļo, nāca lejā pa kāpnēm, skaļi sarunādamies ar kādu pa telefonu. Šo kādu Antons uzrunāja ar jūs un centās pārliecināt neko nedarīt līdz viņa atbraukšanai. Es pareizi atceros, Omīt?

-     Pareizi, dēls. Un tajā brīdī Antons bija sveiks un vesels vienīgi sasistu žokli.

-    Skaidrs. Kur viņš varēja doties pēc tam? Uz mājām?

-    Pagaidi! Uz kādām mājām? Anna atrāvās no dokumentu pārlūkošanas. Melnais pūķis taču teica, ka dēliņš esot, kā pieklājas, izdancinājis visas trīs mātes. Tas nozīmē, ka vismaz desmit divpadsmit minūtes pēc savas uzstāšanās viņš vēl bija sastopams estrādē uz deju plača. Vai kāds no mums viņu tur redzēja? Anna citu pēc cita nopētīja galdabiedrus.

Klusums. Tātad neviens. Tā jau ir-kurš gan svētkos pēta pārējos?

-     Skaidrs. Ģirt, cikos mēs sākām apbalvošanu? Cik dejas bija nospēlētas?

-     Hmm… Cenšos atcerēties… Meldermeitiņa, pēc tam trīs parastie valši, Vīnes valsis, ko dejojām ar Omīti, divi lēnie mīcāmgabali un atkal divi valši. Tad jau tā arī sanāk varēja būt mazliet pāri vieniem, vai ne?

-Jā gan. Un atcerieties, ko stāstīja Lācīte: viņa ap to laiku sastapa Sofiju, kas kāpa kalnā un bija ļoti dusmīga. Taču Antona gan tobrīd estrādē vairs nebija. Nelāga bilde veidojas… Anna sadrūma.

-    Un apmēram tajā pašā laikā pazuda ari Zane! negribīgi piebilda Miks. -…JA viņa patiešām nav ciemojusies Lejiņos, lai gan es īsti neticu ne Karllnes stāstītajam, ne viņas spirtā mirkstošā dēliņa saraustītajai filmai.

-    Starp citu, vai jūs ievērojāt, ka visām trim Zānēm mugurā bija melnas kleitas? Anna pēkšņi ievaicājās. Svētku dienā! Bet vakar uzstājoties viņas bija tērpušās koši sarkanās kleitās un matos iepinušas sarkanas lentes…

-     Brrr… It kā jau zinātu turpmāko, Omīte nodrebinājās. Varbūt zināja? Varbūt jūs nebijāt pirmie, kas atnesa šo vēsti? Bet varbūt viņas kaut kam gatavojās? Paši teicāt izturējušās savādi, un vēl tās melnās sveces…

Melnas sveces, sarkani lakati… Vajag, lai gars atrod ceļu uz māju? Vai tā viņa teica?

-     Paraugieties, ko es uzgāju! Bass iesaucās tik skaļi, ka apkārtējie salēcās. Iekrampējies mapē, viņš stingu skatienu vērās atvērtajā dokumentā…

-     Krusttēv! Miks pabungāja ģenerālim pa plecu. Tu gribēji mums kaut ko nolasīt…

-    Jā, jā! Jā… Klausieties…

…1949. gada 1. aprīlī. Mežāju kolhoza priekšsēdētājam Artūram Lejiņam. Lūdzu piešķirt manai ģimenei (es, sieva, sievasmāte, trīs mazgadīgas meitas) apsaimniekošanā pamestās Ābeļu mājas, kas atrodas Mežāju pagastā, un 1 ha zemes piemājas dārziņam. Sīmanis Cāns, dzim. 1919. gada 8. novembrī Rīgā drēbnieka ģimenē. Augšā rezolūcija: Piešķirt ar Mežāju kļza DDP lēmumu Nr. 47 no 01.04.1949. Paraksts A. Lejiņš.

-   Interesanti, kur tajā laikā bija Ābeļu saimnieki? Izsūtīti? Omīte sarāvās un nodrebinājās.

-     Visticamāk, Annas kundze, visticamāk, tā, ģenerālis nopūtās. Protams, izsūtīšanas sarakstu šeit nav. Toties ir kas cits. Vecā Cāna miršanas apliecības noraksts. Miris 1953. gada 5. martā. Nāves cēlonis nelaimes gadījums, nevērīgi apejoties ar šaujamieroci. Miršanas vieta Ābeļu mājas.

-    Ko-o? Kaķītis pār ģenerāļa plecu ieskatījās mapē. Bet tā taču ir…

-    Tieši tā Staļina miršanas diena. Diena, kad ļoti daudzi, uzzinot par vadoņa nāvi, izdarīja pašnāvību…

-     Kārļonkul, tu joko… neticīgi novilka Egons. Kāpēc?

-     Viņi nezināja, ko darīt un kā dzīvot. Tā bija visīstākā masu psihoze, gadiem rūpīgi ieaudzinātas bailes un panika. Līdz tam visi un ikviens dzīvoja nāves gaidās jebkurā brīdī pie durvīm varēja pieklauvēt krievu armijnieki un pavēlēt piecpadsmit minūšu laikā savākties ceļam, no kura atgriezās tikai retais…

-    Nu labi, bet kāpēc jāšaujas nost tad, kad tirāns beidzot miris?

-    Varbūt pašam nebija tīra sirdsapziņa, toties skaidra doma: ja nāks uz pēdām, gaidāms tribunāls. Varbūt kāds palīdzēja… Bet varbūt tas tiešām bija nelaimes gadījums…

-    Krusttēv, man šķiet, tu zini vairāk nekā pasaki! Anna iesaucās. Vai Lavīze tev ko teica? Teica?

-    Lasīsim tālāk… Bass mainīja sarunas tematu. Re, cik interesants dokuments. Raksturojums, izsniegts Sofijai Angelovskai, ukrainietei, dzimušai 1961. gada 1. maijā Mežājos, dzīvojošai Mežāju pagasta Kārlīšos. Aktīva, aizrautīga, sabiedriska, muzikāla, karsti aizstāv komunistiskās jaunatnes nākotnes idejas. Brīvi pārvalda krievu un ukraiņu valodu, sarunvalodas līmenī arī latviešu. Vecāki Serafima un Jans Angelovski, strādnieki, dzimuši Harkovā Ukrainas PSR. Raksturojums izsniegts iesniegšanai Latvijas PSR Konservatorijā. Datēts ar 1979. gada 19. jūniju. Paraksts k/za Melnpils priekšsēdētājs direktors Arvīds Divups.

-    Tu re Mežājos Artūrs Bambāns un Artūrs Lejiņš, Melnpilī Arvīds Divups… Omīte prātoja.

-     Annas kundze, ko tu ar to gribi pateikt? Kārlis Bass vērīgi paraudzījās vecajā dāmā.

-    Tāpat vien. Interesanti. Citviet Jāņi, Juri, Ivani, Pēteri un Pjotri, mūspusē Artūri un Arvīdi…

-    Miā. Ģenerālim nebija ko teikt.

Labi, Kārļonkul, mums ir skaidrs Zānes nav nekādas Zānes, bet Cānes, kuras kādā brīdi nomainījušas uzvārda pirmo burtu. Iespējams, pēc tēva nāves. Un ko tas mums dod? tiepās Miks.

-    Varbūt neko, bet varbūt pierādījumu tam, ka viņas gadu desmitiem visiem melojušas, apgalvodamas, ka Zānu dzimta te dzīvo vairāk nekā simts gadus un viņu vecvectēvs bijis barona fon Berga mīļākais dārznieks, bet vecvecmāte vecās baroneses apteksne.

-     Muļķības! Mazajā, zaļajā grāmatiņā par tādiem Zāniem jeb Cāniem nekas nav rakstīts, un tai ir vismaz simt trīsdesmit gadu! Skaidrs, tu gribēji norādīt, ka māsas Zānes tikpat labi varētu melot ari citos svarīgos jautājumos!

-    Krusttēv, paklau, vai tu mēģini aplinkus pateikt, ka melīgās trīsmāsiņas pašas varētu būt nozūmējušas savu dārgo Antuānu? Kaķītis piepeši sarosījās. Varbūt viņš tām paziņoja, ka beidzot grasās precēties, nu, kaut vai ar to pašu Sofiju, un…

-     … un māmiņa kopā ar mīlošajām vectantēm vienotiem spēkiem pārmeta šo pār tilta margām, pirms tam uzvelkot pa dūmam no miera pīpes, Kaķīša domu sarkastiski pabeidza Egons. Bingo, vecīt!

-     Labi, neņirgājies, pats zinu, ka neštimmē. Kaķītis sadrūma.

-     Veči, labāk padomājiet, kāpēc Sofija strīdoties nosauca Antonu par babņiku, ieteicās Kārlis.

-     Kāpēc? Tāpēc, ka šis noteikti gāja meitās! Vecās Zānes taču arī minēja tās sievietes…

-    Nu, lūk, tad vajag atrast vismaz vienu to sievieti, jo, cik noprotams, Sofija, tāpat kā Zane, ir pazudusi.

-    Gudrinieks… Ņem un atrodi! Miks īgni norūca. Visi lieli pamācītāji, bet kad jāmeklē…

-   Varbūt esmu jau atradis… Kārlis daudznozīmīgi novilka.

-     Kas man par to būs?

-     Nekas nebūs. Neāksties, stāsti, kas tev tur ir! Miks bija jūtami uzvilcies.

-    Rāmi, rāmi… lēnām. Lieta tāda: mūsu nelaiķim ir profils draugiem.lv.

-    Nu un?

-    Bet tur sadaļā Visi draugi vienas vienīgas sievietes un pat jaunas meitenes. Gandrīz visas no Mežājiem.

-    Nu un? Manā draugu profilā ari ir sievietes, taču tas vēl neko nenozīmē.

-    Majora kungs, jums tur ir četras, bet Antonam Zānam simt trīsdesmit deviņas dāmas. Ir starpība?

-     Ir, ir. Un ko tu tagad gribi darīt? Visas apskraidīt un iztaujāt: vai jūs Jāņu naktī nenovācāt Antonu?

-    Protams, ne. Nebūs vajadzības. Es papētīju dažu nesen pievienoto dāmiņu profilus un atklāju, ka vienas Ainas Maizītes bilžu galerijā visai bieži parādās izbraukumi dabā un bieži vien fonā redzams Antona busiņš.

-     Ej nu! No nīgruma Mika balsī vairs nebija ne vēsts.

-     Maizīte? Bet tā taču ir…

-    … tā pati brīnišķīgā ciema dakterite, kuru jūs nevarējāt atrast, jo viņa, lūk, paņēmusi ārpuskārtas atvaļinājumu pārstrādāšanās dēļ, tā, kuru tu vakarnakt riņķiem vien griezi pa deju placi! Anna Elizabete uzlika punktu uz i.

-    Es viņu negriezu, viņa grieza mani. Tas sievišķis ir stiprs kā pats nelabais! Es mierīgi stāvēju pie skatuves, bet, tikko muzikanti bija izziņojuši balto deju, šī man uzklupa un aizstiepa dejot. Vēl pajokoja, ka Jāņu naktī meitas drīkstot puišus ķert un gūstīt.

Miks neparko nebija gatavs atzīties, ka pie skatuves stāvējis viena vienīga iemesla dēļ būt tuvāk tam lecīgajam meitišķim, kurš viņam pat labu vārdu nevar pateikt, mūždien tikai ķircina, apsmej un kritizē. Tagad pat Maizīti ierīvēja degunā, bet pati Ģirtam vien acīs raugās un uz skatuves blakus stāv. Bet Pūču mājā Kārlis kā tāda visuresoša sodība un tagad ari Kārļa vecmāmiņa ar visu kvekšķi. Tiesa, vecmāmiņa Mikam ļoti patika.

Pavisam nelaikā Kaķītis atcerējās krusttēva pērnvasar izteikto brīdinājumu: nejauc meitenēm galvu, pirms pats neesi ticis ar sevi skaidrībā. Bet kā tu tik īsā laikā tiksi skaidrībā? Abas labas. Skaistas, gudras, nešpetnas. Tiesa, katrai savi ragi, nagi un aste. Ja saliek kopā sanāk vesels pušķis. Bet citādi ej nu izvēlies!

Ziemā gan bija labi lielais sniegs un pieaugusī darba slodze neļāva tik bieži izbraukāt uz Mežājiem, turklāt, ko tur slēpt, viņi ar Annu bija sastrīdējušies. Tad nu viņš brīvos brīžos gāja ciemos pie Zanes uz Hospitāļu ielu. Dzēra tēju, skatījās filmas, lasīja Zanes izdotos žurnālus, paplašināja redzesloku. Viņas raksti Mikam patika gandrīz tikpat labi kā Annas vadītie pasākumi. Uhh, divas raganas. Paga, kā tās viltīgās būtnes sauca? Spīganas? Jā, spīganas!

Tagad pat Anna pilnu virtuvi piekārusi ar visādiem zāļu saišķiem un augu pušķiem. Garšvielas un zālītes…

Krusttēvs ik pa brīdim piemin Veco Lavīzi, kuras zintis aizgājušas zudībā līdz ar pašu dižo zinātāju, taču viņam, Mikam, šķiet, ka Pūču mājā dzīvo visīstākā viņas mantiniece pat Viktora melnais vilks Zorro Annas Elizabetes klātbūtnē pārvērties par maigu klēpja sunīti: pienāca klāt, nolaizīja rokas, pacēlās pakaļkājās, uzlika Annai uz pleciem priekšķepas, bet lielo galvu gluži kā cilvēks pieglauda pie auss, nomazgāja Annas ausis, acis, pieri, matus, tad nopūtās, saritinājās un jau trešo stundu nepakustēdamies guļ viņai pie kājām un silda pēdas. Te tev nu bija dresētais policijas suns! Ari to nobūrusi!

-    Mik, tu guli? Sapņo vaļējām acīm? Ejam gulēt! Mikam Kaķītim tieši pie auss ieskanējās pavēlošā tonī izteikts pamudinājums. Ģenerālis Bass skaļi un nevaldāmi nožāvājās. Galva dulla no visām šīm mīklām…

-    Krusttēv, es nekur nebraukšu. Vairs nav spēka… Miks atņurdēja. Tad labāk bibliotēkā uz grīdas vai…

-    … pie jēriem šķūnītī, nosmējās Bass. Starp citu, man šī ideja patīk. Anniņ, iedosi atslēgu?

-    J-jā, bet… Kārļonkul, bet jūs taču varat iekārtoties viesistabā tur ir divi izvelkami dīvāni… Un Zanes istabā liela gulta varēsiet abi sagulēt… Anna vilcinājās. Viņai nepatika doma, ka cienījamais ģenerālis varētu gulšņāt sienaugšā kā puišelis.

-     Nē, nē, meitiņ, dod vien to atslēgu. Mēs ar krustdēlu sen neesam baudījuši dabas jaukumus… Turklāt…

-     Ko turklāt? Anna nepacietīgi pārjautāja. Viņa bija pamanījusi blēdīgo spīdumu zem ķerainajām uzacīm.

-    Krusttēvs gribēja teikt, ka tā mēs varēsim labāk dzirdēt visu, kas notiek ap Pūču māju. Ja nu kāds nāk ciemos…

Anna nodrebinājās: ja nācējs būs no citas matērijas, jūs, puiši, nekā nedzirdēsiet… Tomēr atslēgu iedeva.

Māja pamazām ietinās klusumā kā mīkstā, pelēki pūkainā villainē. Citi pēc cita norima naksnīgi sadzīviskie trokšņi un troksnīši ziemeļu puses Zilā istaba jau sen saldi dusēja, no pārējām iztālēm atskanēja pa miegainam krakšķim, klikšķim vai tinkšķim, vienīgi Zanes tukšās istabas aizvērtās durvis izstaroja dīvainu vēsumu. Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem Bergu nams bija tik ļoti pārpilns ar cilvēkiem. Trīs, nē, pat četras paaudzes vienuviet…

Anna Elizabete virtuvē bija palikusi pēdējā. Aizbildinoties ar rītdien agri paredzamo celšanos un neklausoties nekādos iebildumos, viņa bija burtiski izšķūrējusi pārējos no mājas sirds, lai varētu netraucēti visu nokopt, izvēdināt un ari pati doties pie miera. Tagad, ar vakariņu traukiem nokrautu lielo paplāti rokā šiverēdama no viesistabas uz virtuvi un atpakaļ, viņa beidzot varēja netraucēti padomāt.

Aizvadītās divas dienas bija sapinušās un savijušās vienā nedalāmā laika nogriezni, kam tā īsti nebija ne sākuma, ne beigu punkta. Tik daudz notikumu, tik daudz cilvēku un raksturu… Kas to būtu domājis, ka laiks patiešām mēdz mest cilpas un vienlaikus iespējams pabūt divos paralēlos laikos? Anna Elizabete savulaik bija aizrāvusies ar teorijām par laika tuneļiem, cilpām un Latvijā esošajām tā sauktajām laika portālu vietām… Drusku jau tas atgādināja zinātnisko fantastiku, taču ari Annai bija gadījies piedzīvot loģiski neizskaidrojamus mirkļus, kad laiks šķiet sastindzis, ļaujot paveikt iecerēto vai nokļūt vajadzīgajā vietā pilnīgi neiespējamā ātrumā. Un ari gluži pretēji.

Tā nav ne pagātne, ne nākotne; tā visa ir šodiena, kur viens notikums cieši saistīts ar citiem…

14. nodaļa nakts viesis

Netīro trauku kaudze dziļajā marmora izlietnē pamazām ruka, turpretī senlaicīgā porcelāna tornis turpat blakus uz akmens darba virsmas auga augumā. Diezin vai ari viņas vecmāmiņa Anna Roze pēc vakariņām šādi mazgāja Bergu smalkos traukus, kamēr viņas dārgais vīrs kabinetā rakstīja? Domas pārsviedās pie Viljama Stouna būtu gan interesanti uzzināt, ko īsti viņš tik ilgi un cītīgi, turklāt regulāri rakstīja? Grāmatu? Ziņojumus? Ja tā, tad kam? Kurai valdībai? Un vēl ja viņš rakstīja, vai tiešām nekur nav saglabājies ne mazākais melnraksta gabaliņš?

Jāmeklē Bergu arhīvs! Nekavējoties! Iespējams, tur slēpjas atbildes uz visiem jautājumiem…

Vispirms jāpārmeklē bibliotēka… Anna Elizabete gan stipri šaubījās, vai vecāmāte būtu uzticējusi dzimtas dokumentus, citus albumus un agrākos laikos tik populārās dienasgrāmatas steigā pamestajai nama bibliotēkai, kur grāmatas stāvēja atklātos plauktos. Guļamistabas sienā noslēptajā seifā, kura atslēga atradās no advokāta Kreica saņemtajā saišķi, viņa nebija atradusi neko, izņemot sakaltušu rozi, kas reiz varbūt bijusi balta. Varbūt to tur ielikusi vecmāmiņa Anna Roze kā atvadu sveicienu? Bet varbūt… tā bija zīme? Atslēga? Varbūt jāmeklē kaut kas, uz kā ir rozes? Skapis? Kamīna dzega? Lielā Ķīnas porcelāna vāze? Viesistabas galda kājas? Frontons un dzega virs mājas galvenās ziemeļu puses ieejas? Viņas istabas lielās gultas baldahīna jumta daļas balstu kokgriezumi? Rozes bija visur… Un vispār nu jau sāk izklausīties pēc Da Vinči koda mistērijām!… Bet ja nu tomēr?

Ja nu tomēr kaut uz mirkli pieļautu domu, ka vecmāmiņa Anna Roze vai kāds cits vēlētos mājā vai tās apkārtnē noslēpt kaut ko būtisku, tā saglabājot to nākamajām paaudzēm? Noslēpt kaut ko, kas ir par lielu, lai ievietotos galda kājā vai gultas baldahīna balstā, taču pašā laikā, lai ietilptu munīcijas kastē? Varbūt salas lejasgalā ieraktajam atradumam bija un reizē nebija sakars ar Bergu vēsturi, bet īstais dzimtas arhīvs meklējams citur?

Un cik dīvaini reaģēja Kārļa vecmāmiņa, klausoties stāstu par trīsmāsiņām. Pag, ko viņa teica? Bet viņas taču…?

Vai tas nozīmēja, ka vecā kundze varētu pazīt kādu no trim māsām Zānēm vai arī pazinusi tās agrāk?

Ko īsti teica ģenerālis? Viņa man atgādina kādu, ko es pazinu agrāk. Acis kā divas zilas, smaidīgas saulītes…

Tad jau sanāk… Ak Dievs, kāda viņa bijusi muļķe… Visīstākā muļķe! Nakts klusumā no pagātnes tumsas skaidri un asi iznira baltā tērpies stāvs… Meldermeitiņa. Anniņa. Lielā lasītāja Anna Līze Millere, saviem gadiem netipiski gudrais un nopietnais bērns, par ko savā dienasgrāmatā bija rakstījusi viņas vecmāmiņa Anna Roze. Iespējams, tieši te viņas abas sēdējušas, dzērušas tēju, piekožot cepumus, un pārspriedušas nesen izlasītās grāmatas!

Pagātne atdzīvojās, vienlaikus raisot jaunas šaubas un minējumus. Ja tā ari būtu, tad kāpēc viņa neko neteica?

Un kāpēc klusēja ģenerālis Bass? Anna Elizabete nespēja noticēt, ka vecais, rūdītais policists nebūtu pazinis meiteni ar zilajām, smejošajām saulītēm acīs vienalga, cik ilgs laiks būtu pagājis. Bet varbūt tieši pretēji pazina gan, tikai nolēma to neizrādīt un neatklāt pārējiem? Nogaidīt un pavērot?

Apspiedusi trauksmaino vēlēšanos steidzīgi doties augšup pa kāpnēm, lai nekavējoties klauvētu pie sirmās kundzes Annas Līzes Saulītes istabiņas durvīm un pieprasītu tūlītējus paskaidrojumus, Anna Elizabete dziļi ieelpoja, noskaitīja līdz divdesmit un… nolēma nogaidīt. Viņai kļuva interesanti. Tagad, kad bija atrasts vismaz viens, nē, divi dzīvi posmi, kas savienoja pagātni ar tagadni, viņa nolēma pavērot, kā notikumi risināsies turpmāk.

Vajadzētu aprunāties ar vecmāmiņu Annu Rozi, viņa nodomāja. Žēl, ka Londona tik tālu vienas nakts laikā turp un atpakaļ neaizskriesi, bet vecmāmiņa, cik nu viņa spēj atcerēties, kā par spīti, ienīst mobilos telefonus un telefonus vispār neko vairāk par hello, how are you, my darling? un I love you no viņas, sazinoties pa tālruni, izspiest nevarēja. Ari e-pastus večiņa neatzina, aizbildinoties ar sliktu redzi, lai gan pirms diviem gadiem pēdējās ciemošanās reizē Anna Elizabete bija pieķērusi vecomāti lodājam internetā ar datortārpa ātrumu, turklāt viņai bija aizdomas, ka uz datora darbvirsmas pavīdējusi arī Skype ikoniņa…

Pāri divpadsmitiem… Anglijā desmit. Hmm… Varbūt nemaz nav tik vēls, lai uzdrīkstētos patraucēt veco, omulīgo kundzīti? Klusi ieslīdējusi hallē, Anna Elizabete nocēla no kamīna dzegas veclaicīgā stilā dizainēto tālruņa aparātu un ienesa to virtuvē. No fiksētā tālruņa zvanot, saruna tomēr iznāks lētāka, nekā zvanot no mobilā. Viņa paredzēja, ka naksnīgā papļāpāšana varētu ievilkties… Vecmāmiņa atbildēja pēc pirmā pāri divām jūrām pārlidojušā pīkstiena.

Nu tad beidzot, Līzbet… Es jau domāju, ka nepiezvanīsi…

Pēc piecpadsmit minūtēm, kas pavadītas pie virtuves galda ar smago akmens keramikas klausuli vienā un pildspalvu otrā rokā, Anna Elizabete pārvācās uz savu istabu un ieslēdza klēpjdatoru. Nākamās divas stundas aizritēja vienmērīgā tastatūras klikstoņā. Viņai bija taisnība vecmāmiņa lietoja Skype un darīja to profesionāli.

Tad, redz, kā… Nudien dzīve ir interesanta padarīšana, pilna pārsteigumu. Žēl, ka dažbrīd tik traģisku…

…Basajām kājām pinoties plānos, kuplos svārkos, kas bija gandrīz divreiz par garu, viņa rāpās kalnā. Pēdās griezās sažuvusi, saules izkveldēta zāle, bet kalna galotne ietiecās stāvus mākoņos. Balti pārkaltušie zāles stiebri bija slideni, bet zem tiem stiepās ložņājoši kazenāji, tīkojot ieplēst garu, sāpīgu pušumu kailajos stilbos. Debesis pēkšņi satumsa, un virs galvas samilza melns lietusmākonis. Tūlīt sāksies, viņa paspēja nodomāt, un kailos plecus ar pātagas cirtienu skaudrumu sāka kapāt asas lietus lāses, kurās varēja jaust smagus krusas graudus. Viņa paraudzījās pār plecu atpakaļ puskalns jau bija pievārēts. Vai tiešām viņa to nespēs?

Vai tiešām viņa padosies? Bet tad būs jāatgriežas lejā, kur plecu pie pleca, riebīgi smīnēdamas, stāvēja māsas Zānes, ģērbušās melnās drānās, Antons ar pārsietu aci un raibā sarafanā iespīlējusies Sofija, kurai mutē nebija neviena zoba. Taču rokās tā turēja lielu pannu ar apdegušiem biezpiena plācenīšiem, ko viņa, valšķīgi smīnot, sniedza Annai.

Tālu aiz Sofijas un Antona, izdegušas pļavas vidū, kā mēma ar rokām plātījās pagasta priekšniece Maiga Lācīte un nez no kurienes uzradusies Aina Maizīte abas ietinušās vējā plīvojošās palagu skrandās…

Kā palīdzību lūdzot, viņa izmisīgi palūkojās uz kalna galu, ko skatienam slēpa melnais mākonis, un sajuta uzplaiksnām vārgu cerību: ar vienu roku turēdamies cieši nospriegotā virvē, otru pastiepis pretī, lejup laidās vīrietis, kura seju lietus dēļ nevarēja saskatīt… Viņa sniedzās tam pretī, atlaidusi rokas no asajiem zāles stiebriem, bet kuplajos brunčos, gluži kā burās, iepūta pēkšņi uzbrāzmojušais vējš, atraujot viņu no zemes. Viņa krita.

-    Anna, Anna! Mosties! Anna, tas ir tikai sapnis!

-    Anna, Anna, mosties! Mosties! Anna, tas ir tikai sapnis!

Ģirts lēni purināja vēl arvien murgainā sapņa varā iegrimušo Annu Elizabeti, monotoni runādams mierinošas muļķības. Nakts vidū pamodies un nespēdams vairs aizmigt, viņš bija nolavījies lejā uz virtuvi, lai iedzertu glāzi auksta ūdens. Atradis uz galda atstāto lielo, veclaicīgo tālruni, sapratis, ka Anna Elizabete kādam zvanījusi.

Kāpdams augšup uz savu istabu, izdzirdējis aiz viņas istabas durvīm žēlus kunkstus un tad spalgu pārbīļa, lai neteiktu šausmu kliedzienu, kas nepavisam neatgādināja romantiskas nakts skaņas, Ģirts bija metis kaunu pie malas un, ar plecu atgrūdis smagās divviru durvis (dīvaini, bet tās nebija aizslēgtas), iebrucis istabā. Tur neviena nebija, tikai caur vaļējām balkona durvīm blāvoja mēness gaisma, bet lielajā gultā, gluži kā sausumā izmesta zivs, airēdamās rokām un kājām, murgainā sapni svaidījās Anna Elizabete.

Ģirts Melderis nebija diplomēts psihologs, taču vienu viņš zināja gan tādos brīžos vissliktākais ir atstāt cilvēku vienu ar viņa dēmoniem. Jo pamodināts nebūt nenozīmē pamodies un nelāgo sapni aizmirsis.

-    Vai tagad ir labāk? pēc brīža, cieši apskāvis Annu ap pleciem un lēni aijādams, viņš iejautājās.

-Jā… Paldies… viņa nomumināja, cieši ierotidamās Ģirta azotē. Tu taču neiesi prom?

-    Nē, Sīkais. Es būšu tepat.

-     Sīkais… Tā tu mani sen neesi saucis… Anna sapņaini nočukstēja. Toreiz, kad es aizbēgu no…

-    Nerunāsim par viņu, labi? Tev jāatpūšas! Melderis noteiktā balsi teica. Un vēl, Bergas jaunkundz, tu kļūsti neuzmanīga un nevērīga. Es tevi, uz skatuves kāpjot, par Sīko nosaucu divas reizes!

-     Ej nu! Un es nepamanīju?

-    Nē. Bet es arī nebrīnos, jo tev šajās dienās galva pilna ar visu ko. Tu to vienkārši palaidi gar ausīm…

-     Ģirtu-u?

-     M-mm?

-    Vai drīkst tev kaut ko pajautāt?

-    Jautā. Vīrietis cīnījās ar miegu.

-    Ko tu domā par Zani? Tev viņa patīk?

-    Oho! Kas tie par jautājumiem? Melderis acumirklī atguva možumu.

-    Kādi nu ir… Tu taču pats atļāvi.

-    Mhm.

-    Vai tev patīk Zane?

-     Patīk.

-     Ļoti?

-     Nu, patīk.

-    Tā vienkārši patīk vai tā… patīk?

-    Līzbet, vai tu liksies mierā? Kas tās par muļķībām?

-    Tās nav muļķības. Viņa… Anna iekoda mēlē, atcerēdamās, ka apsolījusi glabāt draudzenes noslēpumu.

-    Ko viņa? Ģirts neviļus jutās ieintriģēts.

-    N-neko… Vienkārši… Es par viņu ļoti uztraucos. Necik loģiski neizklausījās.

-     Sīkais, ja tu šādā veidā mēģini noskaidrot, vai man ar tavu draudzeni ir romāns, varu atbildēt vienā vārdā nav.

-    Hmm… Ak tā. Tas bija vienīgais, ko Anna spēja izmocīt.

-     Es labprāt pateiktu ko citu, proti, man ļoti patīk Anna Elizabete, bet baidos, ka, to zinot, tas nešpetnais sievišķis man sāks dancot pa galvu, kurpes nenoāvis, Melderis centās sarunu ievirzīt joka gultnē.

-    Pamatotas bailes, Anna nosmīnēja. Tad, kaut ko atcerējusies, jautri piebilda: Starp citu, vecie Kalniņi tevi bija noturējuši par manu vīru vai vismaz brūtgānu!

-    Un kas tur slikts? Ja neņem vērā faktu, ka man laikam nāktos pāriet tavas dzimtas uzvārdā, kā paredz testaments?

-     Bergs… Ģirts Bergs. Nē! Tev nepiestāvētu, Anna bija zobgalīga. Turklāt tu jau esi salaulāts. Ar skatuvi. Šīs saistības tevī ir visspēcīgākās, un to neviena sieviete nespēs mainīt.

-     Līzbet, tu gan mani pārāk labi pazīsti… Ģirts klusi teica. Līdz kaula smadzenēm. Tu man pasaki acīs tādas lietas, par ko es kādam citam vienkārši sadotu pa bieti. Taču tev ir taisnība, nolādēta taisnība! Un ko nu?

-     Neko, Ģirt, neko. Dzīvosim tālāk. Kā nu katram mums lemts. Atceries Kārļa mīļāko teicienu: katram savi tarakāni. Nedomā, ka viņam vai Mikam vieglāk. Mēs jau redzam tikai ārpusi. Bet iekšā… reizēm kaķi skrāpējas, reizēm velni danco.

-    Tev arī tā ir? Melderis ieinteresēts pavērās Annā. Šķita, viņas azbesta bruņās bija pavērusies sīka spraudziņa.

-    Reizēm. Un īslaicīgi. Klikš! Spraudziņa aizvērās. Es to tā filozofiski… vispārīgi… Labāk gulēsim.

-    Ak tā. Nūja. Gulēsim. Arlabunakti!

Aiz loga skaļi un spalgi iekliedzās pūce. Vienreiz. Pēc brītiņa vēlreiz. Tad vēl, vēl un vēl. Pēc piektā sauciena gaisā ilgi trīsuļoja pēdējais uī-uī-ī-ī, bet visādi citādi Pūču mājas tuvējo apkaimi ieskāva pilnīgs klusums. Ne vēja, ne koku lapu čaboņas, ne putnu balsu. Bridis pirms saullēkta.

Cirks, čirks, čirks… čirks, čirks, čirks! Pa vaļējo logu ielidoja it kā soļu skaņa… Tie tuvojās, pēc brīža attālinājās.

Annu pamodināja skaļi klauvējieni, lai neteiktu satraukta dauzīšanās, no kuras guļamistabas smagās durvis burtiski lēkāja un vibrēja.

-    Līzbet, LIzbet, mosties! Slēdz vajā! Ģirts pazudis! Anna, vai dzirdi? Mosties! Bum, bum, bum, tuk-tuk, bum!

Miegs bija kā ar slapju, aukstu dviesli aizslaucīts. Palūkojusies uz līdzās guļošo Ģirtu, Anna Elizabete nosmīnēja nu gan būs velns no elles laukā un nekādi paskaidrojumi situāciju neglābs. Viņa devās atvērt durvis.

-    Līzbet, Līzbet, klausies, LIzbet, tu zini… Ģirts pazudis… Lēkšiem ienesies viņas istabā, Kārlis palika kā uz mutes sists Annas Elizabetes milzīgajā gultā, kurā līdz šim bija gulējusi tikai viņa, jo ikvienam citam rudais Barons tur ļāva piesēst vien uz mirkli, augstākais vienas filmas garumu, tagad mierīgi un svētlaimīgi gulēja Ģirts Melderis. Turklāt… kā! Izlaidies kā tāds čipendeils! Džinsos, atpogātā kreklā, kura atvērumā vīdēja melnām sprogām klātas muskuļotas krūtis, uz abām pusēm atmestām rokām te nu viņš dusēja kā svētlaimīgs eņģelis.

-     0, es… man… m-hmm… Kārlis pārsteigumā zaudēja runas spējas.

-    Kārlīt, nāc droši tuvāk. Sēdies! Anna Elizabete, izlikdamās nemanām viņa apmulsumu, ar plaukstu uzplāja pa gultas pārsegu. Pārējie ari pietiek šņākuļot aiz stūra!

Durvīs cits pēc cita parādījās ģenerālis Bass, Miks Kaķītis, Omīte un Dambergs, bet pēc īsa brītiņa, izmisīgi cenzdamies noturēt savu melno vilku, kurš lēkšoja nopakaļ rudajam Figaro, arī Viktors. Acīmredzot uztverdams notiekošo kā jautru riņķadanci, Figaro ar ieskrējienu ielēca Annas gultas vidū tieši uz vēdera joprojām aizmigušajam Ģirtam, izraisot vispārēju jautrību. Labi audzinātais policijas suns Zorro, nobremzējis pie pašas gultas malas, uzlika savu lielo galvu uz kājgaļa kokgriezuma un žēli nopūtās Viktors bija iemācījis, ko drīkst un ko nedrīkst. Anna iesmējās un pagājusi atpakaļ līdz gultai, pabužināja lielā suņa pakausi. Labs suns, Zorro, labs…

-   Annlt, mēs varbūt nelaikā… Pirmā attapās Omite, mulsi burzot rokās baltu kabatlakatiņu un cenšoties neskatīties uz miegaino Melderi, kurš apjucis blisināja acis.

-     Nē, nē, Omīt, viss kārtibā, apsēdies. Kārļonkul, tu ari. Puiši, jūs ari, lūdzu, atrodiet sev ērtākas vietiņas. Tur, pie kosmētikas galdiņa, ir viens pufs, pie vannas istabas durvīm otrs, trešais uz balkona…

-   Varbūt pietiks tēlot pieņemšanu pie hercogienes? Miks neizturēja. Kur tu biji pazudusi? Mēs domājām…

-     Paga, rimsties… Kāpēc pazudusi? Un… ko jūs domājāt?

-     Mēs tev šorīt vismaz septiņas reizes zvanījām pa telefonu. Tavas istabas durvis bija aizslēgtas, balkona durvis vaļā, bet iekšā kapa klusums. Es atcerējos… Miks aprāvās, tad izmocīja: … Mežmuižu. Un nobijos.

-     Labi, pietiks melodrāmas! sarunā iejaucās ģenerālis Bass. Acīmredzot ir noticis pārpratums. Anniņ, atvaino. Un tu, Ģirt, arī… Mēs jūs laikam pamatīgi sabiedējām.

-    Nē, nekas… Viss kārtībā… Bet kas īsti noticis? Melderis beidzot bija pamodies. Aptvēris situācijas divdomību un komismu, viņš knapi valdīja smieklus, taču daudzo rīta viesu nopietnās sejas lika apvaldīties.

-    N-nu… Ir tā… ģenerālis Bass domīgi iesāka. Šonakt mums ir bijuši viesi…

-    Viesi? Anna izslējās taisna kā svece. Tad jau tie soļi bija īsti!

-     Kādi soļi? Bass saspringa. Tu kaut ko dzirdēji? Tu biji laukā? Lizbet…

-      Tad nē jau, nē! Anna nepacietīgi pamāja ar roku. Nekur es nebiju. Tepat… Dzirdēju tepat, aiz loga.

-     Bet vai tad tu… jūs…? Kārlis sāka klepot.

-    Tā. Laikam beidzot man kā godīgam džentlmenim nāksies visu paskaidrot, Ģirts, izkāpis no gultas, izbrauca ar visiem desmit cauri īsi apgrieztajiem matiem. Lai nevienam nerastos nepareizs priekšstats par notikušo, es ar pilnu atbildības izjūtu paziņoju: šonakt šeit nenotika nekas tāds, kas būtu jūsu uzmanības un intereses vērts. Es nakti pamodos, gribēju uzpīpēt un padzerties, nokāpu lejā uz virtuvi, bet atceļā, ejot gar Annas istabas durvīm, izdzirdēju, ka viņa kliedz…

-    Anniņ, tev kāds uzbruka? Omlte pietipināja pie Annas Elizabetes un apskāva viņu kā bērnu.

-     Nē, Omīt, nē! Es tikai redzēju šausmīgu sapni…

-     Turpinu… Es atļāvos nekaunīgi iebrukt Līzbetes istabā, jo domāju, ka viņai nepieciešama palīdzība. Bija arī, tikai… citāda. Pamodināju, nomierināju, bet pēc tam mēs runājāmies. Tāpēc ari šorīt gulējām kā beigti.

-    Tiešām kā beigti… norūca Kaķītis, vēl īsti nesaprazdams ticēt tam diplomētajam skatuves melim vai ne. Jums vismaz ir kaut mazākā nojausma, cik šobrīd pulkstenis? Divdesmit septiņas minūtes pāri vienpadsmitiem…

-      Ko-o? Annai izlauzās skaļš pārsteiguma sauciens. Nevar būt! Bet man jā… Viņa aprāvās.

-    Kas tev? Miks vērīgi uz viņu palūkojās.

-     Man… uz bridi jāizbrauc… Anna Elizabete negribīgi atbildēja.

-     Atkal kārtējie Madrides galma noslēpumi? ģenerālis Bass šaubīgi novilka.

-    Nē, nekā tamlīdzīga! Es apsolu! Vakarā visu izstāstīšu! Anna nobēra un metās pie skapja. Piedodiet! Viņa bez ceremonijām pabldija sāņus pret skapja durvīm atspiedušos Dambergu un Viktoru, kuri vispār izskatījās tik sanervozējušies, apjukuši un nelaimīgi, it kā labprātāk atrastos vairāku gaismas gadu attālumā. Atvainojiet, ja tas ir viss, es labprāt pārģērbtos un sakoptos pirms brauciena.

-     Hmm… Patiesību sakot, ir vēl kaut kas… ģenerālis negribīgi teica. Viņa balss tonis Annu darīja uzmanīgu.

-Jā?

-     Mēs atradām vēstījumu.

-    Ko? Kādu vēstījumu? Kur? Jautājumi bira cits pēc cita.

-    Krusttēv, izstāsti taču viņai visu nav mazais bērns! Miks nepacietīgi izmeta. Situācija viņu kaitināja.

-    Nu tad tā. Mēs ar Miku šorīt pamodāmies agri isi pēc saullēkta. Nolēmām nevienu nemodināt, bet sapļaut jēriem rīta maltītei zāli. Tobrīd nama tuvumā neviena nebija. Vēlāk puikam sagribējās kafiju, un mēs, lai nevienu netraucētu, devāmies ap māju uz dienvidu puses ieeju man ir verandas un virtuves atslēga. Bet tur… UfīT… viņš ievilka elpu, tur… uz sliekšņa…

-… mēs atradām avīzē ievīstītu zivi bez galvas, bet tai pie astes ar stiepli bija pietīta vēstule. Faktiski zīmīte.

-    Oho! Un kas tajā bija rakstīts? Anna un Ģirts saskatījās. Naksnīgie soļi, ko viņi bija dzirdējuši aizmiegot…

-     Četri teikumi: "Atsauc savus suņus. Nerocies pagātnē. Citādi Zanei būs slikti… Pagaidām viņa ir drošībā."

-     Nudien mīļi… Anna domīgi sacīja. Jo vairāk tāpēc, ka nav īsti skaidrs, kam šī vēstule adresēta. "Nerocies pagātnē" tas varētu būt adresēts tiklab man, kā Mikam un ģenerālim. "Atsaucsavus suņus!"Mikam. "Būs sliktāk"… Vai tas attiektos tikai uz Zani vai tomēr uz mums visiem? Visticamāk, Zane atrodas pie rakstītāja…

-     Varbūt tas tiešām ir vēstījums visiem? Brīdinājums? klusi ierunājās Omīte. Un rakstījis ir kāds, kurš novēro mūsu namu un redz katru kustību. Fui… man šī doma nepatīk! Viņa nodrebinājās un savilka lakatu ap pleciem.

Anna Elizabete vērīgi nopētīja Omīti, tad viņas skatiens pārsviedās pie atvaļinātā ģenerāļa, kurš smagi nopūtās.

-    Un ko par to saka eksperti? ievaicājās Melderis. Viktor, vai Zorro neuzņēma pēdas?

-    Jā un nē, uzrunātais aprauti atteica. Pēdas veda no verandas līdz lapenei ar laipu, tad pēkšņi beidzās.

Lapene ar laipu. Tur puiši atrada apraktos kaulus un munīcijas kasti ar dokumentiem.

-     Bet tad jau tas nozīmē tikai vienu naksnīgais viesis ieradies pa upi. Ar laivu vai peldus, kas būtu mazticams…

-    Taču iespējams… Cieminieku vidū ir daudz labu peldētāju visi uzauguši pie ūdeņiem! Mikam nez kāpēc gribējās principiāli pastrīdēties. Protams, ar tādu dāvanu un vēl arī vēstuli vieglāk būtu ar laivu…

-    Anniņ, meit, vai jūs ar Ģirtu vakarnakt runādamies neko vairāk nedzirdējāt? ģenerālis, juzdams briestam vētru, izlīdzinoši ievaicājās.

-    Nē, krusttēv, tikai tos čaboši gurkstošos soļus granti pie mājas… Bet… kas ar to zivi un vēstuli?

-     Zivs kā zivs tādu pilna upe, atteica Dambergs. Es jau to izpētīju. Parasta upes forele, tikai bez galvas. Svaiga, droši vien noķerta nakti vai ļoti agri no rīta. Kuņģis tukšs tajā nekādu noslēpumu nebija.

-     Labi. Bet zīmīte?

-    Balta A4 formāta lapa. Datordruka. Krāsainais tintes printeris. Burti sākotnēji bijuši sarkanbrūni, bet zem zivs nedaudz paplūduši. Parastais Times New Roman fonts 12 punktu lielumā. Nekā īpaša, izņemot krāsu.

-    Jā, krāsa… Sarkanbrūna, tu saki…? Kā asinis… Anna Elizabete nomurmināja. Tas bija brīdinājums…

-     Brīdinājums? Miks bija pati uzmanība.

-    Tieši tā. Kāds šādi nodod ziņu, lai mēs vairs tālāk nemeklējam. Acīmredzot esam uz pareizajām pēdām un ejam īstajā virzienā, citādi jau mūsu anonīmais draugs sevi tā nepiepūlētu ar naksnīgām pastaigām un peldēm.

-     Bet kurš? Kurš? Omlte satraukumā lauzīja rokas.

-    Tas mums visiem kopā jānoskaidro. Cik vien ātri var! cietā balsī noskaldīja Miks Kaķītis. No šī briža vairs nekādas pašdarbības, nekādu noslēpumu vai avantūru. Jebkura darbība tikai saskaņojot ar mani! Skaidrs?!

Oho, Kaķītis beidzot rāda zobus un izlaiž nagus! Sen jau tā vajadzēja…

-     Skaidrs, majora kungs. Un tomēr man pēc stundas jāaizbrauc. Obligāti. Pavadoņus nevajag. Atgriezīšos uz vakariņām, Anna izaicinoši paziņoja un ar skatienu ieurbās vienā punktā Mika pieres vidū.

-     Brauc. Brīdinājusi esi, tad brauc. Uz pašas atbildību, viņš nesatricināmā mierā atteica.

15. nodaļa dusmas vairo spēku

-     Velti tu viņai ļāvi tā aizbraukt. Vienai… pēc krietna brīža, uz verandas lieveņa divatā kūpinot dienišķo Marlboro, Ģirts ieteicās. Anna Elizabete, pat neizdzērusi ikrita obligāto melnās kafijas tasi, bija ielēkusi savā tumšsarkanajā audi un vēja ātrumā aiznesusies pāri tiltam cik varēja noprast, Rigas virzienā.

-     Vecais, nomierinies, Kaķītis atņurdēja. Viņa nebūs viena.

-    Kā? Ģirta interese bija tik patiesa, ka Miks uz mirkli aizmirsa savu ilgi auklēto nepatiku.

-    Tā. Krustojumā ar Melnpils šoseju viņu sagaidīs un pēc tam pavadīs… Tā būs drošāk.

-    Skaidrs.

-    Tikai tu… nedomā viņu brīdināt, citādi tas trakais sievišķis izspēlēs kādu no saviem jociņiem un pazudis.

-    Protams. Paklau, major…

-    Nu?

-    Es tev gribēju kaut ko pavaicāt… Ģirts saminstinājās.

-   Nu? Kaķīti šī romantiskā izskaidrošanās aina uz verandas kāpnītēm pamazām sāka tracināt. Nu???

-    Nē, neko. Vēlāk. Melderis laiski piecēlās un nopurināja bikses. Ko tagad darām? Būs kāds uzdevums?

Sajuzdams sarunas biedra balsi īgnumu, viņš acumirklī bija mainījis nodomu. Šis nav īstais bridis nopietnām sarunām par jūtām. Bet tieši par to Ģirts Melderis bija gribējis runāt ar Miku Kaķīti. Bija taču acīm redzams, ka Mikam Kaķītim sila sirds pret Annu Elizabeti un ari viņa nebija no akmens tēsta, taču abi divi spītīgi turpināja spēlēt komēdiju es tevi neredzu, tu mani neinteresē, un vispār mēs esam vienīgi labi kaimiņi. Melderis nespēja saprast, kas liedz abiem draugiem normāli izrunāties, izskaidroties un tikt galā ar pārpratumiem.

Studiju gados Anna bija apdedzinājusies, iemīloties un gandrīz apprecoties ar viņa studiju biedru Edgaru jaunu, talantīgu aktieri, kuram visi pareģoja lielu nākotni, bet kurš izrādījās prasts dzērājs, emocionāli un psiholoģiski varmācīgs, turklāt akli mīlošas māmiņas uzraudzīts, kurai slikta un nederīga būtu ikviena sievieškārtas būtne, kas tīkotu atņemt mīļoto lolojumu. Zobainā, patstāvīgā Anna Elizabete, kura nāca un gāja, kad to vajadzēja viņai, nevis dārgajam līgavainim vai viņa māmiņai, un kura nevēlējās appuišot pieaugušu teļu, bet atstāja viņu divvientullbā ar paša netīrajām zeķēm, krekliem un apakšbiksēm, izpelnījās topošās vīramātes svētas, nerimstošas dusmas, kas pārauga nemitīgās intrigās un naidā, padarot Annas dzīvi par elli.

Viss beidzās ar to, ka reiz aukstā ziemas nakti Anna Elizabete vienā džemperi un ar datoru padusē klauvēja pie Ģirta īrētā dzīvokļa durvīm. Pēc kārtējā vētrainā strīda ar Edgaru un viņa māti, kas beidzās ar to, ka nākamais virs ne tikvien nostājās mātes pusē, bet pat pacēla pret Annu roku, viņa, ne vārda neteikusi, aizgāja uz savu istabu, paņēma datoru, savus dokumentus un, ar blīkšķi aizcirtusi durvis apstulbušo gandrīz radinieku priekšā, aizgāja.

Tas notika pirms desmit gadiem. Strīda iemesls triviāls Anna bija tikko saņēmusi piedāvājumu rakstīt recenzijas par izrādēm Latvijas lielākajai vakara avīzei, bet Edgaram tas nebija paticis. Viņš centies iegalvot, ka tas izraisīšot interešu konfliktu un viņam izcilajam un talantīgajam aktierim nāksies pārdomāt, ko mājās drīkst stāstīt, ko ne. Māte Edgaru karsti atbalstīja, savā aklajā mīlestībā neliekoties manām, ka pēdējo divu gadu laikā viņas dēliņam neviens režisors nav uzticējis nopietnāku lomu par sulaini ar paplāti.

Toreiz Anna Elizabete bija nodzīvojusi pie Ģirta gandrīz gadu. Vecākiem par notikušo nestāstīja. Tik lielas naudas, lai pati varētu īrēt dzīvokli, viņai nebija, bet svētku aģentūras ideja vēl nebija pat nosapņota. Viņa bija tramīga, naktis modās kliegdama un raudādama. Tieši tad Melderis pasāka viņu saukt par Sīko.

īsts draugs būdams, Ģirts bija devies pie Edgara, lai izrunātos, bet sastapis kolēģi pamatīgā paģiru delīrijā. Dzēris nebija, taču par adekvātu viņa izturēšanos arī nevarēja saukt. Noklausījies visu, ko bijušais draugs domā par Annu Elizabeti un ari par viņu pašu, Ģirts nebija izturējis iešķīlis Edgaram vienu kreiso tā, ka tas slaidi atlaidies dīvānā. Annai Elizabetei viņš par šo incidentu neko neteica. Arī par vēlāk saņemto īsziņu: Paldies, tas bija pelnīti…

Kopš tā laika Anna Elizabete uz vīriešu dzimuma pārstāvjiem raudzījās rezervēti. Augstākais kā uz sadarbības partneriem vai, ja ļoti paveicās, labiem draugiem. Viņa nemeklēja romantiku un, kaut iztālēm manot kaut ko, kas varētu draudēt ar attiecībām, acumirklī uzbūvēja sev apkārt dzelkšņainu ironijas sienu. Viņu pašreizējā kompānija Zane, Kārlis, Miks, ģenerālis, Ģirts un pēdējā laikā ari Loku pāris un Omlte jau bija krietni vairāk, nekā Annai jelkad bijis līdzās tuvo cilvēku. Vecmāmiņa Londonā, vecāki Minsterē tikšanās ar viņiem labi ja reizi gadā…

Nav brīnums, ka Annai, kas bija radusi pie vienatnes, tā patika Pūču salā. Bet nevar taču jauna, skaista sieviete visu mūžu dzīvot viena, satiekoties vienīgi ar draugiem un kaimiņiem. Varbūt beidzot pienācis laiks nopietni ķerties pie projekta kā izprecināt Annu Elizabeti?

Anna Elizabete lēni brauca pa tukšo šoseju Rīgas virzienā. Viņa bija mazliet samelojusies jābrauc bija, taču jāsteidzas gan ne. Vēl bija turpat trīs stundas laika.

Taisnais ceļa posms bija tukšs un likās bezgalīgs. Garā pēcjāņu nedēļas nogale visus pilsētniekus aizvilinājusi uz laukiem, galvaspilsētas virzienā nebrauca gandrīz neviens. Tieši tāpēc Annai Elizabetei tik aizdomīgas šķita divas automašīnas, kuras, sākot no krustojuma ar Melnpils šoseju, gluži kā pielīmētas vilkās viņai astē. Vilkās tas bija īstais vārds, jo Anna, šo un to pārdomāt gribēdama, brauca labi ja ar septiņdesmit. Nu, nu pelēks opelis, aiz tā zaļa škoda… Pag, tāds opelis ir Arnoldam Lejiņam, bet zaļā škoda taču ir Zanes firmas zīme aizrāvusies ar ideju par zaļo domāšanu, draudzene savu veco sarkano golfiņu bija nomainījusi pret zāles zaļu škodu. Viņai piestāvēja, un, atklāti sakot, autiņš patiešām bija labs ātrs, ekonomisks, kluss.

Nē, tā nu gan neies cauri! Kādas spēlītes jūs ar mani spēlējat? Vispirms sarakste pa kluso, pēc tam mīklaina pazušana, nezinīšu spēlēšana un tagad izsekošana uz tukšas šosejas? Tā nenotiks!

Viņa spēcīgi uzmina uz gāzes pedāļa, un jaudīgais motors priecīgi ierēcās. Ķiršsarkanajam audi patika ātra braukšana. Tādos brīžos motora dziesma kļuva dobji samtaina kā milzīgai kamenei. Bet, spīdzināts ar lēnu vilkšanos, tas brīžiem mēdza nikni ieklepoties un noraustīties, it kā sakot: Beidz pārbaudīt manu pacietību!

Izsekotāji palika tālu iepakaļ. Izmantodama straujo pagriezienu, lai vēl vairāk palielinātu attālumu, Anna asi iegrieza mašīnu šaurā, gandrīz aizaugušā meža celiņā, pabrauca dziļāk un, gaismas un motoru izslēgusi, izlēca no auto un paskrēja atpakaļ līdz šosejai. Noslēpusies aiz kupla kadiķa, viņa sāka vērot ceļu.

Pirmais garām pašāvās pelēkais opelis, taču tajā pie stūres nesēdēja Arnolds Lejiņš, bet gan vecs virs ar bārdu.

Zaļā škoda brauca lēnāk un svārstīgāk, it kā kaut ko meklējot… Ak tad tā gan! Pie stūres sēdēja tumšmatains čalis, kura profils Annai Elizabetei likās tāds kā pazīstams, taču acumirklī izskats nesaistījās ar vārdu. Taču viens bija skaidrs ne vakarnakts soļi smiltīs, ne šīrīta vēstule, ne tagadējie sekotāji nebija viņas izdomas auglis, bet gan visnotaļ īsta un nepatīkama realitāte, ar ko jātiek galā.

Lai nu tā būtu, Anna nodomāja, es taču varu braukt arī pa citu ceļu. Ātri aizskrējusi atpakaļ uz mašīnu, viņa no bardaciņa izvilka Mežāju un Melnpils apkaimes karti. Ar viltīgu manevru izbraucot vienu posmu pa stigu cauri Lielajam mežam, varētu izkļūt uz Melnpils-Purvaines ceļa, bet pa to līdz Rīgai tikai trīsdesmit kilometru vairāk nekā pa taisno.

-    Kā, pazaudēji? mobilajā telefonā kliedza Miks Kaķītis. No viņa ierastās savaldības vairs nebija ne vēsts. Nē, es nezinu, ko lai tagad dara! Domā! Viss. Viņš nikni uzsita pa tālruni, izpelnoties nosodošu ģenerāļa skatienu.

Viņi sēdēja virtuvē un dzēra jau otro kafijas tasi. Abi eksperti vēlreiz bija aizgājuši pārmeklēt lapenes apkaimi.

-    Puika, mierā! Kas atgadījies?

-    Tas muļķa stažieris palaidis gar degunu Annu Elizabeti ar visu viņas mašīnu!

-    Kāds stažieris? Ģenerālis izlikās nesaprotam, taču nodevīgi raustīgais ūsas galiņš liecināja par pretējo.

-    Ir viens tāds… Praktikants. Par varītēm raujas pie darba, tad nu izprasīju Ervīnam palīgā. Bet šis, ko domā, gribējis kā svētku dāvanu Zanei atvest saremontēto autiņu… Un braucis ar viņas zaļo škodu…

-     He-he-he… Nu skaidrs! Saņēmis uzdevumu neuzkrītoši sekot Annai, viņš nolēma braukt ar to zaļo vardi, kuru Mežājos pazīst katrs sētas krancis. Ak Dievs, kāds malacis! Vecais vīrs kratījās smieklos.

-     Kā tad smejies vien, smejies! Miks saīga. Bet ja nu arī Anna pazudīs?

-     Nepazudīs, nepazudīs tava Līzbete, nebaidies! Bass mierinoši paplikšķināja krustdēlam pa plecu. Man šķiet es zinu, kāds pārsteigums mūs sagaida vakarā. Vismaz varu iedomāties…

-    Krusttēv…

-    Ij neprasi! Ej un dari, kas tev darāms! Ģenerālis atvēcinājās no Mika kā no uzbāzīgas mušas. Es tavā vietā vēlreiz aizbrauktu uz Lejiņiem pie Karlīnes un par katru cenu mēģinātu atrast Sofiju un Ainu Maizīti.

Atvaļinātais ģenerālis, klusi smaidīdams, piecēlās un pa terases durvīm izgāja dārzā.

Reibinoši smaržoja šorīt pļautā zāle un pie terases balstiem piestiprinātās kalmes. Gaisā jautās dīvains klusums un mikla, spiedīga tveice… Šajā pusē tā bija pirms vētras. Lielie apkaimes meži pievilka varenus negaisus, un vasaras vidū, gluži kā svētku salūtus, bieži varēja vērot biedējoši skaistas daudzkrāsainu zibeņu dejas, no kā nepieradušam cilvēkam uzmetās zosāda, bet vietējie, sevišķi vecākās paaudzes mežājnieki tad teica Pērkontēvs spēlējas. Vecais ģenerālis bija ievērojis, ka pirms šiem lielajiem negaisiem visa daba ļaudis, putni, dzīvnieki kļuva nervoza un viegli sakaitināma, taču pēc lielās attīrīšanās visi jutās kā no jauna piedzimuši. Vai tā būs ari šoreiz?

-    Jātiek vaļā no Sofijas. Mūsu pagasta iedzīvotāji vairs nevar paciest viņas bļinu vakarus, masļeņicas, bazārus, jarmarkas un kapustņikus, tā pirms gada kādā neformālā tikšanās reizē bija teikusi pagasta priekšsēdētāja Maiga Lācīte. Turklāt, ja viņa gatavojas precēties, darbs ģimenes uzņēmumā turpmāk būs nodrošināts. Bet jūs, pasākumus rīkojot, varēsiet labāk iepazīt mūsu ļaudis…

Kā tad iepazīt, Anna toreiz nosmīnēja. Mežājniekus jau nu iepazīsi! Cik viņai šajā īsajā laika sprīdī bija iznācis parunāties ar vietējiem, attieksme bija izteikti duālistiska vieni sarunās bija atvērti, pretimnākoši un atklāti, turpretī citi pārsvarā vecākā paaudze, kara laikā vai pirms un pēc tā dzimušie nez kāpēc izturējās klaji naidīgi un izaicinoši. Varētu domāt, ka es viņiem esmu kaut ko apēdusi, Anna pukojās, iedama mājup pēc kārtējā niknā uzšņāciena ciema veikalā.

Re, re, baronese uz bodi iet kājām! Laikam taupa savu smalko braucamo, bija čukstējusi ciema friziere Zinta.

Satiekoties veikalā pēc Mežmuižas svētku pasākuma, Zinta vairākkārt aicināja Annu Elizabeti pie sevis kā pati teica sakopties, taču Anna bija ievērojusi pagasta dāmu astoņdesmito gadu ķiverveida frizūras ar sastīvinātām lielo ruļļu lokām, ogļmelni krāsotās uzacis un skropstas, tāpēc negribēja viesoties ciema skaistuma svētnīcā. Neko citu novītusi pusmūža daiļava Zinta nemācēja: večiem matus apgrieza bļodiņā, dāmām uzkasīja un ierullēja ķiverē. Par tonētām šķipsnām, daudzkrāsu paleti, pakāpenisku griezumu vai filēšanu nebija dzirdējusi. Augstākā pilotāža ieķepēt klientes matos tik daudz Supras pulvera, ka ar to varētu nonīdēt matus veselam pulkam, izturēt balinātāju pusotru stundu un pēc tam ar karstu fēnu sacirtot nobendētās, nedzīvās, bezkrāsainās stieples Merilinas Monro lokās. Viņai tas likās skaisti.

Zintas kroņa numurs bija Sofijas pārbalinātais, pakulām līdzīgais matu ērkulis, kas, sīki sasprogots, absolūti nepiestāvēja viņas sarkanbrūni iedegušajai, apaļajai sejai ar jau krietni izveidojušos dubultzodu.

No krāsām Zinta bija iecienījusi hennu un basmu; lepojās, ka sekojot zaļajai domāšanai, hennu un basmu lietot esot ekoloģiski pareiza rīcība. Tā nu, ņemot vērā spīdzināmā objekta matu pamattoni, krāsošanas rezultāti mainījās no piķa melnas līdz vara sarkanai un no brūnas līdz zaļganbrūnai, kas vāja kuņģa īpašniekam radīja aizdomīgas asociācijas ar otrreizējās pārstrādes produktu… Savukārt tos drosmīgos, kuri modīgāku un cilvēka cienīgāku frizūru meklējumos aizbrauca uz Rīgu vai netālo rajona centru, Zinta pēc tam ēda nost bez sāls un pipariem, par katru uzrokot kādu nelāgu vai neglītu ziņu, un nekaunējās par to informēt pasauli. Ciema klaču centrs.

Re, kur vajadzētu iegriezties un patincināt! Ja vispār kāds zina, kur palikušas Sofija un Aina Maizīte, tad Zinta jau nu noteikti. Bet kuram varētu lūgt to izdarīt? Varbūt Omltei?

Anna piestāja ceļmalā, aši uzklikšķināja SMS: "Omīt, Tev noteikti vajadzīga jauna frizūra. Lūdzu, aizej pie Zintas! Kārlis aizvedīs." Un smaidot brauca tālāk.

Viņa paspēja laikā. Lidmašīna vēl nebija nolaidusies.

Majors Miks Kaķītis, acis mežģīdams un zobus griezdams, grauzās cauri milzīgajai veco arhīva dokumentu kaudzei, ko vakarnakt vēlīguma uzplūdā bija iedevusi pagasta priekšniece Maiga Lāci te.

Šausmas, kādi traģiski notikumi te risinājušies pagājušā gadsimta vidū! Viena vara ļaudīm deva ticību sev un saviem spēkiem, par nopelniem Latvijas brīvības cīņās iedalīja zemi un garantēja aizdevumus māju celšanai un saimniecību iekopšanai; pēc tam kā melni siseņi uzlidoja citi un visu atņēma, pašus zemes kopējus atstājot plikus un nabadzīgus, ar ubaga tarbu kaklā, bet biežāk nošāva vai izsūtīja uz Sibīriju. Nešķirojot. Visus pieaugušos, vārgus vecīšus, mazus bērnus, pusaudžus, zidainišus… Kā tautas ienaidniekus, kā budžus, kā vācu spiegus. Gadiem un gadu desmitiem koptās mājas palika tukšas. Lopus, kas nebija apšauti un apēsti, pievāca saimnieciskie kaimiņi, ja kāds vēl bija palicis. Tieši viņi nereti bija pielikuši savu roku, lai būtu tā, kā bija…

Lasot arhīva dokumentus, kas aptvēra laika posmu no kara beigām līdz kolhozu sabrukumam deviņdesmitajos, Miks, lai gan nebija ekonomists, toties labs izmeklētājs, šajos naivā ticībā, it kā vientiesīgi rakstītajos papīros saskatīja skaidras shēmas, kā tālā pagātnē un pat vēl salīdzinoši nesen darbojušies pie varas esošie. Viņš no derdzīgā iespaida nodrebinājās. Ja lietas kārto šādi, nav jābrīnās, ka dažam labam traucē urķīgie žurnālisti, kas bāž degunu pagātnes notikumos. Pasarg Dievs, atradīs, sapratīs, uzrakstīs un publicēs! Mjā… tas daudz ko izskaidro. Miks domāja par kādu personu, kuras vārds šajos dokumentos bija sastopams pārāk bieži. Vai tiešām bez šī cilvēka nekas nav ne varējis, ne drīkstējis notikt?

Miks pasniedzās pēc sava daudz cietušā telefona. Sveiks, Ervīn… Nē, es vairs uz viņu nedusmojos. Paklau, pārbaudi mūsu datubāzēs vienu cilvēciņu… Jā, un ieskaties ari tajā bāzē…

-     Vecmāmiņ, pēc kā tu izskaties?! Kārļa balsī skanēja patiesas šausmas, ieraugot no Zintas skaistumsalona iznākušo Omīti. Vecās lēdijas mati, kas vēl no rīta bija dižciltīgi sudrabaini balti, tagad liesmoja rietošas saules krāsā. Bet viņa pati smaidīja, it kā tikko būtu laimējusi visu Superbingo laimestu fondu.

-    Jāpiezvana Kārlim Lielajam un Mikam, neatbildējusi uz jautājumu, viņa nomurmināja un devās cauri Mežmuižas lielajiem vārtiem tālāk no ziņkārīgām acīm, tad pielika pie auss mazo klausulīti. Man ir jaunumi!

Kārlis apskaitās: jau kuro reizi viņu bez liekām ceremonijām nobīda pie malas, it kā viņš būtu mazs puišelis, kuram par pieaugušo spēlītēm nav nekādas daļas vai arī kurš būtu jāsargā no skarbās realitātes. Miks, ģenerālis, Anna, Zane un pat Ģirts visi pret viņu izturējās kaut kā tā… Bet viņam nākamgad būs jau trīsdesmit!

-     Puika, nepūties, viņi tūlīt būs klāt! Tad visu izstāstīšu.

-    Kur viņa ir? pacietīgi sagaidījis, kad beidzot tiek atvērtas Ozolu loka divpadsmitās mājas durvis, bez ceremonijām pajautāja Miks Kaķītis. Jūtami pietūkuši Ainas Maizītes seja un apsarkušās acis skaidrāk par skaidru liecināja: lai nu ar ko, bet ar labu veselību pagasta feldšerite lepoties nevar. Viņas organisms acīmredzot aizturēja ūdeni, un citkārt omulīgi apaļā Maizīte šodien izskatījās vienkārši resna un izblīdusi.

-    Istabā. Guļ, viņa neskanīgi atbildēja. Es viņai iedevu nomierinošas zāles. Gulēs līdz vakaram. Nāciet iekšā.

Ar majoru Miku Kaķīti priekšgalā visi iegāja Ainas Maizītes viesistabā.

-    Jūs noteikti varat iedomāties, kāpēc mēs esam šeit, taktiski iesāka majors Miks Kaķītis.

-     Sofijas dēļ? Viņa vakar atskrēja, raudādama un kliegdama, ka to vairs nevarot izturēt un beidzot izskrāpēšot tai maitai acis, lai pārstāj pīties ar viņas Antonu… feldšerite teica un dīvaini pasmaidīja.

-     Atvainojiet, kurai maitai? it kā nespēdama pārvarēt ziņkārību, sarunā iejaucās Omīte. Ģenerālis pasmīnēja.

-    Nu, Maigai, Maigai Lācītei, pagasta priekšniecei! Antons taču ir viņas šoferis; viņiem bieži sanāk kopā braukāt apkārt. Sofija katrreiz trako un iet pa gaisu. Bet Antons… viņš taču ari mani, kad vajag, aizved un atved gan uz rajona centru, gan pie pacientiem sevišķi ziemā…

…un zaļumos sevišķi vasarā, nodomāja Kārlis, taču skaļi neteica. Izskatījās, ka Maizīte vēl neko nezina.

-    Aina, lūdzu, apsēdieties, mums ir nepatīkama ziņa. Antons Zāns vakarnakt gājis bojā. Parlauzis sprandu.

Atskanēja dobja skaņa, krītot smagam ķermenim. Aina Maizīte bija noģībusi. Gluži tāpat kā vakar Lāclte.

-   Annas kundze, lūdzu, iedodiet viņai lāsi brendija, ģenerālis Bass pastiepa Omltei savu sudraba blašķi, no kuras nekad nešķirās un kurā viņam arvien glabājās lielisks brendijs. Katram gadījumam. Tagad tāds bija pienācis.

-    Baidos, ka viņai alkoholu nedrīkst dot. Omlte smaidīdama atdeva blašķi ģenerālim atpakaļ. Labāk aukstu ūdeni.

-    K-kā jūs zināt? Maizīte, vāri plivinādama skropstas un šņukstēdama, izstostīja.

-Ja vēlaties, lai jūsu noslēpums paliek pie jums, nelieciet draugos publiskai apskatei tik ļoti privātas bildes, večiņa cieti noteica. Tā var iekulties pamatīgās nepatikšanās, un, šķiet, jums tas itin labi izdevies, vai ne?

-     Kas… kas tagad būs? Maizīte murmināja. Viņa… tā vecā… mani atlaidis.

-     Kurš atlaidīs? neko nesaprazdams, izsaucās Miks.

-    Lācīte, Lāclte taču! Kad uzzinās… feldšere aizgūtnēm sāka raudāt.

-    Kad uzzinās, ka jūs gaidāt Antona bērnu? Omīte rāmi precizēja.

-    J-jā. Es cerēju… Mēs domājām… Viņš solīja…

-     Bet kā tad Sofija? negaidot ievaicājās ģenerālis Bass. Viņai taču ar Antonu bija ilgstošs romāns.

-    Viņa neko par mums nezināja. Mēs arī neteicām. Antons apsolīja ar viņu izrunāties.

-     Bet fotogrāfijas internetā? Vai nebaidījāties, ka Sofija tās ieraudzīs un visu sapratīs?

-   Viņa… viņa ar datoru nemāk apieties pat parastu iesniegumu divas stundas ar vienu pirkstu baksta, vienmēr nāk pie manis, ja kaut ko vajag. Es viņai visus pasākumu scenārijus un kluba dokumentus rakstīju. Kāds tur internets! Ari Zānu mājās nav datora, bet uz bibliotēku viņas neiet…

-    Skaidrs. Un tomēr Aina, kāpēc jūs teicāt, ka Maiga jūs atlaidīs? ģenerālis pajautāja.

-     Kāpēc, kāpēc? Tāpēc ka viņai pašai ar Antonu reiz bija sakars. Pirms mēs… nu, pirms mēs sagājām kopā. Tāpēc jau Lācīte uz mani tā uzēdusies. Tagad pat draudēja ar kādu tur ārkārtas pārbaudi… Es paņēmu slimības lapu, gribēju nogaidīt, līdz Antons tiek galā ar Sofiju un savām trim mātēm. Nu vairs… Viņa apklusa.

-     Aina, kāpēc jūs māsas Zānes saucat par trim mātēm?

-     Tāpēc ka viņas visu atbildību par saviem salauztajiem likteņiem bija uzkrāvušas Antonam. Viņam vienam vajadzēja piepildīt šo sieviešu sapņus, būt par viņu vienīgo un ideālo vīrieti. Teiktais izskanēja cieti un skarbi.

-   Vai jūs varētu pastāstīt sīkāk, ko domājāt ar salauztajiem likteņiem? Miks cieši palūkojās Maizītē. Viņa piesarka.

-     Droši, droši… Mums šobrīd svarīga katra informācijas kripatiņa. Varbūt tieši jūsu stāsts mums palīdzēs.

-    N-nu… Es nezinu… Tie jau ir tikai vietējo ļaužu stāsti, jo pierādījumu nav. Bet… nu labi! Redziet, māsas Zānes Ābelēs dzīvo tikai kopš piecdesmitā, nē, laikam tomēr četrdesmit devītā gada. Runā, ka viņu tēvs dabūjis tās mājas par kaut kādu palīdzēšanu vecajam partorgam Lejiņam, nu, Karlīnes vīram tam pašam, kurš pāris gadu vēlāk pazuda bez vēsts, bet vēl pēc dažiem gadiem it kā esot redzēts Rīgā, it kā kaimiņu pagastā, bet jau ar citu vārdu.

-     Ko tad vecais Zāns tādu izdarīja? neviltotā ziņkārē tincināja Omīte. Un tikai Kārlis saklausīja trīsas viņas balsī.

-     Ko jau nu tajos laikos varēja darīt! It kā mežabrāļus tramdījuši, it kā bandīšus šāvuši. Nezinu. Visādi runā. It kā ari vecajam Zānam tolaik bijis cits uzvārds, bet ar partorgu bijuši pazīstami no agras jaunības… Bet zināt, kā tam vecim izgāja? Paša Staļina dzimšanas, nē, laikam taču nāves dienā ai nu vienalga šis tīrījis bisi. Laikam grasījies medībās iet. Mums jau tolaik te bijuši i vilki, i lāči, bet tā bise paukš! -, un šis beigts! Aina Maizīte nervozi iesmējās.

-     Nošāvies?

-     Ta ne jau. Es tak saku bise aizgājusi pa gaisu. Pusi ģīmja sprādzienā nonesa meitas knapi pazinušas. Jā, bet kāpēc jūs man to visu jautājat? Kāds tam var būt sakars ar Antona bojāeju? Jūs teicāt: pārlauzis sprandu? Kā?

-    Krītot no akmens tiltiņa, kas pāri Mežupītei netālu no Kārlīšiem, atbildēja Kaķītis. Pārkritis pāri margām.

-    Bet… Aina iesāka, taču aprāvās. Bet… tur taču dzīvo… Sofija. Viņa… Cikos tas notika?

-    Maizītes kundze, pagaidām rit izmeklēšana, tāpēc detaļas mēs nevaram atklāt. Varbūt sāksim no citas puses. Kad un cikos Sofija pie jums ieradās?

-    Vakar vēlu vakarā… Noraudājusies. Varbūt viņa jau zināja, tikai neteica? Maizīte ieraudājās.

-    Kas zina, Aina, kas zina. Sakiet, kuru varētu uzaicināt, lai pēc mūsu aiziešanas jūs nepaliekat viena?

-    Sofija ir te… Viņa paliks pie manis. Vai tad ne? Maizīte paskatījās uz ģenerāli ar valgu suņa skatienu.

-     Diemžēl ne. Nāksies viņu modināt un vest mums līdzi. Sofija, šķiet, ir pēdējā, kas runājusi ar Antonu, tātad ari pēdējā, kas varētu kaut ko zināt par viņa naksnīgajām gaitām un plāniem.

-     Es jums varu par to pastāstīt. Viņam vajadzēja palikt parka estrādē tik ilgi, kamēr trīs mātes gribēs iet mājās aptekāt viņas, dancināt, apčubināt, tad aizvest uz Ābelēm un… doties pie miera. Mēs bijām sarunājuši, ka viņš pēc tam izrāpsies pa logu un steigsies pie manis.

-    Aina, vai jūs nemulsināja fakts, ka Antons, būdams pieaudzis vīrietis, it visā akli pakļāvās trim vecām sievām?

-    Es nezinu… Reizēm, kad viņš atnāca, jutu: nav labi it kā svešs, it kā… sazāļots, vai? Ja nezinātu, ka viņu mājās principā nelieto nekādas zāles labāk mirst nost! -, varētu domāt, ka reizēm viņš atradās spēcīgu medikamentu iespaidā. Tādos brīžos arvien lūdza, lai uztaisu ļoti spēcīgu kafiju vai melno tēju. It kā palīdzēja. Atdzīvojās.

-     Labi, Ainas kundze, paldies! Jūs mums tiešām daudz palīdzējāt. Bet tagad gan iesim modināt Sofiju, mazliet stīvāk nekā parasti celdamies no klubkrēsla, mudināja ģenerālis.

-    Pie manis… nevajag… iet… es… pati… nāku… Lēni stiepjot vārdus, turēdamās pie stenderes, grīļīga kā jēgu pārdzēris matrozis, istabā iesvempās Sofija. Es… nāku… K-kur… kur ir Antons? Anto-o-on!

-    Sofij, nekliedziet! Lūdzu, apsēdieties, satverot brēcošo sievišķi aiz elkoņa, Kaķītis viņu iespieda klubkrēslā.

-     Kāpēc… jūs… mani… nelaižat… pie mana… vīra? Kur… ir… Antons? Viņa iegaudojās: Ā-ā-ā!

-   Pagaidiet, šī sieviete taču nav nākusi pie sajēgas! iesaucās Omīte un, piesteigusies pie Sofijas, iecirta tai skanīgu pļauku.

-     Omīt… Visi klātesošie vīrieši reizē noelsās, bet Aina Maizīte atviegloti nopūtās.

-    Jūs rīkojāties pilnīgi pareizi, taču ļoti riskējāt. Ja viņa būtu jūs sagrābusi… Cilvēks šādā stāvoklī ir ļoti stiprs…

Kur viņš to jau bija dzirdējis? Dusmas vairo spēku…

Sofijas sejā pamazām atgriezās saprāta un dzīvības pazīmes. Duļķaini stingā skatiena vietā pretī raudzījās nemierīgu, spožu acu pāris, kas līdzinājās divām brūnām vabolēm. Trulie, it kā gumijotie vaibsti lēnām izlīdzinājās, bet tuklām sardelēm līdzīgās lūpas staipījās un locījās līdzi katram izrunātajam vārdam.

-   Ainiņ, kas ir šie cilvēki? Ko viņi vēlas? Kāpēc viņi runāja par Antonu?

-     Angelovskas kundze, lietišķi ierunājās majors Miks Kaķītis. Mēs vēlamies, lai jūs dotos mums līdzi. Jūs pēdējā vakarnakt redzējāt Antonu Zānu un runājāt ar viņu. Ir izdalīts noziegums. Antons Zāns ir nogalināts. Viņam ar trulu, smagu priekšmetu iesists pa galvu, pēc tam viņš pārmests pār tiltiņa margām tieši uz Mežupītes asajiem akmeņiem.

Viens pēc otra bija dzirdami divi mīksti būkšķi. Nu bija noģībušas abas sievietes.

16. nodaļa laupīšana ciema veikala

-    Klausieties, kas te notiek? Mežāju sievietes ģībst vienā ģībšanā! pēc krietnām divām stundām beidzot iekāpis mašīnā un atzvēlies šofera sēdeklī, Miks Kaķītis atļāvās skaļi paust neizpratni un neticību. Vai tik viņām visām nav krītamā kaite…

-    Puika, nerunā muļķības! ģenerālis Bass viņu apsauca. Krītamā kaite nav tas pats, kas ģībonis.

-     Zinu, zinu, krusttēv, zinu, es tāpat vien… burkšķu… Iā vien šķiet, ka nupat mēs esam vēl lielākā bedrē.

-    Varbūt tā nav, dēls, varbūt ne, ierunājās Omīte. Nezinu, kā ģība Maiga Lācīte vakar vakarā, bet šodien mēs noskatījāmies divus lieliskus priekšnesumus. Šodien no trim ģīboņiem tikai viens bija īsts…

-     Omīt… abi reizē iesaucās Miks un Kārlis.

-     Mājās! Braucam mājās, tur visu pastāstīšu. Ir jau vēls. Jātaisa vakariņas. Atbrauks Anna, bet uz galda tukšs…

Sapratuši, ka no Omītes atbildi neizdabūs pat ar viduslaiku inkvizīcijas metodēm, vīri likās mierā.

Doma par vakariņām un īsu atpūtas mirkli vilināja. Varētu uzcept gaļu, nodomāja Miks. Viņš šodien jutās labi pastrādājis. Piekomandējis Sofijai un Ainai jaunāko kārtībsargātāju Graudnieku (lai pieraksta liecības un pieskata, ka neaizmūk), Kaķītis droši zināja, ka viņas tiks uzmanītas ar pienācīgu vērību. Pēc vakardienas izrunāšanās abi kūtrie slinkummaisi bija burtiski pārvērtušies paši pieteicās vēlreiz apsekot mājas, lai pārbaudītu, vai tur gūstā netiek turēta Zane; pārbaudīja mežājnieku autmašīnas un to bagāžniekus, izpelnoties dažu labu nievīgu piezīmi par kandžas medībām svētku laikā; paši uz savu galvu bija vēlreiz pārbaudījuši Melnā akmens estrādi, atrazdami ari kaut ko interesantu sīku hermētiski aiztaisāmu polietilēna kabatiņu. Tādā vietas pietiktu labi ja vienai pogai…

Poga, poga, poga… Zāļu ripiņa… Fotoaparāta baterija… Mikrofona galviņa… Narkotikas… Kas tajā varēja būt?

Iezvanījās ģenerāļa mobilais tālrunis.

-    Bass klausās!… Kas? Laupīšana?… Ciema veikalā?… Tūlīt braucam. Pēc minūtes būsim klāt. Viņš nospieda sarunas pārtraukšanas pogu un noburkšķēja: Kā zinādami, ka vēl neesam aizbraukuši. Nu, krustdēl, mums ir arī laupīšana ciema veikalā. Durvis uzlauztas, nolaupīts viss alkohols un arī kases aparāts…

-    Bet kāpēc mēs par to uzzinām tikai tagad? Šodien taču bodniekiem normāla darbadiena… Miks prātoja.

-    Tāpēc, ka bodniece Lidija ir Leontīnes māsa viena no trim mātēm. Un tā ir viņas privātā bode: var vērt vai nevērt kā pati vēlas.

-    Ak jā… Viņām tagad grūts brīdis.

Abi klusēja, līdz automašīna apstājās veikala durvju priekšā. Patiešām jābrauc nebija tālu, jo vienīgais Mežāju centra veikals atradās Ozolu loka pašā ārmalā, vistuvāk lielajam ceļam. Savukārt Maizītes māja pa diagonāli pretējā stūrī. Mazliet vairāk par pusotru kilometru…

Pie veikala jau nervozi knosījās Dambergs un Viktors ar suni. Suns šķaudīja un neparko negribēja nedz iet iekšā veikalā, nedz uzņemt pēdas ārpusē. Turpat ar vainīgu izteiksmi sejā mīņājās Graudnieks vecākais.

-     Sveiki, puiši! ģenerālis moži uzsauca. Atkal tiekamies? Svētki nebeidzas, ko?

-    Viktor, kāpēc tavs vilks tik dīvaini uzvedas? Kaķītis pievērsās kinologam.

-     Kāds neģēlis izlējis anīsa eļļu veselu dīķi. Zorro šo smaku necieš kā jau vairums suņu.

-     Oho! Tātad kāds ir nopietni gatavojies… Egon, klau, Egon… Miks uzrunāja draugu.

-    N-nu… tas, drūms kā negaisa mākonis, atņurdēja. Ko vēl tu, izdzinēj, vēlies?

-    Neko lielu, tikai pasaki, kad tas varētu būt noticis vai šonakt?

Dambergs nicīgi iesmējās: Šonakt? Mērķē tālāk! Vakarnakt vai pat pirms pāris dienām. Bet ļautiņi to nepamanīja svētki taču, bode ciet. Parādes durvis aizvērtas, dzelzs aizvirtņi priekšā, toties saimniecības ieeja veikala aizmugurē vaļā slēdzene brutāli izlauzta, durvis tikai pievērtas, bet spraugu kāds jokdaris piesedzis ar trim kuplām meijām tādām pašām kā pie galvenās ieejas. Nu, izspiedēj, pietiks?

-    Nepietiks, Kaķītis vienā mierā turpināja. Un pirkstu nospiedumi?

-    Nav. Rūpīgi strādājuši, cītīgi tīrījuši. Ne nospiedumu, ne smaržu. Suns neko neatrada.

-     Paklau, Egon, tad jau sanāk, ka veikalu varēja aptīrīt, Antonam vēl dzīvam esot?

-   Jā. Drusku gan izklausās pēc fantastikas, bet… tā varētu būt, negribīgi apstiprināja Dambergs.

-   Puiši, puiši, vai jūs atceraties es jums stāstīju, ka svētku naktī, kāpjot uz skatuves, dzirdēju Antonu ar kādu skaļi un satraukti runājam pa telefonu? līdz šim klusi vērojusi apkārt notiekošo, negaidīti skaļi iesaucās Omīte, pievēršot sev klātesošo uzmanību. Viņš centās kādu pārliecināt neko nesākt bez viņa, turklāt uzrunāja ar jūs!

-     Omīt, tu esi malacis! Miks apkampa večiņu un tik sirsnīgi saspieda, ka tā sāpēs saviebās.

-    Zinu, dēls, zinu, bet tāpēc nav jāspiež mani tik dikti pie sirds. Ir taču vēl viena Anniņa…

Miks mulsi paraudzījās uz večiņu, neattapdams, ko atbildēt, bet Omīte tikmēr pievērsās Dambergam: Es tik tā iedomājos ja nu jūs, puiši, pārbaudītu Antona mazo busiņu? Kas zina, varbūt tajā kas atrodas?

Dambergs pamāja ar galvu un, pasaucis Viktoru ar suni pie sevis, grasījās doties uz savu mašīnu.

-   Annas kundze, pieņemiet manus komplimentus! ģenerālis Bass jūsmīgi bilda. Es jau grasījos to ierosināt.

-   Tas taču ir acīmredzams, vai ne? Antons varētu būt iesaistīts gan laupīšanā, gan laupīšanas seku likvidēšanā, taču, ja reiz durvis bija palikušas pusvirus un nosegtas ar meijām, tas liecina viss noticis klusi un mierīgi; laupītāji paveikuši iecerēto un klusiņām aizgājuši savu ceļu.

-     Annas kundze, jūs esat īsts detektīvs brunčos! Bass paņēma viņu zem rokas. Un kur, jūsuprāt, varētu būt noglabāts laupījums?

-    Kārli, lūdzu, atgādiniet man, kur atrada Antona busiņu?

-    Kārlīšu mājas ceļa krustojumā ar Mežāju galveno ceļu. Pa kreisi atrodas Lejiņa mehāniskās darbnīcas, pa labi ceļš uz Ābeļu fermu.

-   Ak tā gan, večiņa teica un apklusa, tad šķietami nevietā piebilda: Varbūt Zanīte kaut ko no tā redzēja…

Vecmāmiņ, nu tu atkal runā mīklaini! Kārlis neapmierināti bilda.

-    Jā, jā, var jau būt. Nepievērsiet man uzmanību.

-    Krustdēl, man šķiet, ka ir pienācis laiks izsaukt kolēģus no Rīgas. Jādomā, ka visus šos notikumus saista kaut kas tāds, ko mēs pašlaik vēl nespējam iedomāties.

-     Lai brīvdienās izsauktu papildspēkus, būs jāsaraksta kaudze papīru. Vai mēs tiešām netiksim galā paši?

-    Nu, kā vēlies. Es gribēju, kā labāk… Četras lietas un tik maz resursu tas nav joks.

-     Būs labi, krusttēv, būs labi. Brauksim mājās, te vairs nav ko darīt.

Pūču nama pagalmā viņi iebrauca reizē ar Annas Elizabetes ķiršsarkano audi. Sānu pie sāna Mika sudrabainā toijota un audi nobremzēja pie ieejas durvīm, un Miks, vēl neizslēdzis dzinēju, jau lēca laukā, lai skrietu pie Annas un sadotu viņai piparus, bet aprāvās, pamanījis blakussēdeklī mūžvecu, taču ļoti izskatīgu kundzīti tumšzilā tvīda kostīmā un sudrabbaltiem matiem gandrīz vai Omītes kopiju, tikai atbraucējas sejā vīdēja kaut kas… svešāds.

Negribēdams izskatīties pēc neandertālieša, Miks ar plašu žestu atrāva durvis viešņas pusē un pastiepa viņai pretī roku. Laipni lūdzu Pūču salā!

Kundze acīmredzami samulsa: Paldies, jūs esat tik laipns… Viņas latviešu valoda bija pareiza, taču ar britu akcentu.

Tas trakais meitietis taču nebūs atvedis no Londonas savu vecmāmiņu!

Bija gan. To Miks izlasīja Annas triumfējošajā smaidā un nemanāmi piemiegtajā acī. Skaidrs, muti ciet!

-     Iepazīstieties, šis ir policijas majors Miks Kaķītis. Viņš ir mans vismīļākais kaimiņš un darījis daudz laba! Anna Elizabete bēra kā no ložmetēja. Kaķīša kungs, lūdzu, palīdziet ienest somas! Mēs dosimies augšā uz Dzelteno istabu (tā bija Zanes istaba), lai mūsu viešņa var atpūsties pirms vakariņām. Tad ari visi iepazīsimies.

-    Ar prieku, nomurmināja Miks. Še tev nu bija no izmeklēšanas grupas vadītāja pazemināts par koferu nesēju!

Koferu bija daudz. Izskatījās, ka Annas vecmāmiņa atceļojusi šurp uz ilgu laiku.

-    Kas viņa ir? Kas ir šī cienījamā kundze? Nekāpjot laukā no Mika toijotas, Kārļa vecmāmiņa nervozi plūkāja somiņu. Tā taču nevarētu… Nē, viņai jau vajadzētu būt mirušai…

-    Vecmāmiņ, neuztraucies tik ļoti, citādi tev kļūs slikti, Kārlis, noraizējies par Omīti, pūlējās viņu nomierināt.

-    Kā neraizējies! Kā neraizējies?! Ja tā ir viņa, tad laiks ir apmetis loku un vēsture atkārtosies!

Ups, Omītei sākušies vecuma gļuki! Kārlis bija sabijies. Kādas laika cilpas, kāda vēsture? Normāla večiņa!

-     Labi, vecmāmiņ, apsolu tūliņ uziet pie Annas un visu noskaidrot! Tu redzēsi nav nekādu noslēpumu!

Tramīgi plūkādama baltā lakatiņa stūrus, Kārļa vecmāmiņa lēni kāpa augšā uz savu istabu. Kājās pēkšņi bija ielijis viss pasaules svins, ik solis kļuvis tik smags, it kā ar milzu magnētu kāds vilktu viņu atpakaļ. Vai tiešām vēsturei būs lemts atkārtoties? Divus cilvēkus no savas pagātnes viņa jau bija satikusi, un tikko acu priekšā pavīdēja trešais.

Vai tiešām liktenis gatavoja tikšanos arī ar viņu to… To…? Viņa nemanīja pār vaigiem ritošās asaras.

-     Omīt, tev ir slikti? Varbūt atnest zāles? Es pasaukšu Annu! Kārlis bija uztraucies ne pa jokam. Viņa allaž kā dzīvsudrabs mudīgā vecmāmiņa bija kļuvusi pavisam gurda, bāla un lēna. Nespēja pat ieiet pa istabas durvīm.

-    Nē, nē, Kārlīt, būs jau labi, es tikai esmu pārāk nogurusi. Gribu atlaisties un pāris stundu nosnausties. Tu taču izvedīsi laukā Figaro viņš būs nocieties! Večiņa pasmaidīja. Figaro ir labi audzināts suns…

Taču labi audzinātā suņa istabā nebija. Pa vaļā atstāto logu no pagalma skanēja priecīgas divbalsīgas rejas varens bass un brašs falsets. Skaidrs Figaro un Zorro gāja nedarbos.

-    Labi, vecmāmuļ, ja tev patiešām neko nevajag, es iešu lejā palīdzēšu Annai ar vakariņām, Kārlis teica.

-     Ej, ej, dēls, un uzmani viņu. Viss kas var gadīties…

-    Ko tu ar to domāji, Omīt?

Taču Omīte jau saldi gulēja, piesegusies ar baltu, rozēm izšūtu pledu.

-    Vecmāmiņ, vai tev te būs ērti? Varbūt tu gribētu iekārtoties manā istabā? Ieiet vannā? Tu taču esi nogurusi pēc tālā ceļa… Dzeltenajā istabā Anna Elizabete čubinājās ap savu vecmāmiņu Annu Rozi.

-    Līzbet, please, stopfuss, viss ir lieliski, te ir ērti un mājīgi. Tev ir izdevies atdzīvināt mājas garu pieņem manus komplimentus! Vecā lēdija domīgi pasmaidīja. Viss izskatās tāpat kā toreiz. Pastāsti, kā tu to paveici!

-    Ne jau es, vecmāmiņ. Namu nosargāja ļaudis no Mazkalniņu mājām. Ģenerālis Bass un viņa ģimene. Miks…

-   Ak tad Miks? Annas Rozes simts gadi netraucēja uztvert ietrisēšanos Annas Elizabetes balsī.

-     M-mm… es nezinu, vecmāmiņ… Varbūt… Viņa gluži vienkārši nespēja vecajai dāmai melot. Tad jau tikpat labi varētu kaut ko iestāstīt rentgena aparātam, kurš spēj izgaismot sīkāko audu šķiedriņu.

-    Labi. Romantiskām sarunām mums vēl būs laiks. Tagad es vēlos ar tevi apspriesties par vakariņām! Anna Roze paziņoja tieši tādā bezierunu tonī, kādu arī Anna Elizabete izmantoja brīžos, kad kaut ko ļoti gribēja panākt.

Virtuvē sanākuši bija visi, izņemot Kārļa vecmāmiņu un ģenerāli Kārli Basu.

-     Aizbrauca nomainīt kreklu un uzlikt šlipsi, atbildot uz Annas acīs izlasāmo mēmo jautājumu, sacīja Miks. Ko palīdzēt?

Nu, mīļie, šķiet, šovakar mēs tiksim skaidrībā vismaz ar daļu noslēpumu, Anna nodomāja. Mik, tu varētu aizbraukt pie vecajiem Zaķīšiem un pie Kalniņiem. Uzaicini viņus pie mums vakariņās!

-     Vai tas nozīmē, ka tev jau viss ir skaidrs, ja reiz rīko svētku vakariņas? Miks sabozās.

-    Nē, Mik, šeit būs tikai ģimeniska satikšanās. Lai atminētu mūsu mīklas, vēl daudz darba.

-     Labi jau, labi, tu izspiedēja un intrigante! Es pa ceļam ieskriešu Mazkalniņos pārģērbties.

-    Dari tā. Mūsu te ir daudz tiksim galā. Tad tiekamies deviņos. Un viņa aizvēra aiz sevis virtuves durvis.

Ap pusdeviņiem mājā atsākās rosība. Augšstāvā šņāca krāni, vecās vara caurules svilpdamas pārpumpēja simtiem litru ūdens no pagraba līdz otrajam stāvam un atpakaļ. Viesu istabā gluži tāpat kā pirms dažām dienām bija klāts lielais galds trīspadsmit personām. Anna bija ilgi prātojusi, taču mazāk nekādi nesanāca: abas vecmāmiņas, ģenerālis, Miks, Ģirts, Kārlis, abi Loki, viņa pati, divi Kalniņi un divi Zaķīši…

Eksperti ar savāktajiem pierādījumu paraugiem bija aizbraukuši uz Rīgu un solīja atgriezties no rīta.

-     Nav labi, ja galds klāts trīspadsmit personām, klusi pienākusi, Annai pačukstēja Ilga Loka.

-     Zinu. Bet ko lai dara? Anna raustīja plecus. Tieši tik mēs esam.

-    Anniņ, uzliec četrpadsmit komplektus. Ja nu…

-    Tu domā varētu atgriezties Zane?

-    Varbūt. Kas zina… Ilga mīklaini teica.

Kaut jel visi beigtu izteikties mīklās un runātu skaidru valodu, citādi viņa brīžam jutās kā gotiskajā romānā.

-    Lieliski. Vai tu man palīdzēsi?

-     Protams. Es uzlikšu traukus. Kas vēl vajadzīgs?

-    Nekas. Viss ir sagatavots… Ilga, vai tu atceries to vakaru pirms gada? Es jūtos tikpat nobijusies kā toreiz…

-     Izbeidz! Tu esi šīs mājas saimniece, un mēs esam tavi viesi. Tas ir viss, kas tev jāatceras.

Halles pulkstenis nobimbināja ceturksni pirms deviņiem. Cita pēc citas sāka vērties istabu durvis, un saposušies viesi kāpa lejā pa kāpnēm. Abas vecās kundzes, tērpušās baltā, nāca pēdējās.

Ārā nošvīkstēja Mika toijotas un ģenerāļa lendrovera riepas. Pēc mirkļa atvērās Pūču mājas lielās durvis. Ģenerālis. Miks. Kalniņmāju saimniekpāris. Abi vecie Zaķīši. Un sirmais bitenieks Miķelis Priede. Četrpadsmitais.

-     Līzbetiņ, vai drīkst? Anna Roze jautāja, sniegdamās pēc gonga vālītes. Tik sen neesmu to skandinājusi…

-    Protams, Annai Elizabetei kaklā sakāpa kamols. Protams. Lūdzu!

Ar skaistu, iestudētu žestu divreiz iesitusi pa gonga pannu, Anna Roze dzidrā balsī aicināja: Lūdzu, pie galda!

Kad viesi bija ieņēmuši viņiem paredzētās vietas, Anna Elizabete piecēlās un ar karotīti pieskandināja pie glāzes.

-     Labvakar, esiet mīļi sveikti Pūču mājā! Mums… mums šodien ir brīnišķīgi skaista diena… Žēl, ka Zanes nav te, taču es ticu, ka drīz mēs viņu atradīsim. Iespējams, jau šovakar… Jo nu mums ir piebiedrojušies palīgi cilvēki, pār kuriem nav varas ne laikam, ne telpai.

Atļaujiet iepazīstināt galda galā, tieši man pretī, sēž mana vecmāmiņa Anna Roze Berga, vienīgā baronu fon Bergu dzimtas atvase, kurai joprojām likumīgi pienākas šis tituls. Viņa šeit dzīvoja līdz četrdesmito gadu vidum un šodien ieradās no Londonas, kur mīt jau divdesmit gadus.

No vecmāmiņai pa labi izdevēji Ilga un Dinārs Loki, mans asistents Kārlis Saulltis, pa kreisi atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass, viņa krustdēls policijas majors Miks Kaķītis un aktieris Ģirts Melderis. Galda labajā pusē Eidis un Marija Kalniņi, kreisajā Juris un Milda Zaķīši.

No manis pa labi sēž Mežāju bitenieks Miķelis Priede, pa kreisi Kārļa vecmāmiņa Anna Līze Saulīte. Laikam jāpaskaidro tuvāk Miķelis Priede ir bijušo Priedīšu māju saimnieka vienīgais dēls, bet Annas kundze dzirnavnieka Millera vienīgā meita. Laikazobs nav saudzējis ne Priedītes, ne Dzirnavas, taču cilvēki ir palikuši.

Un nu, izmantojot vispārējo apjukumu, es gribētu uzsaukt tostu: par laiku, kas bijis tik žēlīgs, ka ļāvis mums visiem satikties šeit un tagad!

Tādu emocionālo lādiņu, kāds nākamajā minūtē pēc uzrunas piepildīja vecā Bergu nama lielo viesistabu, Anna Elizabete nebija izjutusi nevienā pasākumā, teātra izrādē vai koncertā. Tās bija tīras jūtas, tīra mīlestība, līdzjūtība un simpātijas, ko šķīstījuši gandrīz septiņdesmit gadi.

-     Anniņ, vai tu atceries mana tēva bibliotēku? Anna Roze saviļņota tincināja Omīti.

-   Anna Roze, jūs esat tikpat skaista kā jaunībā, ģenerālis Bass samulsis mēģināja izteikt komplimentu.

-     Meldermeitiņa! Manas acis tumsā saredzēja pareizi… Mana Meldermeitiņa… Priede norausa skopu asaru.

-    Miķelit, Miķelīt… Tu tomēr esi dzīvs… Bet man teica… Omite apjukusi murmināja.

Kalniņu un Zaķišu pāris, neslēpjot aizkustinājumu, noraudzījās vecajos cilvēkos, kuri atkal bija satikušies par spīti trim valsts iekārtām, četrām politiskajām varām un septiņdesmit gadiem veselam cilvēka mūžam.

Vai drīkstu teikt dažus vārdus? Vispirms lūdzu atvainot par manu angļu akcentu. Baronese Anna Roze fon Berga, neuzkrītoši pieturēdamās pie galda malas, lēni uzslējās kājās. Simtgadīgai lēdijai nav nekāds joks pārlidot pāri divām jūrām. Viņa patiešām bija nogurusi. Un izsalkusi. Es gribētu aicināt visus klātesošos baudīt Bergu nama viesmīlību, draudzīgi ieturot Annas, Kārļa, Ģirta, Ilgas un Dina gatavotās vakariņas. Viņi kā alķīmiķi būrās pa virtuvi, kamēr mēs mirām vai nost aiz ziņkārības un izsalkuma. Viņi mūs turēja badā un nelaida iekšā. Tāpēc tagad izmantosim izdevību un ķersimies pie mielasta. Bet pēc tam dārzā dzersim kafiju un beidzot mēģināsim tikt skaidrībā ar pagātnes noslēpumiem, jo citādi mana mīļotā mazmeita mierā neliksies.

Piekrītošas murdoņas atbalstīti, Annas Rozes vārdi izskanēja viesistabas klusumā.

Nav ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes. Ir tikai laiks un mēs tajā.

Pavāru komanda izrādījās uzdevuma augstumos ēdēji novērtēja gan Ilgas ceptās kotletītes ar jaunajiem kartupelīšiem, gan Kārļa zaļumu salātus, gan Ģirta uz iesma cepto gaļu, kas bija pārlieta ar brendiju un aizdedzināta, gan Annas gatavoto auzu krēmu un augļu salātus. Dinārs nez no kurienes bija izbūris lielisku spāņu sarkanvīnu tik sarkanu kā melnais rubīns un tik biezu kā verdošas asinis; savukārt ģenerālis pieprasīja Annai četrpadsmit piņģerotus savam slavenajam veselības dzērienam cukurotu, kaltētu upeņu uzlējumam spirtā, kas enerģētiski ir tik spēcīgs, ka baudāms vien pa mazai pilītei visa vakara garumā…

-     Labi, draugi, pietiks lustēties, laiks likt galvas kopā! Mums kopīgi jāatrisina četri noziegumi trīs šīsdienas un viens no tālas senatnes. Ģenerālis Bass, apdomādams sakāmo, pasvārstīja rokā kafijas tasīti. Oficiālā izmeklēšana svētku brīvdienu dēļ iestrēgusi, no vietējiem kārtībsargiem palīdzību un iniciatīvu nav ko gaidīt viņi dara tikai to, ko tiem liek, eksperti atgriezīsies rit, bet laboratorijas slēdzieni būs labākajā gadījumā pirmdien. Tieši tāpēc mēs visi esam šeit. Pamēģināsim paraudzīties uz lietām un notikumiem citādi.

Uz brīdi visi pieklusa, apdomājot Basa priekšlikumu. Tad Zaķīšjuris, skaļi iestrēbis karsto dzērienu, saraustīja šlipsi un braši paziņoja: Mēs esam ar mieru. Jautājiet!

Ar piekrītošu rūcienu viņu atbalstīja Kalniņu Eidis, bet vecā Marija, neticīgi šūpodama galvu, ilgi vērās uz Annu Rozi, tad ievilka elpu un vienā paņēmienā izstāstīja gandrīz puspagasta radurakstus.

-     Padomā tik gandrīz septiņdesmit gadu! Jūs noteikti mani vairs neatceraties, Bergas kundze? Es esmu Marija, Vecās Lavīzes audžu mazmeita mēs ar brāli un vecākiem dzīvojām Zaķīšos. Mana mammīte Līze tur bija kalpone, bet apprecējās ar Zaķīšu saimnieka jaunāko dēlu Teni. Vecākais Jānis noprecēja bagāto Strautnieku meitu Dori, un viņiem piedzima, lūk, Juris, kurš apņēma par sievu Ābeļu saimnieka jaunāko meitu Mildiņu. Mēs jau te visi cits citam esam rada.

Mēs ar Vecās Lavīzes četriem mazmazbērniem Kārli, Zentu, Krišu un Eidi kopā uzaugām un gājām skolā. Nezinu, par ko viņa bija mani uzmīļojusi, bieži ņēma līdzi, kad gāja vākt zālītes. Ari vēlāk kad gāja uz salu apciemot jūs. Toreiz, kad jūs bijāt ļoti slima… Man tad bija seši septiņi gadiņi.

Vecmāmiņa neļāva man iet jūsu istabā, lika palikt virtuvē un pieskatīt katliņu ar ūdeni. Viņa uz jūsu pavarda vārīja zāļu viras, deva jums dzert un lika kompreses. Bieži dzirdēju, kā viņa ātri skaita kādus vārdus. Laikam Tēvreizi…

Kalniņu Marijas bezgalīgā tirāde bija laupījusi pašai runātājai elpu. Kamēr viņa kāri tvēra pēc gaisa, ģenerālis Bass izmantoja radušos pauzi, lai uzdotu jautājumu Annai Rozei.

-    Bergas kundze, ja es pareizi saprotu, Līzbete, tas ir, Anna Elizabete, jums jau visu paguvusi izstāstīt.

-     Nē, Kārli, visu ne. Tikai galvenos notikumus. Zinu, ka nolaupīta Līzbetiņas draudzene Zane, ka Jāņu naktī nogalināts pagasta šoferis un aplaupīts ciema veikals. Un zinu ari, ka salas lejasgalā esat atraduši lielu dzelzs kasti ar savādām lietām un… viņa nokremšļojās, -… un jūs visi esat nonākuši pie slēdziena, ka šīs lietas ir savstarpēji saistītas un ka es varētu viest notikušajā zināmu skaidrību. Vai tā ir?

-    Ļoti precīzi, kundze. Mēs patiešām uzskatām, ka šis lietas kaut kādā ziņā ir saistītas, ko apliecina ari šorīt saņemtā draudu vēstule, ģenerālis goddevigi turpināja.

Izdzirduši par vēstuli, vecākie ļaudis Kalniņi, Zaķīši un Miķelis Priede satrūkās. Sāka birt jautājumi, uz kuriem ģenerālis taktiski atbildēja, taču sīkumos neieslīga.

-   Ja reiz esam sākuši runāt par senām dienām, vecmāmiņ, vai drīkst tev kaut ko pajautāt? Anna Elizabete vērsās pie vecās Bergu nama saimnieces.

-     Protams, bērns.

-     Vecmāmiņ, kur bija tā drošā vieta, kurā tu aizbraucot noslēpi savu mazo, zaļo piezīmju grāmatiņu? Vienā no pēdējiem ierakstiem lasīju, ka grasies noglabāt to drošā vietā, pirms dodies uz Rīgu kopā ar vectēvu.

-    Grāmatiņu… Ak to… Anna Roze atmiņās pārcēlās jaunības dienās. Es… es neatceros… Dīvaini… Mēs ar Vilīti tiešām gatavojāmies aizbraukšanai uz Rīgu. Es saiņoju lidzņemamās mantas, viņš nesa tās lejā un krāva mašīnā. Bet tā grāmatiņa… neatceros, ka būtu to kaut kur likusi vai slēpusi. Starp citu kur jūs to atradāt? Seifā? Atceros, ka aizbraucot es to aizslēdzu, aizbīdīju priekšā spoguļgaldiņu, bet atslēgas paņēmu līdzi.

-     Nē, vecmāmiņ, seifā atradās tikai mūžveca, sakaltusi balta roze nekā cita tur nebija. Bet tavu mazo grāmatiņu izcēlām no upmalā apraktās lādes kopā ar citiem pagātnes dārgumiem. Tur bija liels albums brūnos ādas vākos ar iededzinātu uzrakstu Dzirnezers un stilizētu dzirnavu motivu. Šobrīd tas atrodas pie ekspertiem. Vēl tika atrasta ari neliela, apsūbējusi metāla lādīte ar tādu pašu kalumu uz vāka. Lādītē bija izšūts priekšauts un sudraba medaljons valrieksta formā, tajā divas fotogrāfijas vienā bija pusmūža vīrietis un sieviete, bet otrā jauna, smaidīga meitene.

-    Māmiņa un tētiņš… Lielām asaru lāsēm ritot pār grumbainajiem vaigiem, gandrīz bez skaņas nočukstēja Kārļa vecmāmiņa. Anniņ, meit, kur ir tas medaljons?

-    Pie manis, Omīt, ierunājās majors Kaķītis. Ari lādīte un izšūtais priekšauts… Tūliņ atnesīšu.

Viņš steidzīgiem soļiem nozuda aiz mājas stūra. Bija sadzirdami automašīnas durvju klaudzieni, un pēc nepilnas minūtes Miks atgriezās ar nelielu koferīti, no kura izcēla minēto priekšmetu.

-    Nu, Omīt… te būs… Vai pazīstat?

Trīcošiem pirkstiem Kārļa vecmāmiņa saudzīgi saņēma laikazoba apskādēto lādīti un viegli uzspieda dekoratīvā matālkaluma vidū. Vāciņš atvērās. Re, pat nazi nevajadzēja!

Ieraudzījusi glīti salocīto balto priekšautu, viņa atkal apraudājās.

-    Tas ir mammītes. Es viņai to darināju, kad mācījos Kaucmindes mājturības skolā, tajā iešūts kaucmindiešu simbols.

Mammīte arī bija kaucmindiete, un tētiņš ar to dikti lepojās. Atceros bieži teica: ja apprecēsi kaucmindieti, mājās laime nodrošināta. Omīte pieglauda priekšautu pie vaiga. Cik dīvaini… Mammīte to uzlika tikai vienu reizi manā izlaidumā. Taču es pat pēc tik daudz gadiem spēju sajust viņas un māju smaržu viņa visās drēbēs ielocīja dievkociņu un upesmētras zariņu… Bet medaljons… kur ir medaljons? Ielūkojusies lādītē un to neatradusi, viņa kļuva nemierīga.

-     Neuztraucies, Omīt, tas ir pie manis! Kārlis steidza viņu mierināt.

-    Pie tevis? Un tu man neko…!? Vecās kundzes izbrīns auga augumā.

-    Bet, Omīt, es taču nezināju, ka tas pieder tev! Miks man iedeva medaljonu, lai mēs ar Annu pamēģinām pārfotografēt vecos attēlus un tos restaurēt. Nofotografēt paspēju, bet līdz restaurācijai vēl netikām.

-   Vai… es varētu to apskatīt? jau nomierinājusies, Omīte palūdza.

-    Protams! Nekādu problēmu. Jau nesu! Kārlis palēkdamies uzskrēja pa dienvidu terases kāpnēm.

17. nodaļa bišu mikela stāsts

» ?

-    Anniņ, kā tu esi dzīvojusi visus šos gadus? ierunājās vecais bitenieks Miķelis Priede. Man teica…

-     Ko tev teica? Vecās kundzes balss bija laipna, taču rezervēti atturīga.

-    Kad meklēju tevi pēc… nu, pēc atgriešanās mājās. Man teica, ka esi mirusi vai pazudusi bez vēsts.

-     Kurš tas bija? Kurš tā varēja teikt? Omīte sašutusi iesaucās. Es taču… Viņa apklusa.

Atgriezās Kārlis, nesdams rokā veclaiku sudraba medaljonu, izkaltu valrieksta formā, ar miniatūru dzirnavu simbolu uz vāka. Ķēdīte ilgo gadu laikā bija nosūbējusi, bet rieksts, it kā sajutis cilvēka rokas pieskārienu, šķiet, iemirdzējās siltā mirdzumā. Viegli uzspiežot abos medaljona sānos, Omīte atvēra riekstu un pacēla to pavisam tuvu acīm, lai labāk varētu izpētīt abas miniatūrās fotogrāfijas.

-   Re, māmiņa goda kleitā, ar manu priekšautiņu un rozēm, bet tētiņš uzvalkā. Šī bilde ir no mana Kaucmindes izlaiduma. Medaljonu saņēmu kā dzimšanas dienas dāvanu. Un tā esmu es ceriņkrāsas kleitā ar baltām mežģīnēm. Tā bija pirmā reize, kad māmiņa man sacirtoja matus un atsprauda uz augšu kā dāmai…

-     Anniņ… vai drīkstu palūkoties? Vecajam biteniekam trīcēja mezglainie pirksti, kad viņš pastiepa roku pēc medaljona… Vai varbūt pēc Annas Līzes Saulītes rokas?

Dabūjis kāroto, viņš ilgi un pētīgi lūkojās sīkajā ovāliņā. Annai Elizabetei, vērojot, kā mijas emocijas balto matu un bārdas ieskautajā, kalsnajā sejā, pēkšņi likās, it kā gadu desmiti aizpeldētu prom, izgaistot mūžīgajā laika upē, atstājot vienīgi viņus abus Annu Līzi Saulīti, nē, Milleri, un viņas jaunības dienu draugu Miķeli Priedi.

Beidzot vecie ļaudis ir satikušies un atkal sapazinušies… Vajadzētu ļaut viņiem no sirds izrunāties. Diemžēl laika nebija. Vajadzēja vēl tik daudz noskaidrot un izzināt! Anna Elizabete saņēma dūšu, ieklepojās un teica:

-     Mīļie viesi, man ļoti žēl pārtraukt atmiņu brīdi, taču mums joprojām vajadzīga jūsu palīdzība…

Kārļa vecmāmiņa attapās pirmā, žigli pastiepa roku un izņēma no bitenieka platās ķetnas smalko rotaslietiņu. Annas Elizabetes vērīgā acs notvēra mirkli, kad viņas vecākās vārdamāsas pirksti maigi noglāstīja Miķeļa delnu.

Viņa acumirklī novērsa skatienu: nevienam nav jāredz tas, kas domāts vien diviem…

-   Tā, kungi un dāmas, romantiskais mirklis beidzies. Tagad, lūdzu, mēģināsim atcerēties, vai tajā pēdējā gadā, četrdesmitā gada vasarā, kad jūs visi vēl dzīvojāt Mežājos, te neatgadījās kaut kas dīvains. Varbūt notika apšaudes, varbūt pazuda cilvēki, varbūt gluži pretēji apkaimē uzradās jaunas, agrāk neredzētas sejas?

-    Kāpēc jūs tā jautājat? asi ievaicājās Anna Roze. Toreiz vispār bija nemierīgi. Vai ir kāds konkrēts iemesls?

-     Ir iemesls, ir… rāmi noducināja Bass. Nezinu, vai Līzbete jums, Bergas kundze, stāstījusi, un tāpat es šaubos, vai pārējie klātesošie to zina, bet… mūsu puiši reizē ar munīcijas kasti no zemes klēpja izcēla divu cilvēku mirstīgās atliekas. Kā atzinuši eksperti, apbedījums ir krietni sens, iespējams, no četrdesmitā gada. Un vēl viņi teica tie pilnīgi noteikti esot vīrieši: viens vecāks, otrs jaunāks. Abi gājuši bojā traģiskā nāvē. Viens nosists, otrs nošauts. Abu nogalināto mirstīgās atliekas pamatīgi sabojājusi uguns iespējams, viņi sadeguši ugunsgrēkā, tāpēc DNS analīzēm paraugi gandrīz vairs neder. Diemžēl nav jau ari nekā, ar ko salīdzināt, lai noteiktu saderību.

-    Ir, Kārli, ir! Miķelis Priede bija kļuvis bālāks par Omītes jaunības dienu priekšautu. Šķiet, es zinu, kas ir abi bojā gājušie. Tie varētu būt mans tēvs un vecaistēvs. Viņi tajā naktī pazuda bez vēsts. Es… Man jums jāizstāsta kāds sens, traģisks stāsts… Klausieties! Viņš smagi nopūtās un sažņaudza rokas. Klausieties…

-     Esmu dzimis tūkstoš deviņi simti sešpadsmitajā kara gadā, viņš nesteidzīgi iesāka. Varbūt tāpēc man dzīvē gājis kūleņu kūleņiem, vairāk no kalna lejā nekā augšā. Lai gan… varbūt viss notiek, kā nolemts. Tā jau saka: bez Dieva ziņas no cilvēka galvas ij mats nenokritīs. Nu nezinu, nezinu. Jo vecāks kļūstu, jo mazāk ticu tai Dieva varenībai un žēlastībai. Kad redzu, kādas nelietības ik bridi notiek visapkārt… Bet ne jau par to es jums gribēju stāstīt.

Esmu dzimis kalpu ģimenē. Tēvs un māte gāja par kalpiem vispirms pie vecā barona Volfganga fon Berga, jūsu vectēva, pēc tam pie viņa dēla Voldemāra, jūsu tēva, Miķelis palocīja galvu uz Annas Rozes pusi. Viņi abi bija krietni un godīgi vīri, pret gājējiem izturējās labi, nolīgto summu maksāja laikā, bet sievieškārtas kalponēm divreiz gadā dāvināja audumus kleitām. Šo tradīciju aizsāka jūsu vecmāte vecā baronese Elizabete Luīze un turpināja jūsu mātes kundze Anna Marija. Neviens no baroniem nekad netika iebildis. Jūsu dzimtas sievietēm laikam ir kāda īpaša vara… Mana māte teica, ka vecais barons Volfgangs dēla laulības pieļāvis pret savu gribu. Voldemārs apprecējis vienkāršu zemnieku meiteni Annu Mariju Kalniņu. Laikam jau viņas zilās acis to nobūrušas… Viņš pasmaidīja. Pirmā pasaules kara laikā manu tēvu iesauca cara armijā, vēlāk, dibinoties strēlnieku bataljoniem, viņš pievienojās streļķiem un devās cīnīties par Latviju. 1915. gada nogalē, kad cīņas notika pavisam netālu, tēvs vienā naktī bija jājis divdesmit verstis, lai apciemotu sievu un vecākus, un par to vēlāk dabūja rājienu.

Es piedzimu nākamā gada vasarā, bet savu tēvu ieraudzīju, kad man bija četri gadi. Viņš atgriezās jau pēc neatkarīgās Latvijas nodibināšanas. Klibs… Toties saņēmis jaunās Latvijas valsts apbalvojumu Lāčplēša ordeni par drosmi un varonību kaujās Tīreļpurvā. Visiem Lāčplēša ordeņa kavalieriem valdība tolaik deva zemi un garantēja aizņēmumu jaunu māju celšanai un saimniecības iekārtošanai. Viņš šo iespēju izmantoja. Zemi mums ierādīja tur, kur tagad Pakavu ferma. Mājas nosauca par Priedītēm par godu dzimtas uzvārdam un ari tāpēc, ka tur, Dzirnezera krastā, smiltājā vēl tagad aug jaukas, kuplas priedītes… Tās pašas, kur… Vecais vīrs uz mirkli apklusa un iemalkoja kafiju.

Tēvs, māte un vectēvs rāvās vaiga sviedros. Viegli nebija. Karā gūtais ievainojums neļāva strādāt ar pilnu jaudu, vectēvs vecs un vārgs, es vēl par jaunu lielajiem darbiem, lai gan centos, cik spēju. Redz, mūsu dzimtā bērni vienmēr dzimuši vēlu nebija tās turības, lai varētu atļauties bērnus. Tagad nu vecie Priedes redzēja iespēju dzīvot citādi, sāka lēnām būvēties. Pirmo uzslēja pagaidu mitekli nelielu vienistabas mājeli ar mazu priekšnamiņu. Tajā dzīvoja visi vienkopus. Izrakām kārtigu pagrabu. Uzcēlām klēti un kūti.

Līdz trīsdesmito gadu beigām, līdz tam nolādētajam četrdesmitajam gadam, kad ienāca krievi, Priedītes jau bija kļuvušas par kārtīgām mājām ar brangu saimniecību četras slaucamas govis, divas teles, trīs zirgi, aitu pulciņš, četras šķirnes kazas, truši. Visapkārt pletās kāpostu un burkānu lauki. Zeme ap Priedītēm nekad nav bijusi pārlieku trekna, taču dārzāji tur auga labi. Mēs vieni no pirmajiem uzsākām tos audzēt vairumā un vest uz Rīgas tirgiem. Uzpircēji plūcās, lai tiktu pie Priedīšu burkāniem, jo zināja, ka īsta manta. Pēdējos gados uz kaplēšanu un ražas novākšanu lūdzām palīgā Mežmuižas skolas bērnus, bet tēvs ik rudeni dāvāja skolai divus vezumus dārzeņu.

Mani gan dārzeņu audzēšana nevilināja gribēju studēt par augļkopi. Biju daudz lasījis par selekcijas brīnumiem, mākslīgo apputeksnēšanu, sugu krustošanu, un, ko tur slēpt, mani vilināja sapnis krustot ābeles ar bumbierēm un plūmēm… Nemaz nesmejieties: tālaika rakstos par selekcijas brīnumiem ne to vien varēja uzzināt…

Man jau bija divdesmit divi gadi, kad beidzot iedrošinājos ieminēties tēvam par to, ka vēlos stāties Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijā. Viņš neiebilda, vienīgi pajautāja: Un kurš strādās mājās? Redz, biju vienīgais dēls… Tomēr liegt neliedza, vien brīdināja, ka ar lielu naudu palīdzēt nespēšot vēl atmaksājams kredīts un lielajai kūtij jāliek jumts. Sapriecājos par šādu iznākumu un apsolīju, ka naudu sapelnīšu pats. Biju jau kādu nieku iekrājis, pa brīvajiem brīžiem piestrādādams pie vecā dzirnavnieka Millera.

Viņš bija pusvācietis ļoti krietns virs. Hanss Millers, bet visi viņu sauca par Ansi, un trīsdesmito gadu sākumā viņš oficiāli nomainīja savu vācu vārdu pret latvisko. Ansis dikti milēja Latviju… Viņam bija sieva Dārta, šķiet, divdesmit gadus par viņu jaunāka, taču abi sadzīvoja kā divi balodīši. Dzirnavu mājās bija izbūvēts atsevišķs spārns vecajai Millera kundzei Anša mātei Lotei. Viņa bija izcili smalka un iznesīga kundze toreiz jau tuvu astoņdesmit. Lai gan drusku piekliboja, taču nevienam neļāva sevi ne aprūpēt, ne žēlot. Un vēl Milleriem bija meita Annīte, iesaukta par Meldermeitiņu. Rau, viņa! -

Miķelis Priede ar stiegraino roku norādīja uz atmiņās iegrimušo, apklusušo Kārļa vecmāmiņu. Anna Lize Millere…

-    Saulīte… viņa gandriz nedzirdami noteica. Anna Lize Saulīte.

-     Ak tā… Bitenieks samulsa. Nūja. Laiks dara savu…

-     Miķeli, stāsti tālāk! Tu tik labi iesāki, ka es atkal visu ieraudzīju tās dienas acim! Juris Zaķītis, nikni berzēdams kreiso aci, mudināja. Kas notika tālāk?

-    N-nu… Kā jau minēju, brīvajos brīžos gāju palīgā dzirnavniekam paveikt smagākos darbus. Redziet, es vēl tagad savos gandrīz deviņdesmit četros gados esmu liels virs, bet toreiz oho! pusratus varēju mugurā uzkraut! Tā nu es krāvu maisus, tīrīju dzirnavas, slaucīju apcirkņus, pārbēru graudus kas man, jaunam, stipram puisim! Millers maksāja ļoti labi, godīgi, precīzi, lai gan nekādi līgumi mūs nesaistīja. Mans studiju kapitāls auga augumā.

Mazā Meldermeitiņa, kuru redzēju izaugam no zldainlša, no mazas lellītes (vienmēr baltās kleitiņās), bija kļuvusi par jaunkundzi. Viņai tovasar apritēja sešpadsmit. Arvien smaidīga un jaukā omā. Maza būdama, sauca mani par Miķiti vai Miķelīti, gribēja, lai griežu riņķi vai nēsāju kukaragās, bet nu, mācīdamās Kaucmindes Mājturības skolā, ik brīvdienās steidzās mājās. Millers ar mašīnu brauca viņai pakaļ, bet Anniņa lutināja mūs ar garšīgiem cepumiem. Reiz viņa man atklāja lielu noslēpumu gribot turpat blakus tēva dzirnavām atvērt ceptuvi un konditoreju, bet tālajās meža pļavās aiz ezera iekārtot bišu dravu, tādēļ pēc Kaucmindes došoties uz Jelgavu studēt biškopību. Medus esot vislabākā lieta pasaulē garšīgs, veselīgs un dziedniecisks.

Domāju, ka meitēns joko: kā tik sīka un smalka būtne tiks galā ar maizes plātīm un bišu magazīnām? Manam vectēvam bija četras bišu mājas, es bieži viņam gāju palīgā, tāpēc zināju: tur ir ko turēt vajag i spēku, i sīkstumu… Tomēr es Anniņu iedrošināju un izstāstīju ari par savu sapni kļūt par augļkopi. Anniņa šai domai pieķērās ar sirdi un dvēseli, lūdza, lai vēl gadu paciešos. Tikmēr viņa pabeigs mācības Kaucmindē, bet nākamgad reizē stāsimies Jelgavā.

Atzīšos šī doma man ļoti, ļoti patika. Ari abi dzirnavu saimnieki uz mūsu draudzību noraudzījās labvēlīgi. Reiz nejauši dzirdēju, ka Dārta Millere vīram saka: Ja Miķelītis apņemtu Annu par sievu, mēs varētu būt droši gan par viņas, gan par dzirnavu nākotni… Toreiz pagalam apmulsu. Neizrādīju, ka esmu ko dzirdējis, un nevienam neko neteicu. Līdz šim nebiju domājis par savu mazo bērnības dienu draudzenīti šādi, taču nu man nokrita kā plīvurs no acīm viņa taču drīz būs precību gados! Varbūt patiešām abiem dzirnavniekiem bija taisnība?

Kā jau stāstīju, Ansis Millers bija vīrs gados, šķiet, tuvu pie sešdesmit, bet Dārtai Millerei bija labi ja četrdesmit. Viņš bija apprecējis savas mātes skaisto, čaklo kalponi un, kā pats mīlēja skaļi atgādināt, izvilcis mūža laimīgāko lozi. Bērnu gan viņiem vairāk nebija tikai Annīte.

Vecais dzirnavnieks laikam bija iecerējis mani apmācīt par sava aroda mantinieku un sekotāju, jo sīki un smalki rādīja visus amata smalkumus, pacietīgi skolodams un ikreiz uzslavēdams, kad man kaut kas labi izdevās. Viņš bija lielisks melderis, un uz Dzirnezeru malt brauca gan mežājnieki, gar melnpilieši un pat eglainieši. Millers visu mūžu bija piegādājis miltus un visādus graudu izstrādājumus ari muižai gan vecajam baronam fon Beigām, vēlāk viņa dēlam un ari jums un jūsu vīram. Miķelis ar galvu pamāja uz Annas Rozes pusi. Ari doktorātam, skolai, toreizējam pagastvecim un Melnpils bāreņu namam. Katrā ziņā darba mums netrūka, rāvāmies uz visiem gaņģiem.

Vai zināt, man ļoti patīk Skalbes Kaķīša dzirnavas. Šī grāmatiņa manā mājā arvien bijusi goda vietā, bieži to lasu un pārlasu, un ikreiz man šķiet viņš rakstījis par mūsu dzirnavām… Riekstu gaņģi un mandeļu gaņģi… Piedodiet vecam virām…

Palēnām Millers smagās, ar roku darbināmās ierīces nomainīja pret elektriskajām. Strādāt kļuva vieglāk, arī brīvā laika bija vairāk. Dzirnavu kundze un Anniņa mudināja mani pamēģināt izaudzēt ko jaunu viņu dārziņā. Ar prieku izmantoju iespēju sēt un stādīt visādus svešzemju augus un pētīju, kas no tā visa izaugs, kā smaržos, kā garšos. Trīsdesmit astotā gada vasarā mums izdevās izaudzēt milzīgas zemenes, kolrābjus, patisonus, pat arbūzus un melones!

Dzīve bija skaista. Likās, Dieviņš sadzirdējis manas slēptākās lūgšanas. Man bija savas mājas, vecāki dzīvi un pie labas veselības, pietika darba un maizes un mazliet atlika vaļas ari sapņiem un cerībām…

Vecais vīrs stāstīdams bija pārguris. Atkal iemalkodams kafiju, viņš uz mirkli aizvēra acis kā ieskatīdamies pagātnes grāmatas aizvērtajās lappusēs, kā atsaukdams no aizmirstības to, kas gadiem cītīgi glabāts un slēpts.

Klausītāji pacietīgi gaidīja. Laiks bija apstājies, un nevienam negribējās šo brīdi pārtraukt ar kādu banālu piebildi vai jautājumu. Visi juta: šis stāsts, gadiem ilgi sirdī iznēsāts, ik vārds izslīpēts.

Sen neesmu tik daudz runājis… Miķelis pasmaidīja. Kafijas malks un īsais pārdomu mirklis viņu bija darījis mundrāku. Kopš mēs ar tevi, Anniņ, vakaros sēdējām ezermalā… tas bija pirms septiņdesmit gadiem…

Jā, toreiz mēs, caur jaunības rožainajām brillēm skatīdamies, nemanījām, ka pie debesīm pamazām samilzuši melni mākoņi. Mans tēvs, būdams īsts Latvijas patriots un klausīdams Ulmaņa aicinājumam, bija iestājies aizsargos. Tajā vasarā netālu no mūsu mājām, pļavās aiz Ozoldārza, aizsargi rīkoja mācības. Mēs visi paslepen skrējām skatīties, sevišķi mazie puišeļi un meitēni no tuvākajām mājām. Neviens nevarēja iedomāties, ka drīz šaus pa īstam…

Pienāca 1939. gada pavasaris. Kādu dienu dzirnavnieks Millers ieaicināja mani savā darbistabā vajagot nopietni aprunāties. Atklāja, ka bieži klausoties ne tikai latviešu, bet arī vācu, poļu un krievu radiostacijas un dzirdētais viņam nepavisam nepatīkot. Pasaulē sākušās jukas, kurās drīz tiks ierauta ari Latvija. Viņa radi, kas dzīvojot Austrijā, rakstot satrauktas vēstules, aicinot braukt pie viņiem. Ja vācu ērglis sākšot plēsties ar krievu lāci, no Latvijas vairs nekas pāri nepalikšot… Atceros to viņš pateica skumjā balsī kā zinādams, kā juzdams… Millers tāpēc bija nolēmis sasaukt ģimenes padomi gribēja pārdot dzirnavas un kopā ar savējiem pārcelties uz drošāku vietu. Viņš minēja Ameriku, varbūt Kanādu. Iekrātā kapitāla pietiktu, lai tur uzsāktu savu biznesu, bet Ansis vēlējās, lai līdzās būtu ģimene. Un piedāvāja doties prom arī man un maniem tuviniekiem. Viņš teica: Jūs vēl esat jauni un stipri, iesakņosieties, iedzīvosieties. Ja paliksiet šeit, visi aiziesiet bojā… Ja te ienāks sarkanie, neklāsies labi ne mums, ne jums. Viņi neņems vērā, ka tavs tēvs ir kara veterāns, ka es maļu maizei miltus. Viņi mūs visus iznīcinās.

Millers bija uzzinājis par 1936. un 1937. gada zvērīgajām masu slepkavībām Krievijā viņi tās sauca par tīrīšanām. Bija nošauti visi latvieši. Tu ceri, ka mēs tiksim saudzēti?

Biju satriekts un apjucis. Ko šis vīrs runāja? Pamest savu zemi, savas mājas? Nespēju un, atzīstos, negribēju ticēt. Mūsu avīzes tolaik par krievu zvērībām neko nerakstīja… cik nu vispār to avīžu bija. Tēvs un māte arī neticēja. Viņi nespēja pieņemt domu, ka vajadzētu doties prom. Beidzot taču mums bija kaut kas savs, pašu rokām gādāts un sastrādāts! Pamest? Māte, maigas dabas sieviete būdama, rāmināja: Vai nu tik slikti būs? Krievi jau ari cilvēki vien ir… Un vēl jau nav zvanīts, ka tāds karš būs, ka mūsu zemē kāds gatavojas iebrukt… Mums taču ir sabiedrotie, mums ir sava nauda, savs zelts pasaules bankās, mēs barojam Eiropu. Mūs taču aizstāvēs, vai ne? Tā mēs paši sev aizsējām acis un nostājāmies pie sienas. Nošaušanai.

Millers bija runājis ari ar Anniņu. Viņai tikko bija apritējuši septiņpadsmit un nākamajā pavasari vajadzēja absolvēt Kaucmindes skolu. Taču meita pirmo reizi mūžā iecirtās. Nē, nekur nebraukšot, palikšot tepat, jo skola jāpabeidz! Neesot jau tik traki, kā papiņš saka. Vismaz skolā neko tādu nerunājot. Millers nopūtās un padevās. Norunāja vēlreiz atgriezties pie šī temata nākamajā pavasari, kad Anniņai apritēs astoņpadsmit. Diemžēl tad jau bija par vēlu…

1939. gada septembrī uzzinājām, ka Otrais pasaules karš jau ir sācies un Polija, Francija un Beļģija atrodas zem hitleriešu naglotā papēža. Pasaulē bija sākušās jukas.

Jūsu vīrs Viljams, kundze, bija oficiāli akreditēts kara korespondents Baltijas valstīs. Daudz braukāja apkārt un ikreiz atgriežoties piestāja Dzirnavās un ilgi uzkavējās Millera darbistabā. Tikai vēlāk sapratu, ka viņam dzirnavu tornī bija raidītājs, no kura viņš sūtīja radiogrammas. Kam? To es nezinu.

No pusvārdu, pusteikumu kripatām, ko reizēm izmeta Millers, sapratu, ka situācija pasliktinās. Reiz viņš tā savādi manī paraudzījās un nočukstēja: Drīz aizies pēdējais kuģis…

Vecā bitenieka vēstījums bija tik rāmi mierīgs, ka Annai Elizabetei, viņā klausoties un nojaušot, kas sekos, kļuva fiziski slikti… Caur kādu elli cilvēkam jāiziet, lai viņš par piedzīvoto varētu runāt it kā no tāluma…

Trīsdesmito gadu beigās mūsmājās strādāja divi ceļojošie amatnieki. Viņi bija namdari tēvs un dēls. Palīdzēja būvēt klēti un kūti, jo tēvs savainotās kājas dēļ uz jumta līst nevarēja, vectēvam lielākā augstumā reiba galva, un es viens netiku galā. Abi kokamatnieki no Latgales. Toreiz jau ļaudis no tās puses bieži devās peļņā uz naudīgākiem Latvijas novadiem. Andrejs Bambāns tā sauca vecāko viru bija liels kā lācis, rāms un mierīgs. Krietns amatnieks, ar zelta rokām un zelta sirdi. Mans tēvs viņu bija iemīļojis kā brāli. Lai ko viņš darīja, viss tika paveikts precīzi, skaisti un laikus. Viņam pakaļ staigāt nevajadzēja.

Turpretī Andreja dēls Artūrs, jauns, tikko pamatskolu beidzis puišelis nez vai tie paši sešpadsmit maz bija savam tēvam nelīdzinājās itin nemaz. Kalsnējs, izstīdzējis, apaļu, pūtainu seju un atļukušām ausīm, un vēl ar kumpu degunu, tuvu novietotām, izvelbtām, apaļām acīm, arvien šaudīgu skatienu un uz priekšu izvirzītiem zobiem. Viņš izskatījās pēc žurkas un vardes krustojuma. Un līdzīgi ari uzvedās nepārtraukti izsalcis, mūždien kaut ko grauza vai gremoja, turklāt darīja to tik pretīgi ar pavērtu muti un pulsējošu pakakli, ka derdzās skatīties…

Tomēr, nevar noliegt, zeņķis bija gudrs un apķērīgs. Arī viltīgs to mēs sapratām vēlāk. Pateicoties tēva čaklajām rokām Andrejs strādāja daudz un pelnīja labi Artūrs bija baudījis lielisku izglītību beidzis vienu no Rīgas pamatskolām, sapņoja par Pirmo ģimnāziju. Viņu interesēja matemātika, talanta netrūka dažās dienās tēvam visus saimniecības ciparus pārbaudīja un rēķinu grāmatas sakārtoja.

Mana māmiņa Artūru cēla vai debesīs vārīja šim baltas putras un deva tikko slauktu pienu, lai to kārno šķeistu uzbarotu… Un šis kā gluma dēle, kā čūska visu laiku tinās viņai apkārt māmiņ, māmiņ, māmiņ… Es to nevarēju paciest, tālab centos ar viņu runāt iespējami mazāk, tikties retāk. Gāju un darīju savu darāmo; ja bija kas sakāms, runāju tikai ar veco Andreju. Tas vīrs man patika sapratāmies no pusvārda! Šķita, ka ari viņam nepatīk Artūra izdarības. Reizēm dzirdēju viņus abus strīdamies: tēvs pārmeta dēlam, ka tas pārāk izmanto saimnieku viesmīlību…

Sliktākais bija tas, ka glumais čūskulēns bija sācis mani izsekot! Kad gāju uz dzirnavām, viņš vilkās līdzi, it kā uz ezeru iedams, taču es skaidri manīju slapstījās un vēroja. Viņu interesēja manas tikšanās ar Anniņu. Bet mēs… Sirmais virs samulsa un nokaunējās kā puišelis. Pat novakara krēslā bija manāms, ka cauri baltajai bārdai viņa seja iekvēlojās kā sarkans rudens ābols, … mēs sēdējām ezermalā, sapņojām, runājāmies. Neko citu… Tolaik jau cilvēki bija citādi audzināti. Es biju laimīgs, ja Anniņa ļāva man saņemt viņas roku…

Kādu vakaru man gadījās nepatīkama izskaidrošanās ar māti viņa pārmeta nelaipnību pret Artūru, jautāja, vai tiešām es nevarot būt vēlīgāks. Viņš, redz, nabadziņš, bez mātes audzis, mēs esot gandrīz vienaudži, viņš mani uzlūkojot teju par vecāko brāli… Toreiz pirmo reizi atļāvos skarbāk atbildēt māmiņai. Teicu, lai vērīgāk ieskatās sava mīlulīša sejā, tad redzēs, kāds maita ir šis sīkais glūņa… Diemžēl man izrādījās taisnība.

18. nodaļa cilvēki un zvēri

Četrdesmitā gada pavasaris bija savāds. Kokiem ļoti agri saplauka lapas, puķes uzziedēja visas reizē, bites spietoja nelaikā it kā pati daba steigtos vienā gadalaikā izdzivot divus; kā zinot, ka otram vairs nebūs laika…

Atceros, togad aizsargi arvien biežāk rīkoja mācības, tēvs atgriezās mājās arvien drūmāks, savukārt Andrejs kļuva vēl nerunīgāks un arvien biežāk bārās ar Artūru, kurš bija pasācis nakti aizklīst no mājām. Tolaik viņi bija pārvākušies pie mums uz Priedītēm, tēvs bija piešķīris viņiem divas istabas lielās klēts galā. Istabas bija ērtas un siltas tēvs būvmateriālus nežēloja. Viņi ar Andreju bija vienojušies, ka Bambāni apmetisies Priedītēs uz dzīvi. Rīgā darba vairs nebija, kara draudi arī lauku saimniekus bija darījuši piesardzīgākus uz būvēšanos. Tad nu Andrejs bija nolēmis palikt uz zemēm, palīdzēt mums saimniecībā un iekopt arī pats savu dārziņu.

Ar šādu norunu bija apmierināti visi, izņemot Artūru un mani. Es arvien vairāk ierakos darbos un arvien biežāk gāju strādāt uz dzirnavām tur darba nekad netrūka. Bet Artūrs… Aiz dusmām un bezspēcības viņš gāja pa gaisu, jo līdzekļu iecerētajām mācībām ģimnāzijā nebija, ari sapnis par universitāti attālinājās, bet gaidīt viņš negribēja. Tas zeņķis kļuva arvien neciešamāks, nemitigi īgņojās, kad manu vecāku nebija klāt, saukāja viņus par ekspluatatoriem un izdzinējiem, lai gan pats dzīvoja kā niere taukos.

Kādu reizi mana māmiņa pēc Artūra kārtējā strīda ar Andreju iejautājās: Dēliņ, vai tu neesi par jaunu, lai naktīs skraidītu apkārt? viņš ņirdzīgi atteica: Mammīt, mums, puikām, šobrīd meitās iešana ir pašā laikā šitām lietām par jaunu nevar būt! Māte atmeta ar roku, nosmējās un novēlēja neiekulties nepatikšanās. Bet vakarā kā jokodamās teica tēvam: nez vai Artūrs ar tādu putainu ģīmi kādai meitai varētu iepatikties, vajadzētu aizvest pie Lavīzes, lai apārstē. Tēvs noburkšķēja, lai māte liekas mierā.

Būtu es toreiz zinājis, kādas nepatikšanas, nelaimes un šausmas viņš atnesīs, ticiet man būtu savām rokām to sīko žurkulēnu ar mēslu dakšām piedūris pie zemes un atstājis, lai mirst lēnās mokās! Miķeļa Priedes balsi skanēja dzīvs naids, ko septiņdesmit gadi nebija spējuši remdināt…

-     Miķelīt… trīcošā balsi nočukstēja Anna Līze Saulīte. Miķelīt, tu taču to neesi darījis!

-   Nē, Anniņ, bet vajadzēja! Sevišķi par to, ko tu man izstāstīji. Man vajadzēja ieklausīties tevis teiktajā!

Redziet, kādu vakaru, aizgājis uz dzirnavām, manīju, ka Anniņa tāda savāda. Vaicāju, kas noticis. Viņa saka: nekas. Es tomēr neatlaižos. Nu, tā un tā… gājusi uz ezera garās laipas skalot veļu, jo tur ūdens mīkstāks nekā upītē. Izskalojusi un jau cēlusies, lai ņemtu grozu un nestu to mājās, bet manījusi aiz muguras nočabam krūmus. Sabijusies, ieūjinājusies nekādas atbildes. Nodomājusi, ka tur staigā kāds dzīvnieks, un droši devusies pa laipu uz māju pusi. Čaboņa atkārtojusies. Viņa sabijusies, sakampusi nēšus un iesaukusies, lai čabinātājs lien laukā, lai neslapstās… No krūmiem vainīgu ģīmi, bikses pogādams, izlīdis Artūrs. Stostījies, sarcis, stāstījis, ka devies no Rīgas uz mājām, esot gribējis iet gar ezeru pa taciņu esot skaistāks skats. Bet pēkšņi vēders sagriezies…

Tie nu bija salti meli, jo no Rigas ceļa uz Priedītēm neviena taciņa gar ezeru neveda. Tā nogriezās taisni uz dzirnavām, un tur nu viņam nekas nebija darāms.

Toreiz es šim stāstam nepievērsu pienācīgu uzmanību, tikai vēlāk, pēc vairākiem neglītiem notikumiem neķītriem uzbrukumiem mūsu pagasta sievietēm un meitenēm nojautu, ka viņš toreiz krūmos bija darījis ko citu, varbūt pat iecerējis vēl ko ļaunāku… Jūs jautāsiet, kāpēc mēs, pagasta vīrieši, aizsargi un galu galā ari kārtlbsargi, toreiz nedarījām neko, lai novērstu tādus noziegumus? Es par to esmu domājis. Laikam jau vienīgā pareizā atbilde būtu mēs tolaik bijām pārāk naivi. Ari ziņas neceļoja ar tādu gaismas ātrumu kā mūsdienās. Cilvēki tikās retāk, telefonu visiem nebija. Un pēc dažām dienām pasaule apgriezās kājām gaisā.

Tomēr veco Milleru par notikušo brīdināju. Viņš atklāja, ka jau labu laiku esot raizējies, jo vairākkārt manījis Artūru glūnlgi lodājam ap Dzirnavām. Dažreiz esot redzēts viens pats, dažreiz bijis līdz šim neredzētu puišu barā.

Kāpēc beidzot nevarētu apprecēties? Pieauguši jau esat! Millers pēkšņi iesaucās.

Apstulbu. Lai gan klusībā biju par to sapņojis, taču lai pats Anniņas tēvs to ierosinātu…?

"Annas tēv, vai jūs to nopietni?"

"Kur nu vēl nopietnāki Tu taču viņu mīli! Vai tad man acu pierē nav? Redzu, ka jūs abi saderat kā cimds ar roku."

"Bet… man ir divdesmit četri gadi, viņai tikai septiņpadsmit!"

"Vecis atradies! Mums ar Dārtu divdesmit piecu gadu starpība, bet dzīvojam mīļi kā jaunībā. Tavi gadi nav nekāds vecums. Tieši labi vīram jābūt vecākam un gudrākam."

"Kur nu gudrākam…" Nopūtos. "Viņa mani pārspēj visās jomās. Nezinu, vai maz gribēs pie tāda nākt."

"Nu, to mēs tūlīt uzzināsim." Millers pasmaidīja un, izliecies pa logu, pērkondimdošā balsī iesaucās: "Annīīlt!"

Lai ko biju gaidījis, bet to es nevarēju iedomāties, ka mana Meldermeitiņa tēva klātbūtnē metīsies man ap kaklu, priecīgi saukdama: Nu tad beidzot, es jau domāju, ka pašai nāksies tevi bildināt!

-    Omīt, Kārlis iepleta acis, tu tiešām tā darīji?

-    Darīju, darīju… Anna Līze Saulīte smaidīja. Viņa bija atgriezusies jaunībā. Turpini, Miķelīt…

-    Jutos kā pasakā. Skolas izlaidums jau bija garām, un mana Anniņa, mana Meldermeitiņa, par kuru līdz šim biju tikai sapņojis, beidzot bija pieaugusi un solījusies nākt pie manis par sievu. Norunājām tajā pašā vakarā Dzirnavās sarīkot nelielas svinības, kurās piedalītos mani un Annas vecāki, mans vecaistēvs un vecā Millera kundze.

Tas bija 15. jūnija vakars. Sestdiena. Viesības izdevās godam. Mēs svinējām un jutāmies priecīgi, klausījāmies Rīgas radio, kas raidīja latviešu tautasdziesmas un translēja gatavošanos Latgales dziesmu svētkiem Daugavpilī. Nevienas draudīgas ziņas, nekas neliecināja, ka pēc divām dienām no neatkarīgās Latvijas būs palikušas tikai atmiņas. Laiks bija lielisks, spīdēja saule, ļaudis pļāva un žāvēja sienu, ezerā plunčājās bērni un atpūtnieki…

Tovakar mūsu pagasta aizsargi atkal devās mācībās. Tēvs gan negāja, jo bija, sienu vācot, samežģījis kāju.

Kad dziļā naktī pārradāmies mājās no viesībām, Priedītes bija tumšas un klusas. Mūs neviens negaidīja. Tobrīd tas nelikās nekas pārsteidzošs. Mēs bijām sapriecājušies, satraukti un noguruši, tālab devāmies pie miera. Bet no rīta atklājās, ka Andrejs un Artūrs ir prom nebija ne viņu mantu, ne darbarīku. Ne atvadu vēstules. Mājās nekas nebija ne aiztikts, ne paņemts, ari saimniecības nauda stāvēja vietā vecāki to glabāja skapi, lādītē zem Bībeles.

Veco Andreju Bambānu svētdienas pievakarē atrada Dzirnavu ezerā tur, kur taka visvairāk pietuvojas ūdenim un līdzās visbiezākā priedlšu audze. Viņš bija noslīcis. Vai… noslīcināts. Viņa dēls Artūrs bija pazudis bez vēsts. Tas likās aizdomīgi, un mūsu toreizējais pagasta inspektors Jāzeps Graudnieks ierosināja lietu, grasījās jau izsludināt meklēšanu, jo vairāk tāpēc, ka Artūrs pēdējo nedēļu laikā bija redzēts dauzāmies kopā ar tā sauktajiem jaunajiem komunistiem. Esot staigājuši pa mājām un musinājuši kalpu jauniešus sa-celties pret saimniekiem, dedzināt viņu mājas un šķūņus. Diemžēl… Graudnieks nepaguva. Naktī uz pirmdienu Latvijā ienāca krievu armija.

Jau pirmdienas ritā virs pagasta padomes plīvoja sarkanais karogs, pagasta priekšnieks Jurģis Ābele bija atstādināts no amata, bet viņa krēslā iesēdās kāds Vasilijs Borovs, kurš tieši tā ari izskatījās un latviski nesaprata ne bū, ne bē. Bet viņam cieši līdzās kā pielīmēts turējās… Artūrs Bambāns. Svešs. Melnā ādas jakā, melnā ādas naģenē, ar naganu pie sāniem.

Jaunais inspektors jeb milicis, vārdā Ivans viņa uzvārdu gan neatceros runāja tikai krieviski, par Andreja Bambāna nāvi interesi neizrādīja. Uzrakstīja izziņu "ņesčastnij slučaj" un atļāva rīkot bēres.

Andreju apglabājām mēs. Trešdien, 19. jūnijā. Dēls uz bērēm neieradās. Tajā naktī bija asinssarkans pilnmēness.

Kā šodien atceros kad uz Andreja Bambāna zārka, dobji dunēdamas, krita Mežāju smiltis, man ausis skanēja Kārļa Ulmaņa 17. jūnija runa, viņa teiktie liktenīgie vārdi: palieciet jūs savā vietā, es palikšu savā… Vecais Millers tajā bridi stāvēja bāls un rokas dūrēs sažņaudzis. Viņš saprata, kas ir noticis. Par vēlu. Nu būs jāiet mežā… Mierināju, lai neuztraucas, jo maizi taču vajadzēs ari krieviem, bet viņš tikai skumji šūpoja galvu: Tu nesaproti, tu nesaproti…

Es tiešām nesapratu. Biju jauns, iemīlējies, laimes pārņemts, un pasaule man joprojām rādījās cerību pilna. Man bija mana Meldermeitiņa, un kāda tur starpība, kas pie varas, dzīvosim, strādāsim, gan jau būs labi.

Bet to, ka nebūs labi, sajūtām drīz vien. Lai gan jaunās varas pirmās dienas pagāja diezgan mierīgi. Vienīgi nākamajā rītā pēc Andreja Bambāna bērēm savās mājās vairs nebija atrodams ne līdzšinējais pagasta priekšsēdis Jurģis Ābele, ne viņa sekretārs Dāvis Straujais. Abu sievas salīkušas, sarkanām acīm un sakniebtām lūpām gāja ikdienas darbos, jaunā vara par pazudušajiem neko nezināja pateikt. Tikai skolas puišeļi sačukstējās par mežā saklausītiem šāvieniem, bet kurš tad to ņēma nopietni. Nākamajās divās naktīs šāvienus mežā bija dzirdējuši arī vairāki citi mežājnieki, taču to mēs uzzinājām daudz, daudz vēlāk. Tajās dienās cilvēki no bailēm bija salīduši alās kā pārbiedētas peles. Bailes par savu dzīvību un tuviniekiem bija stiprākas par cilvēcisku līdzjūtību.

Un Līgo vakara nebija, lai gan tā bijām gatavojušies… pēkšņi ar skumjām balsī ierunājās Zaķīšu Milda. Četrdesmitais tāds apaļš gads. Gribējām, lai tas saglabājas mūsu atmiņās kā skaistāko Jāņu gads. Bet kļuva par traģiskāko…

-Jā, tā bija gan. Četrdesmitā gada Zāļu vakarā, Līgo vakarā un Jāņos Mežājos pludoja asinis…

Artūrs Bambāns jau 21. jūnija rītā pašus pirmos apciemoja mani un manu tēvu. Pārsteidzoši, ka neizskatījās nedz noskumis, nedz pārsteigts, runājot par sava tēva nāvi. Kad izteicām līdzjūtību un piedāvājām aizvest uz kapiem parādīt kapavietu, vien izgrūda caur zobiem: gan jau vainīgo atradīsim… Domīgi apstaigāja mūsu māju, izklauvēdams visas sienas it kā ko meklēdams, it kā ieklausīdamies. Tad aizgāja uz Dzirnavām. Esot jāreģistrē visi pagasta iedzīvotāji.

Pēc kāda laika no Dzirnavām, histēriski raudādama, atskrēja Anniņa saburzīta, dubļos izvārtita, mati izjukuši, blūzīte saplēsta, acis neprātīgas… Aizvilkdamās raudāja un kliedza krievi aizveduši tēvu, bet māti un vecomāti iespundējuši pagrabā. Artūrs bijis galvenais rīkotājs un zinātājs. Izsaucis viņu it kā lai aprunātos un parakstītos kaut kādā žurnālā. Tikmēr trīs krieviski runājoši zaldāti sirojuši pa telpām rāvuši vaļā skapjus un kumodes, svieduši mantas uz grīdas, bet vērtīgākās grābuši un sabāzuši maisos…

Artūrs sākumā uzvedies pieklājīgi, bet pēc brīža sācis nesakarīgi vervelēt brīdinājis, ka Annai vajadzētu būt prātīgai, ja grib, lai jaunā vara viņu pasaudzē, jo visi tāpat zinot, ka viņa esot baltvācu budža meita, bet tēvs strādnieku un kalpu ekspluatators, kurš izkalpina un apšmauc pagasta jaunos puišus. Te jāpiebilst, ka dzirnavnieks pat pēc vairākkārtīgiem lūgumiem neņēma Artūru darbā esot pārāk glums…

Anniņa mēģinājusi iebilst, bet Artūrs pēkšņās dusmās viņai iesitis pa seju un notriecis zemē, tad saplēsis blūzīti un uzmeties jāteniski virsū. Jau pogājis vaļā bikšu priekšu, murmulēdams nu tik šī redzēšot, vai proletariāta daikts ir labāks par budžu aprīkojumu. Es tev rādīšu, kā pīties ar saimniekdēliņiem! Nu tu savam Miķelītim vairs nebūsi vajadzīga un rāpus atlīdīsi pie manis, prasīsi vēl…

Anniņa kliegusi un pretojusies, cik spēka. Viņai palaimējies izglābis dzirnavnieka Arnis, lielais, melnais vilku suns, kuru mēs no maza kucēniņa bijām izaudzinājuši par brašu sargu. Amis nekad netika turēts ķēdē, tāpēc tagad, sadzirdējis savas saimnieces šausmu kliedzienus, meties caur istabas logu stikli izbiruši, rāmis izgāzies. Suns ielēcis istabā, rēkdams klupis Artūram pie rīkles, nogāzis viņu zemē un sācis plosīt.

Anniņa neatskatīdamās metusies laukā pa to pašu logu. Aiz muguras atskanējuši vairāki šāvieni un suņa smilkstiens.

-    Amis mani izglāba, bet es viņu pametu… Kārļa vecmāmiņa slaucīja asaras.

-    Omīt, tu tobrīd neko nevarēji darīt. Kārlis cieši apskāva vecmāmiņu. Viņa acis spoži mirdzēja.

-     Sapratām, ka tas nezvērs atgriezīsies Priedītēs tas ir tikai laika jautājums. Ko darīt?

Tēvs teica: Jums abiem jābēg. Tas mūdzis mierā neliksies. Skrieniet uz mežu, bet es vēlāk aiznesīšu jums ēdienu un kādas mantas. Anniņa plosījās un raudāja: Bet mans tēvs, mamma un vecmāmiņa? Tēvs cieši uz mani paskatījās un teica: Es vēlāk aiziešu apskatīties. Ja vien… Uzzināšu, kas noticis ar Ansi un sievietēm. Bet jūs skrieniet prom, nekavējieties!

Es sapratu. Ja vien… Ja vien varēšu. Māte šausmās un apjukumā tik vien paspēja kā iesiet lakatiņā maizes kukulīti, piena pudeli un noraut no gultas veco, rūtaino segu. Ne es, ne tēvs nevarējām iedomāties, ka redzamies pēdējo reizi.

Likāmies uz mežu. Toreiz visapkārt pletās kārtīgi meži biezokņi, purvāji, biezas krūmu audzes. Tur, kur tagad Pakavu fermas pļavas pāri Rīgas ceļam -, šaura stidziņa veda Lielajā mežā. Tur mēs ar māti bieži bijām ogot.

Zināju visas taciņas, dažas bija ļoti grūti izejamas, sevišķi nezinātājam ik uz soļa uzglūnēja dūksnāji un akači.

Tomēr es jutos droši mežu pazinu kopš mazotnes. Mācēju lasīt zīmes, saskatīju zvēru takas… Gājām ilgi vairākas stundas. Egļu vēri mijās ar jauktu koku mežu. Bijām sasnieguši vecā barona laikā celto mežinieku namiņu. Tajā agrāk apmetās mednieki, reizēm arī mežcirtēji. Namiņš bija neliels, bet pamatīgi būvēts. Guļbūve, celta no resniem baļķiem, pusotru stāvu augsts, krietns novērošanas tornis ar atklātu platformu uz to veda kāpnes, izbūvētas cauri namiņa jumtam. Kopumā būve izskatījās pēc nelielas baznīciņas mežā… Joprojām tā izskatās.

Tobrīd namiņš bija stāvējis tukšs vairākus desmitus gadu, jo jaunais barons Bergs ar dzīvnieku bendēšanu nenodarbojās…

Atslēgu atradām palievenī. Neviens nebija nedz postījis, nedz dedzinājis. Tolaik ļaudis bija citādi.

Iekārtojums namiņā bija pieticīgs, bet ērts galds, daži krēsli, plaukti un divstāvīga guļamlāva. Iekārtojāmies, cik jau nu ērti spējām, un sākām gaidīt. Garais pārgājiens Anniņu bija nogurdinājis, bet, par laimi, ari nomierinājis. Viņa samiegojās. Noliku savu Meldermeitiņu gulēt, silti sasedzu, pasēdēju blakus, līdz viņa aizmiga, pēc tam pats iekārtojos sardzē nebiju pārliecināts, vai tie nezvēri tomēr netiek pāri purvam. Uguni nekūru. Mēness joprojām bija spožs, tāpēc apstākļi bija nelabvēlīgi, turklāt man likās, ka vieglais naksnīgais vējiņš no tālienes atnes dūmu smārdu. Sabijos. Iedomājos, ka meklētāju grupa seko mums pa pēdām, varbūt ierīkojuši nometni un iekūruši ugunskuru. Apbruņojos ar cirvi un gaidīju. Neviens nenāca.

Rīts uzausa, tinies asinssarkanos mākoņos kā plīvuros, kā sarkanā līķautā. Nogaidījām līdz pusdienai. Atcerējāmies, ka mums ir rudzu maizīte un piens. Taupīgi paēdām. Pienu gan izdzērām visu. Aizgāju līdz Ledus actiņai tur arī šodien ūdens ir salds un auksts…

Mednieku namiņš atradās nelielā izcirtumā, mazā, saulainā laucītē.

"Te būtu jauki turēt bites," pirmoreiz pēc ilgas klusēšanas ierunājās mana Meldermeitiņa. Viņa noplūca dažus ziediņus un smilgas, ielika tukšā stikla pudelē nu mums bija pašiem savas jāņuzāles. Ugunskuru gan neiekūrām.

Tēvs tovakar tā arī neatnāca. Arī naktī un nākamajā rītā ne. Uz ciemu iet mēs baidījāmies. Turpinājām gaidīt.

Jāņu dienā pret vakaru ieradās mana māte. Grīļodamās un turēdamās pie kokiem. Dubļiem un purva dūņām nošķiedusies, sodrējiem notriepusies. Tādu es viņu nekad nebiju redzējis. Vai tā vairs bija mana žirgtā māmiņa? Vien ēna no cilvēka. Apsēdās uz lievenlša un ilgi klusēja.

-   Nav vairs Priedīšu, dēls, nav. Ari tava tēva nav un vectēva. Viņa apklusa, tad izmocīja trīs vārdus: Tev bija taisnība. Artūrs nav cilvēks. Neģēlis…

Tajā brīdī jutu, ka manī viss sastingst ledū. Un zināju, ka ledus neatlaidīsies, līdz viņš nebūs miris.

-    Vēlāk uzzinājām, kas todien noticis. Drīz pēc mūsu aizbēgšanas Artūrs ar saviem trim līdzskrējējiem ieradies Priedītēs. Kakls cieši apsaitēts ar linu auduma strēmeli, bet cauri pārsējam sūkušās asinis. Smagi sēkdams, ārdījies kā apsēsts, bļāvis: "Kur Anna, kur Miķelis?"

Māte un tēvs teikuši, ka neko nezinot, ka šodien te neviens nav bijis. Vectēvs esot slims, māte nespējot visiem pakaļ izskraidīt pieauguši cilvēki taču. Māte labinājusi Artūru, lai beidz kliegt un ārdīties, piedāvājusi apkopt brūci.

Artūrs tikai ieņirdzis viņai sejā: "Saimniec, saimniec, es taču tev cauri redzu! Tu mani neapmānīsi." Un krieviski pavēlējis zaldātiem arestēt tēvu, it kā par viņa tēva Andreja Bambāna slepkavību. Nelīdzēja mātes skaidrojumi, ka visi tovakar bijuši Dzirnavās, kur svinēta saderināšanās. Artūrs uzkliedzis: "Saimniec, ja tu neaizvērsies, arestēšu kā līdzzinātāju. Tāpat skaidrs, ka jūs visu izplānojāt kopā! Kur vecais Priede? Ņemsim līdzi arī viņu! Visi uz vienu roku!"

Māte metusies Artūram pie kājām, lūgdamās: Tēvs ir vecs, slims, viņu nedrīkst kustināt!

Artūrs tikai pasmējies: Pirms dažām dienām bija vesels, varēja Dzirnavās dzert vīnu un dejot valsi, bet nu mirst nost! Ejiet un velciet to veco sakārni laukā! Simon, poiģi i vitaščijego!

Taču mājas durvis atvērušās, un pagalmā iznācis vectēvs Juris Priede. Stalts, mierīgs. Saģērbies goda drānās. Nostājies pagalma vidū un skaidrā latviešu valodā teicis: Es no savām mājām projām neiešu. Bet tu, žurkulēn, atceries pienāks diena, kad tādus nodevējus, kāds esi tu, kurš ar mums pie viena galda maizi ēdis, sodīs ar visbargāko sodu. Ne velti Andrejs, tavs tēvs, teica nezinot, kurā dēls atsities, jo ne pats, ne nelaiķe sieva Stefānija nekad neesot bijuši tādi sliņķi, mūdži un nelieši, par kādu izaudzis Artūrs. Kauns tādu par dēlu saukt…

-    Vecais muļķi, liec manu tēvu un māti mierā! Jūs abi kā sarunājuši arī šis man ezermalā pātarus skaitīja, kaunināja… Un man tas apnika, es aizgāju… Izteicis šos vārdus, Artūrs sastomījies.

-    Nē, dēls, tu neaizgāji… Tu pagāji nostāk, lai vēlāk atgrieztos un viņu nogalinātu… vecais Priede mierīgā balsī turpināja. Es tovakar pirms viesībām ar Andreju runāju. Viņš ne vārda neteica par aizbraukšanu. Bija nobēdājies un noraizējies par tevi, par to, ka esi sasējies ar krievu komunistiem. Teica esot kļuvis svešs un nesaprotams, rupjš un ļauns. Ari pats biju dzirdējis tavas runas, taču domāju, ka tās tikai jaunības muļķības. Izrādījās mūdzība. Tevī, dēls, visu laiku ir runājusi skaudība, arī tagad tevi vada skaudība…

-    Beidz muldēt, vecais ķēms! Artūrs iekliedzies, vicinādams naganu. Visi jūs budži un kalpu asiņu izsūcēji!

-     Dēls, dēls, apdomājies ko mēs tev esam izdarījuši? Abi ar tēvu pie mums dzīvojāt, visi kopā pie viena galda ēdām. Jūs pelnījāt labāk nekā citi amatnieki un sezonas strādnieki. Miķelis pat daļu Dzirnavās nopelnītās algas deva, lai tikai jums ar tēvu parādā nepaliktu.

-    Turi muti! Kas man daļas gar tavu Miķeli un viņa naudu! Jums ir viss māja, zeme, nauda, bet mums ar tēvu tikai instrumentu kaste. Viss! Pietiek! Vediet viņus prom! Artūrs, sarkans kā biete, uzkliedzis zaldātiem, kuri, neko nesaprazdami, stāvējuši kā stabi: Uvozite ih! Gan jau tev Rīgā mēli atraisīs tu, mana tēva slepkava!

Bet vecais Priede nekustējies ne no vietas, it kā būtu izlaidis saknes savas mājas pagalmā. Tad Artūrs izdarījis kaut ko briesmīgu pieskrējis pie vectēva, atvēzējies un ar ieroča laidi triecis viņam sejā, bet laikam trāpījis pa deniņiem, jo večuks ar dobju vaidu noslīdzis zemē, krampjaini sarāvies un sastindzis.

-     Tēvs! iekliedzies Jēkabs un, izrāvies no zaldātu tvēriena, meties atpakaļ, noslīdzis ceļos un satvēris veco Priedi ap pleciem. Tas vairs neelpojis. Slepkava! Trīskāršs slepkava! Tu, sīkais mūdzi, zaglīgā žurka, esi pārvērties trakā sunī, kas norāvies no ķēdes!

Tēvs piecēlies kājās un, asiņainās rokas kā žņaugt gribēdams pret Artūru pastiepis, gājis viņam tieši virsū. Tas, ar pielādētu ieroci bruņots, panikā kāpies atpakaļ tik spēcīgas bijušas viņa bailes un tik liels tēva naids. Trīs zaldāti, situāciju neizprazdami, pacēluši ieročus.

-     Savu tēvu, savu tēvu nogalināji! Manu tēvu nogalināji! Anniņu gribēji izvarot! Droši vien arī viņas tēvu un māti nošāvi, vai ne? Jēkabs Priede turpinājis nežēlīgo apsūdzību. Muļķis tu esi, Artūr, naudas un varas apmāts, alkatīgs muļķis, nevis revolucionārs! Tev skauž, ka citiem pieder tas, ko viņi ar savām rokām un asinīm nopelnījuši, bet tev un tādiem pufaikniekiem nekad nekā nav bijis, tāpēc ka jūs visu nopelnīto notriecat un nodzerat. Jūs mūžīgi klīstat apkārt labākas dzīves meklējumos, jo jums nav sakņu! Vai jums naudu nemaksāja? Labs amatnieks gada laikā nopelna tik, cik maksā pusmāja. Bet jums ne mājas, ne dzimtenes! Tavs tēvs klīda apkārt, jo pārdzīvoja par tavas mātes nāvi, tevi pasaulē laižot. Bet tu? Viņš bija krietns vīrs! Es gribēju dot viņam daļu savas zemes, lai būvē māju, lai dzīvo. Bet tu?

-    Muti ciet, maita! Gribi mani iežēlināt? Izliecies labais? Bet abi ar savu Miķelīti visu laiku par mums smējāties par mūsu čangaļu izloksni, par to, kā runājām, dziedājām, kā ēdām. Par manu cerību iepatikties Annai. Viss, pietiek muldēt, ej uz mašīnu, citādi nošaušu!

-    Šauj, tēvs mierīgi atteicis. Šauj. Tik un tā nošausi. Tu domā, ka es nezinu, kas notiek mūsu pagastā, kaimiņos, Rīgā un Leišmalē? Jums apkārt pludo asiņu jūra. Nav šaubu, ka jūs mums visu atņemsiet, visus mūs iznīdēsiet. Paleic sveika, Ieva, tu man biji laba sieva, mēs labi esam dzīvojuši. Kaut nu Mi… Norībēja trīs šāvieni.

Pēdējais, ko māte atcerējās, bijis klaji ņirdzīgais prieks Artūra sejā, pēc tam acu priekšā viss satumsis viņa noģībusi. Kad atmodusies, visapkārt rībējis un sprakšķējis, kūti izmisīgi bļāvuši lopi. Gaisā vēdījusi petrolejas smaka.

Kāds viņu bija pavilcis nostāk no degošās mājas puķu dārziņā. Viņa gulējusi un bezspēkā raudājusi.

Dažās stundās viss bija sadedzis māja ar iedzīvi, klēts, siena šķūnis, kūts ar visiem lopiem to kāds bija aizslēdzis. Atslēga bija pazudusi, un mātei nepietika spēka atlauzt vira roku likto stipro slēdzeni…

Taču visbriesmīgākais tēvs un vectēvs bija miruši, bet viņu mirstīgās atliekas pazudušas. Laikam pirms aizdedzināšanas līķi ievilkti mājā.

Vakara dalībnieki sēdēja kā sastinguši. Miķeļa stāsts kā ugunīgi kvēlojošs zīmogs bija apliecinājums tam, ka cilvēku nelietībai nav robežu. Viens stāsts. Bet cik miljonu šādu stāstu?

-    Izstāstījusi par notikušo, māte sāka aizgūtnēm raudāt. Anniņa viņu apskāva, cenzdamās mierināt. Es biju sastindzis salts kā akmens.

"Ievas tant, bet manējie? Kas notika ar manējiem?" mana Meldermeitiņa pēc laba laika izmocīja. "Nezināt?"

"Zinu, meit, zinu… Kad kļuva gaišāks, es biju daudzmaz atspirgusi un spēju noturēties kājās. Devos cauri krūmājiem pa ezermalu uz Dzirnavām. Visas durvis bija vaļā, vienīgi pagraba durvis ciet. Likās, dažviet mēģināts dedzināt, taču vecie, pievilgušie baļķi un akmens pamati uguni noslāpējuši… Tavu māti es atradu pagrabā. Dzīvu."

"Un Lotiņa? Vecmāmiņa?" Anniņa izmisusi iesaucās.

"Lotiņa… Bērniņ, saņemies! Vecā kundze bija mirusi. Laikam sirds… Gulēja pussēdus, ar roku satvērusi kaklu, it kā viņai slāptu vai trūktu gaisa. Bet tava māte… māte… Dārta…"

"Kas māmiņai noticis?" Anniņa pielēca kājās. Knapi paspēju satvert. "Es tūliņ skriešu pie viņas!"

"Paga, paga, bērns, tu tur nevari rādīties… Jūs abus joprojām meklē."

"Bet jūs tā arī nepateicāt, kas notika ar manu mammīti!"

"Anniņ, tava māmiņa man likās tāda savāda… Kad atvēru pagraba durvis un saucu viņu vārdā, aicināju nākt laukā, viņa mani nepazina. Paķēra liekšķeri un, nebalsī kliegdama, metās man virsū… Knapi pamuku malā. Stāvēja durvīs un, klusi īdēdama, zvārojās. Mēģināju runāt lēni, piesardzīgi saucu vārdā. Kļuva mierīgāka, ieklausījās, pat kaut ko atbildēja. Bet, kad gribēju tuvoties, atkal grāba liekšķeri. Stāvēju nekustēdamās. Pēc brīža, kā aizmirsusi par manu klātbūtni, viņa apsēdās zemē un sāka šūpoties, murminot: Ansis ir miris… Ansis ir miris, miris, miris… Pēkšņi izdzirdēju mašīnas motora dūkoņu. Domāju, ka slepkavas atgriezušies meklēt Annu, pieskrēju pie Dārtas, grābu aiz rokas, lai vilktu krūmos, bet viņa man… iekoda… gandrīz gabalu izplēsa. Un ieskrēja mežā."

Māte parādīja ļoti dziļas, joprojām asiņojošas asu zobu pēdas kreisajā rokā. Koduma vieta izskatījās nelāgi sarkana un sapampusi.

"Sapratusi, ka neko vairāk darīt nevaru, steidzos šurp."

Trijatā mēs nodzīvojām mežā līdz vasaras beigām. Pārtikām no ogām un sēnēm. Dzērām avota ūdeni.

Apmēram pēc nedēļas uzdrošinājos nakti aizzagties līdz Priedītēm… Līdz tai vietai, kur reiz bija Priedītes. Tur tiešām vairs nebija nekā. Nakts tumsā urķējos pa mājas gruvešiem, cerēju atrast tēva un vectēva kaulus. Taču to nebija. Tas nelietis bija laupījis man iespēju ar cilvēka cieņu apbedit savus tuviniekus. Zvērēju sev, ka pieredzēšu, kā viņš mirst…

Aizzagos līdz Dzirnavām, gribēju sameklēt kaut ko no drēbēm vai segas. Laiks jo dienas, jo kļuva vēsāks, bet mums nebija nekā. Arī Dzirnavas bija izlaupītas. Acīmredzot gādīgie kaimiņi bija parūpējušies, lai manta neiet zudumā…

-    Es pat zinu, kuri tie bija… drūmi ieteicās Zaķīšu Milda. Pareizāk sakot, kura…

-    Karlīne? klusi ievaicājās Kalniņu Marija.

-    Karlīne gan. Viņa vēl tagad nekautrējas rotāties ar toreiz nozagtajām lietām… Artūrs taču pie viņas cēlās un gūlās, bērnu tai pataisīja. Karlīne jau vienmēr uz vīriešiem bijusi traka. Tiklīdz vecais Lejiņš aizgāja viņsaulē, tā Artūrs mudīgi šo apprecēja un nomainīja savu čangalisko uzvārdu, lai nav tik uzkrītošs. Saprotams, lai noslēptu pēdas… Interesanti, kāpēc viņam vēl Anniņa bija vajadzīga?

-    Tāpēc, ka viņa šim nepievērsa uzmanību, jo ļoti mīlēja savu Miķelīti, ierunājās Anna Roze. Mēs toreiz diezgan bieži tikāmies, lai parunātos par grāmatām, un Anniņa arvien pieminēja Miķelīti, viņa lielos plānus kļūt par slavenu selekcionāru, stāstīja ari par saviem sapņiem bišu dravu.

-    Viņam vajadzēja visu, kas piederēja man. Viņš tik ļoti mani ienīda, it kā manī būtu iemiesojies viss pasaules ļaunums, teica Miķelis.

19. nodaļa ziņa no viņsaules

-    Kā jūs tikāt laukā no meža? ģenerālis Bass ievaicājās.

-    Cauri Dzērvju purvam, garām Raganas acs dūkstij Melnpils virzienā tur dzīvoja mātes skolas laiku draudzene. Viņa bija ar mieru uz dažām dienām sniegt mums pajumti, kamēr atgūstam cilvēcisku izskatu. Pēc tam viņas abas Anna Līze Millere un mana māte Ieva Priede -, pārģērbušās līdz nepazīšanai, aizbrauca uz Rīgu pie Annas mātes Dārtas radiem. Bet es…

-Jā, Miķelīt, kur tu paliki? Mēs tevi gaidījām, gaidījām un tā arī nesagaidījām, Omīte vaicāja. Sevišķi…

-     Es… atgriezos mežā. Gribēju notvert to nelieti, nogalināt viņu un tikai tad doties uz Rīgu. Taču viņš nebija notverams. Pārvietojās tikai ar mašīnu, vienmēr līdzās zaldāti, bet man ieroča nebija. Toties, pa mežu klīzdams, atradu liecības par noziegumiem, kas tajā asiņainajā nedēļā bija pastrādāti Mežājos. Meža dzīvnieki bija izkārpījuši prāvu apbedījumu. Šajā vietā bija aprakti astoņi cilvēki vecais Ābele, sekretārs Straujais, pieci nezināmi vīrieši un…

-    Un…? Kārļa vecmāmiņa bez skaņas nočukstēja.

-    Tavs tēvs, Anniņ… Vecais dzirnavnieks Ansis Millers. Un visiem vienāda šāviena brūce pakausī. Pakausī!

-    Mēs ar puikām to bedri toreiz atradām, skarbā balsī teica ģenerālis. Vēl tagad murgi rādās.

-      Domāju gan… Miķelis piekrītoši pamāja ar galvu. Es toreiz, raudādams un nelietīgos bendes lādēdams, izraku kārtīgus kapus un citu pēc cita apbedīju nošautos. Kā cilvēkus.

Lielo koku pavēni. Krustus neliku, bet iegriezu koku mizā. Nesen pārbaudīju joprojām redzami. Saauguši, sarētojuši, bet ir. Laika zīmes.

-    Paldies, Miķelīt, pārsteidzoši mierigā balsi sacīja Omite. Tu man pasniedzi īstu dāvanu. Man ari ir dāvana… tev. Kad pienāks laiks, tu to saņemsi. Vēl tikai viens jautājums: kāpēc tu toreiz neatbrauci uz Rīgu?

-   Es braucu gan. Pa apkārtceļiem. Biju jau ticis līdz Jelgavai, kad mani notvēra un, tā kā biju bez jebkādiem dokumentiem, aizturēja, bet pēc tam apcietināja. Noturēja Jelgavas cietumā līdz pat 14. jūnijam…

-    Un nu jūs visi droši vien gaidāt šī stāsta turpinājumu? pēc ieilguša klusuma brīža vaicāja Anna Līze Saulīte.

-    Vecmāmiņ, vai tu neesi pārāk nogurusi? bažīgi iejautājās Kārlis.

-    Nogurusi neesmu, bet vēsi gan sametās. Tas laikam no pārdzīvojuma, Omite atbildēja. Varbūt Anniņa varētu pagatavot savu slaveno kafiju ar melnā balzama lāsiti?

-     Protams! Anna Elizabete pielēca kājās. Varbūt jūs gribētu atgriezties viesistabā? Iekursim lielo kamīnu.

Tomēr iekšā iet neviens nevēlējās. Kārlis, Ģirts un Miks aizsteidzās pēc segām, Ilga un Dinārs uzgāja augšā apraudzīt un pabarot mazo Elizabeti, bet Anna devās gatavot kafiju.

Vecā Miķeļa Priedes stāsta laikā viņas prātā vairākkārt bija iemirgojušās sarkanās trauksmes lampiņas, taču šobrid viņa nespēja atcerēties, kāpēc. Ar šo domu ir jāaizmieg gan atbilde atnāks pati. Tā jau vairākkārt bija noticis, tāpēc Anna Elizabete bija iemācījusies uzticēties savai intuīcijai un ieklausīties tajā. Šobrīd tā teica, ka Miķeļa stāstam ir vistiešākais sakars ar Zanes pazušanu. Vai tiešām tas briesmonis joprojām varētu būt dzīvs?! Tad viņam būtu jābūt… hmm… nemaz ne tik vecam… apmēram Kārļa Omites vecumā.

Nelielā izkustēšanās un svaigā kafija ar jumtiņu visus uzmundrināja. Gulēt neviens negāja, pat nežāvājās. Visus vienoja doma jātiek cauri pagātnei, lai saprastu, ko darīt tagad.

-   Vecmāmiņ, mēs gaidām tavu stāstu! tīdams Omlti lielā, pūkainā pledā, teica Kārlis.

-     Labi. Tas laiks ir pienācis… Večiņa nopūtās. Toreiz mēs ar Miķeļa māti Ievu, pārģērbušās par vieglprātīgām skuķēm, pārkrāsojušas un saskrullējušas matus, nopervējušas zilas acis un asinssarkanas lūpas, nokļuvām līdz Rīgai. Mazā Nometņu ielā Pārdaugavā dzīvoja manas māmiņas māsa krustmāte Vija. Ieraudzījusi uz sava dzīvokļa sliekšņa divas palaistuves (tieši tā mēs izskatījāmies), viņa sākumā pat negribēja ar mums runāt…

Uzzinājusi par notikušo, Vijastante bija satriekta, taču, būdama praktiska sieviete, tūliņ ķērās pie lietas, lai legalizētu mūsu eksistenci. Nezinu, kā viņai tas izdevās, bet es kļuvu par Līzi Saulīti, savukārt Miķelīša māmiņa Ieva par manu vecāko māsu Evu. Krievu laikā neko labāku par ļizu un jevu nevarēja gribēt.

Vijas tantei kaimiņos nesen bija nomirusi veca sieviņa, un tajā juceklī mēs pamanījāmies ne tikai iemitināties viņas mazajā istabiņā, bet pat iegūt likumīgu pierakstu. Miķeļa māmiņa iekārtojās darbā Āgenskalna ģimnāzijā par pavāri, es Iļģuciema maiznīcā par bulciņu cepēju. Paēdušas bijām. Turpinājām gaidīt Miķelīti. Nezinājām, kas noticis, bet paziņām vai kaimiņiem rakstīt neuzdrošinājāmies, jo tad būtu jāuzdod atpakaļadrese un mūs varētu izsekot.

Kādu brīdi es biju… sasirgusi… pēc tam viss atkal nostājās savās vietās. Tava māmiņa, Miķelīt, man… mums ļoti palīdzēja. Diemžēl pēdējie notikumi viņas veselību bija iedragājuši vairāk, nekā domājām, un, karam sākoties, viņa smagi saslima… Ap Ziemassvētkiem mēs ar Viju viņu apglabājām

Mārtiņa kapos, no galvenā ceļa kreisajā pusē. Uzliku skaistu krustakmeni. Palikām trijatā es, Vija un… mazā Ieviņa.

-       Ieviņa? strauji paliecies uz priekšu, ievaicājās Priede.

-    Jā gan. Mana meita Ieva Saulīte.

-    Kad… kad viņa dzimusi? vecais bitenieks čukstus jautāja un apmulsis paraudzījās apkārt, nevarēdams saprast, kāpēc gandrīz visi klātesošie sākuši smaidīt. Zaķīšu Milda un Kalniņu Marija slaucīja asaras…

-    Četrdesmit pirmā gada martā, Anna Līze Saulīte, mīļi smaidot, atbildēja.

-    Un… kur viņa ir tagad? Dzīva? Miķelis, balsij nodevīgi piesmokot, vaicāja.

-     Dzīva, dzīva… Kā nu ne. Pie labas veselības. Diemžēl Anglijā. Devās prom ar pirmo vilni deviņdesmito gadu vidū. Toreiz mums klājās pavisam švaki. Es jau biju pensijā, puika vēl maziņš, bet Ieva ar savu skolotājas algu netika galā. Nolēma braukt uz Angliju strādāt par kompanjoni kādai vecai lēdijai, bet izdevās iekārtoties lielā viesnīcā par administratori. Viņai ir ļoti laba angļu valoda. Nu jau kļuvusi par galveno menedžeri, saņem labu algu, nodrošinājusi sev ari krietnu pensiju. Aicina mūs ar Kārli pie sevis, taču mēs nolēmām palikt Mežājos… Ja vien Anniņa ļaus…

-     Protams, Omlt, par to nebēdā! Dzīvojiet, cik ilgi vēlaties, māja liela, vietas visiem pietiek. Un jūs te varbūt esat vairāk piederīgi nekā es, viņa piebilda tik klusi, ka to vairāk nojauta nekā sadzirdēja vienīgi Anna Roze.

-    Paga, paga, Anniņ! Tad jau šitais jauneklis… bitenieks ar garo, kaulaino pirkstu bakstīja galīgi apmulsušā Kārļa virzienā, ir mans miesīgais mazdēls? Cik tev, puis, gadu?

-    Šogad paliks trīsdesmit, Kārlis nomurmināja. Trīsdesmit gadus vecam vīrietim dzirdēt uzrunu "puis" un iegūt vectēvu…

-    Tātad tu esi dzimis astoņdesmitajā gadā? Kad Maskavā bija lielā olimpiāde? Miķelis smaidīja bārdā.

-    Tā gan, apstiprināja Omīte. Viņš Ievai piedzima vēlu. Kā mazs brinumiņš. Par tēvu viņa nerunā tā mēs visi esam vienojušies un šo vienošanos ievērojam.

-    Skaidrs. Vēl tikai viens jautājums. Bitenieks šķelmīgi savilka uzacis. Kāpēc tu izvēlējies uzvārdu Saulīte?

-    Tāpēc, ka tu mani reizēm tā sauci…

Tad tāpēc ģenerālis Bass minēja meiteni ar smejošām acīm kā rudzupuķu zilām saulītēm…

-    Mīļie, es ļoti negribu pārtraukt šo skaisto mirkli, piesardzīgi ierunājās ģenerālis Bass, bet mums joprojām ir vajadzīga jūsu palīdzība, lai atšķetinātu šīsdienas mīklas. Ar pagātni mēs laikam būsim tikuši galā…

-     Tikai daļēji, krusttēv! piebilda majors Miks Kaķītis. Skaidrs, ka salas lejasgalā atrasti Miķeļa Priedes vectēva Jura Priedes un tēva Jēkaba Priedes kauli! Domāju, ka DNS pārbaude to apstiprinās tas tā… pilnīgai drošībai. Skaidrs ari, ka sudraba lādīte ar visu tās saturu, tāpat brūnais albums ar dzirnavu motīvu pieder Kārļa vecmāmiņai Annai Līzei Saulītei, tas ir, Millerei. Bet joprojām nav skaidrs, kā lielajā munīcijas kastē līdzās mantām no Dzirnavām nokļuvusi Annas Elizabetes vecmāmiņas Annas Rozes zaļā piezīmju grāmatiņa, kurā pēdējais ieraksts veikts īsi pirms aizbraukšanas 1944. gada vasarā. To nekā nevarēja aprakt 1940. gada 22. jūnija nakti, kad baronese dzirdēja lāpstas dzinkstoņu pludmalē.

-Jaunais cilvēk, jūsu domu gājiens šķiet absolūti pareizs, domīgi ierunājās Anna Roze. Tomēr tajā ir kaut kas ačgārns. Atceros, ka vakarā pirms aizbraukšanas veicu pēdējo ierakstu zaļajā grāmatiņā. Aizbraukšanas dienā ieliku blociņu seifā, aizslēdzu to un atslēgu ieliku savā somiņā. Tad atvadījos no Vecās Lavīzes, kura bija atnākusi mūs pavadīt, un palūdzu, lai viņa un viņas ģimene parūpējas par Pūču māju līdz mūsu pārbraukšanai. Ticēju, ka tas notiks drīz, jo Viljams teica karš tuvojoties beigām. Biju pārliecināta, ka atgriezīšos.

-    Vecmāmiņ, vai tu atstāji Lavīzei ari mājas atslēgas?

-     Protams. Kā citādi viņa tiktu iekšā? Anna Roze neizpratnē sarauca uzacis.

-     Vai tas bija kalpotāju komplekts? turpināja prašņāt Anna Elizabete.

-     Nē, protams. Mums nebija kalpotāju. Mēs vispār dzīvojām gandrīz pilnigi noslēgušies. Pie mums nāca tikai Anna lize un Vecā Lavīze ar Mariju, bet pēc tās šausmīgās nakts… tikai Lavīze… Anna Roze nodrebinājās.

-    Vecmāmiņ, piedod par uzstājību, bet kas tad tās bija par atslēgām, kuras tu iedevi Lavīzei?

-     Es… nu… Manuprāt, tas varēja būt Viljama komplekts. Atceros viņš vēlāk Rīgā to ļoti meklēja, bet es nezināju, kur tas palicis, jo biju pārliecināta, ka esmu iedevusi Lavīzei rezerves saišķi. Mums bija trīs atslēgu komplekti.

-     Vai varēja notikt tā, ka pārcelšanās juceklī tie nejauši samainīti? Anna Elizabete smaidīja.

-    Bērns, ko tu runā! Vai tu tiešām domā, ka šos septiņdesmit gadus abi Bergu nama seifi bijuši brīvi pieejami kuram katram? Annai Rozei fon Bergai no satraukuma gandrīz pazuda balss.

-     Seifi? Jautājums izskanēja vienlaikus vairākās balsis.

Baronese nopūtās un teica: Jā. Mājā bija divi seifi. Viens

mūsu guļamistabā. Otrs… Viņa paraudzījās apkārt.

-    Vecmāmiņ… Anna mudināja. Te visi ir savējie.

-     Nūjā, nav vairs, ko slēpt. Otrs seifs atradās bibliotēkā, iebūvēts ejā, kas caur kamīnu ved tieši uz halles lielo stūra skapi. Nezinu, kāpēc vectēvs to licis iebūvēt, taču, kad biju maza, tā bija mana mīļākā slēptuve.

-    Vecmāmiņ… Vai tu vēl atceries, kā šo eju var atvērt? Annai Elizabetei no uztraukuma iekņudējās plaukstas. Varbūt?

-   Protams, bērns. Iesim… Viņa lēni piecēlās, izslējās stalti kā karaliene un, atteikusies no mazmeitas piedāvātā elkoņa, cēli iegāja namā. Anna teciņus sekoja.

-    Neticu, ka pa šiem gadiem tur vēl kas būs saglabājies… noburkšķēja Miks Kaķītis, un šī laikam bija tā vienīgā reize, kad viņam bez iebildumiem piekrita pilnīgi visi klātesošie.

Rita puskrēslā bibliotēkā lodāja spokainas ēnas. Anna Elizabete mudīgi iededza daudzžuburu griestu lampu.

-     Nāc nu, bērns, šurpu! Anna Roze svinīgi aicināja un, pacēlusi rokas acu augstumā, ar abu roku rādītājpirkstiem uzspieda uz bibliotēkas kamīndzegas kokā grieztās vidējās rozes spožā viducīša. Noklikšķēja, it kā kaut kur tālu atbrīvotos kāds mehānisms, un plaukts līdzās kamīnam pagriezās ap savu asi, atklājot cilvēka platuma eju, kas veda tumsā un oda pēc vecām drēbēm. Baronese pavēra ieeju plašāk un norādīja Annai Elizabetei: Tur!

Iespīdinājusi sava mobilā tālruņa lukturīti ejā, Anna ieraudzīja nelielu telpu un divas durvis: vienas cieši aizvērtas, koka, ar rokturi; otras pusatvērtas, dzelzs. Aiz slēgtajām acīmredzot bija skapis, bet atvērtās nepārprotami liecināja, ka arī otrs Bergu seifs ir tukšs.

Seifa vidējā plauktā gulēja trīs sačervelējušās, pārkaltušas un nobrūnējušas ozollapas.

-    Vecmāmiņ… Kas tas ir? Anna Elizabete apjukusi raudzījās apkārt. Kaut ko tādu viņa redzēja pirmoreiz.

-    Eja. Slepenā eja, kas no bibliotēkas izved halles ģērbistabā. Manuprāt, māju ceļot, eju ierīkoja barons Volfgangs fon Bergs vecākais. Veckundze stāstīja, ka viņam patikuši visādi tehniski knifiņi, un šo aizraušanos bija mantojis ari mans tēvs Voldemārs.

-    Ēdienu lifti… apkures katls un šahtu sistēma gaisa apmaiņai… To visu mēs atradām… Anna Elizabete klusi nomurmināja. Bet eja… Varbūt ir vēl kaut kas, ko es nezinu?

Anna Roze ar rimtu smaidu raudzījās mazmeitā. Cik ļoti viņa atšķīrās no pašas Annas Rozes tajā vecumā! Šo Annu nekas nespētu nedz nobaidīt, nedz pakļaut, nedz padarīt atkarīgu. Šī Anna sasietu mezglā ikvienu, kurš tikai mēģinātu pacelt balsi vai, nedod Dievs, roku. Būtu viņai toreiz bijis tik daudz drosmes…

-   Vecmāmiņ, vai tu mani dzirdi? pie pašas auss atskanēja nepacietīgs sauciens. Es jautāju: vai ir vēl kas?

-    Ko tu ar to domā vēl kas? Anna Roze vilka garumā laiku. Teikt vai neteikt, rādīt vai nerādīt? Pagaidām vēl ne…

-    Es gribu zināt, vai šajā mājā ir vēl kādi tehniskie noslēpumi, piemēram, neredzamas durvis, virpuļojoši sienu paneļi, varbūt iegrimstošas grīdas plāksnes? Starp citu, es joprojām neesmu atradusi eju uz pagrabu. Nevar būt, ka tik solīdā celtnē kā šī nebūtu pagraba! Halle ir, bēniņi ir, pagraba nav… Tikai puspagrabs, kurā atrodas apkures katls.

-     Hmm… Anna Roze samulsa, atcerēdamās to vienīgo reizi, kad allaž mierīgais Voldemārs for Bergs bija pacēlis uz viņu balsi un pa īstam sarājis, jo mīļotā meita, nevienam par to nezinot, caur ārējo lūku bija ielīdusi pagrabā un gandrīz tikusi iemūrēta. Pagrabs ir… Kārtīgs vīna pagrabs… Taču to aizmūrēja jau divdesmito gadu beigās.

-    Oho! Un kā tajā var iekļūt? Interese Annas Elizabetes balsī bija gluži vai sataustāma.

-    No ārpuses. Zem Dienvidu terases kāpnēm ir durvis, bet aiz tām desmit pakāpienus zemāk vēl vienas durvis uz Pūču mājas pagrabiem. Taču mans tēvs tās lika aizmūrēt. Nezinu, kāpēc. Runāja, ka gruntsūdeņi ceļoties uz augšu un pagrabs applūstot, taču, domāju, tur bija kāds cits iemesls. Viņš ar mani par to nav runājis.

-      Tā gan… Un tu gribi teikt, ka vēlāk, kad dzīvojāt te ar Viljamu, jūs pat nemēģinājāt tās durvis dabūt vaļā un paraudzīties, kas aiz tām īsti ir?

-    Nē. Anniņ, tev jāsaprot… Tolaik cilvēki bija citādi nekā tagad. Mēs klausījām vecākus un necentāmies par varītēm uz savu galvu meklēt nepatikšanas. Tāpat jau reizēm gadījās visādi, bet…

-    Vecmāmiņ, nenovirzies no tēmas! Tātad… kādus tehniskos brīnumus vēl slēpj šī māja? Varbūt vēl kādu seifu?

-     Nedomāju vis. Manuprāt, ir tikai šie divi, par kuriem tagad zina visi. Katrā ziņā ne tēvs, ne Veckundze man neko vairāk nav stāstījuši. Vienīgi… Bēniņos esot telpa, kurā var iekļūt tikai no jumta. Kādai vajadzībai tā izbūvēta, kur atrodas un kurš to lietojis, nezinu… Es tajā neesmu bijusi.

-     īsta noslēpumu sala… Anna Elizabete nomurmināja. -Tikai pirātu trūkst… Paklau, vecmāmiņ, bet kāpēc tu domāji, ka Bergu dzimtas arhīvs varētu atrasties šeit? Vai tad Veckundze, tas ir, mana vecvecmāmiņa Anna Marija, trīsdesmito gadu beigās aizbraucot, to nepaņēma līdzi?

-      Paņēma, paņēma. Par dzimtas arhīvu tolaik rūpējās Voldemārs, mans tēvs. Viņam bija pārvietojams, atvāžams priedes koka sekretārs, kura nodalījumos glīti salikti visi dokumenti, kas attiecās uz mūsu dzimtas Bergu līniju. Bet mana māte, mūsu Veckundze, tūlīt pēc apprecēšanās bija iesākusi veidot pati savu arhīvu kā dienasgrāmatu, kā albumu. Viņai bija plakana koka lādīte ar kokgriezumiem rotātu vāku, kurā viņa lika mīļākās ģimenes fotogrāfijas, apsveikuma kartītes, vēstules, dažādus privātus dokumentus. Atminos, ne viss glabājās pie tēva un viņš par to ļoti dusmojās. Jā, un vēl

Veckundzei piederēja maza, zaļa grāmatiņa tā pati, kuru tu atradi albumā un šodien iedevi man. Viņa tajā rakstīja savus novērojumus, pārdzīvojumus un piezīmes, bet manā divdesmit pirmajā dzimšanas dienā atdeva man. Aizbraucot biju pārliecināta, ka esmu atstājusi to ieslēgtu guļamistabas seifā…

-    Kāpēc tu nepaņēmi to līdzi?

-    Nezinu. Laikam… ja ar mums kaut kas atgadītos, lai tā nenokļūtu svešās rokās. Ģimenes lietas ir ģimenes lietas intīma un privāta informācija… Ne jau katram tā jāzina, vai ne? Vecā kundze pētoši ielūkojās mazmeitai acis. Tavi draugi acīmredzot ir ļoti uzticami, tomēr es piesargātos…

Viņām aiz muguras atskanēja skaļi, stingri soļi, liekot satrūkties un vērīgi ieskatīties puskrēslā.

-     Dāmas, vai ar jums viss kārtībā? Mēs jau sākām raizēties! Tas bija ģenerālis Bass kā arvien galants un izturēts, taču Annai Elizabetei, kura viņu aizvadītā pusotra gada laikā bija pamanījusies labi iepazīt, nepaslīdēja garām nepamanīts atvieglojuma mirklis, kas pārlaidās pār vecā vira seju, ieraugot abas Bergu nama saimnieces sveikas un veselas.

-   Tā, tā… Kas mums te ir? Viņš ziņkāri paliecās uz priekšu un ielūkojās ejā. Vai drīkst?

-    Protams. Jūs drīkstat! vecākā fon Berga smaidot atļāva.

Ģenerālis nelikās lūdzams un, izbūris no kabatas lukturīti,

lēni devās ejas virzienā. Viņš rūpīgi izgaismoja ik kvadrātcentimetru vispirms pie kamīna, tad uz ejas sliekšņa, uz grīdas… Nonācis līdz atvērtajām seifa durvīm, viņš pietupās un sāka uzmanīgi pētīt slēdzeni.

-    Cik nu šajā gaismā vispār kas saskatāms, es teiktu slēdzene ir atslēgta, nevis atmūķēta. Nekas nav sabojāts, nav ari nekādu švīku vai skrāpējumu. Ja tādi būtu, tos varētu manīt ari pēc daudziem gadiem. Tātad cilvēkam, kurš atvēris seifu, bijušas tā atslēgas… Oho, un kas tas tāds? Piecēlies pilnā augumā, ģenerālis skatījās uz trim sakaltušajām ozollapām. Tas… būtu kāds joks?

-    Nē, Kārļonkul. Es domāju drīzāk gan zīme! negaidīti stingrā un pārliecinātā balsī teica Anna Elizabete. Tieši tāpat bija ar guļamistabas seifu un balto rozi tā norādīja uz kokā griezto kamīna rozi, kas atver eju uz otro seifu. Tātad mēs tikpat labi varētu pieņemt, ka šīs trīs lapas norāda uz vietu, kur noslēpts kaut kas svarīgs.

-     Laba doma… ģenerālis atzinīgi teica. Drusku gan atgādina manas bērnības piedzīvojumu romānus par apslēptās mantas meklēšanu, bet… viņš nogrudzināja sīku smiekliņu, … pie mums jau tāpat viss notiek ačgārni. Un es ar katru sava mūža dienu jo vairāk pārliecinos par to, ka dzīve palaikam mēdz būt raibāka, nekā aprakstīts jebkurā grāmatā.

-    Khmm… Atvainojiet mani… Anna Roze fon Berga klusi, bet noteikti ierunājās. Man gribētos jums abiem kaut ko lūgt. Vai nevarētu turpmāko mūsu dzimtas dokumentu slēptuves meklēšanu veikt šaurākā lokā… ja iespējams, neiesaistot pusi pagasta? Mums… Annai… tas nākotnē būtu izdevīgāk. Ceru, ka neviens nejutīsies aizvainots, ja mēs atgriezušies neizstāstīsim par šīm trim ozollapām?

-   Domāju, ka jums taisnība, fon Bergas kundze, pēc krietna klusuma brīža piekrita ģenerālis. Tas galu galā ir tikai un vienīgi jūsu ģimenes noslēpums, un tam, pilnīgi noteikti, tādam ari jāpaliek. Ja vien… tas kaut kā neattiecas uz notikumiem un noziegumiem, ko mēs visi šobrīd ar tādu atbildību cenšamies izprast un atklāt.

-Ja atradīsim Bergu dzimtas pēdējo gadu dokumentus un ja tie kaut mazliet spēs palīdzēt atklāt šos noslēpumus, es pati jums tos iedošu, baronese svinīgi apsolīja. Bet nu gan, bērns… varbūt tu atnestu man nelielu šķīvīti? Ģenerāli Bas, jums taču nebūs iebildumu, ja es paņemšu šīs trīs lapas līdzi uz savu istabu gribu uz tām paskatīties un mazliet padomāt. -

Šķita, it kā vecajā kundzē beidzot būtu skaļi ierunājušās fon Bergu asinis, liekot strikti pastāvēt uz savu, izrīkot un pavēlēt. Arī Anna Elizabete raudzījās vecmāmiņā kā brīnumā viņa, kura vienmēr bijusi tik klusa un kautrīga, no kuras lieku vārdu nesagaidīsi, nu izteica rīkojumus pavēles formā.

Kaut kas bija noticis…

-     Varbūt… tomēr parādīt tās ekspertiem? Izmantojot mirkli, kad Anna Elizabete bija aizsteigusies pēc šķīvīša, Bass, nedaudz apmulsis no Annas vecmāmiņas pēkšņās toņa maiņas, tomēr centās apelēt pie vecās dāmas loģikas.

-     Nē! Ja iespējams, ne, viņa vispirms asi, tad nedaudz mierīgāk atteica. Es jau teicu, ka vēlētos uz šīm ozollapām paraudzīties un padomāt. Un ko gan jūsu eksperts pēc vairāk nekā pusgadsimta tur atrastu, ko noteiktu? Pirkstu nospiedumus? Neticu, ka tādi varētu saglabāties… Lapu vecumu? Kāda tam varētu būt nozīme? Šādas lapas no kokiem mūsu parkā krīt katru gadu. Ko tas mainītu? Drīzāk gan…

Viņas apsvērumus iztraucēja Annas Elizabetes atgriešanās.

-    Bet tagad gan, lūdzu, atļaujiet man. Paņēmis atnesto šķīvi vienā rokā, ar otru izvilcis no bikšu kabatas mazu pincetīti, Bass paliecās tuvāk seifa plauktam un uzmanīgi saņēma tuvākās lapas kātiņu. Oho! Anniņ, paspidini gaismu, lai varu labāk saskatīt! Nāciet abas tuvāk te kaut kas ir!

Abas vārdamāsas vecā un jaunā fon Berga plecu pie pleca iespraucās šaurajā ejā un pāri ģenerāļa Basa saliektajai rokai pūlējās saskatīt, kas īsti pievērsis viņa uzmanību.

-    Redzat? Lapu kātiņi sastiprināti kopā ar tievu zīda diedziņu! Tas nav bijis zariņš ar trim lapām, bet gan trīs atsevišķas lapas. Un kādam ir licies ļoti svarīgi, lai tās tiktu atrastas kopā kā viens vesels. Uzmanīgi!

Ģenerālis Bass, centimetru pēc centimetra kāpdamies atpakaļ, grieza apkārt savu vareno rumpi, lai izkļūtu no seifa un cauri tumšajai ejai tiktu atpakaļ bibliotēkā. Nolicis smalko šķīvīti ar trauslo atradumu bibliotēkas galda vidū, viņš pasniedzās un iededza galda lampu. Spoži baltais stars izgaismoja trīs zeltaini brūnās lapas.

-    Interesanti, cik šīm lapām gadu? Anna Elizabete sapņaini ierunājās. Vai varētu būt, ka tās šeit saglabājušās kopš… jūsu aizbraukšanas dienas? Septiņdesmit gadu…

-    Neiespējami tas nav, ģenerālis uztvēra sarunas pavedienu. -Ja aizvadīto gadu laikā šo eju neviens nav vēris vaļā, izņemot tagad jūs, tad sausais, nekustīgais gaiss savā ziņā kalpojis par lielisku konservantu. Iā varētu būt cilvēks, kurš gribēja kādam, varbūt mums, atstāt ziņu, nolika šeit savu vēstījumu, pievēra seifa durvis, tās neaizslēdzot, aizvēra slepeno eju un…

-… un? vecmāmiņa un mazmeita vienā balsī iejautājās.

-    Un viss. Nezināma iemesla dēļ ziņojums līdz adresātam nenonāca. Iespējams, adresāts nesaprata tā jēgu. Varbūt īstais adresāts vēl nemaz nav šo ziņu saņēmis… Vai ari saņēma tikai tagad? prātoja ģenerālis, klusi bubinot sev zem deguna un vienlaikus pētot atradumu. Annas kundze?

-    Klausos, Kārli!

-     Vai toreiz šeit kādam bija tumši zaļzeltaina zīda šalle, varbūt lakats?

Pailgs klusuma bridis, tad negribīga atbilde: Bija… Bet kāpēc jūs tā jautājat?

-     Šīs lapiņas ir sasietas ar zīda diegu tieši šādās krāsās. Anniņ, meit, paskaties, tev gaišākas acis!

Anna Elizabete pieliecās tuvāk šķīvim ar lapiņām un paņēma lielo lupu, kas atradās uz bibliotēkas galda. Tās desmitkārtējais palielinājums lieliski noderēja, kad vajadzēja izburtot sīko gotu druku. Senajiem iespiedējiem, šķiet, vairāk rūpēja grāmatu mazie izmēri, nevis lasītāju acis… Lai nu kā, bet tagad, raugoties uz mirguļojošo zīda diegu, Anna

Elizabete skaidri redzēja to pašu, ko Kārļonkulis, smalkais diedziņš it kā sastāvēja no divām ļoti tievām stidziņām: viena bija tumši zaļa, otra zeltaini dzeltena… Tas taču nevar būttās pašas krāsas!

-     Vecmāmiņ, patiešām tumši zaļš un zeltains! viņa noteikti apstiprināja.

-    Tad jau… Baronese satraukumā tvēra pie kakla un atslīga tuvākajā krēslā.

-    Vecmāmiņ, tev nav labi? mazmeita satraucās un metās viņai klāt.

-    Līzbetiņ, pavadi, lūdzu, mani augšā! večiņa klusi sacīja. No pirmītējās valdonības nebija ne vēsts. Lūdzu, atvainojiet! Esmu nogurusi. Un to šķīvi ar lapiņām… Labi? Arlabunakti, ģenerāl! Ceru, ka jūs nedusmosieties, ja lūgšu vēl kaut ko izdarīt manā… mūsu labā. Lūdzu, piespiediet kamīna dzegas centrā to rozes ziedu. Jā, tieši tā… Redziet, šādi eja aizveras. Vecais barons fon Bergs bija lielisks mehāniķis, vai ne? Ar šiem vārdiem vecā kundze piecēlās no krēsla un, atkal atteikusies no Annas Elizabetes piedāvātā elkoņa, joprojām stalti izslējusies, izgāja no bibliotēkas.

Ģenerālis Bass pārsteigts nogrozīja galvu un pievērsās slepenās ejas mehānisma studijām. Tātad roze.

Pag, ja reiz Annas istabas seifā atrastā roze norādīja uz bibliotēkas slēptuvi, tad šeit ar nolūku nobēdzinātajām trim ozollapām, pilnīgi loģiski, vajadzētu vēstīt nākamās glabātavas atrašanās vietu. Ko varētu simbolizēt trīs ozollapas? Jāņu vainagu? Ozollapu viju? Slavas zāli? Kapu pieminekli, kurā iekalts ozolzars?

20. nodaļa bez iejava maize nerūgst

-    Līzbetiņ, piedod man, es tur lejā laikam sarunāju daudz lieka, Annas vecmāmiņa, mēģinot iekārtoties pašaurajā Zanes gultā uz gulēšanu, ierunājās. Pēkšņi uzvilnīja tik daudz atmiņu pat baisi kļuva. Tu varbūt dusmojies, ka tā šaubīgāk izteicos par taviem draugiem? Bet zini: ir daži ģimenes noslēpumi, kurus nevajag bazūnēt pa visu pasauli…

-    Es zinu, vecmāmiņ… Saprotu… Tu gribi teikt nevajag visiem stāstīt par vecotēvu? Par to, ko viņš darīja? Un par to, kas toreiz notika te, šajā mājā? Bet… mēs jau tik un tā neko daudz par to nezinām, vai ne?

-    Jā, bērns. Par vectēvu neko daudz. Ir tikai minējumi. Toreiz viņš izturējās ļoti noslēpumaini, neko man nestāstīja un ari nerādīja neko no tā, ko rakstīja. Teica: ja mazāk zināsi, pašai būs mierīgāk. Nojautu, ka tas, ko viņš dara, nav gluži saistīts ar žurnālistiku, bet, kā jau tev pirmīt teicu, mēs bijām audzināti citādi: ja mums teica "nebāz degunu, liecies mierā!", mēs tā arī darījām. Centos neprašņāt, neuzdot Vilim liekus jautājumus, kas viņu varētu sadusmot, jo, ja viņš saskaitās, tad dienām ilgi nenāca laukā no savas istabas vai aizbrauca pavisam prom.

-    Izklausās, ka mans vectēvs nav bijis necik mīlošs vīrs, Anna Elizabete zem deguna klusi noteica, tomēr vecās kundzes ausis izrādījās gana dzirdīgas.

-    Nē, nebija gan. Viņš bija tā pārņemts ar savu darbu jeb misiju, ka nemanīja to, kas notiek paša mājās. Ja toreiz nebūtu Vecās Lavīzes, kas zina, kā viss būtu beidzies…

-     Vecmāmiņ, ja es pareizi sapratu no ieraksta piezīmju grāmatiņā, tev uzbruka tieši naktī no 13. uz 14. jūniju. Un, pēc visa spriežot, uzbrucējs bija tas pats jaunais puisis melnajā ādas jakā, kurš pirms gada bija uzbrucis dzirnavnieka meitai Annai Līzei Millerei un nogalinājis Priedīšu un Dzirnavu ļaudis?

-Jā, bērns, tas bija viņš. Artūrs Bambāns. Kad vecais Miķelis stāstīja savu atmiņu stāstu, šī nelieša tēls kā dzīvs nostājās manu acu priekšā. Zvērs… Labi, ka Milleru Anniņai toreiz izdevās izbēgt. Man, redz, neizdevās… Es…

-    Vecmāmiņ, nerunāsim par to, tas tevi tikai satrauks, Anna Elizabete steidza mierināt satraukto večiņu.

-     Nē, bērns, es gribu tev pastāstīt. Kas zina, ko rītdiena nesīs. Neticu, ka viņš vēl varētu būt dzīvs, taču, ja nu mēs viņu atrodam, gribu, lai viņa nodarījumi būtu zināmi. Es gribu liecināt! Es gribu apsūdzēt…

Stāsts bija baigs. Vecāsmātes rāmā balss vēl vairāk izcēla uzbrucēja zvērīgo, bezjēdzīgo nežēlību.

Kā jau bija sagaidāms, Bambāns ar saviem rokaspuišiem tovakar atgriezies vēlreiz it kā lai satiktu Viljamu. Anna Roze bijusi mājās viena. Baidījusies, tomēr piedāvājusi ienākt un pagaidīt Viljamu viesistabā. Uzvārījusi tēju. Bambāns un viņa pavadoņi izvilkuši no kabatām blašķes, šķiet, ar spirtu, lējuši pie tējas un, skaļi strēbdami un atraugādamies, dzēruši vēl un vēl. Beidzot kļuvuši pavisam skaļi, sākuši pieprasīt, lai "mātuška" kaut ko uzspēlē uz klavierēm. Viņa mēģinājusi atrunāties, taču Bambāns pavērsis pret viņu savu naganu un uzkliedzis: "Spēlē, maita, citādi nošaušu!" Drebošām rokām viņa sākusi spēlēt Šopēnu, bet jau pēc minūtes zaldātiem apnicis klausīties. Viņi atraduši citu izklaidi sākuši apmētāt papagaiļa būrīti ar tukšajām tējas tasītēm un skaļi smējušies, kad, porcelāna lauskām šķīstot, lielais, zaļais putns bailēs un izmisumā palēcies un brēcis. Acīmredzot Bambānam papagaiļa ķērkšana apnikusi; viņš nobļāvis "Aizveries, maita!" un mūžveco papagaili nošāvis.

Anna Roze sašutumā sākusi kliegt, lai viņi nekavējoties atstāj šo māju un, ja kaut kas kārtojams ar viņas viru, lai gaida ārā. Tas piedzērušos vīriešus saniknojis, bet Bambāns vispār kļuvis kā zvērs pieskrējis klāt, vairākas reizes iesitis pa seju, notriekdams Annu pie zemes, iespēris ar kāju pa krūtīm un vēderu, pēc tam uzbļāvis pārējiem rīkļurāvējiem "deržitejejo!" un noplēsis viņai visas drēbes. Pārmaiņus turēdami aiz rokām un kājām, zaldāti viņu rindas kārtībā izvarojuši, bet Bambāns šo drausmo eksekūciju veicis divreiz iesācis un pabeidzis, beigās vēl krietni saspārdīdams jau tā izmocīto, asiņaino ķermeni, uz kura nebija nevienas veselas vietiņas. "Pustj ļežit, poka ne zdohņet!" aizejot nobļāvis un atstājis durvis pusvirus. Anna Roze no šausmām un sāpēm zaudējusi samaņu.

Mani izglāba Vecā Lavīze. Viņa ik pārvakaru nāca uz mūsu mājām nesa pienu, biezpienu, pašceptu maizi. Mēs jau nebijām turīgāki par pārējiem. Tik vien bija kā māja un tituls… Anna Roze nopūtās. Pat pēc tik daudziem gadiem, atceroties toreiz pārdzīvoto, vecā sieviete trīcēja. Lavīze bija atradusi mani lielajā hallē uz gridas guļam milzīgā asiņu peļķē. Tik tālu es biju spējusi aizrāpot. Kā pa miglu atceros: viņa mani kaut kur nesa, mazgāja, skaloja, lika aukstas un karstas kompreses. Un visu laiku kaut ko murmināja. Vienu bridi man likās, ka dzirdu vārdus "nosprāgsi kā traks suns bez kapa, bez krusta, bez nevienas asaras", bet varbūt tie bija manis pašas izmisuma pilnie lāsti, ko mana dvēsele raidīja uz debesīm. Katrā ziņā Lavīze man neko nedz jautāja, nedz stāstīja. To, kas noticis ar pagasta ļaudīm, uzzināju tikai pēc nedēļas, ko biju pavadījusi murgainā pusnemaņas stāvokli.

-    Un ko vectēvs? Anna Elizabete iejautājās.

-    Atgriezās dažas dienas pēc tā notikuma. Nezinu, ko Lavīze viņam bija stāstījusi, taču pēc šis sarunas viņš nedēļu neatgāja no manas gultas, tupēja uz ceļiem, raudāja un lūdza piedošanu, ka atstājis mani vienu mājās. Katru vēlēšanos centās nolasīt no acīm. Apsolīja, ka drīz brauksim prom.

-     Un tu noticēji? Piedevi? Pēkšņi sarunāties bija kļuvis viegli, pavisam viegli. Kā bija teicis Kārlis Bass ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes, tikai viena pati tagadne šeit un tagad. Viņas bija divas jaunas sievietes aptuveni vienā vecumāAnna Roze toreiz un Anna Elizabete šobrīd.

-     Noticēju? Nē. Piedevu. Jā. Jo tā nebija viņa vaina. Kas zina būtu bijis mājās, būtu nošāvuši… Piedevu, jā. Taču neaizmiršu. Viljams turpmāk nakšņoja darba kabinetā.

Nabaga vectēvs, Anna Elizabete nodomāja. Taču vecmāmiņu arī var saprast pēc tādas traumas…

-   Tomēr jūs salabāt, ja reiz mamma ieraudzīja šo pasauli? Anna mazliet šķelmīgi ievaicājās.

-     Tas drīzāk bija darījums, lai saglabātu mūsu un viņa dzimtas īpašumus. Tāpat kā visi, ari mēs cerējām, ka šis karš driz beigsies, jo sabiedrotie nāks palīgā, sakaus gan fričus, gan krievus, un Latvija atgūs neatkaribu. Taču ienāca vācu karaspēks, sarkanie atkāpās vismaz Bambānu un viņa zvērus es līdz pat mūsu aizbraukšanai vairs netiku redzējusi. Lavīze teica, ka aizbēguši. It kā kļuva mierīgāk, ari frontes līnija bija tālu.

-    Vecmāmiņ, vai es tev drīkstu ko pajautāt?

-    Protams, bērns, jautā vien.

-    Vai zaļzeltaino lakatu tu atvadoties uzdāvināji Lavīzei?

-    Jā, LIzbetiņ. Bet kāpēc tu…?

-    Un vēl viens jautājums: cik gadu īsti bija Vecajai Lavīzei tolaik, kad tu te vēl dzīvoji?

-     Nezinu, viņa man likās veca. Krietnā pusmūžā. Varbūt tāpēc, ka trīs bērnus viena audzināja. Bet… kāpēc tu jautā?

-     Pirms gadiem pieciem es satiku Lavīzes meitu… Arī viņa bija ļoti veca. Tāpat vien atbraucu uz Mežājiem apskatīt dzimtas šūpuli un iemaldījos Mazkalniņos. Tur tolaik dzīvoja veca, sirma kundze Marija… Viņa man daudz izstāstīja par šo apkaimi, ļaudīm, Bergu namu… Ģenerālis toreiz tur vēl nedzīvoja, laikam strādāja Rīgā. Neteicu, kas esmu, tomēr sirmgalve visu laiku mani vēroja durstīja ar acīm kā ar mazām adatiņām. Beigās noteica: gan redzēsi, meit, gan redzēsi…

-   Un ieraudzīji? Vecmāmiņa smaidīja, un smaids atplaiksnīja pār visu šauro, nogurušo seju.

-     Ieraudzīju. Smaidīja ari Anna Elizabete, tad uzsedza večiņai segu. Bet tagad, mīļā Roze, guli!

Uz mirkli iegriezusies savā istabā, lai paņemtu silto plecu lakatu, Anna Elizabete atrada lielajā gultā ērti izlaidušos rudo runci Baronu, kurš ar visu savu nejau nu mazo rumpi izstaroja aizvainojumu un īgnumu pret saimnieci, kura ļāvusi visādām nejēdzībām novirzīt domas no tiešajiem ikdienas pienākumiem, proti, runča brokastīm, pusdienām un vakariņām, nav pasargājusi viņu no rudiem takšiem un melniem vilkiem un galu galā nakts vidū valkājas sazin kur apkārt, nevis godīgi guļ blakus un silda kaķa rudo sānu.

-      Baroniņ, Baroniņ, pacieties, kaķīt! Es zinu tev nav viegli, bet drīz viss nokārtosies! Anna Elizabete uzrunāja rudo runci, un viņas balsī skanēja tāda pārliecība, ka tas pat pavēra savu koši zaļo aci, it kā gribētu teikt: Tu tikai nemelo!

-     Interesanti, Līzbet, no kurienes tevī šāda pārliecība? pēkšņi sāka runāt istabas stūrī zvilnošā segu kaudze.

Anna Elizabete palēcās gandrīz līdz griestiem: K-kas… tu, pie velna, esi?

-    Es. Ļoti aizmidzis es. Segas spraugā parādījās miegains Mika ģīmis. Seja tas būtu par lepnu teikts.

-     Kur Kārļonkulis un pārējie? Anna satraukti vaicāja.

-    Nu, tā kā jūs abas tik nepārprotami norādījāt, ka nepiederam pie Bergu dzimtas un mums nav tiesību zināt, kur atrodas dzimtas seifi un kā tie darbināmi, palikām uz terases barot odus. No vecajiem Kalniņiem un Zaķīšiem uzzinājām vēl šo to jaunu, tad Kārļonkulis aizveda viņus mājās. Anna Līze Saulīte ar Bišu Miķeli paņēma lielo kafijas krūzi, divas tasītes un aizgāja uz viesistabu pie kamīna. Parunāties divatā. Loki devās barot bērnu un neatgriezās iespējams, jūtas neērti, par dziļu iebraukuši tavas ģimenes noslēpumos. Bet Ģirts un Kārlis kabinetā buras ap medaljona bildēm un ieskenētajām fotogrāfijām no albuma iedevu viņiem savu zibatmiņu.

-    Un tu pats? Anna Elizabete, slēpjot apmulsumu, ievaicājās. Līdz šim nekad nakts vidū Miks Kaķītis nebija atradies viņas guļamistabā, taču, cik savādi, viņš te tik labi iederējās. Anna uzreiz jutās drošāk. Ja varētu palūgt, lai viņš neskrien prom, lai paliek tepat. Bet… Nu nē! Vakarnakt Ģirts, tagad Miks. Vai nav jauki? Kā tāda…

-    Es… Es salasīju visas segas un pledus, atstiepu šurp un laikam iesnaudos. Kautrīgais smaids majoru Kaķīti darīja līdzīgu pāraugušam skolaspuikam. Ļoti simpātiskam skolas puikam. Gaidīju tevi. Man ir jaunumi.

-     Nu-u??? Miegaini apcerīgā noskaņa bija kā ar roku atņemta. Anna iepleta acis. Stāsti, stāsti!

Miks galvu vien nogrozīja. Kārļonkulim taisnība, tu tiešām esi nenogurdināma. īsta Vecās Lavīzes mantiniece!

Anna sarāvās. ŠI nebija pirmā reize, kad viņa ievēroja Mika tāpat arī Kārļonkuļa it kā netīšās norādes, salīdzinot Annu un Lavīzi. Kāpēc? Nedz viņa to pazina, nedz bija redzējusi. Tik vien, cik toreiz runājusi ar Vecās Lavizes meitu Mariju.

Anna vēlāk nebija papūlējusies iedziļināties Marijas toreiz teiktajos vārdos, nebija centusies papētīt dzimtas leģendas par putniem, kas sargā Pūču salu un Bergu namu, kurā ieiet spēj vienīgi īsts Bergs neviens cits. Anna Roze aizbraucot bija uzticējusi Mazkalniņu māju ļaudīm parūpēties par namu, līdz atgriezīsies īstie saimnieki. Vecā Lavīze šim lūgumam bija piegājusi visnotaļ lietišķi. Ja var ticēt ļaužu runām, viņa namam uzlikusi tādus zīmogvārdus, ka nu jau vairāk nekā sešdesmit gadu laikā neviens nepiederīgais nav uzdrošinājies tajā pat ieiet, par dzīvošanu nerunājot. Citādi piemēram, ar loģikas palīdzību šo fenomenu (skaista māja ar visu iekārtojumu spēj nostāvēt neskarta vairāk nekā pusgadsimtu) nebija iespējams izskaidrot.

Bet kāpēc ģenerālis un Miks tik bieži lika nojaust, ka tieši viņa, Anna Elizabete, varētu būt Vecās Lavīzes lielo spēju un zināšanu mantiniece? Kāds viņai ar to sakars? Nu labi viņas intuīcija reizēm pasaka priekšā pareizās atbildes uz sarežģītiem jautājumiem, palīdz orientēties nesaprotamās lietās, izkļūt no nepazīstama apvidus. Bet šī spēja piemīt arī citiem cilvēkiem, tikai viņi tai nepievērš uzmanību vai pat apzināti ignorē. Jā, Anna spēj gandrīz nekļūdīgi noteikt, ar kādu cilvēku runā, pietiek vien sarokoties un pāris minūšu parunāties. Nē, viņa nezina, kā darbojas šis mehānisms, vienkārši tā ir. Zālītes? Miks vairākkārt brīnījies par to, kā viņa iet pa pļavu, mežu vai dārzu: noplūc kādu zālīti, garšaugu un nosaka šis ir noderīgs tam un tam… "Kā tu zini, kurš augs jāplūc, kā jāžāvē, jākaltē vai jārīvē?" viņš bija taujājis, un Anna Elizabete nezināja, ko atbildēt. Tā bija, un viss.

Anna! Anna! Mika sauciens izrāva viņu no pārdomām. Tu taču neesi apvainojusies!?

-     Nē, ko tu! Tikai aizdomājos. Klau, vai tev vēl iznāca satikties ar Veco Lavīzi?

-    Jā un nē. Es piedzimu tajā pašā gadā, kad viņa nomira. Dažus mēnešus mēs dzīvojām zem viena jumta. Māte teica, ka Lavīze bijusi ļoti veca. Varētu būt dzimusi ap 1860. gadu. Kad piedzimu, viņai jau bija krietni pāri par simts gadiem. Izskatās, ka šajā pusē daudz tādu ilgdzīvotāju. Tas priecē. Kaķītis pasmaidīja.

-     Skaidrs. Es labprāt būtu gribējusi uzzināt, kāda viņa bija, šī Lavīze, par kuru visi tā runā. Redzi, ja visi raduraksti ir pareizi, tad viņa ir manas vecvecvecmāmiņas māsa.

-     Ei nu? Tātad tomēr kaut kāda radniecība pastāv? Bet tad jau ari mēs esam attāli radi?

Kas tas bija, kas uz mirkli pazibēja Mika balsī. Žēlums? Nepatika? Pārsteigums?

-     N-nu, nezinu… Ja vispār, tad kādas astotās vai sešpadsmitās pakāpes. Bet ko tu man gribēji stāstīt?

-     Es stāstīt? Ak jā, stāstīt. Klau, es vakarnakt vēlreiz izēdos cauri Lācītes dotajiem arhīva papīriem, un zini, kas tajos ļoti izteikti iezīmējas? Trīs, nē, patiesībā pieci vārdi, kas nepārtraukti atkārtojas visdažādākajās kombinācijās.

-    Ja drīkst, es pamēģināšu uzminēt!? Artūrs Bambāns Artūrs Lejiņš. Karlīne Lejiņa. Leontīne Cāne. Arnolds Lejiņš. Arnis Akmens.

-   Tu pamanīji? Mika balsī ieskanējās tikko jaušama rezignācija. Viņa… un nepamanīs!

-Jā, bet neko konkrētu, tikai tā nojausmas līmenī, Anna steidza mierināt iepīkušo majoru. Tikai sajūtas.

-     Kā tad es pazīstu tās tavas sajūtas. Tūliņ atkal visu nostāstīsi kā no grāmatas, Miks žēlojās.

-     Ne tak. Stāsti tālāk! Ko vēl tu atradi? Beidzot ir kādas ziņas no ekspertiem?

-     Briesmone, pagaidi, pagaidām ir nakts! Viņi zvanīs no rīta ap deviņiem desmitiem… Vēl tikai seši! Un majors tā nožāvājās, ka gandrīz izmežģīja apakšžokli. Jēziņ, kur ir krusttēvs? Miegs nāk kā jūra! Jau kuru nakti nomodā…

-     Liecies… Anna iesāka un gandrīz pateica: taču tepat un guli nostl, bet laikus aprāvās un nopurpināja: … mierā ar to gulēšanu! Kas vēl jauns? Vai arhīva papīros nekā vairāk nebija? Piemēram, kāda informācija par bezvēsts pazudušiem cilvēkiem apmēram piecdesmito gadu pirmajā pusē?

-     Kad tu tā saki, kaut kas bija gan. Viens Melnpils Avīzes izgriezums no 1954. gada aprīļa. Tajā divi rakstiņi: viens ļoti īss par to, ka jaunā padomijas valdība sākusi pārskatīt izsūtīto lietas; otrs izvērstāks par to, ka Melnpils rajona tiesa atzinusi par mirušu gadu bezvēsts prombūtnē esošo, pazudušo kolhoza "Mežāji" priekšsēdētāju Artūru Lejiņu un viņa šoferi Ivanu Zubrovu. Lejiņa vietā par kolhoza "Mežāji" priekšsēdētāju iecelts Juris Lācītis. Raksta beigās atgādinājums, ka pirms gada 1953. gada martā, vieglajā mašīnā GAZ-69 braucot cauri mežam un vedot kolhozniekiem algas, Lejiņš un Zubrovs piedzīvojuši mežabrāļu uzbrukumu, kurā, visticamāk, nogalināti, bet viņu līķi noslēpti mežā. Iedzīvotāji aicināti godināt varonīgo, no bandītu lodes kritušo komunistu gaišo piemiņu ar klusuma bridi skolās un darbavietās…

-    Aizkustinoši… īpaši, zinot, kādi nezvēri bija šie "varonīgie" komunisti… Anna Elizabete nodrebinājās.

-    Bet ar to vēl mans stāsts nav galā. Ervīns atsūtīja informāciju no dažām… hmm… datubāzēm, kurām tavs Kārlis tomēr netiek klāt, un tur…

Tavs Kārlis! Anna Elizabete gandrīz uzlēca stāvus gaisā. Vai reiz nebūs gana viņai šūt klāt katru vīrieškārtas cilvēku?

-… Un tur šis pats vārds, uzvārds, dzimšanas apliecības un pases dati parādās ari vēlāk, bet jau… uzmini, kur!? Maskavā, Augstākajā virsnieku skolā. Šodien jau vairs nav nekāds noslēpums, ka šajā iestādē sagatavoja spiegus un čekas aģentus. Nu, lūk, interesants fakts ir tāds, ka Artūra Lejiņa vārds šur un tur dokumentos parādās līdz pat sešdesmitajam gadam, tad pēkšņi izgaist kā rīta migla saulītē. Bet ziņu par viņa nāvi nav ne mūsu, ne krievu drošībnieku arhīvos.

Es nejautāšu, kā viņi ar Ervīnu un ģenerāli pie šiem arhīviem tikuši. Es to negribu zināt.

-    Varbūt aizbraucis uz ārzemēm? Anna ieminējās.

-     Varbūt. Iespējams, viņu patiešām izskoloja par killeru un nosūtīja pāri robežai… Miks domīgi novilka. Katrā ziņā spējas viņam bija. Aukstasinība, nežēlība, fanātisms…

-    Tomēr tu tam netici…

-    Neticu gan. Jo, redzi, sešdesmito gadu sākumā Melnpils un Mežāju pusē atkal sākuši zust cilvēki. Visvairāk jaunas meitenes. Dažas atradušās, dažas ne. Atrastās neko pastāstīt nespēja divas nomira slimnīcā, trešo daļēji bija saplosījuši meža dzīvnieki, bet ceturtā meitene sajukusi prātā, šķiet, ievietota Jelgavas psihoneiroloģiskajā slimnīcā. Tas noticis sešdesmit ceturtajā gadā, un meitenei tolaik bija trīspadsmit…

-    Vai viņa vēl dzīva? Anna saausijās.

-    Nezinu. Diez vai. Un, pat ja būtu, nevarētu taču cerēt no viņas ko uzzināt. Droši vien prāts galīgi aptumšojies vai ari atmiņa nobloķējusies. Viņai tā būtu labāk…

-    Mik, ne jau vienmēr garā vājš cilvēks nespēj neko atcerēties. Turklāt kāpēc tad tu man to visu stāsti? Gan jau arī tev ir kāda doma šajā virzienā, vai ne? Anna pasmīnēja.

-    Ir jau, ir… inkvizitore. Man likās aizdomīga šī sakritība tas pats rokraksts, līdzīgi upuri. Vai zini teicienu vilks spalvu met, bet tikumu ne?

-    Mik, varbūt tu zini, kad vecajā padomijā pirmoreiz sāka taisīt plastiskās operācijas?

-     Kam tev tas? Miks vēlreiz saldi nožāvājās.

-     Paņem segu, met kautrību pie malas un liecies gultā! Par pieklājību domāsim vēlāk! Anna izrīkoja. Arī viņai acis ne tikai lipa ciet, bet orbītās griezās otrādi. Šobrīd viņa spētu aizmigt arī stāvus… Es tikai noskriešu pārbaudīt, vai durvis ir aizslēgtas.

-Jau darīts! Miks militāri noziņoja, vilkdams laukā no kaudzes divas pūkainas segas. Es tepat uz tepiķīša…

-     Mik, nemuļķojies, mēs galu galā neesam nekādi svešinieki! Anna sadusmojās. Lūk, es savācu savu segu, bet tu ģērbies nost un liecies slīpi. Es tikmēr, lai tevi nemulsinātu, ieiešu vannasistabā. Tikai nesaņurci un neizgrūsti Baronu! Viņš ir radis gulēt pašā gultas vidiņā. Ja iztraucēsi, viņš brēks nebalsī un pamodinās visus dzimtas spokus…

Pēc pāris minūtēm atgriezusies no dušas, Anna Elizabete atrada majoru Kaķīti saldi šņākuļojam ar Baronu uz vēdera. Runcim laikam patīk garspalvainā rudā sega… bet varbūt majora muskuļotais vēders. Anna nosmaidīja un, cik klusi vien spēja, ielīda savā gultas pusē.

Cauri plānajiem aizkariem spraucās pirmie rīta saules stari. Nebija jau prāta darbs tagad iet gulēt. Labāk būtu bijis turpināt iesākto. Taču pārkarsušās smadzenes spītīgi pieprasīja atelpu. Labi, viņa pagulēs tāpat vaļā acīm un domās pārcilās visus zināmos faktus varbūt tie sagrupēsies pareizā secībā.

Tātad nezvērs… Jaunais, fanātiskais komunistu līdzskrējējs un daudzkārtīgais slepkava Artūrs Bambāns, kurš vēlāk, lai slēptu pēdas, apprecējās un kļuva par Artūru Lejiņu, pieņemdams sievas uzvārdu, taču turpināja savus asiņainos noziegumus un divreiz pēc kārtas nosūtīja nāvē desmitiem, pat simtiem cilvēku.

Nevarēja taču Bambāns-Lejiņš darboties viens pats. Kāds viņam noteikti palīdzēja. Interesanti, kur palika Borovs, Mežāju pirmais partorgs četrdesmitajā gadā! Un kāds bija Lejiņa uzticamā roklaižas Zubrova liktenis? Nošauts mežā? Varbūt. Tomēr paliek jautājums kurš viņu nošāva… Visticamāk, tie nebija mežabrāļi… Annas prātā sāka veidoties baisa shēma, kurā centrālā vieta piederēja Artūram Bambānam-Lejiņam… Loģiski! Tiklīdz Staļins aizgāja pie tēviem un paklīda runas par politiski izsūtīto nepatiesi represēto lietu pārskatīšanām un amnestijām, tā viņš mudīgi sarūpēja virkni letālu nelaimes gadījumu saviem rokaspuišiem un… izgaisa.

Tikpat loģiski būtu pieņemt, ka, Artūram Lejiņam izgaistot no zemes virsas šeit, kādā citā vietā var uzrasties persona N. N. ar viltotiem personas datiem, izdomātu biogrāfiju un noteiktu misiju. Elementārs vielas nezūdamības likums! Kad Miks modīsies, jāpastāsta viņam varbūt doma nemaz nav peļama.

Interesanti, vai jelkādos arhīvos var cerēt atrast divus atlikušos "troikas" uzvārdus tos neģēļus, kuri līdz ar Lejiņu parakstīja izvedamo sarakstus. Uzzināt šos vārdus, publiskot un beidzot saukt pie atbildības! Nebija jau nekāds noslēpums, ka daudzviet "brīvprātīgi pievienotajās jaunākajās padomju republikās" iedzīvotāji bija iznīcināti vai pret savu gribu izvesti, pildot dižā tautu tēva Josifa Visarionoviča murgaino etnisko tīrīšanu un tautu pārvietošanas plānu… Simti, tūkstoši, miljoni nošauto, izvesto, bez vēsts pazudušo tikai tāpēc vien, ka latvietis, ukrainis, baltkrievs, Pievolgas vācietis… Tūkstošiem izvarotu, nomocītu, sakropļotu sieviešu jo nav gribējušas kopoties ar kārtējo vaņku, peķku vai sašku, nav zaudējušas savu un savas tautas godu. Anna bija noklausījusies desmitiem stāstu par to, ka pat trūcīgas ģimenes izpelnījušās vietu kravas kastē un lopu vagonā tikai tāpēc, ka ģimenes māte, meita vai māsa nav atdevusies kolhoza priekšsēdim, partorgam, komsorgam vai kādam citam zābakotam pistoļvlram. Bet citus izveda tāpēc, ka pašu radi vai kaimiņi noskauda: tiem tur, redz, bija, jo viņi strādāja, bet mums, nabadziņiem, nekā. Kas cits atliek prom no acīm, bet mantu tautai, tas ir, mums, nabadziņiem.

Pussnaudā Annas Elizabetes prāts kā skeneris slīdēja pāri šīsdienas notikumiem, redzētajam un dzirdētajam.

Ikvienam skapī savi skeleti. Katrs kaut ko noklusē un nepasaka līdz galam…

Lācītis… Juris Lācītis… jaunais kolhoza priekšsēdētājs. Maiga Lācīte pagasta padomes priekšsēdētāja. Vecāki neļāva man skraidīt pa barona īpašumiem… Kas ir Maigas māte? Un kur šobrīd ir viņas tēvs?

Kāpēc Annai tā nelika mieru uzvārds Zāns, pareizāk Cāns? Simons Cāns… Sīmanis Cāns… Kur viņa to lasījusi?

Anna Elizabete ieķērās ar visiem desmit pirkstiem savās pinkainajās cirtās un sāka tās tīņāt ap pirkstu. Kāpēc atbilde nedevās rokā?

-    Nenāk miegs? Kaķīša balsi miegs vairs nebija jaušams.

-     Ne-a. Domāju, domāju un nevaru izdomāt, kur esmu dzirdējusi vai lasījusi Simaņa Cāna vārdu.

-    Kolhoza arhīva mapē?

-Jā, bet tur bija par māju iegūšanu, par miršanu… Vairāk nekā. Bet paga! Vai atceries, ko Miķelis stāstīja par slepkavību Priedītēs? Artūrs uzbļāvis vienam uzvalkotajam: "Simon, poiģi i vitašā jego!"… Sīmanis…

-    Ei, mīļā sirds, tas daudz ko atklāj pavisam citā gaismā. Visticamāk, Simons Cāns Staļina dzimšanas dienā nenošāvās pats, bet viņam palīdzēja. Lai neatstātu pēc sevis lieciniekus!

Gan jau Artūrs zināja Simona dabu, tāpēc nodrošinājās jau iepriekš… Nākamā gada laikā viņš saprata, ka situācija kļūst nekontrolējama un jaunie politiskie spēki pie vienīgās visuvarenās komunistiskās partijas stūres varētu nozīmēt līdzšinējo pozīciju zaudēšanu, varbūt vēl ko ļaunāku draudus krist nežēlastībā, cietumu vai pat tribunālu. Protams, gudrāk bija pazust, pirms tam novācot dārgos cīņubiedrus. Visticamāk, Zubrova mirstīgās atliekas varētu atrast kādā akaci, taču tur neviens tās nelīdīs meklēt…

Mik… Kad pulkstenis rādīs drusku pieklājīgāku laiku, lūdzu, piezvani Ervīnam un palūdz, lai pārbauda Maigas Lācītes radurakstus! Es tajos kaut ko īsti nesaprotu, gribētos uzzināt vairāk.

-     Kas tev aiz ādas? Miks interesējās.

-     Pagaidām nezinu. Bet vajag pārbaudīt. Un vēl… derētu ieskicēt ari Arņa Akmeņa ciltskoku. Man radās viena pilnīgi fantastiska ideja, taču skaļi es to pagaidām neteikšu, citādi jūs mani nosmiesiet beigtu…

-    Tevi nosmiesi… Miks purpināja. Tu pati kuru katru nosmiesi… Nu labi, pierunāji. Ap deviņiem piezvanīšu Ervīnam. Bet tagad gan paguļam kādu stundiņu, labi?

-    Labi… Pēc īsa klusuma brītiņa Anna ierunājās: Mik… Mēs taču Zani atradīsim!?

-    Atradīsim. Čuči!

-     Dzīvu?

-    Protams, dzīvu! Guli, lūdzu!

-     M-mm. Arlaburitu, major Kaķīti!

Atbildes vietā Anna saņēma brašu krākuļošanu, ko sulīgāku darīja regulāri iesvilpieni. Miks gulēja, atmetis rokas pāri galvai, kā mazs bērns, kura vienīgās rūpes ir tikt galā ar baiso sapņu bubuli, lai gan parasti viņa debesis ir zilas, zilas.

Kaut man būtu Mika Kaķīša pārliecība par to, ka ar Zani viss ir kārtībā un mēs viņu atradīsim…

21. nodaļa starp trim ozoliem

Kad viņu beidzot no šīs slēptuves izlaidīs?! Vai ieslēgs gaismu? Vai iedos ko ēdamu? Vai vismaz noliks spaini?

Labi, ka ūdens pudeli iedevuši. Viņa ilgi šaubījās dzert vai ne, taču slāpes uzvarēja.

Neciešami gribējās čurāt, taču, taustoties pa grīdu, neko vairāk par četrkaintainu atkritumu kasti ar pedāli atrast neizdevās. Nu, teorētiski ņemot, miskastes iekšējai dajai jābūt labi sametinātai kojās viņas ar meitenēm tādās četrkantainās "iekšiņās" bija nesušas ūdeni grīdas mazgāšanai.

Bija skaidrs, dzidrs jūnija rīts. Trešais kopš Zanes mīklainās pazušanas.

Pie brokastu galda visi sēdās domīgi un nomāktā garastāvokli aizvadītās nakts atklājumi un nopietnās sarunas, šķiet, bija atstājušas savu iespaidu. Neviens nepamanīja Miku iznākam no Annas Elizabetes istabas, neatskanēja arī tik pierastie, maķenīt zobgalīgie ikrita sveicieni. Loki bija atvainojušies un uznesuši brokastu paplāti savā istabā. Pārējie brokastotāji klusēdami dzēra kafiju, ēdienam neviens nepieskārās.

Pēdējais kompānijai pievienojās Miķelis Priede samulsis, baltā krekla pogas nervozi raustīdams. Viņš acīmredzami nejutās ērti tik lielā cilvēku pulkā.

Miķelīt, nāc man blakus! šķelmīgi smaidot, aicināja Kārļa vecmāmiņa. Nekautrējies! Viņi taču visu par mums zina. Vai te vairs var būt noslēpumi?! Anniņ, Omite vērsās pie Annas Elizabetes, tu taču nedusmojies, ka Miķelītis nakšņoja viesistabā? Kur viņš nakts laikā būtu gājis? Un mums bija tik daudz, par ko runāt…

-     Protams, Omīt, protams, Anna sirsnīgi atbildēja.

Raugoties uz abiem vecajiem cilvēkiem, kuri tagad, pašā mūža nogalē, bija satikušies un nu mēģināja satvert kaut mirdzošu spalviņu no laimes putna astes, Annai gribējās skaļā balsī raudāt un kliegt reizē.

Ar kādām tiesībām kāds vai kādi toreiz un diemžēl ari tagad uzdrošinās lemt gan atsevišķu cilvēku, gan veselu tautu likteņus? Šiem ļausim dzīvot, bet šiem paredzēts mirt! Šiem mēs aprēķināsim tādus nodokļus, ka viņi pat paelpot nevarēs, tik un tā nosprāgs… vai aizbrauks, aizmuks. Un tad mēs varēsim pabeigt to, kas iesākts pirms tik daudziem gadiem. To, ko nespēja paveikt poļu, vācu, zviedru un krievu ieroči, tagad izdarīs kosmopolītu lunkanās mēles un bezkaislīgie banku kontu cipari… Viss apkārt notiekošais jau labu laiku liecināja par jaunas kundzības ēras sākumu, diemžēl cilvēki, veiklu runātāju skaļo vārdu apmulsināti, joprojām dzīvoja ilūzijās par brīvu un neatkarīgu valsti ņēma kredītus, pirka automašīnas un sadzīves tehniku, brauca ceļojumos. Pat globālā ekonomiskā krīze neko tā īsti mainīja, tikai bagātie kļuva vēl bagātāki un nekaunīgāki, trūcīgie vēl nabadzīgāki, taču cilvēka daba plātīties un izrādīties joprojām bija dzīva.

Vecais tikums strādāt un priecāties par to, kas nopelnīts savām rokām, šķita aizgājis uz neatgriešanos.

-    Anniņ, vai tu mani dzirdi? Viņas pārdomas pārtrauca ģenerāļa Kārļa Basa ducināšana. Savu kafiju laikam tā ari nesagaidīšu. Būtu zinājis, ka mani te mērdēs badā, mājās vismaz kafiju padzertu…

-     Kārļonkul, no kurienes tu?

-    Tikko atbraucu. Zaķīši un Kalniņi sūta sirsnīgu paldies par vakarvakaru. Beidzot esot norunājuši tos grūtumus nost no sirds un kļuvis vieglāk. Vecā Zaķltiene vēl šorīt zvanīja un atgādināja, lai pajautājam Karllnei par meitu.

-     Meitu? Miks sarauca uzaci. Bet… Karllnei taču ir tikai viens dēls Arnolds Lejiņš. Krusttēv!?

-     Ko krusttēv? Es šajā jautājumā esmu tikpat gudrs, cik tu. Aizbraucu prom četrdesmitajos, atgriezos pirms trim gadiem, pagasta radurakstus nepārzinu kurš, ar ko un kāpēc… Ģenerālis domīgs burzīja gludi skūto vaigu.

-    Vai Zaķītiene neko vairāk nepastāstīja? Anna Elizabete pēkšņi ievaicājās. Varbūt kaut ko neparastu?

-Ja tu tā saki… Viņa izmeta kaut ko par dzimtas pēctecību, par amata pārmantošanu, bet es tam nepievērsu uzmanību.

-    Kārļonkul, kā tu domā vai eksistē noziedzības gēns? Nopietnā balsī izteiktais Annas jautājums piesaistīja visu klātesošo uzmanību. Es, redz, prātoju, vai nodevība, varmācība un nekrietnība iedzimst un tiek pārmantota. Vai bērniem būtu vai nebūtu jāatbild par savu vecāku grēkiem? Un galu galā

-    vai pastāv dzimtas lāsts?

-     Līzbet, vai ar tevi viss kārtībā? Anna Roze satraukta paliecās pāri galdam un pataustīja mazmeitas pieri. Viņa raizējās, vai vakarvakara stāsti nav atstājuši pārāk spēcīgu iespaidu… Anna Elizabete juta dziļāk, nekā no malas izskatījās.

-    Vecmāmiņ, neuztraucies! Viss kārtībā. Es sen vairs neesmu bērns.

-    Zinu, Līzbet, zinu. Tu vairs neesi maza meitene. Tu esi liela un gudra… Un viltīga! Tāpēc pastāsti man, kur palika tās trīs ozollapas?

-    Ā, tās… Anna, atkal iegrimusi domās, izklaidīgi novilka.

-     Manā istabā uz galda. Mēs ar Miku tās šorīt pētījām.

-     Šorīt? Kārļa balsī ieskanējās dzinējsuņa tonis. Jūs? Pa kuru laiku? Mēs ar Ģirtu šonakt neesam gulēt gājuši, bet nevienu mašīnu, izņemot ģenerāļa roveru, aizbraucam vai piebraucam neesam dzirdējuši.

-     Es… khm… Kaķītis ievilka elpu, taču viņu pārtrauca Annas vēsā replika: Tas nav tik būtiski… Svarīgākais, ko izdevās atklāt, trīs ozollapu kātiņi satīti kopā ar zaļi zeltainu zīda diedziņu. Šādu šalli Annas Elizabetes vecmāmiņa Anna Roze, aizbraucot no Mežājiem, uz atvadām uzdāvinājusi Vecajai Lavīzei. Par piemiņu. Mik, lūdzu, atnes to šķīvi ar lapām! Manā istabā uz spoguļgaldiņa…

-    Es to šalli atceros… Skaista kā vasaras pļava, negaidot ierunājās ģenerālis. Lavīze mēdza uzsegt to uz pleciem svētku reizēs, dikti saudzēja un uzpasēja. Novēlēja manai mātei Emīlijai, taču viņai bija bail to nēsāt. Teica dikti savādi jūtoties, kad uzsedzot uz pleciem, it kā galva reibstot. Noglabāja lādē pie nelietotajiem palagiem un dvieļiem.

-    Vai tu re! Tad jau pēdējo zīmi mums būs atstājusi Vecā Lavīze, secināja Ģirts. Vai kādam ir nojausma, ko nozīmē trīs ozollapas? Vietu parkā, trīs ozolus, Jāņu vainagu, ozolzaru vītni, skapja kokgriezumus?

-    Jaunais cilvēk, parādiet, lūdzu, tās lapas tuvāk! Bišu Miķelis uzrunāja tikko atnākušo Miku Kaķīti un pastiepa savu mezglaino plaukstu. Ilgi un uzmanīgi pētījis sačokurojušās lapas, vieglītēm mēģināja vienu atritināt.

-     Miķelīt, ko tu dari? Anna Līze Saulīte bija piebāzusi degunu gandrīz pie pašas lapas.

-    Redzi? Anniņ, vai ari tu to pamanīji? Miķelis, no satraukuma piesārtis, raudzījās apkārt. Tas nav parasts ozols, bet gan akmeņozols, kādu šajā pusē nemaz tik daudz nav. Atceros, kad vēl gāju skolā, direktors Konrāds dabaszinību stundā stāstīja, ka vecais barons, mūsu vecā fon Berga sencis, no savas tēvzemes atvedis akmeņozola stādiņus daļu sastādījis vienā alejas pusē no Mežmuižas lidz baznīcai, dažus atvedis uz Pūču salu, bet trīs stādiņus uzdāvinājis savam tālaika dārzkopim Kārlim Kārlīšu māju saimnieka jaunākajam dēlam, kurš ieprecējies Mazkalniņos un palicis tur uz dzīvi.

-     Miķelīt, tu gribi teikt, ka tie ozoli…

-    … varbūt nemaz neaug Pūču salā? Iespējams un pat ļoti ticams, ka tie ir trīs lielie ozoli pie Mazkalniņiem nogāzē uz upes pusi. Esmu tur tādus redzējis.

Viss sakrīt! Ozoli, lapas, dzīpars no vecmāmiņas šalles, Mazkalniņi, Vecā Lavīze. Ziņa.

-    Manuprāt, to nekavējoties vajadzētu pārbaudīt! iesaucās Anna Elizabete. Braucam! Puiši, ņemiet lāpstas un cirvjus, būs jāpastrādā!

-     Līzbet, Līzbet, netrako, ozoli neaizbēgs! Miks atvēsināja viņas dedzību. Ja bija tur šorīt, būs ari vakarā. Pienāks laiks izpētīsim. Svarīgāk būtu apspriesties, ko varam darīt Zanes labā. Noslēpumainās vēstules autors par sevi vairs nav atgādinājis, nekādas jaunas prasības nav izvirzītas, atliek vienīgi cerēt, ka ar mūsu draudzeni viss kārtībā. Starp citu, tūlīt būs klāt operatīvā grupa un eksperti no Rīgas. Vēlreiz pārķemmēsim visu pagasta teritoriju un mājas. Graudnieki gan saka, ka esot apsekojuši, taču es viņiem tā īsti neticu.

Miks ir malacis! Beidzot atmetis pieklājību un runā kā vīrs.

-     Graudnieks… Graudnieks… Jāzeps Graudnieks Latvijas laikā bija mūsu pagasta kārtībnieks, policijas inspektors un aizsargu priekšnieks, atminējās Anna Roze.

-     Bija, bija. Brangs vīrs bija liela auguma, paresns, cienīgs. Ļaudis no viņa bijās, bet cienīja. Diemžēl, kad ienāca krievi, Graudnieks apsvieda kažoku uz otru pusi, izrādījās īsts gļēvulis, dusmīgi norūca Bišu Miķelis. Kad nogalināja veco Andreju Bambānu, Graudnieks nerīkojās, lai gan vainīgais bija acīmredzams. Laikam jau dikti baidījās no jaunās varas… Tomēr tā viņu neglāba… Lopu vagonā ar numuru 41 satikāmies. No brašā policista vairs nebija ne vēsts, vien bailēs trīcošs tauku blāķis. Kādā vaļsirdības bridi viņš atzinās: bijis pārliecināts par to, ka Andreju nositis paša dēls. Viņam arī esot aizdomas, kurš ir tas vilkatis, kas uzbrūk pagasta meitenēm un jaunām sievietēm. Viņš to dēvēja par Sācēju…

-    Tā tas varētu būt. Kad Amis metās mani glābt, viņš iekodēs Artūram tieši rīklē… Omlte atcerējās.

-    Un droši vien pamatīgi sabojāja balss saites, secināja Miks. Plēsums atstāja iespaidu uz balsi.

-    Tā ari bija. Atceros, ka reiz, atnākusi no ciema kantora un domādama, ka es nedzirdu, Lavīze izmeta tādus vārdus: viņš jau nerunā, bet rej kā vecs, aizsmacis suns. Acīmredzot bija satikusi Artūru… tolaik jau Lejiņu. Nakti dzirdēju, ka māte sačukstas ar tēvu. Līdz manām ausīm nonāca dažas aprautas frāzes "viņu aicināja ārstēt, bet viņa atteicās" un "jāved bērni prom". Nākamajā rītā tēvs mani un Zelmu aizveda uz Rīgu pie krustmātes.

Re nu, kripatiņu pie kripatiņas, un vēsture atklāj kādu jaunu lappusi.

-     Man tomēr šķiet, ka vajadzētu vēlreiz apciemot Karlini Lejiņu, ieteicās Miks Kaķītis. Pienācis laiks ar veco kundzi aprunāties nopietnāk. Krusttēv, mēs varētu braukt divatā! Anna sagaidīs operatīvo grupu, izstāstīs puišiem jaunumus un parādīs visas notikumu vietas.

-    Un mēs? nervozi ievaicājās Omīte, izvilinot smaidus Kārļa un Ģirta sejās.

-    Mēs, Omlt, kopā ar Annu Rozes kundzi un Miķeli dosimies pastaigā pa Pūču salu un Mazkalniņu apkaimi, lai sameklētu tos ozolus. Varbūt mums paveiksies ienāks prātā vēl kāda fantastiska ideja.

Anna Elizabete dusmīgi savilka uzacis ari viņai gribējās doties triju ozolu meklējumos, lai tiktu skaidrībā par pagātnes notikumiem. Taču pienākuma apziņa lika iespējami ātrāk tikt galā ar tagadni un atrast pazudušo draudzeni.

Tiklīdz Miks ar ģenerāli bija aizbraukuši, pāri tiltiņam pagalmā ierībināja vesels kortežs iebuktētais Viktora forda pikaps ar cienījamo, melno četrkājaini kravas kastē, aiz tā busiņš ar ekspertu priekšnieku Egonu Dambergu un viņa puišiem, un svinīgā brauciena beigās melns audi ar pieciem jauniem puišiem pelēkos uzvalkos un saulesbrillēs.

Oho… tur nāk vīri pelēkos vadmalas svārkos… Anna Elizabete īgni nodomāja. Kurus specdienestus Miks vēl būs atvilcis šurp? Šķiet, šajā mājā pārsteigumi nebeigsies… Vecmāmiņai tāds notikumu pavērsiens nepatiks.

Taču ekspertu grupa un puiši ar metālmeklētājiem izrādījās necerēti klusi sabiedrotie. Uzmanīgi noklausījušies stāstu par atradumu upmalā, viņi no mašīnām izcēla kastes ar ierīcēm un aizgāja upes virzienā. Anna viņu darbošanos vēroja gan pa virtuves, gan savas istabas logu. Puiši metodiski, soli pa solim pārmeklēja upmalu, lielo pļavu, ozolu audzi, visbeidzot nozuda meža saaudzē. Vēlāk busiņš aizdūca pāri tiltam un pagriezās Mežāju centra virzienā.

Anna pēkšņi jutās viena un pamesta. Ģirts un Kārlis, kā bija solījuši, pavadīja abas sirmās kundzes un Bišu Miķeli pastaigā, Miks ar ģenerāli veica oficiālās nopratināšanas, pat slinkie Graudnieki bija atraduši sev piemērotu uzdevumu. Annai Elizabetei nekas cits neatlika kā ķerties pie pusdienu gatavošanas.

Veikli kapādama dārzeņus un zaļumus salātiem, viņa iekšēji nespēja rimties kā varēja gadīties, ka tieši viņa ir nobīdīta malā? Katrs kaut ko darīja izmeklēšanas labā! Nē, tas neiet krastā! Samaisījusi divu veidu salātus un pagatavojusi superniknu kafiju, viņa ar lielu tasi rokā devās sava bijušā kabineta virzienā. Interesanti, ko Ģirtam un Kārlim izdevies izburt no vecajām, pārskenētajām fotogrāfijām!? Veco laiku bildes tehniski bija ļoti labas, ar lielisku fokusa dziļumu un asumu, taču laiks un mitrums bija darījis savu tās bija plankumainas, nodzeltējušas, izbalējušas. Un tomēr…

Atvērusi attēlu redaktoru, Anna Elizabete sameklēja jaunāko darbu mapi. Lūk, tepat jau bija sadaļa ar nosaukumu Nosleepums. Romantiķi! Anna atvēra mapi un sāka pētīt.

Jau pirmie attēli sagādāja lielu prieku. Varēja noprast, ka tie albumā rindoti zināmā secībā, it kā ilustrējot kādu stāstu. Tās visas nebūt nebija Dzirnavu bildes vien… Lūk, vecmāmiņa Anna Roze vēl meitenes gados Pūču salas lejasgala lapenē. Nākamajā attēlā redzama visa Bergu ģimene. Ak Dievs, cik skaisti bijuši viņas vecvecāki! Smalciņa meitenīte ar gariem, cirtainiem matiem, ģērbusies baltā tērpā, ar grāmatu sainīti rokā tā noteikti ir Kārļa vecmāmiņa Anna Līze. Šeit skats no skolas, acīmredzot Kaucmindes izlaiduma. Līdzās Annai Lizei Millerei stāv viņas vecāki un… jauns, slaids puisis gariem, vējā plīvojošiem matiem. Kārļa vectēvs Miķelis…

Anna jutās savādi, domājot par to, cik negaidīti un strauji vairākiem viņai tuviem cilvēkiem mainījusies dzīve, daži atraduši zaudēto jaunības mīlestību, citi jaunus radus.

Bet, lūk, kas šī par fotogrāfiju? Jauna māja jaunsaimniecība, tikko uzcelta guļbūves ēka, bet uz jumta divi vīri ar āmuriem; vecākajam liela lāpstveida bārda kā kupcim, jaunākajam apaļš ģīmis, izvelbtas acis un atļukušas ausis… Kā naktspodiņam, Anna atcerējās Zaķītienes trāpīgo raksturojumu. Tad tāds tu izskaties, Artūr Bambān-Lejiņ!

Sejā nebija saskatāmas gudrības pazīmes, drīzāk gan viltība un žurcība. Anna palielināja attēlu. Interesanti… Izkadrēja abu amatnieku sejas un izvilka tuvplānā. Patiešām interesanti… Nekas neliecināja par to, ka Andrejs varētu būt Artūra tēvs. Vecākais Bambāns bija kā ar cirvi no raupja klintsbluķa tēsts milzīgs, pamatīgs, lielām rokām un kājām, platu seju, ausis cieši pie galvas, prāvs kartupeļveida deguns un desiņām līdzīgas lūpas, ko slēpa kuplā bārda un ūsas. Tāpat kā citi ceļojošie amatnieki, ari viņš garos matus aizmugurē bija apņēmis ar ādas siksniņu. Turpetī Artūrs bija kā no citas miklas mīcīts garām, tievām rokām un kājām, nolaideniem pleciem, iekritušām krūtīm, apaļu, tomēr kalsnu seju, žulganām, uz āru izvelbtām vardes acīm, mazu, uzrautu deguntiņu un tik plānām lūpām, ka tās atgādināja naža asmeņus. Un tās ausis! Ausis patiešām bija milzīgas. Vēl nelielajā melnbaltajā fotogrāfijā bija saskatāms, cik slikta ir Artūra sejas āda vienās pumpās un sakasītās vātīs. Tiešām briesmīgs! Anna neviļus nodrebinājās.

Ne velti saka: ja gribi zināt par cilvēku ko vairāk, pavēro rūpīgāk viņa seju, kad tas runā, bet jo vairāk kad klusē…

Bija vēl virkne fotogrāfiju, kas atainoja gan Pūču mājas, gan Priedīšu un Dzirnavu dzīvi, ari dažus pagasta notikumus jaunās varas pirmās dienas Mežājos un Borova svinīgo uzrunu tautai, stāvot vaļējā kravas mašīnas kastē. Aiz viņa kā pelēka ēna visās bildēs vīdēja Artūrs lai gan kļuvis kalsnāks un ar fanātiskāku spīdumu acis, taču joprojām neglīts.

Bet šajā fotogrāfijā? Tā laikam būs Karlīne jaunībā!? Fotogrāfs lieliski uztvēris mirkli, kad Karlīne, savam vīram vecajam Fridriham Lejiņam blakus sēdēdama, ar acīm pievērsusies kādam citam, kura šajā fotogrāfijā nav, toties ir nākamajā. Tajā Artūrs notupies tieši blakus Karlīnes brunčiem un viņas daiļrunīgais skatiens, tāpat arī pieskārienam paceltā roka ir labākais pierādījums tam, ka viņu starpā viss notika.

Fotogrāfijas aptvēra laika posmu no Latvijas laika līdz kara beigām. Attēli bija dažādi gan profesionālu fotogrāfu darbs, gan fotodarbnīcā radītā māksla, gan kaut kas līdzīgs agrīnām fotoreportāžām, ja par tādām var saukt uz vairākām loksnēm nokopētus attēlus divu reiz trīs centimetru lielumā. Attēlu kvalitāte nebija slikta, varētu pat teikt, ka laba, ja nu vienīgi tie bija ārkārtīgi mazi. Paga, paga, bet šajās divās loksnēs taču redzamas vairākas smagās kravas mašīnas pie Mežāju skolas. Dažas jau pilnas ar cilvēkiem, vienā cilvēki vēl tikai kāpj iekšā. Ekskursija? Nē…

Anna Elizabete drudžaini pētīja abu lokšņu stūrīšus, cerēdama ieraudzīt datumu. Jā, te tas bija: piecciparu skaitlis 14641. Četrpadsmitais jūnijs. Četrdesmit pirmais gads. Kāds bija riskējis ar savu dzīvību un fotografējis izvešanas bridi Mežājos. Riskējis, slēpis un saglabājis fotogrāfijas cauri laikam un varām. Lai ši liecība sasniegtu rītdienu, lai vainīgos sauktu pie atbildības…

Tā, tā… Lūk, ari Artūrs! Stāv, iepletis kājas, roku uz pistoles turēdams. Apaļš, plakans ģīmis, īsi apcirpti mati, ausis atļukušas, plāns deguns, tuvu novietotas izvalbītas acis, kakls tikpat plats kā seja, galva atgāzta atpakaļ, pakakle piepūtusies kā krupim… Dod komandas. Bet viņam līdzās sīks, kalsns vīrelis, šauru seju un palielu degunu, nedaudz vecāks par savu komandieri. Vīreļa seja Annai kādu atgādināja…

Viņa aizvēra acis un domās iztēlojās milzīgu kinoekrānu, pār kuru slīd viņai pazīstamo mežājnieku sejas.

Kāpēc nāk prātā māsas Zānes? Vai šis virs varētu būt Simons Cāns? Tad kļūtu saprotama gan viņu pazīšanās, gan kopīgās intereses, gan pēkšņā pazušana kara gados un neierobežotā vara pēc kara. Artūrs Lejiņš bija izvietojis sev apkārt cilvēkus, kurus varēja kontrolēt, ar kuriem varēja manipulēt. Izsakoties mūsdienīgi, piesedzis aizmuguri un radījis klasisku organizētās noziedzības struktūru zirnekļa tiklu, kura vidū pats jutās drošībā.

Ieskanējās Annas Elizabetes mobilais telefons. Miks.

-    Sveika, kur eksperti?

-    Aizbrauca ciema virzienā.

-    Labi. Mums ir satriecoši jaunumi! Maiga Lācīte ir Karlines meita. Tātad Arnolda pusmāsa.

-    Bet tad jau…

-     Tagad braucam pie Lācītes, pēc tam pie Sofijas. Kur seniori?

-    Aizgāja uz Mazkalniņiem meklēt trīs ozolus.

-    Lieliski. Ko pati dari?

-    Pētu vecas bildes. Mik, es…

-    Lieliski. Esi uzmanīga un nestaigā apkārt. Lūdzu…

Saruna aprāvās. Oho, tas nu bija kas jauns. Esi uzmanīga un

nestaigā apkārt! It kā viņa būtu piecgadīgs skuķis!

Telefons ieskanējās otrreiz. Ģirts.

-    Anna, mēs atradām! Mēs atradām!

-     Ko jūs atradāt? Anna centās saglabāt mieru, lai gan sirds dauzījās kā negudra. Ozolus?

-     Ozolus un kasti ar dokumentiem! Eksperti šobrīd visu reģistrē, fotografē un veic izrakumus. Mūs pie rakšanas nelaida. Viņi to dara ar otiņām un mazām lāpstiņām, kas izskatās kā rotaļu darbarīki.

-    Pareizi dara! Kas notiks tālāk?

-     Domāju, ka atradumu vedīs uz Bergu namu abas vecmāmiņas stāv blakus kā admirāļi brunčos. Puiši viņu dēļ gatavi uz galvas nostāties. Ģenerālis Bass ir informēts, viņi ar Miku vēl brauks kādu nopratināt. Vakarā tiksimies!

-    Tiksimies gan… Anna īgni novilka. Viņai bija gājis secen pirmatklājējas prieks, toties bija ļauts visā košumā izpausties ķēkšas lomā. Paklau, Ģirt…

-    Klausos!

-    Man te derētu neliela palīdzība. Esmu virtuvē viena pati.

-    Un Loki? Kur ta' šie?

-    Savā istabā. Ilgai sāp galva. Mazais niķojas. Dinārs pagalam satraukts.

-Cik draņķīgi! Labi, es skrienu. Lai Kārlis paliek šeit. Gaidi!

Nu ko, viņa gaidīs. Virtuvē. Ir jau tā ja reiz esi mājas saimniece, tad arī rūpējies par saviem mājiniekiem, viesiem un nejaušajiem ciemiņiem. Badā taču nemērdēsi, tātad jāpagatavo kaut kas vairāk nekā divu veidu salāti. Paga, cik tad īsti ļaužu šobrīd strādā pie šīm lietām? Skaitīdama krustu šķērsu, Anna ikreiz pie otrā duča saminstinājās.

Labi, tātad nekādas galda klāšanas taisām pikniku un tonnu veselīgu uzkodu!

Sagriezusi pilnas divas paplātes ar dažādiem sieriem un dārzeņiem, Anna sāka gatavot salātu mērci. Viņai bija īpaša recepte: ķiploki, timiāns, dilles, raudenes, pētersīļi, vībotnes, sāls, melnie pipari un ļoti daudz olīveļļas. Ja sīki sakapāja zaļumus un bagātīgi pievienoja eļļu, sanāca lieliska mērce, ko varēja ilgi glabāt aizvākotā stikla traukā. Tas bija arī varens spēka avots, aizdars pie vienkāršas lauku rupjmaizes šķēle maizes, karotīte eļļas ar zaļumiem, un viss!

Anna darbus bija jau gandrīz beigusi, kad pie mājas pieripoja Viktora fords un no tā izremsās trīs smagi apkrāvušies braucēji: divi uz divām un viens uz četrām kājām. Visi nesa iepirkumu saiņus.

-    Tā, saimniec, saņem! Viktors nokrāva Annai pie kājām divus iepirkumu maisus ar dažādiem gaļas izstrādājumiem.

-    Ja nu reiz esam ieņēmuši tavu mājokli, tad kauna lieta būtu to izēst tukšu. Zorro, atdod Annai maisiņu!

Lielais suns paklausīgi pienāca tuvāk un pastiepa purnu, lai Anna varētu saņemt saini pie rokturiem. Maisiņā bija dzērieni.

-    Tu gan esi gudrs un spēcīgs suns, Zorro! Ar ko man tevi pacienāt? Vai drīkst? viņa pajautāja Viktoram.

-    Drīkst. Tikai neko saldu! Vislabāk rupjo maizīti.

Izskatījās, ka Zorro lieliski māk novērtēt kārtīgas maizes

garšu un spēku kāri notiesājis šķēli, viņš pieklājīgi apsēdās un ar rāmu interesi vēroja, ko dara divkājainie.

-   Viktor, iekur āra kamīnu! Ģirts mundri uzsauca, nozuzdams ap stūri. Tūlīt cepsim gaļu. Pārējie droši vien arī drīz būs beiguši. Es eju pēc malkas.

Pagalmā, granti šķiezdami, iebrāzās trīs motocikli.

-     Anna, Anna! Nometis savu braucamrīku guļus, skaļi kliegdams, gar mājas stūri skrēja Mežmuižas Lauksaimniecības skolas audzēknis Andris. Anna, jums steidzami jābrauc mums līdzi! Mēs atradām jūsu draudzeni!

Annai Elizabetei saļodzījās ceļgali. Viņa… ir dzīva? Kur? Kā viņu atrada!?

-   Anna, neuztraucieties! Zane ir dzīva! Dzīva! Atrodas mehāniskajās darbnīcās tajās, kas iepretī skolai. Iebraucām, lai salabotu Uģa moci. Parasti jau Arnolds tur grozās, visu var sarunāt un izdarīt, tikai šodien nez kāpēc viss tukšs un kluss. Bet durvis vaļā it kā būtu kāds uz bridi izgājis…

Vai steigā aizbēdzis…

Anna metās uz virtuvi un atrāva zāļu skapīša durvis. Andris viņai sekoja, aši stāstīdams:

-     … un tajā klusumā saklausījām kaut kur augšā, otrajā stāvā, tādus kā klaudzienus, dunoņu… Bail bija, tomēr gājām skatīties. Vecā kantora gaitenī, kur agrāk bijusi grāmatvedība, pašā galā atrodas kases telpa kambaris bez logiem, ar dzelzs loksnēm apkaltām durvīm. Tās bija aizslēgtas no ārpuses, priekšā liela piekaramā atslēga, bet iekšā kāds izmisīgi dauzījās un sauca palīgā. Mēs atlauzām atslēgu un atbrīvojām jūsu draudzeni.

-     Kā Zane jūtas? Vai viņai ir slikti? Ārstu izsaucāt? Vai kāds pie viņas palika? Anna bēra jautājumu pēc jautājuma, steigā bāzdama somā visu, kas varētu noderēt.

-    Ar Zani viss ir kārtībā. Pārguruši, nosalusi, izsalkusi, bet citādi tīri nekas. Izdzēra pusi trīslitru burkas ar zaptsūdeni. Viņu šobrīd aprūpē mana draudzene. Brauksim?

-    Tūlīt! Es tikai… Puiši, es uz bridi izbraukšu! jozdama sava audi virzienā, Anna uzsauca Ģirtam un Viktoram, kas apstulbuši stāvēja un vēroja notiekošo. Pie mašīnas viņai no rokām izkrita atslēgas. Tās pacēlusi un apsēdusies šofera vietā, Anna Elizabete konstatēja, ka atpakaļskata spogulītī pretī raugās divas spožas, melnas acis.

-    Nemaz nedomā, ka vilks tevi tagad laidīs vienu! Kurp jūs dodaties? tikko pieskrējis, Viktors aizelsies jautāja.

-   Zane atradusies. Man jāsteidzas! Anna rūcināja motoru, taču Viktors nelaida vaļā durvju rokturi.

-     Nē, saimniec, tad es ar tevi. Zorro, pabīdies! Ģirt, gaļa paliek tavā ziņā! viņš apsēdās aizmugurē līdzās sunim.

Pēc divām minūtēm viņi jau bija mehāniskajās darbnīcās. Angāru durvis vaļā, bet piesaulītē, svaigi pļautas zāles kaudzē sēdēja Zane… magoņsarkanos brunčos, ieģipsētu kāju, bāla, ziliem riņķiem ap acīm, kļuvusi plānāka, taču smaidīga.

-   Zanīt, mīļā sirds, kur tu biji? Kā tas varēja notikt? Anna metās pie draudzenes un cieši viņu apskāva.

-     Paga, paga, Līzbet, nenospied, atstāj dzīvu! Tu jau pat Švarci varētu saspiest plakanu!

-   Ahā, tad ar tevi patiešām viss ir kārtībā, Anna Elizabete priecājās. Un kāja?

-    Nekā. Klucis ir un paliek klucis. Traucēja rāpot pa grīdu.

-     0, tu rāpoji pa grīdu…? Zane, Zane, šitā piedzerties…

-     Labi, meitenes, pietaupiet laipnības vakaram! Zane, es esmu Viktors, Mika draugs un kolēģis. Un šis ir Zorro. Kurā telpā jūs bijāt iesprostota? Mēs ar suni labprāt mēģinātu tur uzņemt pēdas.

-    Ak tā. Tā ir otrajā stāvā. Puiši jums parādīs. Atvainojiet, es jums līdzi neiešu… Zanes lūpu kaktiņi savilkās.

-     Protams, protams, Viktors, Zanes koši zaļā skatiena samulsināts, nomurmināja.

-    Es iešu! apņēmīgi teica Anna. Man tas jāredz!

Kambaris bija drausmīgs. Daži soļi reiz daži soļi, ar metāla plāksnēm apkaltas durvis, kurās rēgojās mazs, restots lodziņš. Ne loga, ne griestu lampiņas, ne krēsla. Stūrī vienīgi četrstūraina bleķa miskaste ar pedāli. Un uz grīdas tukša divlitru plastmasas ūdens pudele. Nabaga Zane. Gandrīz trīs dienas šajā tumsas ārprātā!

-     Zorro, osti, osti, meklē! Viktors mudināja savu suni. Tas cītīgi izošņāja visus mazā kambara stūrus, tad rūpīgi pārmeklēja gaiteni, brīdi stāvēja, it kā koncentrēdamies, pēdīgi metās lēkšus, raudams Viktoru sev līdzi nostieptā pavadā.

-      Piezvani puišiem! garām skriedams, viņš uzsauca Annai Elizabetei.

-    Nu, mīļā redaktores kundze, braucam mājās! Anna pastiepa draudzenei roku. Zanes kruķu nebija ne šajā kambarī, ne citās mehānisko darbnīcu telpās. Acīmredzot nolaupītājs tos bija aiznesis līdzi.

-     Paldies par palīdzību! Anna Elizabete vērsās pie trim puišiem un meitenes, kas ar interesi vēroja notikušo. Mēs jūs sestdien gaidām uz dārza svētkiem! Būs Zanes slavenā drupaču kūka!

-    Ekspluatatore… draudzene, lēni remsdamās pasažiera sēdeklī, nomurmināja. Cilvēks knapi dzīvs, bet viņu jau taisās likt pie plīts.

-    Un ko gan tu iedomājies? Vai man vienai ar tādu specdienestu un policistu armiju jātiek galā? Anna jautri atcirta.

22. nodaļa ilūzija un īstenība

Mājās Anna brauca lēni, cenzdamās pārāk nesakratīt dārgo kravu. Nekavējoties piezvanīja Mikam, Kārlim, bet Ģirtam piekodināja, lai ielaiž ūdeni viņas lielajā vannā.

-    Tu man ļausi mazgāties savā vannā? Zane jutās aizkustināta.

-    Kā tad! Un ari manā gultā tev nāksies gulēt, jo tavējo aizņēmusi baronese fon Berga.

-     Ko-o?

-    Tieši tā. Mana mīļotā vecmāmiņa Anna Roze fon Berga uz British Airways spārniem ieradusies Latvijā, lai ieviestu kārtību un skaidrību mūsu mežainajā nostūri, Anna pavīpsnāja.

Tagad, kad Zane atradusies, viss beidzot būs labi!

-     Ahā! Tātad mani jūs esat izmetuši no istabas ja nav, tad nav, draudzene konstatēja faktu. Skaidrs.

-    Toties tu varēsi gulēt man blakus lielajā gultā! Anna Elizabete zobojās. Balkona pusē, kur vairāk gaisa. Vienīgi… tev būs jāpiecieš Barons, Miks un Ģirts viņi pārmaiņus nakšņo pie manis.

-    Līzbet, tu esi dulla! Zane izteiksmīgi pagrozīja pirkstu pie deniņiem. Auto apstājās pie Pūču mājas durvim.

Pēc stundas, priecīgi plunčādamās Annas Elizabetes lielajā vannā, Zane beidzot jutās kā mājās. Viņas pa abām bija noņēmušas ģipsi. Zane teica, ka jūtot kauls ir sadzijis, ne vairs velk, ne smeldz, tāpēc jāņem tik tas klucis nost. Anna gan iekšēji šaubījās, taču nolēma lai notiek. Vannā Zanei jāiet tik un tā; ja vajadzēs, vēlāk piezvanīs Maizītei. Taču kāja patiešām izskatījās labi ne tūkuma, ne ziluma slaida un skaista. Tikai jānomazgā.

Zane līksmi smaidija. Draudzene bija apčubinājusi viņu ar tādu gādību un rūpību, it kā Zane būtu gaviļniece un šis būtu viņas jubilejas rīts. Ari nupat, klusi piegrabinājusi pie durvīm, Anna ienāca vannas istabā ar lielu paplāti, uz kuras bija uzlikta vāzlte ar gleznu dārza liliju un prāva krūze ar šķidrumu košā, smaragdzaļā krāsā.

-    Ņem nu, nāra, dzer! Lai izdzen nelabumus! Pirms vakariņām atpūtīsies, pagulēsi jutīsies kā tikko piedzimusi.

-     Kas tas ir?

-    Vībotņu uzlējums. Un kripatiņa vīgriežu. Dižais tīrītājs un miegotājs.

Zane pagaršoja malciņu. Gards. It kā krūzītē būtu visa upmalas pļava.

-     Labs gan. LIzbet, klau, Līzbet!

-    M-mm… Anna Elizabete bija aizdomājusies un pievērsusies putu struktūras pētīšanai.

-    Kāpēc tu mani nerāj? Kāpēc tu man neko nejautā?

-    Ko es varu tev jautāt, par ko rāt? Liela meitene trīsdesmit gadu ar kapeikām… Ja pašai galvas nav, ko es tur varu līdzēt? Gribēji visiem pa priekšu aizskriet? Uzzināt vietējās sensācijas? Nu, lūk, ir ari sensācija. Miks pat ekspertu brigādi un kinologu no Rīgas izsauca.

-    Ej nu… Zane šajā brīdī varētu ienirt un vairs neuzpeldēt. Vai, cik stulbi sanācis…

-    Stulbi gan. Gandrīz Jāņu nakts balli norāvām pusē, kad nevarējām tevi atrast.

-     Beidz! Tu taču tā nedarītu… Zane juta, ka pamazām sāk izkust aromātiskajā ūdeni.

-     Gandrīz izdarīju. Labi, ka mūsējie atrunāja. Anna noklusēja par briesmīgajām izbailēm, ko bija pārcietusi tajā naktī. Aizbēgusi nu labi, aizbraukusi var jau būt, aizvesta vai nolaupīta arī vēl nekas, bet ja nogalināta? Es tev šajā brīdī neko nevaicāšu un tu arī nestāsti man, tikai atbildi uz vienu jautājumu: vai tu tonakt biji Lejiņos pie Karlīnes?

-    Nē. Es…

-     Pagaidi. Par visu citu vēlāk. Dzer tēju! Es tūlīt nākšu, palīdzēšu izkāpt un tikt līdz gultai. Kāju vēl nedrīkst noslogot.

Iesteigusies istabā, Anna Elizabete paķēra telefonu un uzspieda vieninieku Mika numura ātro izsaukumu.

-     Mik?! Zane tonakt NAV bijusi Lejiņos. Lejiņi abi melo. Vajadzētu ar viņiem parunāt tā sirsnīgāk…

-    Mums arī ir daudz interesantu jaunumu. Lejiņu meli ir tikai ziediņi… Gaidiet, drīz būsim klāt. Kā Zanei?

-     Mirkst vannā. Manējā.

-    Tu esi īsts cēlsirdības paraugs! Saruna pārtrūka.

Izdzirdējusi nodārdam mājas ārduvis, Anna aši noskrēja hallē. Tur jau viņi visi bija abas vecmāmiņas, Priežu Miķelis, Kārlis un Ģirts. Ekspertus gan nemānijā.

-     Kā viņa jūtas? Kārlis paspēja izšaut jautājumu, kas bija uz mēles visiem.

-    Labi. Mazgājas. Pēc tam pāris stundu gulēs. Tad ēdisim vakariņas. Izskatās, ka mūsu rēbusi ir atrisināti vai gandrīz atrisināti.

-    Vai nevajadzētu izsaukt ārstu? bažījās Anna Roze. Kārlis un Ģirts sāka smieties. Kāpēc jūs smejaties?

-    Bergas kundze, jūsu mazmeitas tējas spēj dabūt uz kājām ikvienu, Kārlis ar cieņu atbildēja. Anna nosarka.

-    Ak tā. Nūja. Lavīze jau teica…

Atkal tā Lavīze! Kas ar viņu ir?! Kā tāds rēgs Lavīze teica, Lavīze zināja, Lavīze redzēja…

-    Man ir ierosinājums: tagad visi dodas atpūsties, nomazgāties un pārģērbties, bet septiņos tiekamies ārā pie dienvidu terases uz vakariņām dārzā. Cerams, ka vīri līdz tam būs atgriezušies. Starp citu, Ģirt, kur atkal palikuši Ilga un Dinārs? Savā istabā? Šajās divās dienās viņi pārāk reti redzēti lejā… Vai Ilgai joprojām slikti?

-     Mazā slima, tāpēc ari viņi neiznāk no savas istabas pārnervozējušies.

Tā gan. Mājiens? Kopš Zanes atgriešanās Annas Elizabetes sajūtas saasinājās vēl vairāk. Labi. Lai jau tā būtu…

-      Es iegriezīšos pie viņiem, Anna Elizabete apsolīja. Man droši vien vajadzēs svaigu medu.

-     Meit, saki tik, lai Kārlis aizrauj mani līdz dravai. Pēc stundas tev būs vesels spannis. Miķelis sarosījās.

-    Spaini nevajag, pietiks ar māla bļodiņu, Anna pasmaidīja un nodomāja: Nu, Veco Lavīz, saki, ko darīsim?

Lēni uzkāpusi līdz Zilajai istabai, viņa klusi pieklauvēja un, nesagaidījusi atbildi, gāja iekšā.

Mazā Elizabete patiešām izskatījās savārgusi sejiņa tik sarkana kā kvēlojoša ogle, balstiņa no lielas raudāšanas aizsmakusi, ķermenītis tik karsts kā maza krāsniņa. Pieglaudusi vaigu pie bērna pierītes, Anna nogrozīja galvu.

-    Ilga, Din, kāpēc agrāk neteicāt? Būtu feldšeri izsaukuši…

-   To bulciņu? Dins iepleta acis. Nu nē… Viņa jau toreiz sevi lieliski parādīja…

-    Mjā… Annai nebija ko teikt. Temperatūra?

-    Starp trīsdesmit astoņi un trīsdesmit deviņi… Un nekritas. Ko lai dara? Ilga bija pārbijusies un tuvu raudām. Kas mūsu mazulītei kaiš?

-    Vispirms nomierinies pati. Vai bērns ir ēdis?

-Jā. Pirms divām stundām drusku pazīda. Lāgā negribēja.

-     Nekas, gan būs labi. Es tūlīt atgriezīšos.

Zobi, zobi… Bet es taču no maziem bērniem neko nesaprotu!

Pa ceļam uz virtuvi Anna Elizabete iegriezās pie Kārļa vecmāmiņas un, saņēmusi apstiprinājumu savām aizdomām, aizsteidzās pāri zālienam uz upmalu. Tā, kalmes ir, vīgrieži ir, mārsils ir, raudene ir… Vēl tikai medu…

Brīdī, kad pie Pūču mājas reizē piestāja visas automašīnas, Anna Elizabete virtuvē rūpīgi kāsa zāļu novārījumu lielā sudraba terīnē. Vara bļodas mājā nebija, bet plastmasas toveris šim nolūkam nederēja. Toties dzimtas sudrabs pašā laikā.

-    Kas te notiek? ienirdams smaržīgajos garaiņos, jautāja ģenerālis. Miks stāvēja durvīs un skatījās. Karstajos tvaikos sasārtušiem vaigiem, sapinkojusies, baltu bezpiedurkņu krekliņu mugurā šī Anna nepavisam neizskatijās pēc muižas mantinieces, drīzāk pēc meža raganas, kas pusnaktī maldina gājējus, dejojot mēnesgaismā.

-   Mik? Vai palīdzēsi uznest augšā? meža ragana pavisam civilizēti palūdza. Te būs mazajam zāļu vanniņa, bet šī tēja un medus Ilgai. Nebrīnies, tur nav nekā tāda…

Pukodamies par savu neattapību, Miks paklausīgi paņēma lielo terīni un sekoja Annai. Pie Loku istabas durvīm viņa apstājās, klusi pateica paldies un vēlēja nolikt terīni uz grīdas, bet pašam atgriezties lejā. Tad Anna pieklauvēja un, kad durvis atvērās, vispirms pastiepa krūzi un medus bļodiņu, tad pieliecās pēc zāļu novārījuma un nozuda aiz durvīm.

Vērodams notiekošo no malas, Miks nesaprata, ko par redzēto domāt. It kā nekā neparasta, taču tās sajūtas…

-    Neturi viņu aizdomās, tas nav pareizi… pie auss ieskanējās Omītes balss. Labi, ka mums ir tāda Anna Elizabete.

Viņa gan vēl nav pamodusies, bet reiz tas notiks. Tikai mums visiem viņai jāpalīdz…

-    Omlt, tu atkal runā mīklaini… Miks izmocīja dažus vārdus. Es nesaprotu.

-     Gan sapratīsi, dēls, gan sapratīsi… Un Omīte iegāja savā istabā. Palicis kāpnēs viens, Miks jutās muļķīgi, tāpēc kāpa lejā pie puišiem. Ar viņiem viss ir skaidrs un saprotams nekādas mistikas, tikai sausi fakti un pierādījumi.

Fakti un pierādījumi gulēja blāķi uz lielā Bergu viesu istabas galda. Arhīvu mapes, šodien izraktā kaste, aizvadītās nedēļas atradumi, trīs koferi pārvietojamā ekspertu laboratorija. Miks pārlaida skatienu istabai…

Cik mūsu daudz! Nabaga Līzbete, izēdīsim tukšu māju.

-    Tad nu sāksim, Kaķīt? Dambergs, brīdi nervozi dīdījies lielajā atpūtas krēslā pie kamīna, piecēlās un panācās pretī. Man te ir slēdziens…

-    Egon, pagaidi! Nonāks lejā pārējie, paēdīsim vakariņas un tad pie kafijas tiksim ar visu skaidrībā.

-    Hmm… Kā teiksi, bos, Dambergs paironizēja. Es tikai ceru, ka solītā makšķerēšana notiks?

-   Protams, protams! Ar laivu, ugunskuru un Līzbetes zivju zupu tādu, kāda bija Jāņu vakarā, atceries?

-    Zini, vecīt, tās zupas dēļ esmu gatavs nedēļu no vietas zemi rakti Dambergs jūsmīgi nočāpstināja lūpas, izraisot kolēģos smieklu vētru. Viņa mani ir ieēdinājusi es vairs nebraukšu prom. Dzīvošu pagrabā vai bēniņos, skaldīšu malku, makšķerēšu, bet Anna mani baros ar zivju zupu… Mmm…

-     Nesapņo, rau, tur jau viņa nāk. Jautā pašai! tīšuprāt skaļi iesaucās Viktors. Anna? Egons…

-     Trakais, beidz, tas bija tikai joks! Egons Dambergs, nosarcis kā biete, centās glābt situāciju.

-    Kāds joks? Pastāstiet man arī… Annai iespīdējās acis.

-    Nu… Egons grasījās pieteikties iegātņos, lai biežāk tiktu pie tavas zivju zupas, Kaķītis ziņoja.

-    O-o! Tas nudien ir negaidīti… Anna piemiedza Egonam ar aci. Taču es par to padomāšu. Bet tagad, kungi, laiks vakariņām! Izgājusi hallē, viņa ar melnkoka āmurīti trīsreiz padimdināja gongu. Ēdīsim ārā.

Pazudušās redaktores parādīšanos pie vakariņu galda visi uzņēma ar milzīgu sajūsmu. Tā bija jo lielāka tāpēc, ka Zanei kāja vairs nebija ieģipsēta un viņa bija tērpusies savos iemīļotajos nodilušajos, piegulošajos džinsos.

Cits caur citu bira jautājumi: kur bijusi, kas noticis, kā tikusi brīvībā. Taču Zane klusēja. Un ēda.

-    Ļaujiet taču meitēnam paēst trīs dienas ar tukšu vēderu tupējusi! Omīte neizturēja. Pie galda nekādu runu par noziegumiem un bandīšiem! Pie kafijas un ģenerāļa liķiera tā cita lieta. Miers mājās!

Neviens pat nemēģināja protestēt. Ceptā gaļa ar salātiem un uz iesmiņiem cepts siers un dārzeņi garšoja lieliski.

Pateicībā par gardo cienastu Damberga eksperti brīvprātīgi pieteicās nomazgāt traukus, bet Anna, Ģirts un Kārlis tikmēr devās sarūpēt visu nepieciešamo kafijas galdam.

-    Kafiju dzersim viesistabā, Anna Elizabete stingrā balsī noteica. Iebildumu nebija.

-     Un tagad, mīļie, apsveiksim Zani, kura beidzot atgriezusies mūsu vidū, turklāt sveika un vesela! ģenerālis Bass uzsauca pirmo tostu. Zanīt, mēs tevi meklējām visur mājās, mežā, upē, iedzīvotāju šķūnīšos, ari mehāniskajās darbnīcās, ja var ticēt Graudniekiem. Lai gan neesmu pārliecināts, vai viņiem var ticēt… Bet tagad izstāsti mums visiem, kas ar tevi tovakar notika un kur tu biji pazudusi!

-    Es… mmm… Anna droši vien būs jums stāstījusi, ka divas dienas pirms Jāņu balles man piezvanīja Arnolds Lejiņš un piedāvāja izveidot grāmatu par Mežāju pagastu. Viņš gribēja satikties un pārrunāt detaļas. Man tas likās interesanti. Izstāstīju Annai, taču viņa nemaz nelikās sajūsmināta un lūdza mani nesteigties ar sarunām gribot šo to pārbaudīt. Apsolīju, taču nespēju rimties un pamazām sāku strādāt pie grāmatas projekta izveidoju struktūru un aptuveno koncepciju. Līgo dienā vēlreiz piezvanīja Arnolds Lejiņš, saņēmu arī SMS no viņa ar atgādinājumu satikties estrādē. Vienojāmies pēc Skroderdienām satikties kalna piekājē tur klusāk, varētu mierīgi aprunāties. Tagad, zināms, saprotu, cik muļķīgi esmu rīkojusies. Tonakt, nogājusi lejā pie stāvlaukuma, nevienu tur nesastapu, gaidīju diezgan ilgi. Biju manījusi Arnoldu Lejiņu estrādē, taču tur viņš noņēmās ar savu veco mātes kundzi un man uzmanību vispār nepievērsa. Es ari netraucēju.

Galu galā, kad biju gaidījusi jau gandrīz stundu, man blakus klusi nobremzēja gaišpelēks opelis, kam pie stūres sēdēja pavecs virs ar bārdu: Jūs gaidāt Arnoldu Lejiņu? -Jā-

-    Viņš mani atsūtīja jums pakaļ lūdzu, kāpiet iekšā!

-   Bet mums bija sarunāts tikties šeit! Ar šādu pavērsienu nebiju rēķinājusies.

-     Kāp iekšā, klibkāje! kāds dusmīgi teica, un es pēkšņi sajutu mugurai pieskārāmies kādu aukstu priekšmetu. Biju pārbijusies. Tad šī pati balss ņirdzīgi turpināja: Priekšējā sēdeklī! Un negrozies!

Tajā brīdi man patiešām kļuva nelāgi ap dūšu. īsti gan nesapratu, kam un kāpēc vajadzētu mēģināt mani nolaupīt ne man naudas, ne sakaru, kas interesētu tādas aprindas, ari izpirkuma maksu par mani diez vai kāds gribētu maksāt, bet tie, kuri varbūt gribētu, nav maksātspējīgi. Tā nu lēnām rausos iekšā mašīnā un nemanāmi izmetu telefonu. Viņi to nepamanīja. Nodomāju: tā vismaz būs norāde meklētājiem, ka neesmu pazudusi labprātīgi.

-     Kurp to mātušku vedīsim? iejautājās šoferis. Viņam bija tāda kā apaukstēta, aizsmakusi balss.

-     Kurp, kurp? Pie Arnlša. Tur ari parunāsimies… par projektu! Tajā bridi ņirdzīgā balss mainījās, un es sapratu, ka zvanītājs bijis viņš…

-   Tieši tā! Noskaidrojām, ka numurs, kas tavā telefonā bija saglabāts ar Arnolda Lejiņa vārdu, nemaz nepieder viņam, bet gan… uzminiet, kam? Miks, pārtraucis Zanes stāstījumu, paraudzījās apkārt. Robežnieku saimnieka Arņa Akmeņa dēlam Uģim tam pašam, kurš kopā ar pārējiem puišiem atrada Zani. Mēs ar viņu nopietni izrunājāmies. Puisis nesaprata. Telefons viņam pazudis pirms nedēļas, tēvam baidījies teikt, māti satraukt nav gribējis, domājis pamazām pats sakrās un nopirks citu.

-    Zanīt, vai tu, svētku vakarā pa telefonu runādama, nepamanīji to briesmīgo strīdu starp Arni un viņa dēlu, kad tas gribēja kāpt uz skatuves dziedāt? Omite pēkšņi iejautājās. Bet, pag, ja tas nebija viņš, ar ko tu tajā bridi runāji pa telefonu, kas tad?

Zane apmulsa. Es… Man tobrīd bija privāta saruna.

Uz mirkli iestājās nepatīkams klusums, jo ikviens telpā saprata, ka Zane melo. Ari viņa pati.

Anna pievēra acis. Nebija nekādas sarunas, draudzene vienkārši bija stāvējusi pie skatuves. Tuvāk Melderim.

Labi, ja privāta, tad privāta… Un kas notika tālāk? nelikdamies ne zinis par neveiklo situāciju un Zanes samulsumu, ģenerālis Bass turpināja iztaujāšanu.

-    Bija tumšs, bet tik daudz es sapratu, ka esam iebraukuši mehānisko darbnīcu teritorijā. Apaukstētā balss man pavēlēja izkāpt, bet, tikko kājas pieskārās zemei, tā sajutu asu sāpi pakausi… Atjēdzos tumšajā kambari. Telpā nebija nekā, izņemot ūdens pudeli un miskasti. Turpmāko jūs zināt.

-     Skaidrs. Un ko izdevās noskaidrot jums, puiši? Viktor!

Uzrunātais piecēlās un lēni, vārdus meklēdams, sāka stāstīt: Zorro tumšajā kambari paņēma pēdas un strauji metās ārā no darbnīcām prom pa lielo ceļu Melnpils virzienā. Krustojumā ar mazāko ceļu, kas nogriežas uz Kārlīšiem un Ābelēm, Zorro ierējās un paskrēja iekšā mežā tas nozīmē, ka tur gājis kāds no šajā notikumā iesaistītajiem… Iespējams, tas pats, kurš mežā mētrājos nometa Zanes lakatiņu… Tālāk suns mani aizveda taisni uz Robežniekiem… Iekšā negāju, bet visu rūpīgi izpētīju cik nu bija saredzams pāri trismetrigajai sētai. Viņiem tur īsts cietoksnis. Pēc tam nācām atpakaļ.

-     Viktor, vai pēdas no darbnīcām neveda ari uz Lejiņu mājām? Vai Zorro neko nesaoda?

-      Neko. Mēs divas reizes izstaigājām abus iespējamos maršrutus: no estrādes līdz Lejiņu mājām un pēc tam vēlreiz līdz darbnīcām. Nekā! Lietus nav lijis, un, ja tur būtu bijušas smaržas, Zorro kaut ko saostu.

-     Skaidrs. Mēs ar Miku ari nonācām pie šāda secinājuma. Vēlreiz aprunājāmies ar veco Karlini. Šoreiz viņa bija krietni atsaucīgāka. Vecā kundze stāstīja, ka viņa redzot krāšņus un interesantus sapņus. Lūk, tikšanos ar Zani viņa esot nosapņojusi, savukārt mūžam reibumā esošajam Arnoldam Lejiņam mūsu Zane vienkārši rēgojusies… Ģenerālis ironizēja, ar labpatiku noraudzīdamies klausītāju pārsteigtajās sejās.

-     Tad es pilnīgi negaidīti ievaicājos, kurā gadā nomiris viņas vīrs, un Karlīne nedomājot izšāva kurš no trim? Izdevās uzzināt, ka tajā pašā gadā, kad tiesa apstiprināja Artūra Lejiņa pazušanas vai bojāejas faktu, karstasinīgā Karlīne izgājusi par sievu pie krietni jaunāka puiša divdesmit četrus gadus vecā Jura Lācīša. Lielījās, ka esot šo piebūrusi. Taču kopā nodzīvojuši vien septiņus gadus līdz jaunā vīra nāvei; viņš aizgājis viņsaulē trīsdesmit viena gada vecumā. Uzvārdu Karlīne precoties vairs nemainīja, tāpēc par šīm laulībām daudzi nezināja, bet Karlīne un viņas daudzie vīrieši tā bija normāla parādība, visi pie tā bija pieraduši.

Par piemiņu no Jura Lācīša palika meita Maiga Lācīte, kura visu savu skolnieces dzīvi pavadīja Melnpils internātā, lai gan dzīva bija gan māte, gan brālis. Maiga izrādījās reti mērķtiecīgs bērns. Ar izcilību pabeigusi divas augstskolas, atgriezās dzimtajā pagastā un iesaistījās tā pārvaldē. Kļuva par pagasta priekšnieci, turklāt jāteic ļaužu mīlētu un cienītu priekšnieci. Toties ar māti viņai nav nekādu attiecību. Nekādu.

Viņas pusbrālis Arnolds Lejiņš ir lielisks mašīnu meistars un arī ļoti saimniecisks, tikai bezdievīgs dzērājs. Ja viņu nepieskata, stundas laikā spēj piedzerties līdz nemaņai. Šī iemesla dēļ viņam neizdevās iecerētais kokapstrādes projekts. Arnolds bija par pajām privatizējis lielu daļu Melnā meža, veco Mežsargmāju pārtaisījis par kantori, nopircis zāģus, nolīdzis puišus: nu tik gāzīs, nu tik vedīs. Tikai nav spējis aprēķināt, ka Melnais mežs ir viena vienīga purvaine. Tehnika vairāk slīkusi vai stāvējusi dīkā nekā braukusi. Pats aiz bēdām dzēris. Tā no Lejiņa kokrūpniecības laikiem palikusi vien pa daļai aizaugusi stiga un pārbūvētā Mežsargmāja. Bet tā neesot laba vieta, ļaudis tai metot līkumu.

Paga, paga, krusttēv, tā stiga taču iziet tieši pretī lielajam ceļam uz Jauno tiltu? pēkšņi iejautājās Miks. Tad varbūt tā vieta nemaz tik neapdzīvota nav… Kamēr tu otro reizi runāji ar Karlīni, es biju aizbraucis uz Kārlīšiem pie Sofijas. Viņu vairs nevar pazīt. Ēna no cilvēka. Novājējusi, melniem lokiem, iekaisušām acīm. Raud vienā gabalā. Tādi pārdzīvojumi muziķa dēļ… Ielaida mani iekšā, aicināja apsēsties, pat pacienāja ar tēju. Taujāja, vai esam jau tikuši vainīgajam uz pēdām. Kad runājām par to liktenīgo nakti, viņa joprojām pinās un jaucās, jā, esot sastrīdējusies ar Antonu tās vecās blozgas dēļ ar to bija domāta Maiga Lācīte. Jā, esot Antonu iepļaukājusi un dusmās aizskrējusi mājās. Nē, atpakaļ neesot nākusi. Ak kāds viņu redzējis? Nē, nevar būt, tas cilvēks būs kaut ko sajaucis! Viņa visu nakti bijusi mājās un gaidījusi Antoniņu. Vienubrīd gan izgājusi laukā staigājusi pa meža taciņu no mājas līdz tiltiņam un atpakaļ, raudzījušies, vai neatspīdēs pazīstamie lukturi. Antona busiņa neesot bijis, taču pa lielo meža ceļu vairākkārt aizbraukusi gaiša vieglā mašīna. Līdzīga esot Arnoldam Lejiņam. Tāds, lūk, aizkustinošs pastāstiņš. Skatās uz mani lielām teļa acīm un dīc atrodiet, atrodiet viņa slepkavu! Un raud…

-    Vai dieniņ, kāda mīla! Bet, kad Antons bija dzīvs, metās virsū ar plaķenēm un salauza žokli… Anna nenoturējās nepateikuši. Un nu: atrodiet slepkavu! Nez vai tālu jāmeklē.

-    Līzbet, ko tu ar to gribēji teikt? Miks cieši viņā paraudzījās. Vai tu kaut ko zini?

-   Nevarētu teikt, ka zinu. Drīzāk nojaušu. Man ļoti nepatika mūsu vizīte pie Ainas Maizītes. Neticu, ka sieviete, būdama stāvoklī no savas konkurentes bijušā mīļākā, spētu tik gādīgi par to rūpēties, ja nebūtu vēl kāda papildu iemesla. Drīzāk viņa baidījās no Sofijas un gribēja paturēt to savā redzeslokā. Tāpēc iedeva viņai miega zāles.

-     Varbūt Aina zināja kaut ko, kas radīja draudus viņas drošībai? minēja Dambergs.

-   Iespējams. Visticamāk, viņu apdraudēja tieši Sofija, kuras ģībonis un noreibums bija tikai laba aktierspēle. Konservatoriju viņa taču pabeidza, un tur kaut ko arī iemāca, Anna prātoja, uzmezdama skatienu Ģirtam.

-    Anniņ, meit, vai tu izsaki pieņēmumu, ka Sofija nogalinājusi Antonu? Ģenerālis asi ievilka elpu.

-     Es tā domāju. Taču pierādījumu man nav.

-    Mjā… novilka Bass. Motivācija viņai bija. Pat pārlieku laba nenormālā greizsirdība plus Antona atsalums. Un, ja viņš, Dievs nedod, vēl pateica, ka grasās precēt Maizīti un viņiem būs bērns…

-    Jā, Miks pielika punktu. Hipotēze laba, bet pierādījumu nav. Meklējam tālāk. Ko vēl mēs zinām par Antonu Zānu? Nu, bez tā, ka viņš savos piecdesmit atradies pilnīgā triju māšu pakļautībā, nebija spējis izveidot ne ģimeni, ne attiecības ar kādu sievieti, bet tvaiku nolaida, apciemojot Sofiju un citas viegli dabūjamas pagasta dāmas.

-     Traģiski, nočukstēja Anna Līze Saulīte. Tik daudz sapinušos dzīvju, ka beigās pavediens jāpārcērt… Vai zināt, ka jūsu šoferīša iecienītais teiciens bija: "Nu ko, mīļās, negaidījāt?"? To viņš arvien lietojis sveiciena vietā vienalga, vai uzrunājis dāmas gados vai pavisam jauniņās. Un kaut kas šajā vīrišķī bijis tāds, ka sievietes pašas kritušas uz viņu kā uzmedotas. Gan jūsu pagasta priekšniece viņa jau krietni pāri pusmūžam, vai ne? -, gan Sofija, gan dakterīte, gan skolas apkopēja un pat friziere Zinta.

-     Zinta? Bet viņa taču ir mūžveca! iesaucās Kārlis.

-    Puika, mīlestībai visi vecumi labi! šerpi atcirta Omīte un jau mierīgāk turpināja: Jūsu feldšeres gan man drusku žēl, viņa nav nedz skaista, nedz gudra, ari draugu viņai te nav. Ko darīs viena pati ar bērnu? Kam viņu te vairs vajadzēs? Tā lepojās, ka nogrābusi Antonu! Muti ciet neturēja, un ciemā visas sievas, izņemot Sofiju, jau zināja, ka drīz gaidāmi kāzu zvani. Daudzas nojauš ari to, ka Maizīte ir stāvokli. Ne jau velti Zintiņa, manus matus bendēdama, tik līksmi mēļoja par miklu, kam piešauts tā pavairāk rauga. Ir aizdomas, ka jūsu feldšerītei šis aicinājums vakaros dziedēt sagurušu vīrišķu sirdssāpes bijis krietni sen; teju katrs otrais mežājnieks pie viņas gājis meklēt mierinājumu… No sievu uzbrukumiem gūtās traumas veči gan pēc tam ārstējuši paši.

-    Omīt, un to visu tu uzzināji pie frizieres? Tu esi lauva! Ģirts nosūtīja viņai gaisa buču.

Omite pietvīka kā jauna meitene. Es vienkārši māku klausīties… Antons pēdējā laikā bieži redzēts piestaigājam uz ambulanci, un ikreiz tāds nopietns, nopietns. Bet dakteriene kļuvusi jo dienas, jo laimīgāka un omulīgāka. Reiz ambulancē iegriezusies Leontīne Zāne, bet jau pēc īsa mirkļa izsprukusi laukā, lādēdamās un rokas pa gaisu vicinādama. Laikam abas sagājušas uz īso. No brītiņa, ko pavadījām pie Ainas Maizītes, man palicis iespaids, ka viņa ir kā angļu buldogs ja iekožas kājā, vaļā nelaiž; vai nu mirst, vai kāju aiznes līdzi. Ja Antons nebūtu miris, viņa to apprecētu.

-    Runājot par līdzībām… Omīt, vai atceries, ka, noklausījusies manu atstāstu par ciema seniedzīvotājām māsām Zānēm, tu ieklepojies? Kāpēc? negaidot ievaicājās Anna.

-    Kāpēc? Tāpēc, ka līdz četrdesmitajam gadam, kamēr mēs dzīvojām Mežājos, ne tādu Zānu, ne Cānu mūspusē nebija. Toties Rīgā gan Āgenskalna ģimnāzijā, kur Miķelīša mammīte strādāja par pavāri, sētniece bija tāda Helēna Cāne, bet viņas vīrs Sīmanis turpat pāri ielai mazā darbnīciņā šuva kleitas un laboja kurpes. Reiz biju aizgājusi Ievastantei pretī uz skolu, un šis Sīmanis uz mums neatlaidīgi un riebīgi skatījās. Sabijāmies ne pa jokam, jo Ieva tajā tipā sazīmēja vienu no Priedīšu ļaužu slepkavām. Es neatcerējos viņu redzējusi. Mums paveicās, jo viņš mūs nepazina, bijām krietni mainījušās. Redz, tāpēc arī pasmīnēju par Zānēm. Ienācējas, ienācējas viņas ir! Savu laimi būvējušas uz citu nelaimes.

-Jā, pasaule ir maza. Viņas droši vien nevarēja iedomāties, ka tik rūpīgi tiks pārbaudītas, bilda ģenerālis.

-     Bet es tomēr nesaprotu, kāpēc, mainot uzvārdu, vecais Cāns vēlējās mainīt tikai vienu burtu!? Miks domīgi ierunājās. Vai gudrāk nebūtu bijis izvēlēties pavisam citu vārdu?

-    Droši vien. Bet varbūt viņš gribēja saglabāt vismaz kādu saikni ar pagātni? To mēs vairs neuzzināsim.

-    Egon, ko tavi puiši atrada Antona busiņā? Anna Elizabete negaidot mainīja sarunas tematu.

-     Nu, vai nav viena… kā ūdenī noredzēja! Dambergs nopūtās. Atradām dažas šņabja pudeļu etiķetes un svaigas, dziļas švīkas, kādas atstāj metāla pudeļkastes. Acīmredzot ar busiņu uz veikalu nesen vesta produkcija…

-     … vai arī no veikala, Anna pasmīkņāja.

-    Līzbet… Bet kāpēc? Zobratiņi Mika galvā griezās brakšķēdami. Vai tu gribi teikt…

-     … ka jāmeklē Ābelēs. Droši vien, cerot uz labu peļņu, Zānes savā bodē tirgoja kreiso šņabi un cigaretes, bet mūsu bars ar visiem kriminālekspertiem, kurus viņas atcerējās no pagājušā gada, izloloto plānu izjauca pašos pamatos. Nācās steidzami imitēt laupīšanu, lai piesegtu faktu, ka īstās preces nemaz nav.

-      Vot, bābas! Dambergs sulīgi nolamājās. Tāpēc es netiku skaidrībā, kāpēc tas busiņš tik tuvu vircas bedrei braucis vai tiešām dzērumā?

-   Kā tad! Ja ielīdīsi tajā bedrē, varu derēt, ka atradīsi polšus ar visām kastēm! Miks skaļi smējās. Vajadzētu aizbraukt pārbaudīt, lai nepaspēj izvest un noslēpt citur.

-     Krustdēl, kāpēc tu par varītēm centies atņemt maizīti mūsu pagasta inspektoriem? šķelmīgi ierunājās ģenerālis Bass. Tūlīt piezvanīšu Donātam, lai darbojas tālāk.

Pie galda sēdošie saskatījās un sāka nevaldāmi smieties, taču Basa sejā nenotrīcēja ne muskulītis.

-     Krusttēv, par ko tu domā? Miks pēc mirkļa jautāja.

-    Par trim mātēm un viņu slimīgo domāšanu. Padomā tik! Kad mēs šorīt pie viņām bijām iebraukuši, Zānes kā vienā mutē centās novelt veikala laupīšanu uz trim vietējiem jauniešiem Lācltes vecāko dēlu, Helmūta puiku un skolmeistara Bērziņa jaunāko. Forši puikas! Mācās uz vieniem astoņniekiem, gatavojas stāties Latvijas Universitātes ekonomistos budžeta grupā. Aktīvi motobraucēji, trenējas, grib piedalīties Kurzemes rallijā. Bet Zānes viņus ierīvēja dubļos esot rupji, neaudzināti, burlaki, bandīti… Labi, ka vēl nemēģināja viņiem piešūt sava mīļotā dēliņa slepkavību.

-    Krusttēv, vai Zānes minēja tikai trīs motobraucējus? Bet kā ar Uģi Akmeni? Un Andri? Anna ievaicājās.

-    Par viņiem gan ne vārda. Hmm… Vai tu domā, ka tur ir kāds sakars? ģenerālis saausijās.

-     Redzi, kad šodien runāju ar puišiem, uzzināju, ka Jāņu nakti viņi ar močiem atbraukuši līdz estrādei gribējuši izrādīties meiteņu priekšā. Veikala tuvumā gan nav rādījušies. Noskatījušies izrādi, koncertu un drusku padejojuši, tad kopā ar meitenēm braukuši uz Bērziņu māju, kas atrodas tieši aiz skolas, tur paveras skaists skats uz Mežupīti un Robežnieku rapšu lauku. Tā bijusi tāda… privāta ballīte pie pašu ugunskura, ar pašu mūziku, vienīgi Antona busiņš dikti traucējis visu nakti zēģelējis šurpu turpu: no Robežniekiem uz centru, doktorātu, veikalu, Ābelēm, un atkal viss no gala. Kā iztraucēta lapsene… Ap trijiem beidzot norimis.

-     Par laupīšanu, manuprāt, viss ir skaidrs. Te vajadzīga vien pārbaude un pierādījumi. Cerams, Graudnieki nesalaidīs visu grīstē, ģenerālis raizīgi nomurmināja.

-   Skaidrs, skaidrs, mēs jau braucam. Viktor, jūs ar suni arī! Egons piecēlās. Tas nebūs ilgi. Tikai pagaidām neķerieties pie tiem nupat izraktajiem dokumentiem, labi?

-    Brauciet, brauciet! Vai nu mums nebūs, par ko runāt. Bass labsirdīgi nosmējās.

-    Mīļie, es uzskriešu pie Lokiem apraudzīt mazo Betiņu un Ilgu! Anna iesteidzās virtuvē un, lielu māla krūzi pie krūtīm spiezdama, uzdipināja pa kāpnēm uz Zilo istabu.

Klusi pieklauvēja. Klusums. Nedzirdami nospieda rokturi un ieslīdēja istabā. Uz lielā galda dega maza, tumši zaļa naktslampiņa, izplatot apkārt rāmu, nomierinošu gaismu. Visi trīs Loki saldi šņākuļoja. Vārda pilnā nozīmē gulēja kā bērni. Pieglaudusi vaigu savas mazās vārdamāsas pierītei, Anna Elizabete ar prieku konstatēja, ka tā ir patīkami vēsa, arī ķermenītis vairs nedega kā ugunīs, bet mazās rociņas pusmiegā omulīgi virpināja matu sprogas. Lielā tējas krūze bija izdzerta, medus bļodiņa gandrīz iztukšota, bet ārstniecības augu novārījums subraba traukā no smaragdzaļa kļuvis pelēks. Lieliski, šis darbiņš padarīts!

Anna nolika uz galda svaigo tēju, paņēma tukšo krūzi un bļodu un uz pirkstu galiņiem lavījās laukā no istabas.

-    Paldies, klusi nočukstēja Dinārs un ciešāk apspraudīja segu ap Ilgas muguru.

-      Čučiet! Anna apmierināta izslīdēja no istabas. Vari priecāties, Lavīze!

23. nodaļa nodevība iedzimst

Viesistabā uz galda bija parādījusies kārdinoši smaržojoša kafijas kanna.

-    Tā, varam rezumēt. Mums ir nojausma par to, kas noticis veikalā. Cerams, ka eksperti un policija to drīzumā apstiprinās. Atliks vien tikt skaidrībā ar trim mātēm. Mums ir savs viedoklis ari par to, kas un kāpēc varētu būt noticis uz tiltiņa pie Kārlīšu mājām, taču tiešu un neapgāžamu pierādījumu nav tikai minējumi un sajūtas.

-    Kārļonkul, uz tiltiņa viss varēja būt pavisam citādi, nekā mēs iedomājamies, lēni ierunājās Anna Elizabete. Es nebrīnītos, ja trīs mātes un Sofija būtu darbojušās kopā. Galu galā ko mēs par viņām zinām?

-   Paga, paga, man te ir kaut kas pierakstīts! Miks šķirstija pabiezu mapīti.

Pa kuru laiku viņš to paguvis?

-Kārlīšu rentnieki 1941. gadā aizvesti reizē ar Ābeļu saimniekiem. Mājas ilgi stāvējušas tukšas. Tad 1949. gada aprīli Ābelēs ievākušies Zāni, bet piecdesmito gadu sākumā Kārlīšos uz dzīvi apmetušies no savas zemes izvestie ukraiņi Ians un Serafima Angelovski. Pamazām iedzīvojušies. Piedzimusi Sofija tajā gadā, kad Gagarinu kosmosā uzšāvuši. Taču, kā par spīti skaistajam vārdam un teju vai dievišķajam uzvārdam, Sofija ar pārāk lielām prāta spējām nekad nav izcēlusies, toties bijusi milzīgi aktīva visur ielīdusi, visu par visiem zinājusi, vienmēr pārējiem priekšgalā. Skolasbiedri viņu nav mīlējuši, pareizāk būtu teikt nepavisam nav ieredzējuši.

Vēlāk, ievēlēta par skolas komjaunatnes sekretāri, viņa tomēr kļuva pamanāma rīkoja bērnu pasākumus, bet pēc kolhozu sabrukuma, kad klubā strādāt vairs neviens negribēja, ķērās arī pie citu pasākumu organizēšanas. Pat konservatorijā iestājās un izstudēja. No kaimiņu kolhoza priekšsēža Arvīda Divupa dabūja norīkojumu, jo mūsējais Strautnieks nez kāpēc nav devis. Diplomu dabūjusi, taču pasākumi tāpēc labāki nekļuva. Mežājniekiem viņas rīkotās diskotēkas pie sirds negāja. Nekā jau ari nebija Antons vai kāds cits no skolas atstiepa tumbas, pievienoja mūžvecu maģi, padrillēja no modes izgājušus ierakstus. Apjēguši, ka ar disenēm tautas mīlestību neiekaros, Sofija pārmetās uz humpalu gadatirgu un bļinu vakaru rīkošanu.

Sofijas vecāki miruši astoņdesmito gadu vidū. Kopš tā laika viņa saimnieko viena pati. Tuvākie kaimiņi māsas Zānes un Antons Ābelēs. Abi gandrīz vienaudži, kopš bērnības un jaunības turējušies kopā, visi domājuši, ka reiz taču apprecēsies, bet nekā…

-Malacis, krustdēl, kur tik plašu infomāciju paspēji ievākt? Bass paslavēja un uzsita Mikam uz pleca.

-    Kārlis un Kārļa vecmāmiņa palīdzēja visu paspēja izstāstīt, kamēr puiši pie trim ozoliem raka laukā kasti. Acīmredzot matu pervēšana pie Zintiņas atmaksājās…

-     Man ir divas versijas par to, kā tas varēja notikt. Es domāju par Antona noslepkavošanu, klusi ierunājās Anna Elizabete. Pirmā. Māsas Zānes uzzināja, ka Aina Maizīte ir stāvoklī no Antona un grasās puisi apgredzenot, nodeva šo informāciju Sofijai, tā izsitot viņu no garīgā līdzsvara, bet turpmākais jau ir detaļas. Otrā. Tas patiešām bijis nelaimes gadījums. Piemēram, abi uz tilta satikušies, apskāvušies (vai ari Sofija apskāvusi Antonu), viņš zaudējis līdzsvaru tas sievišķis taču ir vismaz divas reizes apjomīgāks par nelaiķa šoferīti! un pakritis, ar galvu atsizdamies pret tilta akmeņiem. Ieraudzījusi Antonu guļam zemē bez dzīvības, Sofija pārbijusies un gribējusi tikt no viņa vaļā, ieveļot līķi upē. Tik varenam meitietim tas grūtības neradītu.

-    Pēc tam viņa, it kā nekas nebūtu noticis, devās pie Ainas Maizītes izraudāties? Ģirts vēlējas noskaidrot.

-    Jā gan. Neaizmirstiet, ka Sofija ir lieliska aktrise. Tomēr es nedotu ne santīma par to, ka Aina Maizīte nākamajā rītā vēl būtu dzīva. Visticamāk, viņa būtu nomirusi miegā pēc Sofijai paredzēto miega zāļu pārdozēšanas. Viss viņas miegs un ģībonis bija viens vienīgs tēlojums. Ja ne mūsu vizīte…

-       Vai nebaidāties, ka Sofijai šobrīd varētu draudēt briesmas? līdz šim klusējusi, ierunājās Anna Roze. Ja Antona nāvē tomēr vainojama nevis Sofija, bet kāds cits, nākamais upuris varētu būt viņa.

-     Kāpēc? Vecmāmiņ, kas tevi vedina šādi domāt?

-    Ja tava labā acs tevi apgrēcina, izrauj to un aizmet prom; ja tava labā roka tevi apkauno, nocērt to…

-     Kas tas par ārprātu? Kārlis uzlēca stāvus gaisā.

-   Tas nav ārprāts, jaunais cilvēk, bet viena no Vecās Derības mācībām. Ja nu trīs mātes praktizē kādu reliģiju, es nebrīnītos, ka viņas būtu spējīgas nogalināt Antonu savu Antuānu. Tā teikt, lai izgrieztu pūstošo augoni no dzīvās, veselās miesas. Pie mums Anglijā šādu notikumu ir ļoti daudz. Ja Sofijai ir gadījies būt par liecinieci kam tādam, viņai šobrīd draud visīstākās briesmas. Anna Roze fon Berga bija sadrūmusi.

-    Vecmāmiņ, vai tu to domā nopietni? Anna Elizabete satraucās. Tad varbūt vajadzētu…?

-    Piezvanīšu Egonam, lai iebrauc pie Sofijas un viņu brīdina, Miks apsolīja.

-    Kaut nu tikai nebūtu par vēlu… rokas saņēmusi, čukstēja Omīte. Lai nu kāds, tomēr cilvēks…

-     Nu, nu… noburkšķēja Kārlis. Kur nu tāda cilvēkmīlestība! Pēc visa, ko viņa…

-     … ko viņa? Man personiski viņa neko nav nodarījusi. Tev un Annai varbūt. Bet padomājiet, cik šis cilvēks jūtas nelaimīgs, cik nevajadzīgs sabiedrībai, cik ļoti ilgojas pēc sev tuvas dvēseles pat ja tas būtu nodzēries meitumīlis. Nav viegli gadiem ilgi vienai pašai dzīvot četrās sienās. Labi, ja ir darbs, kas patīk. Bet ja pat tā vairs nav…

-     Omīt, šķiet, tu caur puķēm mēģini pateikt, ka mums visiem vajadzētu justies vainīgiem par to, ka Sofijai vairs neuztic pagasta kultūras pasākumu rīkošanu?! klusi ierunājās Anna Elizabete. Zane, Miks, Kārlis un Ģirts saspringa. Viņi zināja ja Anna sāk runāt čukstus, viņa ir pārskaitusies. Vai es viņai esmu maizi atņēmusi? Vai es, tik daudz gadu šeit dzīvodama, neesmu papūlējusies iemācīties pareizi runāt? Vai es šeit mēģinu ievazāt Ņinas un bazārus? Galu galā vai es dzīvoju viņas tēvzemē vai viņa iemitinājusies manējā? Piedod, Omīt, es tevi nesaprotu!

Annai Elizabetei niknumā raustījās kreisā acs. Šī tēma viņu allaž spēja izsist no līdzsvara. Tagad pat nu, kāda velna pēc vajadzēja uzbrukt Omītei?

-     Es tevi, meit, saprotu un atbalstu, taču biju domājusi pavisam ko citu lai kāda viņa ir, šī Sofija, taču ari viņa ir Dieva radība, un tāpēc neviens nedrīkst viņai atņemt dzīvību.

-     Saprotu, nočukstēja Anna. Neesmu mazais bērns.

-    Nē, neesi gan. Tikai tevī šobrīd pāri malām kūsā domas par dzīves netaisnību. Tu mēģini palīdzēt tiem, kuriem neklājas labi un kuri paši šobrīd nespēj palīdzēt nedz sev, nedz kādam citam… arī tev, lai gan tu būtu pelnījusi pateicību.

-    Omīt, par ko tu runā! Kādu pateicību?

-    Kādu? Mēs visi šobrīd esam iebrukuši tavā mājā, aizņemam vietu, radām troksni, gribam ēst, gulēt, mazgāties. Tas nozog tev laiku, kuru atdot neviens no mums nevarēs, bet kuru tu varētu izmantot, lai sakārtotu savu dzīvi.

-   Dārgās filozofēs, man ir gluži praktisks jautājums: vai jūs atceraties, kas toreiz, pirms septiņdesmit gadiem, notika ar grandiozi iecerēto Jāņu dienas balli? jauzdams tuvojamies pasaules galu, strīdnieces pārtrauca Ģirts.

-    Balli atcēla. Pavisam, acumirklī atbildēja Anna Roze fon Berga. Mēs ar Viljamu toreiz bijām ļoti vīlušies. Sevišķi es, jo jutos garlaikota un pārnervozējusies. Viljama visu laiku nebija mājās. Kad atgriezās, viņš man neko nestāstīja. Tālaika avīzēs nerakstīja neko tādu, pēc kā varētu saprast, kas patiesībā notiek, lai gan pagasta ļaudis runāja visu ko. Tāpēc ļoti vēlējos apmeklēt lielo vasaras saulgriežu balli. Cerēju, ka satikšu savus skolasbiedrus un kolēģus skolotājus arī es taču kādu laiku strādāju Mežāju skolā!

Anna Elizabete klausījās un nesaprata, ko par dzirdēto domāt. Viņas vecmāmiņas domu gaitā bija jaušams prātam neaptverams labsirdības, loģikas, gudrības, naivuma un dzīves realitātes neapzināšanās sajaukums! Protams, vecmāmiņa bija mainījusies dzīve bija darījusi savu. Bet tolaik? Šķiet, viņa patiešām lidinājusies kā pa mākoņiem tulkojumu, grāmatu un izdomātu tēlu pasaulē. Acīmredzot viņa apzināti izvēlējusies slēpties ilūzijās, nevis ik dienu stāties pretī pelēkajai ikdienai. Un ko te var pārmest? Pēc jaunībā pārdzīvotajām psiholoģiskajām, emocionālajām un fiziskajām traumām būtu gandrīz neiespējami prasīt, lai Anna Roze spētu raudzīties uz pasauli tā, kā to šodien spējam mēs, negatīvo ziņu gūzmas notrulināti un apdullināti.

Anna nespēja aizmirst no rīta skatītās fotogrāfijas, kurās vecmāmiņa, vēl jauna meitene būdama, bija izskatījusies tik ēteriska un caurspīdīga kā tāds pasaku tēls. Anna bija lasījusi par tādiem cilvēkiem, kuri iet cauri dzīvei viegli kā tauriņi, nekam nepieskaroties, zāles stiebriņu nenoliecot, ziedlapiņu nenotraucot. Šobrīd, raugoties uz savu vecmāmiņu un iztēlojoties, ko viņa savā simt gadu garajā mūžā redzējusi un piedzīvojusi, Anna saprata, ka vienīgais pareizais veids, kā saglabāt veselo saprātu, raudzīties uz visu notiekošo kā uz spēli, izrādi, filmu. No malas. Vienlaikus vērojot pašai sevi.

Šo paņēmienu nereti izmantoja ari pati Anna Elizabete tas ļāva skaidrāk orientēties laikā un telpā.

-     Anna Rozes kundze, man jums jāpavēsta nepatīkama ziņa par vienu no jūsu kolēģiem. Es domāju direktoru Konrāda kungu, piesardzīgi ierunājās ģenerālis Bass. Vakar, kamēr jūs ar Līzbeti pārmeklējāt bibliotēkas seifu, Juris Zaķītis atcerējās vēl kādu pagātnes epizodi. 1949. gada martā, kad skolas pagalmā iebrauca vairākas kravas mašīnas un zaldāti Artūra Lejiņa vadībā sāka vest no klasēm laukā audzēkņus, Augusts Konrāds bija stājies tiem pretī un… ticis nošauts. Iespējams, šāvējs bijis Simons Cāns tā vismaz toreiz apgalvojis viens no skolas bērniem.

-    Vai dieniņ… Augusts… Viņš bija tik labs cilvēks, tik gaišs… Mācīja audzēkņiem literatūru, tiesību zinības, bet par visu vairāk Dzimtenes mīlestību. Tādi jau aiziet pirmie. Vecā kundze nopūtās. Laiks un gadi bija iemācījuši viņu samierināties ar dzīves netaisnībām. Mēs ar Augustu Konrāda kungu bieži pastaigājāmies gar upmalu. Runājāmies par grāmatām. Viņš man stāstīja par izciliem cilvēkiem, par viņu dzīves gaitām. Bija aizraujoši meklēt līdzības.

Varbūt esat dzirdējusi, ka patiesi liels talants iedzimst un pārdzimst. Tāpat ari garīgas slimības iespējams mantot…

Augusts… Konrāda kungs ticēja, ka ar lielu pacietību un mīlestību to iespējams pārvarēt.

Es viņam nepiekritu, jo biju audzināta citādi. Vecāki centās mani norobežot no sliktām ziņām un cilvēkiem. Tāpēc šādas runas mani biedēja. Man… vienmēr bijis grūti bilst kaut vārdu, sastopoties ar klaju ļaunumu, varmācību vai psihiski slimiem cilvēkiem.

Talantu var mantot tāpat kā ļaunumu, tieksmi uz varmācību un garīgas saslimšanas…

Vecais vīrs gaišpelēkajā opelī. Bārda. Sēcoša balss. Atkārušās ausis, izvalbītas acis, kustīga pakakle kā krupim… Kāpēc viņai tas nāca prātā?

Klusumu pārtrauca spalgs Mika mobilā tālruņa zvans.

-     Kaķītis klausās.

Nebildis ne vārda, viņš brīdi klausījās, tad, smagi nopūties, nolika telefonu.

-    Sofija Angelovska izdarījusi pašnāvību. Izdzērusi veselu iepakojumu miega zāļu. Atstājusi arī pēcnāves zīmīti. Trīs teikumus: "Aizeju pie Antona. Lai viņi nesmietos. Piedodiet man."

-   Tā nav pašnāvība. Klusumā pārsteidzoši skaļi izskanēja Annas Elizabetes apgalvojums.

-    Ko-o-o? Miks pavērās Annā ar nogurušu skatienu. Vēl viens bezcerīgs gadījums?

-    Es atkārtoju tā nav pašnāvība. Viņa ir nogalināta. Iespējams, trīsmāsiņas atbrīvojušās no liecinieces.

-    Līzbet, vai tu apjēdz, ko runā? Tā ir nopietna apsūdzība. Mums nav nekādu pierādījumu.

-     Pierādījumi… Pierādījumi būs… Puiši atradīs. Anna Elizabete runāja lēni, it kā pusmiegā. Mani uztrauc kas cits. Atcerieties, ko teica Omlte pārsteidzoši daudz līdzību… Ari ši zīmīte. Vai tā jums neko neatgādina?

-    Anniņ, par ko tu runā? ģenerālis piesardzīgi iejautājās.

-    Sejas… Sejas. Acis. Ausis. Mik, es šodien pētīju vecās fotogrāfijas no tavas zibatmiņas. Ģirts un Kārlis tās vakarnakt restaurēja. Ziniet, kas mani pārsteidza? Tas, cik ļoti kāds cilvēks, šķiet, iemiesojies vairākos citos. Tas Artūrs BambānsLejiņš patiešām ir bijis ļoti neglīts cilvēks. Laikam pati daba šādi brīdināja apkārtējos uzmanīties no viņa. Riskēšu, sakot minējumu, ka viņš nebija vecā Andreja Bambāna īstais dēls. Iespējams un pat ļoti ticams -, ka viņa māte tikusi izvarota. Atcerēsimies vecā Andreja mīlestības un līdzjūtības pilnos vārdus, stāstot par savu sievu. Pie viņas nāves gultas Andrejs apņēmies rūpēties par bērnu, kas dzimis vardarbības rezultātā. Tāds būtu izskaidrojums viņa pretrunīgajai attieksmei pret Artūru būdams īstens pareizticīgais, Andrejs solījumu pildīja, taču nespēja sevi piespiest šo bērnu mīlēt. Kā jebkurš bērns, Artūrs to juta, taču nesaprata, kāpēc.

-     Annai Elizabetei taisnība. Andrejs tiešām bija pareizticīgais, klusi teica vecais Miķelis Priede. Viņš bija krietns vīrs… Uzticams un uzticīgs, lāpāt kā mans tēvs.

-   Anniņ, tu kaut ko minēji par līdzīgām sejām un ausīm? pēkšņi ievaicājās ģenerālis.

-    Nu, es nezinu… Varbūt man tikai tā šķiet…

-    Un tomēr izstāsti! mudināja Bass.

-    Hmm… atļukušas ausis un kustoša pakakle tieši tādiem vārdiem vairāki savstarpēji nesaistīti cilvēki savos atmiņu stāstos raksturojuši Artūru Bambānu-Lejiņu. Tādas pašas atļukušas ausis ir ari viņa dēlam Arnoldam Lejiņam, kas, protams, ir tikai normāli, jo tas ir viņa bērns. Acis un sejas vaibstus Arnolds, par laimi, mantojis no Karlīnes, kura vēl tagad, savos ļoti cienijamos gados, labi izskatās.

-    Kas tur noslēpumains? Kārlis nosprauslājās. Ģenētika.

-Jā, bet tādas pašas ausis bija arī Antonam! Nezinu, vai jūs pamanījāt, taču es Lācītes uzgaidāmajā telpā vairākkārt esmu pētījusi tur izvietotos pagasta izcilnieku portretus. Tādus lokatorus nevar nepamanīt.

-    Ko tu gribi teikt…? Omītei aizrāvās elpa.

-    Paga, paga, Anniņ! Antons taču dzimis 1960. gada nogalē, un tajā laikā Artūrs Lejiņš sen vairs nedzīvoja Mežājos. Vēl vairāk viņš jau sešus gadus bija izsludināts par bezvēsts pazudušu vai mirušu! ģenerālis Bass iebilda un, brīdi klusējis, turpināja: Tiesa, tas gan neizslēdz iespēju, ka viņš sveiks un vesels varētu dzīvot citur.

-    Tāpēc jau es teicu, ka tās ir vienīgi manas iedomas. Viss, vairāk neko neteikšu… Anna aprāvās.

-     Nē, turpini. Vēl kas? Bass nenolaida no viņas ne acu.

-    Varbūt.. Vai atceraties, kad tu, Zaķīši, Kalniņi un Lācīte stāstījāt par Robežnieku saimnieku Arni Akmeni? Jūs visi tā vai citādi viņu salīdzinājāt ar krupi. Akmenim patiešām ir izvelbtas acis, resns kakls un pakakle, kas, viņam runājot, kustas piepūšas, saplok kā vardei vai krupim. Arī viņam, tāpat kā Artūram Bambānam-Lejiņam, ir niķis stāvot vai sēžot atgāzt galvu un raudzities uz pārējiem no augšas. Akmens savu auksto skatienu slēpj aiz tonētiem briļļu stikliem. Viņš tās nenoņem ne dienā, ne vakarā. Artūra seju es varēju lieliski izpētit fotogrāfijās. Interesanti, kas bijis šo bilžu autors? Tās patiešām ir lieliskas fotogrāfijas! Cik zināms, vienīgais profesionālais reportieris Mežājos tolaik bija Viljams Stouns. Vecmāmiņ, ko tu par to zini? Anna vērsās pie domās iegrimušās Bergu nama vecās saimnieces.

-    Tā varēja būt. Man šķiet, Viljamam šajā namā bija arī fotolaboratorija. Iespējams, pagrabā. Vai bēniņos…

-    Vecmāmiņ, tu stāstīji, ka vecvectēvs pagrabu aizmūrējis un vienīgā ieeja tajā vedusi no ārpuses. Un vēl bēniņos esot kāda telpa, kurā var iekļūt tikai no jumta. Neticu, ka vectēvs būtu lodājis pa jumtu vai demolējis mājas pamatus. Namā kaut kur jābūt ejai uz pagraba telpām!

-    Līzbet, rimsties, tas šobrīd nav pats svarīgākais… Atgriezīsimies pie ausīm un krupjiem! Miks pārtauca Annas runas plūdus. Ja tava teorija kaut nedaudz atbilst patiesībai, veidojas pavisam cita aina. Man jau visu laiku bija aizdomas, vai šos notikumus nevada viens prāts. Tikai negribēju to teikt skaļi, lai jūs nedomātu, ka esmu sācis jukt prātā…

Ahā, bet es, būdama atklāta, gan varu izgāzties kā veca sēta! Saprotams pustrakā Līzbete!

-    … taču Annai ir drosme, ko es apbrīnoju, noteica Miks.

-    Labi, turpini apbrīnot, bet kur tas mūs noved? Kārlis nepacietīgi iesaucās.

Visi apklusa. Šajā jautājumā bija koncentrētas ari citu klātesošo bažas, nojautas un atrisinājuma alkas.

-    Tas mūs noved, lūk, pie šīs lādes… ģenerālis teica un smagi piecēlās. Ceru, ka Egons un Viktors neņems ļaunā, ka esam ķērušies pie atraduma, nesagaidot viņus. Taču šeit ir puiši no Totalitāro noziegumu apkarošanas pārvaldes. Lūdzu, iepazīstieties! Kopīgiem spēkiem centīsimies rast atbildes.

Tad redz, kas tie par vīriem pelēkā! Labi, lai tā būtu.

Pelēkā munīcijas lāde, tāpat kā tās iepriekš atrastā līdziniece, bija izoderēta ar saeļļotu papīru. Tajā atradās vēl viena lāde, precīzāk, blīvi sanaglotu dēļu kaste ar aiznaglotu vāku. To nācās uzlauzt.

Plakana koka lādīte ar kokgriezumiem rotātu vāku, aizsprādzēts cūkādas portfelis, sudraba cigarešu etvija un šķiltavas, nerūsējoša tērauda blašķe un nodzeltējušā aploksnē sauja tukšu patronu čaulīšu.

-    Tā taču ir mana lādīte, ko atstāju seifā! iesaucās Anna Roze Berga un pastiepa roku, lai tai pieskartos.

-    Pagaidiet, kundze, vispirms reģistrēsim un nofotografēsim atradumus, pieklājīgi, bet noteikti veco kundzi apturēja viens no izmeklētājiem. Tātad baronese fon Berga atpazinusi savu lāditi. Kas tajā varētu būt iekšā?

-    Es jau teicu… ģimenes fotogrāfijas… manas skolas laiku liecības… vēstules… apsveikuma kartītes.

-    Labi. Vērsim vaļā…

Atradumu pārbaude, dokumentēšana, fotografēšana un aprakstīšana aizņēma krietnu laiku, lai gan puiši strādāja, galvu nepaceļot. Kafijas tasītes bija novāktas, un klātesošie līdz ar katru jaunu atradumu sanāca ap galdu arvien ciešākā lokā, no malas atgādinot sazvērniekus. Kādam tas tā varētu arī izskatīties… Anna Elizabete, pagājusi nostāk un apsēdusies pie kamīna, nodomāja. Šeit vēsture runāja pati, atklājot arvien jaunas noslēpumu lappuses. Diemžēl skaudrā kailumā atsedzot ari cilvēka nežēlību, varaskāri un gara kroplību.

Koka lādītē patiešām bija Annas Rozes personiskie un ģimenes dokumenti. Etvija un šķiltavas bija piederējušas vectēvam Viljamam Stounam-Bergam. Bez tām viņš neesot devies laukā no mājas. Savukārt metāla blašķe un izšautās patronas, kā ari dokumenti un cūkādas portfelis nepārprotami norādīja tikai vienu tie pieder Artūram Bambānam-Lejiņam.

Pārlūkojot portfeļa saturu, pat daudz pieredzējušo kriminālistu Mika, ģenerāļa un izmeklētāju sejās iegūla akmenscieta izteiksme. Tāda varēja būt vīriem, dodoties pēdējā kaujā.

Tas nelietis bija dokumentējis vai licis dokumentēt katru soli, ko jaunā vara četrdesmitajā un četrdesmit pirmajā gadā spērusi Mežājos. Katru! Viss bija ne vien rūpīgi pierakstīts lielā reģistru grāmatā, bet ari nofotografēts. Portfelī atradās septiņpadsmit numurētas cilindriskas alumīnija kārbiņas ar attīstītām filmiņām; katra bija aprakstīta žurnālā.

Žurnāla lappuses bezkaislīgi, soli pa solim atklāja, kā notikusi gatavošanās pirmajai izvešanai. Žurnālā bija ielīmēta kodēta telegramma, nosūtīta 1940. gada janvāri par gatavošanos varas pārņemšanai: "Esiet gatavi sākt saimniekot!", kā arī 1940. gada jūlijā izdotais NKVD rīkojums par kustamā un nekustamā īpašuma atņemšanu iedzīvotājiem, nepaklausīgo sodīšanu, kopsaimniecības izveidošanu, lai iegūtu bezmaksas darbaspēku, un visbeidzot arī rīkojums par pēdējo brīvdomīgo izsūtīšanu vai fizisku likvidāciju.

Ābeles, Zaķīši, Strautnieki, Lejiņi, Kalniņi, Mazkalniņi, skola un vēl, un vēl gandrīz visi pagasta iedzīvotāji bija plānoto izvedamo sarakstā. Pie mājas vārda cipariņš. Parasts cipariņš. Cik jāizved…

-    Interesanti… sarakstā nav Graudnieku māju vārda… Vai tiešām…? murmināja ģenerālis Bass. Viņa satumsušais skatiens skaidrāk par skaidru liecināja, ko viņš domā par šo faktu.

-    Nav ari Priedīšu, nav Dzirnavu… Miks, ar pirkstu vilkdams pa rindām, neticīgi bilda. Tas nozīmē, ka Artūrs Bambāns jau pašā sākumā bija izplānojis, kurus cilvēkus noslepkavot, un norakstīja viņus kā ideoloģiskās cīņas upurus…

-    Es jums teicu tas nebija cilvēks, bet zvērs… Vilkatis… nočukstēja vecais Priežu Miķelis.

-    Labi, lasīsim tālāk, ģenerālis šķīra nākamās lapas.

Slepkavības un ugunsgrēks Priedīšu mājās… Grautiņš Dzirnavās… Pagasta vecākā un sekretāra nošaušana visi noziegumi bija klasificēti kā "očistka ot vražeskih eļementov"…

-Ja šis cilvēks būtu dzīvs, ar esošajiem materiāliem pilnīgi pietiktu, lai viņu varētu apsūdzēt un saukt pie atbildības. Faktiski te ir darbs kara tribunālam, jo šie noziegumi attiecas uz okupācijas periodu un kvalificējami kā genocīds pret tautu. Ir notikusi iedzīvotāju apzināta plānveida iznīcināšana, cietā balsī ierunājās viens no izmeklētājiem. Šiem noziegumiem nav noilguma.

-    Viņš ir dzīvs. Anna Elizabete to pateica tik mierīgā balsī, ka visiem klātesošajiem pārskrēja drebuļi. Viņš ir dzīvs, bet viņš mirs. Nosprāgs kā traks suns, bez kapa, bez krusta, bez nevienas asaras…

-     Bērns, par ko tu runā? Omīte pieliecās un satvēra Annas Elizabetes roku. Tā bija auksta kā ledus.

-    Līzbet, tev laikam slikti! Zane pielēca kājās un klibodama metās apkārt galdam pie draudzenes.

-    Nē. Ar mani viss ir kārtībā. Šādu lāstu Vecā Lavīze uzlikusi Artūram. Vecmāmiņa Anna Roze man izstāstīja…

-    Bet kas tev liek domāt, ka viņš ir dzīvs? Zane tincināja.

-     Dokumenti, ko atradu kolhoza arhīvā. Un Sofijas ausis.

-    Ko-o-o? Miks novaidējās. Tu taču neapgalvosi, ka ari Sofija… Viņa dzimusi… 1961. gadā!

-    Nūja. Un 1960. gadā kaimiņu pagastā padomju saimniecībā Melnpils uz dzīvi apmetās Arvīds Divups. Gadu vēlāk viņš kļuva par šīs padomju saimniecības priekšsēdētāju, ieņemot savu posteni līdz pat 1984. gadam, kad viņu nomainīja Arnis Akmens.

-     Un tad? Kāda tam visam saistība ar Sofiju un viņas ausīm? šoreiz nesaprata Kārlis.

-    Varbūt nekāda. Varbūt vistiešākā. Kāpēc Sofija, stājoties Konservatorijā, neprasīja rekomendāciju toreizējam Mežāju kolhoza priekšsēdim Strautniekam, bet devās pie kaimiņu saimniecības vadītāja?

-    Varbūt Mežāju kolhozā nebija piemērota darba un viņa grasījās vēlāk strādāt Melnpilī, ieminējās Omīte.

-     Varbūt. Bet kāpēc par tādu Arvīdu Divupu nekur nav atrodama nekāda informācija? Ja reiz viņš bija tik labs speciālists partijas ieliktenis! -, kāpēc viņa biogrāfijā ir tikai dažas rindiņas: dzimis Daugavpili, skolā gājis Daugavpilī un Rīgā, studējis Rīgā un Maskavā, strādājis Maskavā, Rīgā, vadījis padomju saimniecibu Melnpils, pensionējies, pārcēlies uz dzīvi Padomju Krievijā? Publiski pieejamās datubāzēs tas ir viss, Anna nopūtās.

-     Pa kuru laiku tu paspēji to izpētīt? Zane ar apbrīnu lūkojās draudzenē.

-    Šorīt. Starp salātiem un ķiploku mērci.

-    Arvīda Divupa jautājumā es varu palīdzēt, Miks Kaķītis ierunājās un ieslēdza savu planšetdatoru. Arvīda Divupa vārds uzrodas Maskavas Augstāko virsnieku skolas audzēkņu sarakstos apmēram tajā pašā laikā, kad no tiem pazūd Artūra Lejiņa vārds. Pēc staļiniskā režīma sagrāves viņš, acīmredzot dzēsdams pēdas, aizbēga uz Maskavu un patvērās pie saviem darba devējiem, izskolojās augstajā partijas skolā un kļuva par īsti piemērotu ideoloģisko vadītāju, lai to iefiltrētu nepaklausīgajās Baltijas republikās. Cik mums izdevies noskaidrot, Divupa ceļi veduši arī cauri Lietuvai. Tur pierobežā sešdesmitā gada ziemā reģistrētas vairākas neatklātas jaunu sieviešu slepkavības… Šķiet, šo vājību viņš nav spējis atmest pat pēc daudzpakāpju apmācības un psihotehniskajiem treniņiem.

-   Bet kā… Omīte satriekta tvēra pie sirds. Kā iespējams, ka šis nezvērs tik daudzus gadus dzīvoja tepat nepilnas stundas brauciena attālumā un neviens viņu nepazina?

-      Kā? Kaķītis nopūtās. Viss bijis smalki izdomāts. Arvīds Divups kaimiņu saimniecībā par priekšsēdētāju tika iecelts no augšas, tajos laikos partijas pavēles neviens neapsprieda, pretī nerunāja. Saimniecību viņš vai viņa palīgi vadīja labi, rezultāti bija pieņemami gan augšām, gan iedzīvotājiem.

Neviens nesūdzējās. No dokumentiem, kas mums pieejami, var secināt, ka Divups dzīvojis noslēgti, viens pats, draugu viņam neesot bijis, balles nav rikojis, no saviesīgiem pasākumiem izvairījies. Parasti norīkojis, lai viņa vietā runā viens no vietniekiem. Šaurā lokā ļaudis sprieduši, ka Divupam kara laikā frontē kaklā trāpījusi šķemba un kopš tiem laikiem viņam grūti ilgi runāt; balss ikdienā izklausījusies kā aizsmakusi… Droši vien tāpēc viņš audzējot pilnbārdu lai nebūtu redzama rēta…

-     Tas ir viņš! Omīte iekliedzās. Viņš! Tas vilkatis ir dzīvs! Tā nav šķemba tie bija mana suņa zobi!

-    Nomierinieties, Saulītes kundze, arī mēs esam nonākuši pie šāda secinājuma! Miks uzlika savu lielo plaukstu uz večiņas trīcošās rokas un to cieši saspieda.

-   Vēl… mums izdevies noskaidrot, ka nekādu dokumentētu pierādījumu tam, ka Arvīds Divups būtu pārcēlies dzīvot uz Maskavu, nav. Ne dzīvesvietas maiņas dokumentu, ne ierakstu Maskavas iedzīvotāju reģistrā…

-    Ja viņš bija specdienestu darbinieks, šādu ierakstu var arī nebūt… drūmi novilka Kārlis.

-     Gan jā, gan nē. Kopš zināma laika mums ir pieeja ari tām datubāzēm, paskaidroja otrais izmeklētājs.

-   Atliek secināt, ka viņš atkal izkūpējis gaisā. Tāpat kā piecdesmit ceturtajā gadā? cenzdamies apslāpēt spīvo naida liesmu, kas uzplaiksnīja viņa skatienā, draudīgi ieprasījās Miķelis Priede. Tas nozīmē, ka mēs nekad neuzzināsim, kādu galu ņēmis šis izvarotājs un slepkava?

-     Priedes kungs, nomierinieties, mēs strādājam…

-    Strādājat… vecais vīrs nikni norūca un gandrīz nedzirdami piebilda: Bet gadi iet…

Anna Elizabete viņu saprata. Ai, kā saprata! Ari viņai gribējās jo ātrāk atrast to nelieti, kurš galu galā ir atbildīgs par visu šo noziegumu ķēdi, kurš bija teju vai nogalinājis viņas trauslo vecmāmiņu, laupījis mīlestību un dzīvi Kārļa vecvecākiem… Kā teica vecmāmiņa? Tieksme uz vardarbību iedzimst.

-     Es laikam zinu, kur meklēt veco Lejiņu… Anna ierunājās. Tieksme uz vardarbību iedzimst? Vai tā tu teici, vecmāmuļ? Nav ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes, tikai laiks un mēs tajā. Vai tā, krusttēv? Padomājiet, cik lieliski tas saskan piecdesmit ceturtajā Bambāns-Lejiņš no Mežājiem pazūd bez vēsts, toties sešdesmito gadu sākumā Melnpilī uzrodas Divups. Tieši tajā pašā laikā Mežāju un Melnpils apkaimē atkal atsākas jau aizmirstie seksuālie uzbrukumi jaunām sievietēm un meitenēm. Divups šajā laikā ir vīrs pašos spēka gados, seksuāli aktīvs un spējīgs, tikai acīmredzot ar izkropļotu psihi un izteiktu tieksmi uz vardarbību. Izteikšu pieņēmumu lai gan varu arī kļūdīties -, ka visi šie uzbrukumi notikuši pilnmēness laikā vai tuvu tam to var viegli pārbaudīt. Ikdienā viņš centās valdīties un slēpties. Bārda, tumšas brilles ar masīviem kvadrātveida rāmjiem, uz pieres sasukāti mati, cienīga gaita tipisks sešdesmito septiņdesmito gadu partijas ieliktenis; tolaik tādu bija daudz. Man šodien izdevās Zudušās Latvijas fotoarhīvā atrast vienu Melnpils kolhoza vadības kopbildi. Attēlam ir apskaužama kvalitāte. Es to nokopēju, palielināju un izdrukāju. Domāju, jums būs interesanti papētīt dzimtai piederīgo vaibstu līnijas…

-    Bet kur tad, tavuprāt, viņš slēpjas? nepacietīgi iesaucās Kārlis.

-     Tu vēl neesi sapratis? Eh tu, detektīvi Ģirts uzšāva kolēģim pa pakausi. Malacis, Sīkais!

-    Ja viņš vēl ir dzīvs, es atkārtoju ja Artūrs BambānsLejiņš, viņš ari Arvīds Divups, vēl ir dzīvs, viņš var slēpties tikai vienā vietā pie sava dēla Robežniekos. Lai gan… ir vēl ari vecā Mežsargmāja, ko Arnolds Lejiņš nopircis, lai it kā uzsāktu kokapstrādes biznesu.

24. nodaļa sodīt nedrīkst apžēlot

Miks Kaķītis uzmeta vaicājošu skatienu ģenerālim Basam un vīriem no Totalitāro noziegumu apkarošanas pārvaldes. Viesu istabā valdīja kapa klusums. Annas Elizabetes versija bija savilkusi notikumus gandrīz ticamā stāstā, taču bez nopietniem pierādījumiem doties pie Arņa Akmeņa un mēģināt iekļūt viņa cietoksnim līdzīgajā mājā nē, šāda rīcība nebija iespējama. Tas varēja beigties ar nopietnām sekām.

Tomēr visi klātesošie nojauta, ka šķietami fantastiskais stāsts, rūpīgāk to pārdomājot, tāds vairs neliekas. Nu savu vietu notikumu mozaīkā atrada gan Karlīnes un Arnolda salīdzinoši mierīgā attieksme pret ģimenes galvas pazušanu, gan viņas sasteigtās laulibas ar Juri Lācīti, tāpat ari Arnolda Lejiņa alkoholisms un izmisīgā tiekšanās kaut nedaudz, tomēr būt pie šprices Mežājos. Savā vietā nostājās ari Arņa Akmeņa karjerisms, neslēptā varaskāre, plāni apvienot Mežājus un Melnpili, visbeidzot varmācība pret paša sievu un dēlu.

-    Manuprāt, jāsāk no vājākā posma jānopratina Arnolds Lejiņš un Karlīne, ierosināja ģenerālis. Nu ko, vīri, braucam? Ekspertu grupu sazvanīsim pa ceļam…

-    Es gribētu doties jums līdzi… ierunājās Miķelis Priede. Ja jūs viņu noķersiet, vēlos būt klāt.

-    Varu apsolīt: ja mēs viņu noķersim, jūs to redzēsiet, Bass, labu brīdi klusējis, stingri noteica.

-    Paldies. Es jums uzticos. Miķelis atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni un aizvēra acis. Gadi…

-    Krusttēv… Anna Elizabete iesāka, bet Bass viņu ar rokas mājienu apklusināja.

-     Nemaz nesāc! Ja ir tā, kā mēs domājam, tas cilvēks joprojām ir bīstams. Ļoti bīstams.

Ģenerālis, Miks un izmeklētāji aizbrauca, atstājot Pūču mājas ļaudis dziļās pārdomās un gaidās.

-   Es tomēr nesaprotu, kā Artūram Lejiņam izdevās pakļaut Sofijas māti, Arņa māti un Leontīni. Turklāt ne tikvien piespiest ar viņu pārgulēt, faktiski izvarot, bet pieļaut ari laist šos bērnus pasaulē? Zane nodrebinājās.

-    Ar spēku un varu kā gan citādi? Viņām bija bail. Iespējams, viņš tām piedraudēja ar nāvi vai tāliem ceļiem pašām un tuviniekiem, bet par paklausību apsolīja konfektīti, teiksim, kādu atbalstu. Ar māsām Zānēm Bambāns ieguva lielisku pieeju informācijai par pagasta ļaudīm. Leontīne taču visus darba gadus strādāja par sekretāri. Kurš cits, ja ne viņa, zināja visu par visiem. Droši vien pēc līdzīga scenārija notikumi risinājās ari ar Arņa Akmeņa māti. Interesanti, kāpēc par viņa vecākiem nekas nav zināms? Publiski pieejamā Akmeņa dosjē lasāma informācija vecāki miruši, uzaudzis bērnunamā. Varu derēt, ka Bambānam-Lejiņam-Divupam bija nodoms attiecībā uz sev vislīdzīgāko dēlu un viņš visiem spēkiem centās to īstenot, pats palikdams ēnā kā tāds pelēkais kardināls. Es nebūtu pārsteigta par faktu, ka tieši Divups ir atbalstījis Akmeņa studijas universitātē, vēlāk ari mums zināmajā augstskolā Maskavā, bet pēc tam nobruģējis viņam taciņu uz padomju saimniecības Melnpils priekšsēdētāja krēslu. Var tikai iedomāties, kā viņš ārdījās un niknojās, kad, kolhoziem brūkot, mīļais dēls par pārāk atklāto šmugulēšanos ar zemi un bijušo kopmantu zaudēja amatu un jaunās valsts tiesībaizsardzības iestādes sāka interesēties par viņa darbību. Un var tikai iztēloties, kādas šausmas piedzīvotu Mežāju iedzīvotāji, ja Akmens tiktu te pie varas.

-     Bet Sofija? Kā šajā shēmā iederas Sofija?

-    Vienkārši! Ideoloģija. Ideoloģiskā ciņa. Visām varām visos laikos ir bijis svarīgi atrast veidu, kā pakļaut un kontrolēt tautas masas. Vai maz var būt iedarbīgāks līdzeklis par kultūras pasākumiem? Klubs, kultūras nams, bibliotēka tas taču ir domu, emociju un sajūtu centrs! Es pat teiktu ciema, pagasta sirds. Tieši tāpēc Sofija ar saviem paviršajiem, tukšajiem pasākumiem, tirdziņiem un kolektīvo šašliku ēšanu bija isti vietā. Radīt bezdomu pūli, piespiest aizmirst par savām saknēm un tradīcijām tāds ir jebkuras iekarotāju varas mērķis. Tieši tāpat notiek kara vai okupācijas laikā. Iebrucēju karaspēks cenšas iespējami īsākā laikā mērķtiecīgi izvarot iespējami vairāk sieviešu, iesējot savu sēklu un sabojājot iznīdējamās tautas, nācijas genofondu. Sadragāt ticību, salauzt garu. Arī tā ir ideoloģija. Diemžēl.

-    Anniņ, meit, tu runā tā, ka bail metas… Omīte ciešāk savilka ap trauslajiem pleciem biezo lakatu.

-    Omlt, es patiešām vēlētos, lai man nebūtu taisnība… Anna nopūtās. Iekursim kamīnu!

Gaidīšana ievilkās. Kārlis un Ģirts pārcilāja un lasīja atrastos dokumentus. Anna Roze, Omīte un Priežu Miķelis, degunus kopā sabāzuši, pētīja vecās fotogrāfijas un klusā balsi sarunājās. Bet Anna Elizabete, stāvēdama pie kamīna, cīnījās ar smacējošu nelabuma vilni, kas kļuva arvien spēcīgāks.

-    Sīkais, kas ar tevi notiek? ievērojis Annas sastingumu, Ģirts satraukti jautāja.

-   Viņi meklē nepareizā vietā… Anna Elizabete nočukstēja. Viņa tikko bija redzējusi mežu.

-    Zvani Kārļonkulim! Tūlīt! Kārlis pasniedza viņai tālruni. Ja zini, kurp, tad braucam!

-     Bet… Omīte atvēra muti.

-     Braucam! Visi! Es brīdināšu Lokus, lai ieslēdzas un nevienu nelaiž iekšā.

Mēs dabūsim pa kaklu no Mika un ģenerāļa. Tas ir nenormāls risks. Bet… ja nebrauksim, viņš aizies.

-    Labi. Braucam. Vienīgi diezin vai mans auto tur varēs izbraukt. Būs jāiet kājām. Zanīt, piedod, bet tev un abām vecmāmiņām būs jāpaliek mājās. Šis brauciens būs pārāk grūts un bīstams.

-    Anna Elizabete Berga, es tev aizliedzu mani izrīkot! kā skaldīt noskaldīja vecā saimniece. Lai gan esmu sasniegusi simt gadus, esmu stipra kā zirgs un varu darīt visu, ko vēlos. Es par savu veselību neraizējos, bet par Zani piekritu.

-     Mēs arī! noteica Kārļa vecmāmiņa un Bišu Miķelis.

Anna Elizabete noplātīja rokas. Strīdēties ar vecmāmiņu

Annu Rozi bija tas pats, kas strīdēties pašai ar sevi, bet mēģināt pārliecināt arī Omīti bezcerīgi.

-       Labi, brauksim tik tālu, cik varēsim, un tālāk kājām. Kārli, ģenerāļa numurs aizņemts. Piezvani Mikam!

Sešatā saspiedušies Annas Elizabetes daudz pieredzējušajā audi, viņi devās ceļā.

Jūnija rietošās saules staros Melnā meža varenās, tumšzaļās egles izskatījās gandrīz violetas, bet citkārt balti smilšainais lauku ceļš lāsmoja sārti brūns kā asinis. Debesīs pamazām pulcējās mākoņi.

Būs negaiss, ieelpojot miklo vakara gaisu, nodomāja Anna, cieši vērdamās uz ceļu. Audi lēni šķērsoja krustojumu, kas veda uz Jauno tiltu. Apmēram puskilometru pirms tilta Anna Elizabete iegrieza mašīnu šaurā, gandrīz aizaugušā meža stigā un izslēdza gaismas. Lēni, lēni, gandrīz kā slīdot, viņi brauca dziļāk mežā. Pēkšņi Anna strauji piebremzēja un nobrauca malā tieši zem kupla vītola.

-    Viss. Esam atbraukuši. Tālāk kājām. Tikai necērtiet durvis!

-    Nu, vai es neteicu, ka viņiem nevar uzticēties?! līdzās atskanēja dusmīgs šņāciens. Miks.

Klusi ieņurdējās Viktora suns, ģenerālis dusmīgi nokremšļojās, bet Miķelis Priede, smagi nopūties, ievilka elpu, lai kaut ko teiktu paša un pārējo atbraucēju aizstāvībai.

-     Nevajag, Priežutēv, būs jau labi. Mēs saprotam. Un es apsolīju, Bass nočukstēja. Taču tagad jums jāapsola, ka laidīsiet mūs pa priekšu un sekosiet drošā attālumā. Labi?

Uzrunātie piekrītoši nomurdēja, vienīgi Anna Elizabete, piegājusi tuvāk Mikam, kaut ko iečukstēja viņam ausi. Viņš papurināja galvu un kaut ko atčukstēja, tad skaļi piebilda:

-     Paskaidrojumi būs vēlāk. Ejam.

Likumu likumiem stiga stiepās kilometrus divus tālāk mežā, pamazām pārvērzdamās no bedraina divslieču braucama ceļa par šauru, dūksnainu taciņu, kurai abās malās vidēja raupji riepu iespiedumi. Te droši vien varētu tikt cauri tikai ar kvadraciklu vai traktoru, Anna nodomāja. Akmenim ir kvadra. Lejiņam traktors. Viss sakrīt.

-    Tagad uzmanīgi! Tūlīt jābūt lielam ozolam, tad līkumam un laucitei ar veco Mežsargmāju, brīdināja Miķelis Priede.

-    Es te slapstijos tajā vasarā, kad gribēju atriebties Artūram Bambānam.

Četri izmeklētāji, gluži kā ēnas, starp kokiem aizslīdēja uz priekšu. Taisni izstieptās rokas, kurās kaut kas tumši mirdzēja, apstiprināja Annas aizdomas, ka puiši nav tikai arhīvu pētnieki vien, bet izgājuši nopietnu apmācību. Bridi valdīja klusums, tad gaisā uzvijās balta signālraķete.

-     Ceļš brīvs. Ejam, smagi nopūties, sacīja Bass. Grūtākais vēl priekšā.

Vecā Mežsargmāja, kas tika uzskatīta par pamestu celtni, izskatījās aizdomīgi labā stāvokli. Pie mājas stāvēja divi kvadracikli. Iekšā dega gaisma. Pa logu varēja redzēt vairākus siluetus. Divi cilvēki stāvēja, trīs sēdēja pie galda. Vēl divi pelēkie apsargāja ieeju.

-    Viss tīrs, varat iet iekšā, viens ziņoja.

Pārkāpusi pār slieksni, Anna Elizabete fiziski sajuta gaisā sastingušas bailes un naidu.

-    Beidzot mēs esam satikušies, žurkulēn, Miķelis Priede spēra soli uz priekšu. Toreiz tu man izspruki, bet tagad tev būs jāatbild par visu.

Pie galda stalti sēdēja bārdains vecis.

-    Kas jūs tāds esat? uzrunātais nicinoši sēca. Vienīgi viņa acis aiz tonētajiem briļļu stikliem sāka tramīgi šaudīties. Es jūs nepazīstu. Kas tas par teātri? Arni, dari kaut ko!

Uzrunātais mēģināja piecelties un kaut ko bilst, taču ģenerāla smagā roka iespieda viņu atpakaļ krēslā.

-     Palieciet mierā, Artūr Bambān! Jūsu spēle ir beigusies, noziegumi atklāti, un vienīgais, ko jūs visi šobrīd varat darīt, ir vaļsirdīgi atzīties. Varbūt tad jūs abi, Akmen un Lejiņ, varēsiet cerēt uz mīkstāku sodu, taču jums… Bass pagriezās pret veco bārdaini, -… nāksies stāties tiesas priekšā. Lai aiztaupītu neauglīgas runas, pateikšu: mēs jau ilgi dzinām jums pēdas, bet pēdējo dienu notikumi tikai paātrināja procesu. Jā, mūsu rokās ir visi pierādījumi.

Tas tik ir ģenerālis īsts pokera spēlmanis! Anna Elizabete sajūsmināta nodomāja. Blefo un nesarkst.

-    Vēl vairāk. Mums ir tris liecinieki, kas bijuši jūsu upuri. Un vēl vairāki aculiecinieki, kuri ir gatavi izstāstīt visu, ko zina par jums un jūsu darbību Mežājos četrdesmitajos gados un vēlāk Melnpilī, Bass ledainā mierā turpināja.

-    Jūs kaut ko jaucat! Mani sauc Arvīds Akmens. Es esmu pensionēts mežkopis. Man pieder šī māja meža vidū, un es te pavadu savas vecumdienas. Bet šie kungi ir mani draugi. Viņi reizēm apciemo mani un atved pārtiku. Cik tad vecam vīram vajag…

-    Nē, jūs esat Artūrs Bambāns un ari Artūrs Lejiņš, bijušais Mežāju partorgs un kolhoza priekšsēdētājs. Un šis ir jūsu dēls Arnolds Lejiņš. Jā, jūs esat ari Arvīds Divups bijušais padomju saimniecības Melnpils priekšsēdētājs un klātesošā Arņa Akmeņa tēvs. Abi pārējie jūsu bērni Sofija un Antons ir miruši. Nogalināti pēdējo divu dienu laikā, bezkaislīgā balsī norunāja ģenerālis. Turpināt? Pirms iebilstat, paskaidrošu: DNS analīzes manus vārdus apstiprinās.

-    K-ko jūs vēlaties? nobālušu seju, krampjaini sagrābis galda malu, Divups izgrūda.

-    Taisnīgumu, klusi noteica Anna Līze Millere-Saulite un paspēra soli uz priekšu. Nu, Artūr, vai pazīsti?

-     Nepazīstu, Divups izmocīja, bet viņa trīcošās rokas liecināja par pretējo.

-    Taisnīgumu! noteikti un pavēloši teica Anna Roze fon Berga, baltajā tērpā kā rēgs nostādamās tieši pretī savam mocītājam. Taisnu tiesu…

-   Mātuška… pār veča baiļu sašķobītajām lūpām pret paša gribu izlauzās kluss čuksts.

-    To mēs kvalificēsim kā atzīšanos, ģenerālis skarbi noteica. Viss. Celieties! Jums tāls ceļš priekšā.

-   Es nekur neiešu! Jums nav tiesību mani aizturēt! Uzrādiet aresta orderi! Es sūdzēšos! Man ir tiesības pieprasīt advokātu! attapies no šoka un apjēdzis, ka spēle zaudēta, Divups bija sācis sēcoši klaigāt.

-      Pietaupiet enerģiju! Lūk, iepazīstieties! Viens no izmeklētājiem nolika veča priekšā kādu dokumentu un ļāva to izlasīt. Tas ir Totalitāro lietu prokuratūras rīkojums aizturēt jūs; ja nepieciešams, mēs drīkstam lietot spēku vai ieroci… VDK pulkvedi Artūr Bambān, jūs esat arestēts! Jūs, kungi, ari. Lūdzu, sekojiet mums!

Aiz loga atskanēja dobja dūkoņa. Dažu soļu attālumā no mājas nobremzēja melns visurgājējs džips.

-    Es neko par to visu nezinu! dzīvnieciskās šausmās un panikā iekliedzās Arnolds Lejiņš. Viņi mani piespieda! Es visu izstāstīšu, es runāšu, es runāšu!

-    Klusē, lupata! Aizver žaunas! ļauni sēca Divups. Man vajadzēja tevi nožmiegt jau šūpulī, kad tu caurām naktīm kvankšķēji un neļāvi man izgulēties! Tikai Karlīnes dēļ pasaudzēju. Sev par nelaimi! Un tevi ari vajadzēja piebeigt, nevis atstāt pliku vārtāmies uz grīdas… Nenosprāgi vis, baronu palaistuve! viņš šņāca Annai Rozei sejā. Nē, nenosprāgi… Pat pie mazbērniem tikusi. Skat, kāda pupaina emme izaugusi… Es gan redzēju, kā tu ar savu draudzeni un to trešo blozgu pusplikas upmalā gozējāties un savus daiļumus izrādījāt! Eh, kā būtu vajadzējis tev uzšaut… Šie vārdi bija adresēti Annai Elizabetei. Ģirts un Miks metās veča virzienā, taču nepaspēja. Viņus aizturēja Annas Elizabetes balss, kas skanēja ledaini un asi kā pātagas cirtieni.

-    Tu nosprāgsi kā traks suns. Bez kapa, bez krusta, bez nevienas asaras… Vai atceries šos vārdus, Artūr Bambān? Anna Elizabete runāja klusi un ātri, ar satumsušu skatienu urbdamās viņam tieši acīs. Atceries? Tos tev pateica Mežāju zāļu sieva Vecā Lavīze dienā, kad tu pēc slepkavībām Priedītēs un Dzirnavās ar suņa pārplēstu rīkli aizvilkies pie viņas pēc palīdzības. Atceries? Viņa tev ne tikvien atteica palīdzību, bet arī nolādēja, lai tu visu mūžu klīsti pa pasauli tukšā bez mājas, bez ģimenes, bez vārda. Toreiz tu izdzīvoji tavs iedzimtais ļaunums tevi izglāba… Tavā vietā mira citi. Bet tagad mirsi tu,

Artūr Bambān! Vecā Lavīze teica tieši tā: bez kapa, bez krusta, bez nevienas asaras… 1ās visas jau izlietas, apraudot tavu zvērību upurus. Tu mirsi ilgi un briesmīgi, un katra sekunde tev būs kā mūžība, lai tu atcerētos ikvienu, ko esi nobendējis… Viņa apklusa un stāvēja pilnīgi bez spēka un elpas.

-   Aizvāciet no manis to trako! Esmu ar mieru jums sekot! Divups pārbijies iekliedzās, tad atguvies dziļi ievilka elpu. Tikai… Es gribētu uzkāpt augšstāvā pēc žaketes un dokumentiem. Tos taču man vajadzēs?

-    Pavadiet viņu, ģenerālis ar žestu norādīja vienam no izmeklētājiem. Abi uzkāpa pa kāpnēm otrajā stāvā. Bet jūs, kungi, lūdzu, uz mašīnu. Bass ar izteiksmīgu žestu norādīja uz melno džipu. Otrs izmeklētājs un Miks Kaķītis izveda aizturētos laukā un nodeva atbraukušajiem drošībniekiem.

Augšstāvā atskanēja šāviens, plīstošu stiklu troksnis un graboņa, it kā kāds skrietu pa dakstiņiem.

-     Otrā pusē ir piebūve. Ātri, citādi viņš pāri strautam iemuks mežā! iesaucās Miķelis Priede un ķēra pie sirds.

-    Lai viņš skrien… Tas ir viņa pēdējais skrējiens, Anna drūmi sacīja.

Visi izsteidzās pagalmā un devās apkārt mājai netālu čalojošā, straujā meža strauta virzienā. Valgajā augsnē pat vakara puskrēslā skaidri vīdēja dziļi pēdu iespiedumi. Varēja redzēt, ka skrējējs ar mokām cilājis kājas.

Pēc pārsimt metriem viņi sasniedza bebru uzceltu aizsprostu pāri strautam. Glīti sakrautie koki un zari bija izspārdīti, it kā izmisumā kāds būtu centies tikt tam pāri…

-     Uzmanīgi, šādās vietās mēdz būt piltuves! Priežu Miķelis, kurš bija piesteidzies pirmais, strauji elsdams, brīdināja.

-     Par vēlu… Smagi nopūtusies, Anna Elizabete atslīga sūnās, ar roku norādot pa kreisi. Tur.

Kā jau Priežu Miķelis bija brīdinājis, strauta malas mīkstajā zemē patiešām melnēja bebru alas mute. Izkārpīta, ar izplēstiem zāles kumšķiem. Uzmanīgi pielīduši tuvāk alas malai un paspīdinājuši ar lukturīti, sekotāji ieraudzīja, ka tā ir ne vien ļoti dziļa vairāk par trim metriem -, bet ari ļoti plaša, veidojot otrādi apvērstu piltuvi. Lejā, piltuves platākajā daļā, ūdenī kaut kas blāvoja.

-    Puiši, vai kādam ir jaudīgāks lukturis? ģenerālis, cīnoties ar nelabumu, pajautāja.

-   Mašīnā. Tūlīt atnesīšu. Viens no drošībniekiem aizskrēja mājas virzienā.

-    Kas tur lejā ir? iejautājās Omīte.

-    Beigas, Omīt. Beigas, Bass aizsmakušā balsī atbildēja. Tieši tā, kā paredzēja Vecā Lavīze, bez kapa, bez krusta, bez nevienas asaras… Viss ir beidzies.

Atnestā spēcīgā luktura gaismā veiktā apskate apstiprināja ģenerāļa teikto iekritis bebru alā un juzdams izzūdam pamatu zem kājām, vecais čekists bija nevis sastindzis, izpletis rokas un gaidījis palīdzību, bet sācis izmisīgi kārpīties, izplosīdams caurumu platāku un slīdēdams dziļāk atverē, līdz vecās rokas vairs nespēja noturēt paša ķermeņa svaru un viņš iekrita piltuvē. Tas nozīmēja drošu nāves spriedumu, jo saviem spēkiem no otrādi apvērstas piltuves izkļūt nav iespējams. Bebru alas dziļumā parasti atrodas diezgan plata ūdens eja, kas ved uz kādu ūdenstilpi, šajā gadījumā dziļo strautu. Ūdens līmenis šādas piltuves dziļumā ir pilnīgi pietiekams, lai varētu noslīkt, bet peroties un kārpoties tas notiek vēl straujāk. Iekritušais tiek iesūkts dziļāk dūkstī. Baisa nāve tumsā un aukstumā… Simboliska. Viņš ir nonācis ellē.

-    Viss. Noziedznieks savu sodu ir saņēmis. Beidzot viss ir galā. Tālāk lai strādā specdienesti un ūdenslidēji. Mums laiks doties mājās, ģenerālis Bass uzrunāja klātesošos. Neviens pat nesakustējās. Anniņ?

-    Brauciet. Es pēc britiņa sekošu. Gribu pabūt viena.

-    Nē, viena tu šeit naktī un tumsā nepaliksi! Kaķītis noskaldīja, taču, ieraudzījis Annas sejas izteiksmi, aprāvās un piebilda: Es būšu mājā. Negaiss nāk.

-    Sīkais… Ģirts ierunājās, taču Anna Elizabete tikai pamāja ar roku un novērsās. Neizturami mācās virsū raudas tieši tāpat kā pie debesīm milža melnais negaisa mākonis. Tūlīt sāksies! Brauciet…

Pie bebru alas nodrupušās malas līkņāja divi izmeklētāji, no piemājas šķūnīša nesdami dēļus, lai nostiprinātu bedres sānus un izsauktie eksperti varētu droši strādāt. Anna pagāja viņiem garām un devās dziļāk mežā.

Gar strauta malu vijās gājēju celiņš, pēc pārsimt soļiem pārvēršoties par gandrīz neredzamu zvēru taku, pa kuru tie nāca pie strauta padzerties. Šajā vietā melnēja liels celms. Koks bija nozāģēts ļoti sen, jo celma virsmu sedza biezum biezs sūnājs. Iztālēm celms atgādināja lielu, zaļu troni bez atzveltnes. Sūna bija mīkstāka par samtu. Trimdas karaļvalsts…

Tik tuvu paša bijušajām mājām, valdījumiem un… ari Bergu namam. Taisnā līnijā veco Mežsargmāju no Pūču salas šķīra labi ja daži kilometri. Paldies Dievam, ka tie bija bieza meža un dziļas upes kilometri. Tomēr uz mirkli ādai pieskārās tādi kā ledaini pirksti.

Gudri gan vecais iekārtojies blakus divi dēli, netālu dzīvo meita un attālāk arī trešais dēls, kura mājās viņš droši vien pavadīja visvairāk laika, perinot savus varaskāros plānus…

Cik drausmīga vara un ietekmēšanas spēja bijusi šim nelietim! Lai ari kur būdams, viņš spējis pakļaut cilvēkus, pārvēršot tos par radījumiem, kam nav ne savu domu, ne gribas. Sievietes viņa acīs nebija cilvēki, vien objekti, lai apmierinātu nerimstošo, dzīvniecisko, nepiesātināmo seksuālo apetīti.

Labi, ka viņš ir miris, citādi noteikti atrastos kāds slavaskārs advokātelis vai uzpērkams jaunizcepts psiholodziņš, kurš, alkdams pēc lētas un skandalozas publicitātes, būtu ar mieru asarām acīs apgalvot, ka visas klienta problēmas radušās sakropļotās bērnības dēļ. "Dzimis izvarošanas rezultātā, bez mātes, vien audžutēva audzināts. Bērnībā un pusaudža gados vazāts apkārt, lai strādā citu labā. Vai tur kāds brīnums, ka viegli ietekmējamā bērna, pusaudža vai jaunieša psihē notikušas neatgriezeniskas nobīdes? Izvarošanas? O, tā bija atriebība mātei, kuru viņš zemapziņā vainojis par tās skaistumu, tā izprovocējot noziegumu. Tāpēc uzbrucis tikai skaistām meitenēm un sievietēm. Jā, un tāpēc, kungi un dāmas, apsūdzēto par šiem noziegumiem nevar vainot, jo tie izdarīti aptumšojušās dvēseles stāvoklī, nespējot adekvāti spriest un novērtēt situāciju…" Gan jau atrastos kāds, kurš mēģinātu rast attaisnojumu arī četrdesmito gadu noziegumiem toreiz bija tāds laiks, visi tā darīja, lai izdzīvotu, viņš tikai pildīja pavēles; ja ne viņš, tad viņu pašu…

Anna Elizabete bija lasījusi kaudzēm šādas demagoģiskas polemikas, uzklausījusi neskaitāmas neauglīgas diskusijas, piemēram, "Bija vai nebija okupācija", "Kam jāatbild par totalitārajiem noziegumiem", "Čekas maisu atvēršana". Viņai vairs nebija ilūziju par to, ka valstiskā līmenī šīs lietas tiks sakārtotas. Jo vairāk gadu pagāja kopš šausmīgajiem notikumiem, jo biezāka sūna pārklāja arhīvu plauktus…

Un drīz vispār sāks apšaubīt, vai kaut kas tāds maz ir bijis… Nav bijusi ne okupācija, ne tūkstošiem nāvju…

Annai Elizabetei šopavasar bija nācies sakost zobus, lai ciema bodē noturētos un skaļi neuzbļautu ciema frizierei Zintai, kura, aukstajā stendā desas likumus pārcilājot, gudri spriedelēja: "Ko viņi cepas par to okupāciju! Kāda jēga? Bija vai nebija… Izbija. Mēs esam dzīvi, vot i jādzivo nost!"

Pirmajā acumirklī, ieraugot bebru piltuves dibenā ūdeni vīdošo sirmo pakausi, viņa bija izjutusi pat tādu kā žēlumu kā jau normāls cilvēks, sastopoties ar citas cilvēciskas būtnes nāvi. Taču, meža klusumā pasēdējusi un visu pārdomājusi, Anna Elizabete nomierinājās: nē, tā vilkača dēļ viņa savus nervus nebendēs un nemocīsies pašpārmetumos, ka būtu varējusi laikus brīdināt pārējos par savu redzējumu. Tad varbūt vecais partorgs paliktu dzīvs. Nē, labāk ir tā kā tagad. Viņš ir saņēmis sodu un nevienam vairs nespēs nodarīt pāri.

Par Arnoldu Lejiņu viņa neraizējās piedzīvotais šoks un bailes viņam būs atraisījušas mēli. Viņš runās, izstāstīs visu gan par tēvu, gan savu un mātes līdzdalību pagātnes un šodienas notikumos. Anna nešaubījās, ka tieši Arnolds bijis tas, kurš rīta pelēkajā puskrēslā lavījies pāri viņas pagalmam ar beigto zivi un zīmīti. Tāpat viņai nebija šaubu, ka ar Zanes nolaupīšanu un apdullināšanu viņam nav nekāda sakara. Šajā epizodē darbojies vecais ar Arni.

Visticamāk, Akmens turējis tievā pavadiņā Sofiju, kūdot uz lielākām vai mazākām nelietībām, lai ieriebtu Maigai Lācītei un sagandētu viņai dzīvi, bet mīkstmiesis Arnolds regulāri ziņojis par notikumiem pagasta padomē, par gaidāmajiem projektiem un lēmumiem. Viņi meklēja iemeslu, lai varētu parakt zem Lācītes, nomelnot un galu galā gāzt no troņa. Tad Akmens varētu pretendēt uz pagasta vadītāja posteni…

Sofija un Antons. Žēl viņu. Šo upuru varēja nebūt. Lai gan Dievs vien zina, kas notiktu pēc tam, kad viņi uzzinātu, ka ir pusbrālis un pusmāsa… Gadiem ilgušais mīlas sakars… Ar šādu apziņu mierīgi sadzīvot spētu retais, kur nu vēl tik mazā miestā, kādi ir Mežāji. Un vēl Ainas Maizītes bērns… Varbūt visam tā ari bija jānotiek.

Vienīgais jautājums: vai tiesībaizsardzības speciālistiem izdosies pierādīt Arņa Akmeņa līdzdalību pēdējā laika noziegumos? Viņš ir pietiekami gudrs un slīpēts… Lai cik skumji, taču viņu pēc kāda laika nāksies atbrīvot. Un viņš atgriezīsies vēl ļaunāks, viltīgāks, piesardzīgāks. Bet varbūt… notiks brīnums un Akmeņa sieva vai dēls nolems liecināt pret viņu? Nevar taču būt, ka ģimene neko nezina. Vai varbūt māsas Zānes, gribēdamas glābt savu ādu, pateiks ko tādu, kas ļaus izvirzīt Akmenim reālu apsūdzību? Viņām nāksies daudz skaidrot…

Anna gan saprata, ka nododas neauglīgām fantāzijām, taču viņai gribējās, lai vismaz viens pasaules stūrītis tiktu sakārtots un dzīve kļūtu mierīgāka.

Satumsušajās debesīs tieši virs galvas uzplaiksnīja spožs trejzaru zibens un nogranda pērkons. Beidzot!

Ilgi gaidītais Jāņu lietus bija klāt. No debesīm gluži kā no plaši atvērtām slūžām gāzās dzīvs ūdens, ar pirmatnēju spēku aizskalojot no sava ceļa visu netīro, sasmakušo, slikto. Nabaga eksperti, viņiem gan tagad būs īsta elle, Anna nodomāja. Taču daba ir gudra. Tā zina, ko dara. Grēki ir jānomazgā…

Viņa sēdēja uz zaļā troņa un ļāva spēcīgajam lietum skaloties sev pāri, izlīt cauri, izskalot domas un prātu. Ielaidusi pirkstus mīkstajā sūnājā, Anna Elizabete sajutās kā koks, kas dzen saknes. Šī bija brīnišķīga vieta. Iespējams, te kādreiz sensenos laikos atradusies senču upurvieta. Ne velti baronlaika mežsargs netālu uzslējis savu būdiņu. Žēl, ka šo jauko vietu tik ilgus gadus piesārņoja tā vilkača klātbūtne. Nekas. Zibens un pērkons reiz padarīs savu darbu, bet lietus pēc tam visu aizskalos…

-    Anna, vai tu grasies te sēdēt visu nakti? Miks Kaķītis bija nedzirdamiem soļiem pienācis un nu stāvēja viņai blakus lietū tikpat slapjš un izlijis kā viņa.

-    Vai nav skaisti? Tāda varenība… Anna Elizabete vienlaikus gan jautāja, gan apgalvoja. Tīrība.

-    Ir tā. Majoram nebija vairāk, ko teikt. Kādu brīdi viņi abi mirka klusēdami, beidzot Miks ierunājās: Iesim?

Anna pagriezās un, ilgi klusējot, raudzījās majora satumsušajās acīs. Iesim, Mik, iesim. Tagad gan iesim.

Pelēkuzvalkotie izmeklētāji bija patvērušies Mežsargmājā.

-     Brīdini viņus, lai nekavējas un rūpīgi savāc visus vecā Divupa dokumentus un citas mantas. Es pagaidīšu tepat ārā. Negribu iet tur iekšā, Anna klusu ieteicās.

Miks neko nejautāja, tikai sarauca kreiso uzaci un iesteidzās iekšā. Anna Elizabete lēnām devās pa taciņu mašīnas virzienā, ar katru soli sajūtot, kā gaiss kļūst arvien tīrāks un svaigāks.

Miks viņu panāca gandrīz pie vītola.

-    Pati brauksi?

-    Nē. Brauc tu.

-    Oho, es iecirtlšu mājas stenderē robu LIzbete man ļauj sēsties pie sava Bucefāla stūres! Kaķītis mēģināja pajokot. Izdevās. Anna viegli pasmaidīja.

-    Anna…? atpakaļgaitā izlavierējis paklausīgo autiņu no meža uz lauku ceļa, Miks ierunājās.

-    M-mm?

-    Vai drīkst tev ko pajautāt? Ja negribi, vari neatbildēt…

Tā, tūlīt viņš sāks prašņāt par Veco Lavīzi un viņas skarbajiem

vārdiem, par to, kas Annai meža būdā bija uznācis, par to, kāpēc viņa tik ilgi sēdēja lietū… Ko lai atbild?

-    Es tavu klusēšanu uztveru kā piekrišanu. Anna Elizabete, vai drīkstu tevi uzaicināt vakariņās vēlāk, kad visa šī jezga būs beigusies un viesi aizbraukuši?

-    Tas tik drīz nenotiks… Bet jā, tu drīksti uzaicināt mani vakariņās. Vēlams, lai tās nav jāgatavo man pašai.

-    Līzbet, tu mani apvaino! Es tevi vedīšu…

-     Kur?

-     Ha, daudz gribēsi zināt, ātri veca paliksi. Noslēpums!

Oho, maz gan majoram vajadzēja! Pavisam atžirdzis un sapriecājies. Interesanti, vai ari Zani viņš aicinās vakariņās, kad visa šī jezga būs beigusies?

-    Nē. Zani es vakariņās neaicināšu, Kaķītis mierīgi sacīja un nobremzēja pie Pūču mājas durvīm.

Johaidī! Viņa taču nebūs domājusi skaļi?! Varbūt tomēr?

-Ja tas tev ir svarīgi, tad man ar Zani nekas nav bijis. Mēs esam un būsim tikai labi draugi. Vai neesi pamanījusi, ka viņu interesē Melderis? Bet mani viena traki spītīga ragana, kas redz visu, izņemot to, kas notiek pašas degungalā.

Anna Elizabete izlēca no mašīnas un necienīgā ātrumā iemuka mājā.

Epilogs pasaule vēl ir vietā

Līdz ausim mirkdama karstā vannā, Anna Elizabete tiksmigi izbaudīja mājas mieru. Nebija ne mazākās nojēgas, cik ilgi viņa plunčājas, laika izjūta beigusies. Labi, ka tā.

Pamazām viņa apjauta, ka nu gan viss patiešām ir beidzies. Tālāk darbs kriminālistiem un prokuroriem. Bet Zanei būs, par ko rakstīt savos žurnālos. Un, kas zina, varbūt sanāks ari grāmata. Tiesa, tā nebūs slavinoša pašreklāma, bet stāsts par septiņdesmit gadu seniem un baisiem noslēpumiem.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Durvju spraugā parādījās Zanes pinkainā galva.

-    Tu mirksti jau trīs stundas. Ir divi nakti. Tauta ilgojas pēc saviem varoņiem! Mēs tevi gaidām!

-     Nāku jau, nāku. Še tev nu bija omulīgā vannošanās! Taču punkts ir jāpieliek.

Viesistabā visās iespējamās vietās bija izvietotas sveces. Uz galda kafija, svaigi cepta kūka un ģenerāļa melnais upeņu liķeris. Sapulcējušies visi pat Ilga un Dinārs -, nebija vienīgi izmeklētāju.

-    Kā Betiņai? Anna Elizabete sveiciena vietā pajautāja.

-     Guļ kā susurs. Tavs brūvējums izdarīja brīnumus. Kas tas bija? ziņkāri ievaicājās Ilga.

-   Vēlāk. Pajautā Omitei. Anna smaidīdama apsēdās galda galā. Viņa bija tērpusies vienkāršā, baltā linu kleitā un ap pleciem aplikusi tumši zaļu caurspīdīgu šalliti ar zeltainiem cauraustiem diedziņiem.

-    Līzbet… Kas tas ir? Anna Roze pārsteigumā iepleta acis.

-      Es to īsi pirms Līgo svētkiem nopirku. Gribēju uzlikt Jāņu vakarā, bet aizmirsu. Nekādas mistikas.

-    Labi, mīļie, vai es drīkstu kaut ko teikt? Ģenerālis Bass piecēlās. Pēdējās trīs dienas mums visiem bijušas ļoti smagas. Daudz kas vēl darāms, tomēr ar pašu galveno mēs esam tikuši galā. Zane atradusies, ir sveika un vesela. Šo epizodi pierādīt nebūs nekādu grūtību Arnolds Lejiņš atzinās, ka svētku vakarā iedevis tēvam automašīnu. Viņš zinājis par šo plānu un tāpēc, lai nebūtu ne par ko jādomā, piedzēries līdz lopiskam stāvoklim.

-    Kāpēc viņiem bija vajadzīga Zane? Ilga nesaprata. Ja reiz grāmata netika plānota…

-     Par to viņi pagaidām nav stāstījuši. Manuprāt, pie visa vainojams mūsu atradums. Jā, jā, tie paši kauli un pirmā lāde, ko puiši atrada salas lejasgalā. Pāri upei lieliski var dzirdēt ik vārdu, un Lejiņu mājas atrodas tieši iepretim vecajai lapenei. Droši vien Karlīne vai Arnolds kaut ko izdzirdēja mēs visi tur uzvedāmies krietni skaļi! Viņi šo ziņu pavēstīja vecajam, bet tas, nojauzdams ko nelāgu, reaģēja strauji un sita sāpīgi. Atceros tovakar jūs vēlu atgriezāties no mēģinājuma, mēs pēc vakariņām uz terases sarunājāmies, bet mani urdīja sajūta, ka mūs kāds vēro. Iespējams, novērotājs tupēja krūmos un noklausījās. Sapratis, ka mūsu rīcībā nonākuši svarīgi atradumi, un nojauzdams, kuru divu vīriešu kaulus jūs esat izrakuši, vecais nolēma nekavēties un izdarīt triecienu nolaupīt Zani, lai novērstu mūsu uzmanību no atraduma. Varbūt viņš bija nolēmis iekļūt namā un lādi nozagt, taču nebija rēķinājies ar pastāvīgu cilvēku klātbūtni un tik operatīvu ekspertu ierašanos.

-    Kārļonkul, bet tu taču nedomā, ka Divups būtu ko nodarījis Zanei? satraukti ievaicājās Ģirts.

-     Nezinu, dēls, nezinu. Varbūt viņš pats sava vecuma dēļ to vairs nevarētu, bet par Arņa Akmeņa nolūkiem es neesmu pārliecināts. Šaubos, vai viņu plānos ietilpa Zanes atbrivošana… Taču to pierādīt mēs nevarēsim.

-      Paldies, Kārļonkul, nomierināji! Zane noelsās. Kā man tagad rīkoties vairs nekad nebraukt šurp?

-    Muļķības. Brauksi un kā vēl brauksi! Domāju, ka Arnolds Lejiņš tik drīz mājās neatgriezīsies, bet Karlīne… Viņai varbūt lielā vecuma dēļ var izdoties izvairīties no atbildības, taču tādā gadījumā šeit palikt gan nebūtu ieteicams. Bet no Akmeņa nebaidies! Pat ja viņam izdosies izlocīties, Akmens pēc šiem notikumiem būs zemāks par zāli… Viņš zina, ko mēs visi zinām. Pārāk daudz liecinieku… Es viņa vietā pārdotu Robežniekus un pārceltos uz dzīvi citur.

-    Krusttēv, nesalīdzini! Tev atšķirībā no viņa ir sirdsapziņa un godaprāts, Miks piebilda. Visi iesmējās.

-      Paklausieties, jaunieši, man tomēr kaut kas nav līdz galam skaidrs, ierunājās Anna Roze. Kādas mahinācijas īsti notika ciema bodē? Kāpēc aizgāja bojā šoferītis, bet Sofija izdarīja pašnāvību? Un cik ļoti tajā visā iejauktas trīs mātes māsas Zānes?

-    Vecmāmiņ… Anna Elizabete nopūtās. Viņas trauslajai sapņotājai omītei diez vai vajadzēja iedziļināties šajā riebīgi smakojošajā vardarbības mudžeklī. Bet, ieraudzījusi tēraudcieto izteiksmi večiņas sejā, viņa atmeta ar roku lai notiek, Annai Rozei fon Bergai ir tiesības zināt. Tāpat kā pārējiem. Un Anna Elizabete izstāstīja savus apsvērumus par ķēdi Divups-Akmens-Zānes-Sofija-Antons.

-     Ārprāts! Zane noskurinājās. Un Leontīne, visu to zinādama, neko nedarīja?

-    Nē. Viņa ļāva tam notikt. Šķiet, viņas samaitātajā apziņā dēla sakari ar sievietēm, jo sevišķi ar Sofiju, bija savdabīgs sods, kas nāca pār ārlaulībā dzimušā bērna galvu. Nezinu gan, kā viņa turpmāk spēs sadzīvot ar domu, ka Aina Maizīte laidīs pasaulē viņas dēla bērnu. Jo tieši to tu, Omīt, toreiz uzzināji no frizieres Zintas, vai ne?

-    Tā bija. Mati pagalam, toties tiku pie karstākajiem jaunumiem. Leontīne saplēsusies ar Ainu Maizīti, Aina Maizīte pēdējā laikā izskatās kā uzrūdzis mīklas klucis, Antons bieži redzēts ambulancē atlika vien salikt kopā divi un divi.

-   Bet tad jau… tā patiešām bija Sofija, kas viņu nogalināja? šausminājās Zane.

-    Jā, apstiprināja ģenerālis Bass. Pirms brīža zvanīja Donāts Graudnieks. Zānes atzinušās. Baidīdamās no iespējamām nepatikšanām kreisā alkohola dēļ, sarīkojušas veikalā viltus laupīšanu. Antons jau pievakarē pārvedis visas pudeles uz Ābelēm un nogremdējis vircas tvertnē pie kūts. Taču vakarā ballē bijis ļoti izklaidīgs, gar Maizītieni vien grozījies, sakašķējies gan ar trim mātēm, gan Sofiju. Acīmredzot kādā brīdī starp Sofijas mēģinājumu izraisīt īssavienojumu un Antona piekaušanu ar plaķenēm viņš būs tai paziņojis par abu attiecību beigām. Nezinu, kāpēc viņi satikās uz tiltiņa. Varbūt bija norunājuši pēdējoreiz izrunāties, bet šī saruna beidzās ar Antona nāvi. Sofija, pārbijusies par pastrādāto, kliegdama skrējusi taisni uz Ābelēm pie Zānēm. Tās notikušo uzņēmušas aizdomīgi mierīgi. Nevaru iedomāties, cik kroplai jābūt mātes psihei, lai pieļautu, ka viņas mirušais dēls guļ mežā uz akmeņiem, un nesteigtos uz notikuma vietu. Varbūt Leontīne izjuta savdabīgu atviegojumu par to, ka viņas kauna traips beidzot ir nost no dvēseles uz visiem laikiem? Kas zina… Tieši Leontīne atklājusi Sofijai patiesību par to, ka viņai un Antonam bijis kopīgs tēvs, un noteikusi: Labi, ka jums nav bērnu, jo tie noteikti būtu ar divām galvām. Redzēs, kas vēl Maizītienei piedzims. Sofija raudādama aizskrējusi.

-    Briesmone, Anna Elizabete vienā vārdā izteica to, ko domāja visi klātesošie. Kas ar viņu notiks?

-    Nezinu, vai izdosies pierādīt, ka Sofija novesta līdz pašnāvībai, taču nepatikšanas viltus laupīšanas un kontrabandas alkohola dēļ Zānēm būs gan. Jo vairāk tādēļ, ka šeptes un darījumi, izmantojot pagasta busiņu, notikuši bieži. Ari ar nodokļiem veikalniecei gājis visādi, teica Kaķītis.

-    Man ir cits jautājums. Miķeli, kur jūs palikāt tajā nakti, kad pazuda Zane? Mēs ar Zaķīšiem un Kalniņiem pie galda runājāmies par veciem laikiem, bet jūs pēkšņi izgaisāt iegājāt krūmos un vairs neatgriezāties? ievaicājās Anna Elizabete.

-Jūs to pamanījāt… Miķelis nomurmināja. Es… man… kļuva slikti…

-    Bet ja atklāti?

-… devos pārmeklēt apkaimes mežus un krūmājus. Pēkšņi sabijos, ka ar Zani varētu notikt tas pats, kas ar tām meitenēm… Toreiz. Cerēju, ka man izdosies viņu atrast. Es taču šeit tik labi pazīstu katru taku un taciņu… Neatradu. Vecs esmu kļuvis… Miķelis norausa skopu asaru.

-    Ģenerāli Bas, es gribētu jums ko lūgt, ierunājās Anna Līze Saulīte. Kā jūs domājat vai iespējams kaut ko uzzināt par manas mātes likteni? Miķelīša māte stāstīja, ka viņa iebēgusi mežā. Bet kas notika pēc tam? Kāds viņu tur atrada? Sniedza pajumti? Varbūt viņa tika nogādāta slimnīcā? Kur viņa dzīvojusi, kur mirusi? Vai jūs varētu to uzzināt?

Kārļa vecmāmiņa paraudzījās sirmajā ģenerāli tik naivām, uzticības pilnām rudzupuķu zilām acīm, ka viņam nevērās mute izstāstīt to, ko bija izlasījis, pārlapojot cūkādas portfelī atrastos dokumentus. Žurnāla beigās bija atradusies no rūtiņu burtnīcas izplēsta lapas ceturtdaļa, uz kuras ar zīmuli uzskripāti daži vārdi: "Melnajā mežā pie strauta atradu vilku apgrauztu sievietes līķi. Kurpes kā pazudušajai dzirnavniecei. Apbedīju pie lielā ozola." Lai nu paliek. Varbūt vēlāk.

Telpā iezagās klusums. Aiz loga austošā rīta blāzmā sveču liesmiņas kļuva nespodrākas un izplūda, nemanāmi dzēšot robežu starp nakti un dienu, pagātni un tagadni. Ir tikai šis brīdis un mēs tajā, nodomāja Anna.

-     Bet kurš tad galu galā bija tas naksnīgais viesis kaulu racējs? rēgaino pusnomodu iztraucēja Kārļa skaļais jautājums. Toreiz, četrdesmitā gada 22. jūnijā? Kurš vēlāk turpat apraka pirmo lādi? Un kurš ģenerāļa māju pagalmā apraka otro lādi ar svarīgajiem dokumentiem?

-    Manuprāt, tas ir skaidrs, noslēpumaini atbildēja Anna Elizabete. Vecā Lavīze un mans vectēvs Vilis. Viljams Stouns. No Mazkalniņiem nevarēja neredzēt Priedīšu ugunsgrēka dūmus… Pieļauju, ka Lavīze devās turp un paspēja aizvilkt Miķeļa māti prom no liesmām. Iespējams, viņa redzēja, kā tur siro Artūrs ar saviem rokaspuišiem; droši vien redzēja vai saprata, ka nogalinātie iemesti ugunī, tāpēc atgriezās nākamās dienas pievakarē, kad uguns jau bija apdzisusi. Miķeļa māti viņa vairs neatrada, toties izdarīja to, pēc kā bija nākusi, savāca Priežu tēva un vectēva mirstīgās atliekas. Kā tajā visā, proti, apbedīšanas ceremonijā, tika iejaukts mans vectēvs un kāpēc mirstīgās atliekas atveda tieši uz Pūču salu, mēs droši vien nekad neuzzināsim.

Lai gan kaut kas man liek domāt, ka Vecā Lavīze par mana vectēva tālaika darbību zināja daudz vairāk nekā tu, vecmāmiņ. Droši vien tevi saudzēdams, viņš neko nestāstīja. Bet Lavīze zināja visu par visiem, pie viņas nāca pēc padoma un palīdzības, viņu cienīja, no viņas bijās. Tāpēc aizbraucot vectēvs tieši Lavīzei uzticēja savu arhīvu.

Un, lai ko par viņu runātu citi, es ticu, ka Times reportieris Viljams Stouns-Bergs bija krietns cilvēks. Viņš izdarīja visu, lai ilgus gadus vāktā atmaskojošā informācija neskaita nonāktu līdz šai dienai. Pie mums. Kā viņš pie tās tika, es patiešām nezinu… viņa aprāvās pusvārdā.

-    Gan jau laiks atklās ari šo noslēpumu, Bass rāmi teica. Es ierosinu pacelt glāzi par žurnālistiem un urķiem! Ja nebūtu viņu, daudzi noziegumi joprojām nebūtu atklāti…

Ieskanējās majora Mika Kaķīša mobilā telefona zvans.

-    Nodegusi vecā Mežsargmāja. Pirms pāris stundām jumtā iespēris zibens. Nekas vairs nav bijis glābjams. Dokumentus puiši paspējuši savākt un iznest. Miks paraudzījās Annā Elizabetē. Viņa aizvēra acis…

Tā runādamies, viņi visi nosēdēja līdz ritam. Pēc aizvadīto dienu baisajiem notikumiem ikviens izjuta vajadzību sagaidīt sauli un pārliecināties, ka pasaule vēl ir vietā. Saullēkta bridi kuplais pulciņš stāvēja pagalmā un aizkustināti noraudzījās, kā spilgti zeltainais spīdeklis lēni ceļas augšup pāri Melnā meža egļu galotnēm. Mirklis klusuma, un pēkšņi kā pēc komandas tīro, lietus noskaloto, kristāldzidro gaisu satricināja līksmi putnu treļļi. Šajā zemes pleķītī viss bija kārtībā.

-    Meldermeitiņ, vai jūs abi ar Kārli vēlētos apskatīt manu bišu dravu? Ierīkoju to tev par godu tieši tur, kur tu toreiz norādīji… Bišu Miķelis, drosmi saņēmis, ievaicājās. Varbūt mazdēls mūs varētu aizvest?

-    LIzbet, tu man vakar kaut ko apsolīji… Majors Kaķītis, ieāķējies Annas Elizabetes elkonī, aizveda viņu nostāk tuvāk upei. Es atbraukšu tev pakaļ ap četriem. Brauksim uz Rīgu vakariņās. Labi?

-    Labi. Man patiešām ir apnicis gatavot. Viņa pasmaidīja un šķelmīgi piemiedza ar aci.

-   Major Kaķīt, vai tā tu turi solījumus? Dambergs izteiksmīgi norādīja uz upes pusi. Un makšķerēšana?

-     Egon, liec viņus mierā, mēs ar Viktoru un Kārļonkuli būsim tava kompānija, Ģirts sacīja.

-     Un es? skaļi iesaucās Zane. Par mani jūs esat aizmirsuši?!

-    Nē, mīļā, neesam vis! stingri noteica Anna Roze Berga. Mēs abas sāksim rakstīt grāmatu.

BEIGAS

2011. gada novembris-2012. gada janvāris, Priedaine-Mazzeltiņi.

Pēcvārds

Paldies! Šis mazais sirds vārdiņš nozīmē daudz vairāk par rožu un liliju klēpjiem. Daudz vairāk par skaļiem saukļiem un uzspēlētiem smaidiem.

Es ļoti vēlos pateikt sirsnīgu paldies cilvēkiem, bez kuru laba vēlējumiem, ticības un uzmundrinājuma, bez kuru ieinteresētības un palīdzīgās rokas daudz kas nebūtu tā, kā ir, manai ģimenei: mammai Pārslai, Ritas tantei, Varim un Kristam; dakterei Andrai Rožkalnei, psihologam Jurim Blumbergam un tiesu psihiatrijas ekspertei Ilzei Veitnerei; trim draudzenēm Zandai, Inetai un Antrai , kurām varu zvanīt ari trijos naktī.

Pateicos romāna pirmo lasītāju grupai Unai, divām Andrām, Sandrai, Initai, Laurai, Gintai, Robertam, Jurim, Jānim un Mārtiņam.

Dziļa un patiesa atzinība izdevniecibas Zvaigzne ABC radošajai grupai Vijai, Bārbalai, Mārai, Zanei, Laimai, Vinetai, Arnim un Gintam. Bez jums, jūsu ticības un ieguldītā darba Anna Elizabete droši vien joprojām nebūtu pieņēmusi mantojumu…

Bet vislielākais paldies jums, Lasītāji! Tiem, kuri lasa mājās, ieritinājušies dīvāna stūrītī zem siltas segas. Tiem, kuri pierakstās rindā nedēļām uz priekšu savā bibliotēkā. Tiem, kuri, izlasījuši grāmatu, nez kā atrod manu e-pasta adresi vai telefona numuru, piezvana vai uzraksta vēstuli. Un tiem, kuri izlasa un aicina uz tikšanos, lai aci pret aci pateiktu paldies un novēlētu rakstiet vēl, mēs gaidām!

Uz tikšanos Ziemassvētku mistērijā!

Ar patiesu cieņu Dace

Dace Judina DĪVAINAIS LĪGO VAKARS

Redaktore Māra Rune Korektore Jana Boikova

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3166. Jelgavas tipogrāfija

Content

Judina Dace Dīvainais Līgovakars

SATURS

Priekšvārds

1. nodaļa Vai īus mums palīdzesiet?

2. nodaļa Septiņdesmitgadīga atbalss

3. nodaļa Ko viņi aprakaP

4. nodaļa Zaļu vakara sapnis

5. nodaļa Maza, zaļa gramatīna

6. nodaļa pilnmēness kaislības

7. nodaļa nepiesauc nelaimi!

8. nodaļa bez pēdām pazudusī…

9. nodaļa katram sava ēnas puse

10. nodaļa vēsture atkartojas?

11. nodaļa par mirušajiem sliktu neruna

12. nodaļa rīts gudrāks par vakaru

13. nodaļa babniks

14. nodaļa nakts viesis

15. nodaļa dusmas vairo spēku

16. nodaļa laupīšana ciema veikala

17. nodaļa bišu mikela stāsts

18. nodaļa cilvēki un zvēri

19. nodaļa ziņa no viņsaules

20. nodaļa bez iejava maize nerūgst

21. nodaļa starp trim ozoliem

22. nodaļa ilūzija un īstenība

23. nodaļa nodevība iedzimst

24. nodaļa sodīt nedrīkst apžēlot

Pēcvārds