Judina Dace

Mēnesis pie jūras

Dace Judina

Mēnesis pie jūras

.

.

Lasītāju atsauksmes par romānu “mēnesis pie jūras”

Sižeta virpuļi ievelk ar tādu spēku, ka nevari atrauties līdz pat romāna beigām. Vides aprakstus gribas salīdzināt ar spilgtiem, sulīgiem gleznotāja krāsu triepieniem, kas noteikti rosina vizuāli spilgtus priekšstatus. Reljefi raksturi, negaidīti notikumu pavērsieni. Tam pamatā labas zināšanas personības un saskarsmes psiholoģijā, atsedzot un analizējot katra cilvēka iekšējos un ārējos konfliktus, slēptās tieksmes.

Romānā jūtams autores profesionālais briedums, kas pieaug ar katru nākamo darbu.

Manuprāt, ļoti interesanta un noteikti uzteicama ir romānā izceltā, pastiprinātā interese par cilvēka saknēm, dzimtas koku. Stipra tā tauta, kas apzinās savas saknes. Nevar par zemu novērtēt dzimtas sakņu apzināšanos jaunās paaudzes audzināšanā.

Ilze Brigita Veitnere, tiesu psiholoģijas eksperte

Ari šajā jaunākajā Daces Judinas kriminālromānā galvenā varone Anna Elizabete Berga iesaistās izmeklēšanā, kur tagadne sasaucas ar pagātni īsta “raganu, kaiju un līķu mīkla”. Pasakaina viesnīca jūras krastā, kurā gribētos atpūsties, sena dzimtas leģenda, kam jāpaliek nepierādītai, un radinieki, kas ikdienā slēpjas aiz laipnības un pieklājības maskas, bet patiesībā cits citu ienīst…

Kaut kas tajā Annā Elizabetē ir: mazliet raganiska, mazliet ciniska, bet nenoliedzami šarmanta. Vai grāmatas autore ar nodomu tikai pamazām ļauj atskārst, kā tad Annai nozieguma mozaīkas gabaliņi sagulst īstajās vietās, lai to atrisinātu? Tas liek gaidīt nākamo sērijas romānu.

Sandra Picalcelma, Ventspils novada bibliotēku metodiķe

“Mēnesis pie jūras” ir piemīlīgs un absolūti nacionāls detektīvs kā visi Daces Judinas rakstītie. Viegla un laba lasāmviela par ikdienišķām un iespējamām situācijām, raita valoda un spēja neieslīgt nevajadzīgās detaļās, aprakstot smagus noziegumus, šīs īpašības padara Daces Judinas romānu ciklu par lielisku lasāmvielu detektīvu cienītājiem jebkurā vecumā. Arī lasītkāriem pusaudžiem.

Bet Anna Elizabete Berga, romānu cikla galvenā varone, vēl joprojām (jau ceturto romānu pēc kārtas!!!) staigā meitās. Tas sāk uztraukt!

Kristīne Ilziņa, literāte

Jau ilgāku laiku nebiju lasījis kriminālromānus likās, šī žanra grāmatu lasīšana pieder pagātnei, jo pēdējos gados lasītie asa sižeta modernie kriminālromāni nesaistīja. Baidījos, ka šis darbs būs tipisks “dāmu detektīvs”, taču jau pēc dažām lappusēm romāns sāka mani aizraut. Pēc detektīvromānā attēlotās vides un tēlu daudzveidības tas man asociējas ar A. Kristi romāniem. Patīkami bija atkal lasīt klasisku detektīvromānu! Likās interesanti meklēt romāna tēliem atbilstošus prototipus mūsu sabiedrībā. Šis bija pirmais manis lasītais Daces Judinas romāns, radās vēlēšanās izlasīt ari visus pārējos autores darbus!

Māris Rumps, kurzemnieks

Tā nu reiz atkal bija patīkama tikšanās un aizraujošs piedzīvojums. Valdzina rakstības stils, valoda un humors tie ir kā pirkstu nospiedumi, pēc kuriem nemaldīgi var sazīmēt autoru. :)

Andra Rožkalne, ģimenes ārste

Kriminālromāns “Mēnesis pie jūras” lasāms ļoti ātri un viegli. Izlasot pirmās nodaļas, alksti uzzināt, kas būs tālāk. Katrai grāmatas nodaļai ir kāds īpašs pavērsiens. Varoņu raksturi ļoti dažādi, tas padara stāstu aizraujošu, neļaujot nolikt grāmatu malā. Negaidīti pārsteidzošas beigas. Manuprāt, šī grāmata būtu jāizlasa katram, kuru interesē kriminālistika.

Marika Baufale, farmaceite

Patika!!! Brīvbriži izmantoti lietderīgi. Man šāda veida literatūra ir kā sviestmaize. Jūtos paēdis!

Ar interesi sekoju līdzi notikumiem viesu namā un ap to, samudžinātajām varoņu attiecībām, trakajiem radurakstiem. Lasot šo grāmatu, vairākas reizes pieķēru sevi pie domas: cik daudz paši zinām par saviem tuvākajiem un tālākajiem radiem, draugiem un paziņām. Kāda uts tiem kažokā?

Jānis Beķeris, lauksaimnieks no Robežniekiem

Autores garabērns lasās labi intriga noturas līdz pašām beigām. Viss forši sabalansēts. Labi der latviešu mentalitātei.

Alfrēds Grundmanis, pensionēts inženieris, uzņēmējs

Jautrs humors, interesanti personāži, kārtīga intriga visu paaudžu lasītājiem!

Silva Mihņeviča, tautas daiļamata māksliniece

Ritai

.

SATURS

Priekšvārds…………………………………………………………………

Ievads. Lūdzu, atbrauc! 1. janvāris…………………………..

1.  nodaļa. Nekas nav noticis. 8. februāris……………….

2.  nodaļa. Kaijciemā. 2. aprīļa rīts…………………………..

3.  nodaļa. Viesnīca. 2. aprīļa priekšpusdiena…………..

4.  nodala. Izlūkgājiens. 2. aprīļa pievakare……………..

5.  nodala. Spožuma ēnas puses. 2. aprifa vakars…

6.  nodala. Dzimtas lāsts. 3. aprīļa rīts…………………….

7.  nodala. Viena liela, laimīga ģimene…

3. aprīlis, dienas vidus

8.  nodala. Dāmu paradīzē. 3. aprīļa pēcpusdiena…

9.  nodaļa. Sabotāža? 3. aprīļa pievakare………………….

10.  nodaļa. Kāpēc viņa? 4. aprīļa priekšpusdiena…..

11.  nodala. Fakti ir pareizi. 4. aprīļa pēcpusdiena….

12.  nodaļa. Dīvainības. 5. aprīlis……………………………..

13.  nodaļa. Formula. 7. aprīlis…………………………………..

14.  nodaļa. Raganas un kaijas. 9. aprīlis…………………

15.  nodaļa. Ja nebūtu Spožo…………………………………….

16.  nodaļa. S.D.S. 14. aprīlis……………………………………..

17.  nodaļa. Ieraksts baznīcas grāmatā. 15. aprīlis.

18.  nodaļa. Nekas nav tā, kā izskatās. 16. aprīlis…

19.  nodaļa. Visi gali ūdenī. 18. aprīlis …………………….

20.  nodala. Beidzot es varēšu atpūsties. 20. aprīlis

Epilogs. Tieciet galā paši! 28. aprīlis………………………..

Pēcvārds……………………………………………………………………..

Priekšvārds

Rakstot Mēnesi pie jūras, daudz domāju par piepildījumu un to, ko šis jēdziens nozīmē katram no mums…

Pavasaris, jūra, saule, vējš, dabas stihija, atvaļinājums, līdzās savējie ideāls fons romantiskam piedzīvojumam, vai ne? Kur te rasties krimiķim, burlakgabalam? Un tomēr… Aiz mūsdienu civilizācijas smalkā kultūrslāņa cukurotās glazūras nereti slēpjas raupji primitīvas pamatvajadzibas un neaptēstas vājības, liekot arvien biežāk aizdomāties par Lēdijas Agatas trim jautājumiem: kam tas ir izdevīgi, kurš no tā neko neiegūst un kuram bija iespēja to izdarīt?

Vaicāsiet ko izdarīt? Jebko. Jebko, kas ik dienas notiek mums visapkārt, lielākas un mazākas mahinācijas, lobēšanas, zādzības un laupīšanas, šķietami nejaušus nelaimes gadījumus un pilnīgi atklātu traucēkļu novākšanu… Tam visbiežāk ir četri elementāri dzinuļi alkatība, ambīcijas, varaskāre un greizsirdība. Jā, jā, tie paši vecie pārbaudījumi ar naudu, varu, slavu un sievietēm/vīriešiem, ko tikai retais spēj izturēt.

Mēs sūkstāmies un kurnam. Mums nav..! Kā tik visa mums nav naudas, slavas, mūžīgās jaunības…

Pilns bankas konts, pietūcis maciņš vai kabatas portfelis, stabils amats un varas pozīcija, iespēja kaut ko šai pasaulē ietekmēt un mainīt, padoto pielūgsme, masu saziņas līdzekļu uzmanība…

Ja tev nav naudas, tu neesi nekas. Ja tev nav īstās biogrāfijas, sakaru, partijiskās piederības, sociālo tīklu profila, personīgā piārista, tu neesi nekas. Ja par tevi neraksta trīsreiz dienā, tu neesi nekas.

Pasaule jau kuro gadu desmitu un simtu jūk prātā, dzenoties nē, nevis pēc mūžīgā dzinēja (lai gan tas atrisinātu draudošās enerģētiskās krīzes problēmu), bet mūžīgās jaunības noslēpuma atslēgas. Ziedes, krēmi, serumi, pilieni, kapsulas, tabletes, pulveriši, dūņas, ietinamās un sautējamās plēves, ķirurga skalpeli ieskaitot. Un viss tikai tāpēc, lai no savas biogrāfijas norakstītu gadu, trīs, piecus, desmit vai visus divdesmit. Diētas tādas un šādas, brīnumdari preparāti un mūsdienīgās tehnoloģijas, kam viss pa spēkam (ja vien ir par ko).

Ja tu nelieto šo vai to līdzekli, neapmeklē šo vai to speciālistu, neatpūties šajā vai tajā kūrortā, wow, tu esi atpalikusi, nestilīga, neforša un modernajā sabiedrībā neiederīga personība! Ja tev nav maģisko zālīšu notievēšanai, krēma cīņai ar celulītu un seruma laika zīmju izlīdzināšanai lūpu un acu kaktiņos, tu automātiski esi lūzere/lūzeris. Bet vai esi?

Varbūt tev vairāk par naudu, statusu un ārējo izskatu nozīmē ar savējiem kopīgi pavadīts laiks sarunas, ceļojumi, sajūtas? Galu galā iespēja pabūt vienatnē un ieklausīties sevi un klusumā visapkārt. Tam nav vajadzīgi ne dārgi retrīti, ne meditācija Austrumu vai pašmāju guru uzraudzībā, ne personiskais treneris…

Varbūt tu vienkārši vēlies palikt uzticīga/uzticīgs sev un saviem ideāliem, savai ģimenei un draugiem?

Varbūt tev vienkārši nav bail pagriezt seju pret visiem jūras vējiem, ļaut to apmīļot saulei un lietum, pat ja tas draudētu ar jauniem, smalkākiem vai dziļākiem rūnu rakstiem, kuros izlasīt savu un dzimtas vēsturi?

Un ko mēs katrs zinām par savu ģimeni un dzimtu? Mēdz teikt nav dzimtas bez melnās avs… Cik patiess šis ir teiciens?

Kādus labus (vai ne tik labus) noslēpumus glabā mūsu ģimeņu pagātne? Cik un kādi draudīgi skeleti slēpjas veco skapju dziļumā?

Visu mūžu strādājot ciešā saiknē ar cilvēkiem, proti, runājoties ar viņiem, esmu piefiksējusi daudz interesantu, amizantu piezīmju, piemēram, par sevi runā kā par citu personu… Kāpēc? Varbūt tāpēc, ka pagātne glabā pārāk daudz nevēlama, ko negribas atzīt un atklāt, labāk pierakstot citam, tam otrajam?

Interesanti, vai pasaulē ir cilvēks, kurš savā mūžā nekad, nevienu pašu reizi nav pārkāpis nevienu noteikumu, priekšrakstu vai likumu? Neticu. Mēs visi esam jauši vai nejauši, tīšām vai nepiedomājot.

Bet vai kādreiz, gribot negribot, neesam kādam nodarījuši pāri, sāpinājuši tik ļoti, lai pār viņa/viņas lūpām notrūktu izmisuma un naida pilnie vārdi:… lai tev…! Un viss kamoliņš aizskrien pa grīdu, pavediens sāk tīties… Kurš spēs notvert, piegludināt un satīt atpakaļ gludā dzimtas kamolā?

Šodien daudzi palīdzību un atbildes uz dzīves lielajiem jautājumiem meklē astroloģijā, ezotērikā, okultismā, pie viedajām sievām un vīriem. Gandrīz par goda lietu kļuvis pēkšņi atklāt, ka tavos radu rakstos slēpjas kāda zāļu sieva, gaišreģe, kāršu licēja, ekstrasenss, ugunsreģis, rīkstnieks … It kā šādi mēs paši kļūtu labāki, viedāki, dzīvesgudrāki.

Reālās un nereālās pasaules robežas tik izplūdušas, ka brīžam tālu iesniedzas viena otrā.

Bet mums pašiem ikvienam! kopš dzimšanas šūpulī likta tiešā saikne ar Visaugstāko Dabu. Kā mēs pret viņu, tā viņa pret mums. Spļausim ģīmī, ņirgāsimies, piegružosim, savtīgi laupīsim, neko pretī nedodot? Tad velti gaidīt Dabas labvēlību un svētību. Atvērsim acis, sirdis un plaukstas, lai saņemtu labprātīgi doto! Būs pavisam citādi.

Šī grāmata ir veltījums visiem klusajiem, godīgajiem darba darītājiem amatniekiem, speciālistiem, zemkopjiem, dabas zinātājiem kuri spēj aiz ārišķīgā spožuma vizuļiem saskatīt tukšumu, bet aiz melni sastrādātām, tulznainām plaukstām

-     godīga darba tīrību.

Varbūt kāds teiks patētiski un uzspēlēti? Lai. Ikviens ir tiesīgs domāt, kā viņam tik. Vienkārši pēdējo gadu laikā esmu saskārusies ar tik daudzām un radikālām pārmaiņām, ka pilnīgi atklāti varu teikt tikai tas, ko esi radījis ar savām rokām, prātu un darbu, ir tā īsti tavs. Nezūdošs. Pārējam īslaicīgajam, gaistošajam nav nozīmes.

Jauku atpūtu pie jūras vēlot,

Dace

P.S. Visi notikumi, fakti, vietas un personāži, protams, izdomāti. :)

Ievads . lūdzu, atbrauc!

1. janvāris

Aiz muguras noklaudzēja durvis, kaut kas nočaukstēja, un uzvēdīja rožu smarža.

Uz balkona ar milzīgu rožu klēpi rokās stāvēja ļoti samulsis Miks Kaķītis.

-     Līzbet, man ar tevi jārunā!

Skaļi un uzstājīgi iezvanījās Annas Elizabetes mobilais tālrunis.

-   Anna, vai tu varētu steidzami atbraukt? Šodien. Un padzīvot te. Viņš grib mani nogalināt…

Zvanītāja bija Daina Spožā, Annas bijusi studiju biedrene, tagad viesnīcas SPA KAIJAS īpašniece Kurzemes jūrmalā, nopietna biznesa lēdija, kura, cik nu Anna Elizabete atcerējās, laiku niekiem netērēja.

Saruna pēkšņi aprāvās^un, par spīti vairākiem Annas Elizabetes mēģinājumiem atzvanīt, savienojums nebija iespējams. Bezkaislīgi metāliska balss paziņoja: Šāds abonents neeksistē.

-     Acīmredzot zvanīts caur vietējo telefona centrāli… Anna domīgi noteica, pat nemanot samulsušo Kaķīti, kas nezināja, kur likties ar lielo, tumšsarkano rožu pušķi. Viņam ļoti sala rokas.

-     Kaut kas ir noticis. Vajadzētu pārbaudīt…

Šķiet, tikai tagad viņa beidzot tā īsti ieraudzīja neapmierināto un sapīkušo majoru.

-     Vai..! Tās rozes… man?

Majors Miks Kaķītis neko neatbildēja. Iespiedis rožu klēpi Annai Elizabetei rokās, viņš pagriezās un iegāja istabā.

Atskanēja ienākošās sīkziņas pīkstiens. Sūtītājs tas pats tālruņa numurs. Teksta nebija daudz, vien daži vārdi: “Neņem galvā, nekas nav noticis, viltus trauksme. Atvaino par traucējumu. Daina.”

Taču Annas Elizabetes interese bija pamodināta iesteigusies guļamistabā, viņa klusējošajam Kaķītim iedeva telefonu ar sīkziņu, bet pati tikmēr klēpjdatorā sameklēja informāciju par SPA KAIJAS. Uzspiedusi kontakttālruņa numuru, ilgi gaidīja atbildi, līdz beidzot atsaucās nogurusi (laikam taču dežurējošās administratores) balss: "SPA KAIJAS. Kā varam palīdzēt?”

Izrādījās, uzņēmuma direktore Daina Spožā jau pusotru nedēļu atradās ārzemēs, izbraukusi ārpus valsts. Kad atgriezīsies, nav zināms.

-     Mik, piedod, taču saruna būs jāatliek uz vēlāku laiku. Šķiet, mēs tikko esam uzņēmušies jaunu lietu…

*   * *

1.  februāris

Kaut kur Dižjūras krastā nikni plosījās un gaudoja vējš. Likās, tur kliedz ilgās ziemas nogurdinātā vētras dvēsele.

Klusi nočīkstēja kāda kabineta smagās durvis, un, lielo griestu lampu neiededzot, tumšs stāvs aiztaustījās līdz rakstāmgaldam. Melnos ādas cimdos tērptas rokas atdarīja atvilktni un izņēma no tās dzeltenbrūnu aploksni, tad ieslēdza portatīvo datoru… Tā mirguļojošajā gaismā noslēpumainais atnācējs izvilka no aploksnes noskrandušu, iespējams, ļoti senu dokumentu un, pieliecies pavisam tuvu, izmisīgi centās saburtot rakstīto. Atvēris datorā teksta programmu, ekrāna baltā laukuma vidū uzrakstīja

"Slepkavības nebeidzas. 1901., 1919., 2001., 2009.

Kurš nākamais?’’, izdrukāja tekstu uz lāzerprintera, nesaglabājot failu, aizvēra programmu, rūpīgi izdzēšot recentus, tempfailus un iztīrot miskasti. Tad izdruku kopā ar noskrandušo dokumentu ielika dzeltenbrūnajā aploksnē, uz kuras bija uzdrukāta adrese: Mežmuiža, Annai Elizabetei. Izslēdzis datoru, viesis tikpat klusi kā atnācis aizgāja.

Pāris dienu vēlāk Rīgas Galvenā pasta šķirotavā nesen pieņemta darbiniece neizpratnē grozīja rokās dzeltenbrūnu aploksni ar skopu adresi: Mežmuiža, Annai Elizabetei. Latvijā bija vismaz desmit, ja ne vairāk, Mežmuižu, bet Annu Elizabešu noteikti vēl vairāk. Būtu kaut uzvārdu norādījuši!

Nīgri nopurpinājusi kaut ko par cilvēku bezgalīgo muļķību, viņa uzlika kļūmīgi adresēto aploksni citu tādu pašu tumšo sūtījumu kaudzes augšgalā, kur tā nogulēja vairākus mēnešus, līdz pēdīgi lielās pavasara tīrīšanas laikā kādam studentam praktikantam ienāca prātā Latvijas tīmeklī pameklēt vārdu kombināciju Mežmuiža+Anna Elizabete. Jau pirmais rezultāts deva meklēto atbildi. Ar plašu žestu uzšņāpis “Mežāju pagasts. Anna Elizabete Berga. Pārsūtīt!”, centīgais students iemeta aploksni nosūtāmo vēstuļu kastē un par to aizmirsa.

1.  nodaļa. Nekas nav noticis

8.  februāris

Pēc mēneša Pūču Mājā pienāca ierakstīta vēstule, izsūtīta no Grieķijas.

Laimīgu Jauno gadu!

Anna, vispirms pieņem manu atvainošanos par nepārdomāto tālruņa zvanu gada pirmajā dienā. Ceru, ka neuztvēri to pārāk nopietni un tas neradīja Tev neērtības. Laikam biju iebaudījusi pārāk daudz svētku šampanieša…

Šobrīd esmu Grieķijā starptautiskā viesnīcu biznesa darbinieku konferencē, kas turpināsies vēl divas nedēļas. Pēc tam mēnesi atpūtīšos Kiprā klusajā sezonā te ir lieliski. Rāmi un mierīgi, neviens nenoklausās, neseko un nenovēro.

Iespējams, šī vēstule Tev šķitīs visai juceklīga. Pēdējais gads man bijis ļoti grūts, patiešām jūtos apjukusi. Vairs nezinu, kam var uzticēties, kam ne.

Atceros, nesen kādā žurnālā izlasīju par Tevi, Tavu svētku aģentūru un jūsu aizvadītās vasaras piedzīvojumiem. Tas laikam bija liktenis, tagad zinu man vari palīdzēt tikai Tu.

Mūsu viesnīca šogad svinēs simtgadu jubileju, taču mani visu laiku nepamet sajūta, ka briest kaut kas nelāgs. Ļauns. Tikai es nespēju to saskatīt.

Vai Tu varētu atbraukt uz Kaijciemu un padzīvot kādu mēnesi? Pavērot, kas notiek. Cik atceros, novērošanas spējas vienmēr bijušas Tava stiprā puse.

Laika izvēle Tevis pašas ziņā. Brauciet divatā ar draugu vai draudzeni. Visi izdevumi, protams, uz mūsu rēķina. Par konsultāciju arī parādā nepalikšu.

Varbūt jūs ar savu komandu varat uzņemties arī mūsu simtgades svinības?

Neraksti man es Tev pati piezvanīšu, kad varēšu.

Daina

-     Neko nesaprotu… jau kuro reizi pārlasīdama vēstuli, murmināja Anna Elizabete. Tas ir kaut kāds gotiskā šausmu romāna fragments. “Nemeklē mani, es pati tevi atradīšu…!" Traks var palikt!

-      Līzbet, nomierinies! Un apsēdies taču beidzot, citādi flīzēs caurumi izdils. Atvaļinātais ģenerālis Kārlis Bass, rāmi pakšķinot ķirškoka pīpīti, caur smaidīgi piemiegtām acīm vēroja Annas nervozo tipināšanu pa virtuvi no halles durvīm līdz izejai uz terasi un atpakaļ. Nekas taču vēl nav noticis. Jā, tu esi saņēmusi dīvainu vēstuli. Labāk padomā ko no tās var izlobīt? Un ko mēs vispār zinām par šo Dainu un viņas viesnīcu SPA KAIJAS?

Konkrēti formulētais jautājums acumirklī nostrādāja kā stopsignāls. Anna sastinga un aizdomājās. No atmiņas dzīlēm iznira kāds tēls: gari, sarkani, sprogaini mati, dzalkstīgas, zaļas acis, lunkans augums; seksīga, taču ne skaista; gudra, skarba, laba organizatore, taču bez īpašas jaunrades dzirksts.

-     Mēs ar Kaijciema viesnīcas SPA KAIJAS īpašnieci Dainu Spožo aptuveni vienā laikā studējām konservatorijā. Nekādas sirdsdraudzenes gan nebijām, tikai tā paziņu līmeni. Atsevišķas lekcijas mums bija kopīgas, tad jau gadās satikties un pārmīt kādu vārdu. Viņa ir par mani dažus gadus vecāka kad mācījos pirmajā, Daina jau bija ceturtajā kursā. Šķiet, mācījās aktieros. Taču, cik zinu, nepabeidza. Tāpat kā mediķus, kur bija studējusi pirms tam. Dzirdēju, vēlāk pārgājusi uz ekonomistiem biznesa vadību.

-     Interesanta profilu maiņa… nosēca Annas Elizabetes asistents Kārlis, sev neraksturīgi klusi pie virtuves galda tukšodams jau trešo kumelīšu tējas krūzi. Ziema bija darījusi savu viņam sāpēja kakls.

-    Interesanta gan, apstiprināja Anna. Ja atmiņa mani neviļ, viņa toreiz bija neprātīgi pārņemta ar savu lielo mīlu kaut kādu programmētāju, vai. Viņš studēja Ekonomikas faķī…

-    Kā gan citādi, nosmaidīja ģenerālis. Un kopš tā laika tu par viņu neko neesi dzirdējusi?

-    Patiesību sakot, nē. Tikai tik, cik rakstīts presē, nekādus citādus kontaktus neuzturam.

-     Klau, bet vai par tām Kaijām nesen Vakara Ziņotājā un Privātajā Avīzē nebija daži nejauki raksteļi? skaļi krekšķinādams, lai atgūtu aizkritušo balsi, iejautājās Kārlis. Kaut kas par to, ka viesnīcu vajā nepatikšanas un pēc atpūtas šajā spa centrā vairākām augstākās sabiedrības dāmām sākušās dīvainas problēmas ar veselību caureja, vemšana, plankumi uz ādas, nātrene, dermatīts, nieze, bijušas pat aizdomas par kašķi…

-    Oho, tas jau ir nopietni. Ar pusi no visa pietiktu, lai šādu veselības un atpūtas centru aizklapētu ciet. Iespējams, tas daļēji izskaidro frāzes “pēdējais gads bijis ļoti grūts” un “neviens nenoklausās, neseko un nenovēro”. Ja Daina ar to domājusi visuresošo dzeltenās preses ziņotāju klātbūtni, viņu var saprast… Atcerieties, kā mums pašiem un Mikam nesen gāja, kad pat vārdu nevarējām pateikt, lai tas netiktu apgriezts kājām gaisā!

Aizvadītajā gadumijā Pūču Mājas iemītnieki bija gājuši cauri murgainu notikumu un izsmalcinātu noziegumu virknei, no kuras joprojām nevarēja īsti attapties. Kluso Mežāju pagastu kā melns tornado bija pāršalcis četru slepkavību vilnis, kas noslēdzās vēl ar piekto un sesto nāvi…

Risinot šos noziegumus, izmeklētāji bija nākuši uz pēdām un likvidējuši starptautiska narkotiku ražošanas un izplatīšanas tikla atzaru. Mežājnieki joprojām nespēja pieņemt, ka kaut kas tāds nepamanīts varētu būt risinājies viņu degungalā, un runas nerimās, ik pa laikam uzvilnījot ar jaunu sparu.

Jāteic, par to lauvas tiesa atbildības būtu jāuzņemas Melnpils Ziņām vietējai avīzei, kuras lielākais akcionārs un noteikumu diktētājs bija šo noziegumu galvenais organizators Arnis Akmens, tiesa, nu jau nelaiķis… Toreiz, pirms mēneša, kamēr vēl turpinājās operatīvā izmeklēšana, Melnpils Ziņas uz savu galvu, nepārzinot situāciju, bija publicējušas rakstu sēriju par notikumiem Mežājos, apaudzējot fabulu ar baumām, izdomājumiem un nepārbaudītiem apgalvojumiem. Publikācijas pārķēra centrālie interneta portāli, pamatīgi apgrūtinot izmeklētājiem darbu un dzīvi. Un tikai pēc drošībnieku pelēko vīriņu iejaukšanās šie raksti no tīmekļa pazuda. Bez pēdām.

Taču tenkas palika.

-     Re, re, te būs šis un tas par SPA KAIJAS! Kārlis ātri knakšķinājās gar savu jauno spēļmantiņu miniatūru planšetdatoru, kura iespējas bija kā nelielai kosmosa stacijai. To sen neredzētajam dēlam Ziemassvētkos bija uzdāvinājusi Ieva Saulīte, un nu Kārlis no sava superdatora nešķīrās pat miegā.

Kā liecināja Uzņēmumu reģistrs, veselības un atpūtas centrs viesnīca SPA KAIJAS dibināts pirms 15 gadiem, 1998. gadā, kad komercija un privātais bizness Latvijā tikai sāka uzņemt apgriezienus. Šodien uzņēmuma, tam piederošo zemju, ēku un tehnoloģiju kopējā vērtība tiek lēsta aptuveni piecdesmit miljonu eiro vērtībā, gada apgrozījums pārsniedz piecsimt tūkstošus latu, bet īpašnieku aizpagājušā gada tīrā peļņa pēc visu algu, apdrošināšanu, tehnisko un komunālo rēķinu, kā ari nodokļu nomaksas bijusi simt trīspadsmit tūkstoši eiro. Uzņēmums nodarbina ap trīsdesmit cilvēku, aptverot dažādas ar veselību un skaistumkopšanu saistītas jomas.

-    Latvijas uzņēmumam nav slikti, atzinīgi norūca ģenerālis Bass. Acīmredzot Kaijās ieguldītas pamatīgas investīcijas… Diez uz kā rēķina viņi spēj noturēt šādu apgrozījumu! Šaubos, vai mūsu pašmāju klienti ir tik maksātspējīgi, lai krīzes un pēckrizes gados viesnīca nestu šādu peļņu.

-    Viņi ļoti reklamējas uz āru starptautiskās tūrisma vietnēs, žurnālos un reklāmu katalogos, turpinot knakšķināt, murmināja Kārlis. Mājaslapa sešās valodās, labs dizains, lieliska bilžu galerija. Hmm…

Pēdējais hmm izskanēja visai neapmierināti. Kārlim nepatika, ja nebija nekā, kam piesieties.

Patiesi, kā gan studentu pāris 1998. gadā varēja nodibināt šādu uzņēmumu? No kādiem avotiem šī kompānija finansēta? Lai gan naudai pirms piecpadsmit gadiem bija cita vērtība, tas tik un tā ir bijis pamatīgs… žūksnis.

Anna Elizabete jutās apmulsusi. Jā, viņa it kā zināja, ka bijušajai studiju biedrenei šodien pieder spa viesnīca, taču nebija papūlējusies papētīt, kāda, domājot par to kā par parastu viesu māju jūras krastā daži baļķi, jumts, bruģēta terase grilam, guļvietas trijos stāvos, pirtiņa un, labākajā gadījumā, baseins vai baļļa pagalmā. Taču, jau pirmoreiz ieejot SPA KAIJAS mājaslapā un ieraugot titulbildi, Anna saprata, ka smagi kļūdījusies.

Celtne nebija liela, nē, tā bija grandioza kā milzīgs, peldošs kuģis, okeāna laineris ar visu tornīti un kapteiņa tiltiņu.

19./20. gadsimta mijas būve: trīs stāvi, lieliski uzturēts koka arhitektūras paraugs ar izsmalcinātām detaļām, kas lieliski saderējās ar vieglām stikla piebūvēm abos ēkas spārnos. Krāšņi izveidots parks un izkopta zaļā zona kāpās, pašiem sava laivu piestātne un jūras pludmale.

Tie nebija simti vai tūkstoši, tie bija miljoni…

-     Nu, meit, ko tu domā darīt? ģenerālis Bass šķietami nevērīgā tonī pajautāja. Interesanti, vai ne?

-    Nezinu gan, kas tur interesants. Kārtējie jaunbagātnieki, kas visu mēra un vērtē naudā. Kaut kas sastrēdzis, tad nu tagad jāsauc talkā uzkopēju brigāde… Annas Elizabetes balsī bija ieskanējies agrāk nemanīts cinisms.

-      Kas noticis? Tev viņa nepatīk? Varbūt… tu viņu apskaud? Kārlis pārsteigts atrāva skatienu no datora ekrāna.

-     Bet tu taču pati teici, ka neesi šo te… Dainu Spožo… redzējusi piecpadsmit gadu. Ko tu par viņu zini? Varbūt tā vēstule tomēr ir nopietnāka, nekā mums šķiet? Atceries, toreiz pa telefonu viņa teica viņš grib mani nogalināt. Kāds viņš? Un par kādu pieaugošu ļaunumu viņa raksta vēstulē? Tevi tas tiešām neinteresē, Līzbet?

-     Nē. Mani tas tiešām neinteresē! uzrunātā neierasti asi atcirta. Tracina, ja tieku muļķota un vazāta aiz deguna. Viņa zvana es paceļu. Es zvanu viņas telefons neatbild, tāda abonenta nav. Vēstulē neviena konkrēta fakta, tikai mistiski savārstījumi. Ziniet, mīļie, es joprojām domāju, ka ar to vēstuli kaut kas nav kārtībā…

Cik atceros, Daina varbūt nebija pārāk talantīga aktrise, aktiermeistarības pārbaudījumos viņai gāja grūti, toties viņa bija izcila organizatore un matemātiķe kādās tik ekskursijās mēs toreiz braucām! Daina mācēja visu sabīdīt un sakombinēt tā, ka izmaksas bija niecīgas, toties ieguvums milzīgs. Vēl viņai lieliski padevās svešvalodas. Katrā ziņā histērija un tieksme mistificēt notiekošo viņai nekad nav bijusi raksturīga. Bet šī vēstule norāda, ka tās autoram ar loģisko domāšanu ir tā… pašvaki.

-    Cilvēki mainās… ar laiku… ģenerālis rāmi iebilda.

-     Vai tik ļoti? Anna piepacēla uzaci. Viņai šis spēlītes sāka apnikt.

Laika bendētāji! Darbi paši nedarīsies…

Pašvaldību priekšvēlēšanu nervozajā gaisotnē Mežāju pagasta galva Maiga Lācīte atkal bija teju vai apmetusies Pūču Mājā uz dzīvi te vajag jaunus vēlēšanu bukletus, te plakātus, te labdarības koncerta scenāriju un viesmāksliniekus no Rīgas, te izglītības darbinieku izbraukuma konferenci. It kā jau viņai nevajadzēja uztraukties par iespējamo konkurenci, jo kopš Akmeņa nāves citu priekšsēdētāja krēsla tīkotāju vairs nebija, tomēr Lācīte lietai piegāja nopietni. Labāk nodrošināties. Tā nu Annas Elizabetes aģentūra rāvās vaiga sviedros, bez brīvdienām.

Arī tagad Zane bija aizbraukusi uz Melnpils tipogrāfiju izkaulēt izdevīgākas cenas vietējo daiļamatnieku darinājumu katalogam, bet Ģirts, kā jau izbijis dejotājs, Mežāju Lauksaimniecības skolā centās iedīdīt mazkustīgajiem puišiem un meitām trīs elementārākos valša pamatsoļus drīz taču žetonu vakars!

Annai pašai beidzot vajadzētu ķerties pie žetonu vakara scenārija un Lieldienu gadatirgus plānošanas. Līgumi par abiem darbiem jau noslēgti un avanss saņemts, bet te-glābiet nabaga miljonāri, kurai pie apvāršņa rēgojas draudīgi mākoņi, bet smalkās viesnīcas kaktos čabinās ļaunu vēstoši tarakāni!

Ir tāds ļoti precīzs krievu teiciens "s žira besitsa”, Anna nodomāja un pasmīnēja. Ar tādu apgrozījumu un peļņu pie katra sāna pa miesassargam var nolikt, lai stāv miera stājā un vaktē! Kam viņai mani vajag?

Bet ja nu manī patiešām runā skaudība, un Kārlim taisnība?

ŠI doma nez kāpēc likās ārkārtīgi netīkama dedzinoša kā kabatā paslēpts karsts kartupelis. Ārā ņemt neērti, bet ilgi izturēt ari nevar.

-    Labi, es par to padomāšu… viņa caur zobiem izspieda solījumu un izgāja no virtuves.

*   * *

29. marts

Līdz apsolītajam, bet pamazām jau gandrīz aizmirstajam Dainas Spožās telefona zvanam pagāja divi mēneši. Viņa piezvanīja Lielajā Piektdienā. Cik zīmīgi, Anna Elizabete vēlāk atcerējās savu pirmo domu.

-    Anna tu?!… Kādu bridi klausulē bija dzirdamas tikai saraustītas elsas un šņuksti.

-     Es klausos. Daina?

-    J-jā-

-     Kas noticis? Kur tu bijis pazudusi? Rakstīji, ka piezvanīsi, bet…

-    Es… nevarēju. Mani… uzmana. Vajā. Izseko. Atkal izmisīgi šņuksti.

-     Kas? Pret savu gribu Anna Elizabete juta mostamies interesi. Āķis bija lūpā.

-     N-neprasi… T-tagad n-ne… Ti-ti-kai pasak-ki t-tu at… b-brauksi? Daina bija sākusi žagoties.

-     Daina, bet kā mana atbraukšana spēs tev palīdzēt?

-    S-spēs… T-tu… t-tikai…at-b-brauc…

-    Nu labi. Atbraukšu. Kad?

-    Rīt! pēkšņi Dainas balsī vairs nebija ne vēsts no asarām un saraustītās elpošanas. Nu aktrise!

-    Daina, rīt es nevaru. Man svētdien Lieldienu gadatirgus jānovada… Un… man ir suns. Vilks.

-    Lieliski. Novadi un mudīgi šurp! Paņem kādu līdzi, iekārtošu jūs visskaistākajā numurā! Tavu vilku ari.

0, tā jau bija vecā labā Daina aukstasinīga un neietekmējama kā tanks, kas virzās uz mērķi.

-     Vai tu man tomēr nepateiktu kas noticis? Ziemā tu kaut ko minēji par apdraudējumu dzīvībai?

-    Nē, nē… viss ir pavisam citādi. Šobrīd svarīgāk ir izvairīties no negatīvas publicitātes. Tā vien liekas: kāds par mums tīšuprāt raksta visādus melus un maksā presei, lai tos publicē. Esam sūdzējušies, ir bijuši atsaukumi, bet labā slava tik un tā pagalam.

-     Rakstiet iesniegumu policijai. Lai uzsāk izmeklēšanu.

-     Jau uzrakstījām. Nekas nenotiek. Lietas ierosināšanai neesot pamata.

-    Hmm… Anna apklusa. Kaut kas te neštimmēja. Lai gan viņiem pašiem taču bija līdzīga pieredze.

-     Anna, es tevi ļoti, ļoti lūdzu atbrauc, tad ari visu izstāstīšu! Aiz tā visa slēpjas daudz kas vairāk. Un tā nav telefona saruna…

Tālumā, iespējams, Dainas galā, kaut kas noklikstēja, un pēkšņi viņa pieklājīgi bezpersoniskā, lietišķā tonī nobeidza sarunu: Tātad jūs ieradīsieties tūlīt pēc Lieldienām, otrajā aprīlī, tieši uz viesnīcas vasaras sezonas atklāšanu? No paša rīta? Lieliski numurs būs sagatavots, mēs jūs gaidīsim. Visu labu un priecīgus svētkus!

-     Tā vien šķiet, ka viņu patiešām noklausās. Man likās, es klausulē dzirdēju paralēlās pieslēgšanās klikšķi, Anna domīgi noteica, noliekot mobilo telefonu uz galda.

Gaidīti negaidītais zvans bija atskanējis brīdī, kad pūčmājnieki, kā ierasts, pie vakara tējas plānoja nedēļas nogales darbus. Viņi atkal bija gandrīz pilnā skaitā visas Pūču Mājas istabas aizņemtas, tāpēc daži viesi bija spiesti izvietoties viesistabā un bibliotēkā.

Baronese Anna Roze kopš ziemas joprojām dzīvoja Mežājos un, kā šķita, pat negrasījās braukt atpakaļ uz Londonu. Viņa bija ļāvusi sevi pierunāt pārcelties uz Omītes, Kārļa vecmāmiņas Annas Līzes Saulītes, līdz šim apdzīvoto istabu. Puspajokam, pusnopietni aizbildinājās gribot savu simt trešo dzimšanas dienu nosvinēt mājās.

Omīte savukārt bija aizjurģojusi uz Dravām pie sava svaigi pielaulātā vīra, vecā bitenieka Miķeļa Priedes, Kārļa vectētiņa. Viņa aicināja līdzi arī Kārli, taču tas bija kategoriski atteicies pamest barona veco darbistabu.

Toties Zanei un Ģirtam nu atkal bija katram sava istaba kā pašos pirmsākumos, un arī Annas Elizabetes lielo gultu vairs neviens nemēģināja uzurpēt, ja, protams, neskaita pelēko vilku Grāfu, rudo takšeli Figaro un Baronu, kura rūsganā omulība pēdējo mēnešu laikā bija pārsniegusi piecpadsmit kilogramu atzīmi, raisot nopietnas bažas Mežāju daktera Arvja Konrāda citkārt smējīgajās acīs.

Pēc ziemas notikumiem ar sašauto stirnubērnu un nosalušās Dzidras Akmenes glābšanas lādzīgais cilvēku dakteris sāka arvien biežāk iegriezties Pūču Mājā it kā lai apraudzītu divkājainos un kopā ar ģenerāli Basu uzkūpinātu pa smaržīgam pīpes dūmam, taču Annai Elizabetei bija pamatotas aizdomas, ka dakteri uz Pūču salu velk divi magnēti neizskaidrojama vājība pret resno, rudo runci Baronu un vāji slēptas simpātijas pret cienīto atvaļināto redaktrisi Zani Zālīti. Viņa bija pārkvalificējusies par neatkarīgu publicisti un ar fanātisku uzcītību centās pabeigt savu pirmo romānu, kā izrādās, krimiķi. Mājinieki gar Zanes istabu staigāja uz pirkstgaliem, klusi sačukstoties un ēdienreižu laikā cerīgi viņu uzlūkojot nu, ir? Taču, kā šķita, grāmatas beigas vēl nebija redzamas. Laikam jau Zane grasījās pārspļaut Igo, Tolstoju un Upīti, kopā ņemtus, viņas topošais daiļdarbs bija bezgalīgs.

Pūču Mājas bibliotēkā, kā ierasts, bija iekārtojies majora Mika Kaķīša kolēģis kinologs Viktors Mihailovs ar Grāfa tētuku melno vilku suni Zorro, bet viesistabas izvelkamos zviļņus okupējuši kriminālekspertu priekšnieks Egons Dambergs ar Kaķīša jauno protežē Mārtiņu to pašu pusstudentu, praktikantu, stažieri, kuru viņš pēdējo gadu tik nešpetni bija rājis, audzinājis un nu, pašam par lielu brīnumu, paņēmis savā komandā. Mārtiņš šefu pielūdza, viņa pavēles izpildīja bez ierunām, bet pie ģenerāļa Basa vienmēr vērsās ar pilnu militāru godu. Vainīgi smaidīdams, Miks pirms nedēļas bija lūdzis Annai atļauju Lieldienu brīvdienās abus kolēģus izmitināt Pūču Mājas viesistabā, piebilzdams “tas jaunais gurķis mums nākotnē varētu noderēt”. Anna bija ar mieru, tikai nobrīnījās: kas gan noticis Mazkalniņos, ja reiz agrāk tik viesmīlīgā Kārļa Basa māsa Zelma pēkšņi ieņēmusi noraidošas aizsardzības pozīcijas tā, ka pat Kārļonkulis labprātāk dzīvojas pa Pūču Māju…

-     Nu, Anniņ, ko tu par to visu domā? Brauksi? slinki pakšķinādams pīpīti, vaicāja Kārlis Bass.

-    Laikam jau. Solījusi esmu, tātad jābrauc vien būs. Taču, ja godīgi, ai, kā negribas! Viņa gremzās. Kārlis slims, priekšvēlēšanu bukleti nav pabeigti, gadatirgus deguna galā, māja pilna ļaužu…

-    Un kas par to? Vai pirmā reize, kad darbs darbam astē, vai kādreiz kas palicis neizdarīts? Zane iebilda. Viņā cīnījās divējas jūtas no vienas puses, gribējās uzprasīties Annai līdzi uz smalko spa viesnīcu, no otras puses, palikt Pūču salā, turpināt darbu pie romāna un varbūt beidzot pieņemt daktera Konrāda ielūgumu vakariņās…

-     Tavai zināšanai es nemaz neesmu slims, tikai kakls aizsmacis. Aizbraukšu pie vectēva uz Dravām, saēdīšos bišu maizi un putekšņus, būšu kā jauns! Kārlis saslējās un braši izrieza krūtis.

-     LIzbet… Tev jābrauc. Un beidzot jāatpūšas. No mums visiem. Mika Kaķiša balsi skanēja vienlaikus stingrība un… kas?… rezignācija? ŠI ziema mums visiem bijusi grūta, bet tev patiešām vajadzētu padomāt par savu veselību. Dzīve nesastāv tikai no darba un pienākumiem…

Ha! Kura govs nu būtu māvusi un to saka Miks, nelaimīgais darbaholiķis! Kas viņiem visiem noticis kā sazvērējušies dabūt viņu prom no mājas?!

-     Līzbet, pirms tu sāc šķendēties un runāt pretī, lūdzu, apdomā vienu lietu JA tavas studiju biedrenes teiktajā ir kaut kripatiņa patiesības, JA tur patiešām notiek kaut kas savāds un JA ar viņu kaut kas atgadīsies, tu to nemūžam nespēsi sev piedot, ģenerālis Kārlis Bass, joprojām rāmi pakšķinādams pīpīti, apcerīgi bilda.

-    Turklāt tas varētu būt visai interesants piedzīvojums neierobežotu laiku atpūsties smalkā viesnīcā, izbaudīt veselības procedūras un vienkārši atslēgties no visa, kārdināja vecā baronese Anna Roze.

-Jā, un tu varēsi novērot, pētīt un izvirzīt visfantastiskākās versijas, ar mefistofelisku smaidu ūsās turpināja Kārļonkulis. Mēs tevi atbalstīsim no attāluma, bet, ja vajadzēs, pieslēgsimies arī klātienē ar visu operatīvo brigādi, kinologiem un pārvietojamo laboratoriju. Tfu-tfu-tfu, protams! Viņš tēloti pārspļāva pār kreiso plecu.

-             Kā tad! Turklāt tev būs Grāfs! jūsmīgi iesaucās Omlte.

-     Tu taču viņu ņemsi līdzi, vai ne?

Anna Elizabete aizdomājās. Kārļonkuļa teiktajā bija sava patiesība. Ja Dainas tālruņa zvanā ir kaut simtā daļa nopietnības, noteikti jābrauc. Kuram gan vēl, ja ne Annai, vajadzētu zināt, ko nozīmē aukstais tukšums, skrāplgie kaķu nadziņi vai ledainā akmens sajūta vēderā.

Tremolo kā viņa to mēdza dēvēt. Sajūta, kas ne no kurienes uzradās pirms nelāgiem notikumiem.

Annas intuīcija teica pārējie. Lai vai kā, šī sajūta nekad nebija pievīlusi.

Arī tagad jo sīkāk Anna atminējās abas telefona sarunas, jo stiprāks kļuva iekšējais trauksmes signāls.

Bet varbūt viņa vienkārši ir pārstrādājusi jēgu?

Aizvadītā gada traģiskie notikumi līdztekus arvien pieaugošajam darbu apjomam bija izsūkuši gandrīz visus spēkus, un tikai Annas Elizabetes dzelžainā griba un pienākuma apziņa pēdējā laikā lika viņai no rītiem celties no gultas, iet un darīt, lai gan pēc kārtējās bezmiega nakts vai, tieši pretēji, murgainajiem sapņiem būtu gribējies pastiept roku, nožmiegt modinātāju un gulēt, gulēt, gulēt… līdz pavasarim.

Pavasaris bija pienācis, taču nogurums pat negrasījās atkāpties. Arī veselība pa reizei mēdza sastreikot, un nakts murgi kļuva arvien baismīgāki kauliem grabot, no upmalas smiltīm cēlās skeleti, no āliņģiem rāpās slīkoņi, pie mājas logiem un durvīm karājās izbāzti biedēkļi, kas kliedza cilvēku balsīs, bars melnu cūku pa pagalmu valkāja pusgrauztu upuri jaunos, zilos džinsos, bet cauri visai šai jezgai, baltajam līgavas plīvuram kā burai izmisīgi plandoties vējā, bez vadības palikušā zirgu pajūgā joņoja Omīte…

Jā, varbūt tiešām laiks atpūsties… Un, JA izrādīsies, ka TUR nekā NAV, jo labāk.

-    Labi. Mēs brauksim. Divatā ar Zani. Kā sabiedrisko attiecību un reklāmas aģentūras pārstāves.

Annas lēmumu uz Kaijām ņemt līdzi Zani mājinieki uzņēma atšķirīgi.

Baronese Anna Roze, ģenerālis Bass un Omīte saskatījušies apmierināti pamāja ar galvu un apsolīja pieskatīt māju, dzīvniekus, viesus un Kārli.

Kārlis demonstratīvi nošņācās viņam tā būtu gribējies kopā ar Annu izbaudīt spa smalkumus!

Ģirts atviegloti nopūtās bija sākusies kārtējā sīrupsaldā pašmāju seriāla filmēšana, ko nevarēja kavēt.

Turpretī majors Miks Kaķītis, par spīti paša nesenajam pamudinājumam, ļoti centās neizrādīt vilšanos: bija klusi cerējis, ka Anna par līdzbraucēju izvēlēsies viņu, bet nekā… Miks būtu varējis beidzot izņemt ziemā neizmantoto atvaļinājumu ja tagad atgādinātu šefam, vēl būtu cerība pie tā tikt -, bet, ja gaidīs līdz vasarai, var palikt pavisam bešā. Pulkvedis Bramanis savējos ar pārlieku sirsnību un laipnību nelutināja.

Jā, un Mikam tā būtu gribējies pabūt divatā ar Annu Elizabeti, lai taču beidzot noskaidrotu to vienīgo jautājumu… Ja to neizdarīs tagad, nākamās iespējas var nebūt puiši kā uzmedoti grozās gar Pūču Māju.

Mūžīgā mēbele Kārlis. Ej, kur gribi, nāc, kad gribi, visur viņš!

Ģirts, kuram Rīgas klusajā centrā ir ērts vecpuiša dzīvoklis, pat sliktos laikapstākļos rullē septiņdesmit kilometrus uz Mežājiem.

Un nu arī viņa paša kolēģi Egons un Viktors! Redz, viņiem Melnupes zivju zupas sakārojies! Bet Viktors tik Annai pa pēdām vien, pa pēdām vien. It kā suņus trenē. Kā tad!

Bet tas Mežāju eskulaps dakteris Konrāds! Palūk vien, cik bieži pasācis nākt uz tēju! Vai viņam tā labuma paša mājās trūkst?! Sēž pie galda, strebj litru pēc litra un blenž glāžainām acīm. Pat par dzīvniekmīli izliekas un par Annas zvēru veselību rūpējas! Uhh!

Majors Miks Kaķītis nekad mūžā nebūtu ar mieru atzīt, ka greizsirdība un paša nespēja izrunāties ar Annu Elizabeti viņu nomoka vairāk nekā mēnešiem ilgi neatklāta, iestrēgusi krimināllieta.

2.  nodaļa. Kaijciemā

2.   aprija rīts

Līgani grozot Ģirta spoži sarkanā kreislera stūri (tas izskatījās krietni respektablāk par Ķirša kundzi darba zirdziņu, daudz cietušo, uzticamo Audi), Anna Elizabete vēroja apkārtni, cenzdamās iegaumēt iespējami vairāk detaļu. Viņai patika pirms spēles izpētīt spēles laukumu un kārtīgi iepazīties ar pretinieku.

Pirmajā acu uzmetienā Kaijciems atstāja patīkamu sakopta, omulīga, dzīvošanai ērta stūrīša iespaidu, ko vēl vairāk pastiprināja košie pavasara puķu puduri veco zvejnieku māju pagalmos. Pabraukušas garām nesen būvētai baznīcai un vismaz divus gadsimtus vecai kapsētai, simtgadīgu liepu alejas ieskautām divpadsmit Kaijciema pirmiedzīvotāju mājām, viņas attapās krustojumā.

Ceļš pa labi, ja varēja ticēt reklāmas vairogam, veda uz viesnīcu SPA KAIJAS, bet, nogriežoties pa kreisi, braucējs nonāktu Kaijciema administratīvajā centrā, kur draudzīgā bariņā pulcējās visas normālam pilsonim vajadzīgās iestādes pagasta dome, kultūras nams, tūrisma informācijas centrs, bibliotēka, skola, stadions un peldbaseins, kafejnīca, lielveikals un maizes ceptuve. Aiz krustojuma Liepu ceļš turpinājās Kurzemes virzienā, un tā labajā pusē lepni slējās desmit grezni, nesen būvēti ārpilsētas nami, acīmredzami viena nekustamo īpašumu attīstītāja projekts. Salīdzinājumā ar tiem vecie zvejnieku nameļi izskatījās pēc trūcīgiem bārenīšiem, tomēr Annai Elizabetei šis neuzkrītošais skaistums likās daudz simpātiskāks, siltāks un cilvēcīgāks nekā moderno būvmateriālu metāla un stikla kliedzošais spožums.

-     Griežam iekšā? Zane, tāpat klusējot, krietnu mirkli vērojusi apkārtni, ierosināja.

-   M-jā. Nu ko, spēle ir sākusies! Anna Elizabete apņēmīgi nospieda gāzes pedāli.

*   * *

Viesnīcas vestibilā viņas sastapa Dainu Spožo vienu, bez vīra. Esot aizbraucis uz biznesa tikšanos Rīgā.

Ak Dievs, kā viņa novecojusi! Pag, cik tad Dainai gadu četrdesmit, četrdesmit pieci? Toreiz viņa kondženē iestājās pēc Medicīnas akadēmijas un jau tad vairs nebija nekāda meitene… Bet tagad ~ja nebūtu koši sarkano, sprogaino, garo matu, perfektās kosmētikas un drosmīgā, jauneklīgā tērpa, izskatītos pavisam blāva un novītusi. Un tie melnie riņķi zem acīm no bezmiega un raizēm? Mjā, tik liela atbildība laikam izsūc sausu…

Abu studiju biedreņu tikšanās izvērtās daudz sirsnīgāka, nekā Anna Elizabete bija iedomājusies. Dainas prieks par atkalredzēšanos likās neviltoti īsts, viņa burtiski staroja sirsnībā un laipnībā, bārstot visapkārt sudraba zvārgulīšiem līdzīgus līksmu smieklu treļļus, kas, likās, pieskandināja seno ēku līdz pat jumta tornītim. Arī Zane tika uzņemta silti jo silti, Daina pat uzslavēja vairākus viņas rakstus, sevišķi pēdējo lielāko, turpinājumos par Mežāju traģisko notikumu virkni septiņdesmit gadu garumā.

Taču vislielāko sajūsmu izraisīja Grāfs, kurš tik svarīgam notikumam par godu bija trīsreiz izmazgāts, izfēnots, ieguvis jaunu kaklasiksnu un savas cēlās misijas apziņā sēdēja viesnīcas halles vidū kā nekustīgs pelēki pūkains piemineklis pacietībai un izcili labai audzināšanai.

-     Laimīgā! Tev ir tāāāds draugs… Daina pastiepa uz Grāfa pusi plaukstu. Vilks pat nepakustējās.

-    Ļauj viņam tevi iepazīt. Viņš ar draudzību nesteidzas kādu brīdi tevi vēros no malas, pēc tam, ja es atļaušu, pieies tuvāk un apostīs, un tikai tad, ja tu viņam iepatiksies. Grāfs tev iedos ķepu. Anna smaidīja.

-    Paskat, kāds gudrinieks! Bet… viņš taču nekož? Viesi… Daina ar viegli slēptām bažām iejautājās.

-     Nē, protams. Nekad nevienu nav sakodis. Grāfa tēvs Zorro ir izcils policijas suns, un dēls ir tēva kopija.

-    Viņš… ir dienesta suns? Dainas balsī parādījās spraiga interese.

-     N-nē… drīzāk detektīvs uz četrām ķepām! Zane draiski attrauca, nepamanot Dainas saraušanos.

Zanei šeit viss patika pat ļoti! Jau pirmā ekskursija vien bija ko vērta!

Piereģistrējusi abas draudzenes viesu uzskaites grāmatā, cenu ailē ierakstot burtiņu B, kam laikam vajadzēja nozīmēt “barters”, un nodevusi viņu bagāžu dežurējošās administratores Dinas rokās nogādāšanai uz Purpura apartamentiem, Daina aicināja dāmas aplūkot savu, kā pati teica, mūža lolojumu.

Viņa bija lieliska gide ar īpaši uzteicamu spēju dažos vārdos kodolīgi, precīzi un ar humoru raksturot gan telpu, gan tai piederīgos viesnīcas darbiniekus vai viesus.

-    Tātad mūsu uzņemšanas telpu jūs jau redzējāt. Šodien te dežurē Dina, mana meita, bet ik pārdienas viņu nomaina otra jaunkundze Liene Zivtiņa. Viņa, tāpat kā gandrīz visi mūsējie, dzīvo tepat netālu Akmens kotedžās starp viesnīcu un jūru. Ja nu ko ievajagas…

Interesanti administratorei Dinai ir vismaz divdesmit vai vairāk gadu… Pa kuru laiku Daina paspējusi tikt pie tik lielas meitas, ja studiju laikā Anna neatcerējās redzējusi viņu stāvoklī vai runājam par bērniem…

Uz abām pusēm no viesu uzņemšanas halles durvis veda uz tādiem kā stikla spārniem modernām piebūvēm, kas savādā kārtā seno viesnīcas fasādi neizbojāja, tieši pretēji atsvaidzināja un darīja dzīvāku. Labajā spārnā atradās aptieka, kreisajā suvenīru veikaliņš. Abos varēja ieiet ari no āra; turklāt aptiekai bija vēl ari trešās durvis plauktos iestrādāta ieeja zāļu istabā telpā aiz aptiekas dibensienas. Šobrīd aptiekas durvis bija ciet.

-    Te strādā Alts Putenis, mūsu aptieķnieks. Gan jau jums vēlāk būs iespēja iepazīties. Šobrīd viņš ir Rīgā, aizbrauca uz noliktavu pēc preces. Mūsu aptiekā ir visplašākais medikamentu sortiments visā apkaimē. Vārgais lielveikala ārstniecības līdzekļu stends nestāv blakus, tad nu arī cenšamies, lai vietējiem nebūtu pēc zālēm pa puspasauli jādauzās. Altam tā ir goda lieta, viņš jau vispār tāds pedantisks; ja ko apsola, tad izdarīs lai vai kas. Darbs un viesnīca viņam nozīmē visu. Varbūt tāpēc, ka tik principiāls un stingrs, viņam nav ģimenes

-     kura gan vēlētos dzīvi pēc saraksta, izsvērtu līdz miligramiem? Cerēju, ka saies kopā ar pagrabstāva skaistumsalona īpašnieci Intu Lāsīti viņa, tāpat kā Alts, dzīvo kotedžmājās, abi kā traki buras pa laboratoriju, taču nekā izskatās, ka tie divi viens otram drīzāk mušmiru zupu izvārīs nekā labu vārdu pateiks. Nesaprotu tikai kāpēc? Daina ievilka elpu un skumji nopūtās. Tā nu Alts savos četrdesmit piecos joprojām ir vecpuisis…

Nu, nu, saimniec, kāpēc gan tu tik ļoti raizējies par sava aptieķnieka privāto dzīvi? Vai tikai tu pati…?

Pretējā telpā suvenīru veikaliņā, kura interjers (tāpat kā aptiekā) bija ieturēts gaišos koka, smilts un jūras zilzaļos toņos, rosījās liela auguma, dīvaina paskata puisietis stilīgā, baltā linu kombinezonā bez piedurknēm. Viņš bija tik brūns un tik pārtrenējies, ka šķita vēl mazliet, un ģērba vīles tirkšķēdamas pārsprāgs. Puisim bija glīts galvaskausa veidojums, ko viņš jo sevišķi uzsvēra ar izteikti īso, stūraino gaišo matu griezumu.

Pašmāju Dolfs Lundgrēns, Anna nodomāja. Taču šī nav viņa dabiskā matu krāsa…

-     Sveiks, Dzintari Daina uzrunāja brūno atlētu. Lūk, atvedu ciemiņus. Abas dāmas ir no Rīgas un turpmāk gādās par mūsu sabiedriskajām attiecībām. Tāpēc esi, lūdzu… atsaucīgs un sabiedrisks!

Viņa līksmi nosmējās par savu joku, lai gan abām draudzenēm tas nebūt nelikās smieklīgs un, kā šķita, arī Dzintaram ne viņa glīti veidoto lūpu kaktiņi noraustījās slēptā vīpsnā, taču balss teica ko citu:

-    Protams, saimniec, vienmēr gatavs! Mīļās dāmas, ja jums ir kādi jautājumi par viesnīcas SPA KAIJAS vēsturi, ja vajadzīgas vēsturiskās fotogrāfijas vai izziņas materiāli, laipni lūgtas pie manis! Darba laikā šeit, veikaliņā, vakarā tur, Akmens kotedžu labajā spārnā, vidējās durvīs!

Vai man tikai tā liekas vai arī šis grilētais skaistulis atklātā veidā ar mums koķetē?

-    Dosimies apskatīt mūsu atpūtas un veselības korpusu! Daina steigšus ierosināja, ar aprautu galvas mājienu atsveicinoties no apjukušā kultūrista un vedinot Annu Elizabeti un Zani uz halles divviru durvīm, kas nedaudz atgādināja vesternu filmās redzētās uz abām pusēm veramās un veda viesnīcas galvenajā daļā. Viņa šķita nedaudz sanervozējusies un ar vārdu plūdiem mēģināja kliedēt spriedzi.

-     Dzintars tāds ir draiskulis un nebēdnis. Vienmēr gatavs kādu sasmīdināt vai iznest cauri, bārstās ar komplimentiem, izrāda dāmām uzmanību. Jauns vēl, tikko palika divdesmit septiņi, karstas asinis… Sievietēm tas patīk, un ari es nesaskatu nekā slikta pievilcīgs darbinieks uzņēmumam ir papildu bonuss. Viņa māsa gan šo bieži strostē, lai pievaldoties, bet… tā jau tāda ecēšanās vien. Starp citu, es jūs tūliņ iepazīstināšu!

Dzintara māsa Arta Knaģe bija atbildīga par viesnīcas atpūtas kompleksa Saules istabu jeb solāriju telpu, kas atradās galvenās ēkas pirmā stāva kreisajā stūrī vienā blokā ar džakuzi un kombinēto saunu.

Viņa bija glīta, smalka auguma sieviete asiem, lai neteiktu aziātiskiem sejas vaibstiem un vēsi platlnblondiem matiem. Ķermenis, tāpat kā Dzintaram, izskatījās kā izliets no bronzas tik nosauļots un notrenēts, ka likās lai nu kam, bet viņai gan nav ne grama lieka mīkstuma. Māsa izskatījās dažus gadus vecāka par brāli, un laikam taču sintētiskās saules iespaidā viņas seja bija ieguvusi to nodevīgo, vecam pergamentam līdzīgo smalko mikrokrunciņu tiklojumu, kas raksturīgs sievietēm, kuras pārāk strauji tievējušas un izjaukušas normālu organisma vielmaiņu un mitruma līdzsvaru.

Vēl viena iepazīstināšanas ceremonija un pastāstiņš par sabiedriskajām attiecībām. Arta Knaģe to uzņēma pilnīgi bez emocijām, šķiroties tikai noteica: Jebkurā laikā būsiet gaidītas SauJes istabā.

-     Nezinu, kāda muša Artai šodien iekodusi, parasti viņa ir pats laipnības iemiesojums, īsta saulīte! Daina taisnojās, vadot viešņas tālāk pa gaiteni. Lūk, šajā spārnā atrodas ne vien solārijs, džakuzi, pirts un apmeklētāju dušas telpas, bet ari novusa istaba un kamīnistaba, kur vakaros saviesīgi pasēdēt pie dzīvas uguns. Te, tālāk, veļas kambaris, bet ap stūri, tieši pirms izejas uz uzņemšanas halli, dāmu un kungu labierīcības.

Viesnīcas pirmajā stāvā galveno korpusu krusteniski sadalīja divi plaši gaiteņi. Viņas pagaidām bija izstaigājušas tikai divus atzarus. Nu bija kārta labajam spārnam.

-    Šeit, tieši tāpat kā kreisā korpusa stūrī, atrodas trauku kambaris, nākamā ir zāļu istaba jeb noliktava, kurā var iekļūt gan no šīs puses, gan no aptiekas. Bet šis ir mans kabinets! Daina viesmīlīgi atvēra senlaicīgas durvis.

Likās, telpa nav tikusi pārveidota un remontēta vismaz simt gadu, lai gan tā bija tikai šķietamība.

-      Daina, te patiešām ir skaisti! Anna skaļi jūsmoja, lēnām uz papēža griezdamās riņķī un pētīdama telpu. Tipisks

19.   gadsimta beigu džentlmeņa kabinets bibliotēka ar dārgām, ādu apvilktām tumškoka mēbelēm. Vienīgi telpas rāmi zeltainais krāsojums un saulrieta sārtie aizkaru un drapēriju toņi apliecināja sievietes klātbūtni. Mākslinieciskiem kokgriezumiem rotātajām, greznajām mēbelēm neapšaubāmi bija augsta antikvārā vērtība, un varēja redzēt, ka tās tiek rūpīgi koptas un uzturētas.

-Tās mans vecvecvectēvs speciāli pasūtījis un ap 1912. gadu atvedis no Anglijas, pamanījusi Annas vērtējošo skatienu, paskaidroja viesnīcas saimniece. Tolaik viņš braucis tālajos reisos. Tikko bija uzcēlis šo te viesnīcu par godu savai mīļotajai sievai, manai vecvecvecmāmiņai. Es gan teiktu lai kompensētu savu ilgstošo prombūtni. Viņa aiz gara laika bija kļuvusi par dedzīgu Rīgas kultūras dzīves baudītāju un regulāru toreiz populārās Ķemeru sanatorijas apmeklētāju tajā laikā tur bieži viesojušies pat cariskās ģimenes pārstāvji. Novērojusi, cik vērienīgi darbojas Ķemeri, mūsu ciltsmāte bija iecerējusi kaut ko līdzīgu pansiju ar atpūtas un veselības uzlabošanas iespējām radīt arī Kaijciemā. Par naudas trūkumu mūsu dzimta nekad nav sūdzējusies. Tā vai citādi, vecais kungs apsolījis uzņēmīgajai laulātajai draudzenei tādu pašu rakstāmgaldu kā britu karalienei. Toreiz šajā kabinetā strādāja viņa, tagad es. Tā tie diedziņi sasienas… Daina Spožā uz mirkli aizdomājās.

-     Kas tas par iluminatoru? pamanījusi nelielās telpas iekšējā sienā apaļu lodziņu ar spoguļstiklu, ziņkāri ievaicājās Zane. Dekorācija?

-    Nē. Tas tiešām ir iluminators. Vecais tāljūras kapteinis tas pats, kurš uzbūvēja šo viesnīcu, mūža nogalē, aizejot pelnītā atpūtā, nolēma vismaz kaut ko no sava kuģa saglabāt par piemiņu un lika visus iluminatorus iestrādāt viesnīcas sienās. Tā nu tagad dažām telpām ir gan pierastie, četrkantainie koka pakešu logi, gan restaurēti iluminatori. Nav taču slikti, vai ne? Viņa vaicājoši paraudzījās Annā.

-     Nav gan. Es teiktu dizainiski veiksmīgs risinājums. Bet… tā taču ir iekšsiena, vai ne? Tad kāda jēga?

-    Tur jau tas joks! Lodziņš ļauj neuzkrītoši un nepamanīti pieskatīt viesnīcas lepnumu restorānu jeb Zaļo ēdamistabu, kā mēs to dēvējam. Šajā telpā pusdieno ne tikai spa viesi, un regulāri iegriežas tūristi, bet arī mūsu pašu Kaijciema iedzīvotāji, kuri Zaļo ēdamistabu bieži izvēlas par savu svinību mielasta vietu. Tā ir milzīga uzticība un atbildība, tāpēc brīžos, kad strādāju kabinetā, neuzkrītoši mēdzu palūkoties, vai viss kārtībā. Parasti es cenšos iespējami vairāk laika pavadīt ar viesiem, lai viņi justu mūsu rūpes un gādību.

-    Tā noteikti ir milzīga slodze. Bet saki kā un pa kuru laiku tu tiec galā ar visiem papīrdarbiem, grāmatvedību un nodokļu lietām? Annai Elizabetei bija skaidrs, no kurienes šie melnie loki…

-     0, par to es neraizējos! Grāmatvedība, nodokļi, vispār visas finanšu un bankas lietas, tāpat rēķini un komunālie maksājumi atrodas Daiņa pārziņā. Ā, tu… jūs jau nezināt Dainis ir mans vīrs. Gan jau vakarā iepazīsieties. Jā, tātad Dainis ir sertificēts grāmatvedis, finansists un augstas raudzes datorspeciālists. Viņš gādā par to, lai mūsu finanses, viesi un darbinieki būtu drošībā, bet man atliek radošākās nodarbes. Piemēram, maltītes. Varu derēt jūs šorīt vēl neesat brokastojušas, vai ne? Un astainais kavalieris arī…

Daina ar smaidu paraudzījās uz Grāfu, kurš, lielās ķepas zem zoda salicis, rātni gulēja Annai pie kājām.

-    Iesim uz Purpura ēdamistabu! Vai varbūt jūs vēlētos brokastis ar skatu uz jūru? Mums ir arī Dzeltenā kafejnīca iestiklota koka terase ar pasakainu skatu uz Dižjūru. Tikai tā netiek apkurināta. Brīdinu tur vēl varētu būt pavēsi. Taču ja satinas pledos…

-     Labāk iekšā, Anna atteica. Pēc vakarnakts pēdējiem darbiem un šīrīta agrās celšanās viņa jutās tāda kā savārgusi, kā drebelīga. Patiešām derētu tase melnas, karstas kafijas un kāds kumosiņš!

Cauri Zaļajai ēdamistabai iegājušas Purpura ēdamistabā, abas viešņas saskatījās. Te katra detaļa bija rūpīgi izlolota un izstrādāta līdz sīkumam. Zaļā ēdamistaba līdzinājās tropu augu oranžērijai ar zaļo augu norobežotām “saliņām” mīkstu tumšzaļas ādas zviļņu ieskautiem galdiņiem. Purpura ēdamistaba bija tās pilnīgs pretstats, radot asociācijas ar klusinātas gaismas pielietu, veclaicīgi mājīgu atpūtas telpu, kur darīts viss, lai netraucētu viesu omulīgajām sarunām vai divvientulībai. Lielāki un mazāki galdiņi bija izvietoti neregulāri, telpu starp tiem sadalīja lieli, augsti platlapu istabaugi, bet klusinātās gaismas efektu radīja aizvilktie blīvie aizkari un mazas zeltainas “kaķactiņas” mākslinieciski izkaltas galda lampiņas ar regulējamu spuldzes spožumu.

Šajā brīdī zālē neviena nebija. Vēl, bet varbūt vairs. Brokastīm pārāk vēlu, pusdienām par agru.

Viņas izvēlējās nelielu galdiņu telpas stūrī pie loga. Kā parasti, Anna apsēdās ar muguru pret sienu, lai varētu pārredzēt visu zāli, Grāfs uzticīgi nogūlās viņai pie kājām un cerīgi pavērsa degunu kārdinošo virtuves smaržu virzienā.

-     Mīļās dāmas, atļaujiet pirmajā ēdienreizē jūs pacienāt ar mūsu viesnīcas firmas ēdienu omleti ar garnelēm, vistu, sezonas dārzeņiem un dažādu zālīšu piedevām, laipnā namamāte piedāvāja. Un ko atnest astainajam draugam?

-    Paldies, neko tikai bļodiņu ūdens. Grāfam maltīte būs vēlāk. Man viss ir līdzi.

Annas noteiktā atbilde pelēkā vilka līksmajā purniņā ievilka raizīgu izteiksmi.

Visapkārt tā smaržoja! Gan jau saimnieces sirds iežēlosies…

-    Nemaz te nepūt, sila priede atradusies. Donžuāns, dāmu mīlulis! tiklīdz Daina bija iegājusi virtuvē, Anna klusi uzrunāja suni. Tā kā nebūtu nekādas dīkšanas! Tu taču esi Grāfs, nevis Barons vai Figaro!

Izdvesis smagu nopūtu, kas likās nākam no pašām zemes dzīlēm, Grāfs uzlika pumu uz Annas kājas.

Vai tiešām tu viena pati ēdīsi visas tās gardās lietas, kuru smaržas te vējo gaisā, un man neko nedosi?

-     Līzbet, tu esi sadiste! pēc desmit minūtēm, baudot izsmalcināto brokastu omleti, kurā kārtu kārtām krāšņojās sulīgas garneles, vistas strēmelītes, tomāti, paprika, spināti, sīpoli, šampinjoni un dažādu aromātisku zālīšu stiebri un lapas, Zane pilnu muti nomurmināja. Pati ēd, bet citiem nedod…

-     Nekā nebija! Citi šorīt dabūja karaliskas brokastis, bet es tikai dažus malkus kafijas, pārējo izstrēbi tu!

Grāfs uzlika ķepu uz Annas ceļgala un izpildīja savu kroņa numuru zemā, dobjā balsī noteica "mom-m-m!". Visas trīs brokastotājas sāka smieties, un Grāfs saprata suniskā viltība kārtējo reizi nesusi augļus.

Tā ari bija. Nopūtusies un nomurminājusi kaut ko par dresūras režīma pārkāpumu, Anna viņam pasniedza vispirms maizes gabaliņu un tad pa kripatai no katras omletes sastāvdaļas. Grāfs ik kumosu pieņēma ar tādu pašcieņu, kas likās kā īsta karaliskās labvēlības izpausme. Suņa prieku apliecināja omulīga astes bungāšana.

-    Paldies, maltīte bija lieliska! Komplimenti šefpavāram! Anna Elizabete bilda Dainai, kad viņas ar kafijas tasītēm rokās stāvēja uz Dzeltenās kafejnīcas terases, baudot skatu uz zīdaini mierīgo jūru. Tās gludo virsmu nesatricināja ne sīkākā vēja pūsmiņa, bet koši zilajās debesīs spoži un karsti spīdēja saule. Nekas neliecināja, ka vēl pirms nedēļas, pusotras te bijuši sniega un ledus kalni.

-Jums paldies, ka atbraucāt… par kaut ko aizdomājusies, atteica Daina. Šobrīd viņa nepavisam neatgādināja omulīgu, laipnu viesnīcnieci, drīzāk gan noraizējušos namamāti, kurai kaut kas nospiež sirdi un prātu.

-     Daina… Ko tu man mēģināji pateikt pa telefonu un vēstulē? nogaidījusi, kad Zane pa koka kāpnēm dodas lejā uz jūru, ievaicājās Anna. Tev kaut kas noticis? Kāds tevi apdraud?

-     Es… man… Redzi, tas ir garš stāsts. Varbūt labāk pēc vakariņām, ja? Daina saminstinājās. Tagad es jums izrādīšu viesnīcu, pēc tam varēsiet iekārtoties savā numurā un izbaudīt kādu no mūsu spa procedūrām, bet lietišķo pusi vēlāk. Katrā ziņā tagad, kad esi… esat šeit, turklāt ar tādu suni, es vairs ne no kā nebaidos!

-    Labi. Kā teiksi. Anna sajuta vieglu aizkaitinājumu. Viņai patika skaidri spēles noteikumi, nevis aizplīvuroti pusvārdi un nenoteikti mājieni…

Smailajiem papēdīšiem klikstot, Daina Spožā raitā solī izvadāja viešņas pa viesnīcu, izrādot ik kaktiņu.

Palūgušas atļauju iemest aci moderni aprīkotajā virtuvē un izteikušas miiilzīgu pateicību tās trim darbiniekiem šerpajai, mutīgajai pavārei Alīdai Reņģei un Matrožpārim Ilgai un Fredim, Anna un Zane acumirklī iekaroja pavāru simpātijas, bet Grāfa kārtējais triks sveicienam augstu paceltā ķepa un dobjais “mom-m-m” ierindoja viņu virtuves karalistes VIP viesu kategorijā un nesa arī gluži taustāmu labumu prāva cīsiņa izskatā. Tik daudz, ka no svešiem ņemt nav brīv, Grāfs atcerējās gan, taču līdz zemei garā siekala un trīcošais žoklītis iesildīja visu klātesošo sirdis, un viņi vienbalsīgi mudināja Annu pacienāt četrkājaino draugu. Cīsiņš burtiski iztvaikoja.

Labi, vilciņ brālīt, par šo disciplīnas pārkāpumu mēs parunāsim vēlāk, viņa sev nosolījās.

Viesnīcas puspagrabstāvs pēc kopējās platības bija identisks pirmajam, taču rūpīgi pārdomātais plānojums visam lika izskatīties plašākam. Kreisā spārna stūrī tieši zem pirmā stāva solārija, džakuzi un pirts atradās 7 x 12 metrus liels peldbaseins, kura seklākajā galā bija kaskāde un viltus liedags ar gaisa strūklu masāžu, bet dziļākajā neliela lecamlaipa.

Zem Dzeltenās kafejnīcas aptuveni tādā pašā platībā puspagrabstāvā bija izvietota gaiša, pērļaini perlamutrīga tukša telpa, kuras pret jūru vērsto sienu greznoja daži iluminatori, bet stūrus divas krāšņas palmas un priecīgi krāsainu spilventiņu kaudze. Sienā bija iestrādāts nolaižams videoprojektora ekrāns. Tā bija jogas un meditāciju zāle, kas nepieciešamības gadījumā tika izmantota arī par mūsdienīgu konferenču telpu.

Kreisā spārna otru stūri aizņēma trenažieru zāle ar dušas telpām un spa zona, kur ierobežotā platībā bija sarūmējušies administratores lete, sulu bārs, labierīcības un piecas dažādas procedūru telpas: Gaismu, krāsu un skaņu terapija, Vannu istaba (jūras ūdens, masāža, dūņas), Tuksneša istaba (smilšu terapija), Akmeņu istaba (litoterapija) un Masku istaba (ārstnieciskās maskas, masāža un akupunktūra).

Apskatot telpas, Annu Elizabeti izbrīnīja fakts, ka ne procedūru kabinetos, ne trenažieru zālē vai peldbaseinā nebija neviena apmeklētāja. It kā nolasījusi viņas domas, Daina steidza paskaidrot šodien sanitārā diena.

Toties darbinieki gan bija uz vietas. Annai vienubrīd pat šķita īpaši instruēti, ko teikt un kā uzvesties. Vismaz tādu iespaidu radīja Dainas un trenažieru zāles pārziņa Aļģa, pilnā vārdā Ajģirda Brikauska, bezvārdu komunikācija vairākkārtēja saskatīšanās un tikai pašiem vien saprotamie, gandrīz neredzamie žesti puspirksta vai pleca kustība, galvas mājiens…

Interesanti, vai arī Zane būs pamanījusi kādas interesantas nianses! Varbūt man tikai rādās?

Tomēr nerādījās vis. Izmantojot mirkli, kamēr Daina runājās ar Aļģirdu, Anna pavēroja spa darbinieces vadītāju Tamāru Baltiņu un viņas padotos jauniņo administratori un masku speciālisti Alīnu Nosiku, ar krāšņu bisti apveltīto masāžas speciālisti Viviānu Kāsi, skaņu, gaismu, smilšu un akmeņu rituālu zinātāju Romualdu Koku un jogas treneri

Inesi Ābolu, kura tieši tagad, sanitārajā dienā, bija speciāli atbraukusi no Rīgas.

Ja viņai vispār jelkad ir piemitusi spēja sajust cilvēkus un viņu noskaņojumu, tad, lūk, šeit tas bija vārdos nenoformulējama spriedze gaisā, kas radīja tīri sataustāmu, elektrizētu atmosfēru.

Kaut kam jānotiek! Viņi visi ir pārliecināti, ka agri vai vēlu kaut kam jānotiek. Spriedzes izlādei…?

3.   nodaļa. Viesnīca

2.   aprīļa priekšpusdiena

-     Un tagad es jūs vedīšu turp, kur neviens nepiederīgs mirstīgais nedrīkst spert kāju. Noslēpumaini smaidot, Daina noņēma no kakla ķēdīti ar kulonu lāses formā. Tā vienā pusē bija iegravēta lidojumam spārnus izpletusi kaija ar melnu actiņu, otra puse bija gluda. Piegājusi pie biezām tumša stikla durvīm, kas norobežoja pagrabstāva labo spārnu no nevēlamiem viesiem, Daina tuvināja kulonu sarkanai lāzera acij. Tā nozibsnīja, un durvis bez skaņas atvērās.

-    Šī ir darbinieku teritorija, slēgtā zona. Lūk, pa labi darbinieku vannas istaba, veļas mazgātava un mūsu grāmatveža, finansista un drošībnieka jeb, citiem vārdiem, mana vīra kabinets, diemžēl ciet, un atslēga pie viņa. Gaiteņa galā spoguļstikla durvis ved uz darbinieku atpūtas telpām un guļamistabu tur nakšņo tie, kuri attiecīgajā nedēļā te strādā. Bet te, gaiteņa kreisajā pusē, aiz dzelzs durvīm un elektroniskajām atslēgām atrodas mūsu lepnums un lielākais noslēpums SPA KAIJAS zālīšu žāvētava, smalcinātava, eksperimentālā laboratorija, neliela ārstniecības un kosmētisko līdzekļu ražotne un noliktava. Te drīkst ieiet tikai daži mūsu darbinieki.

-     Tu gribi teikt, ka drīzumā skaistumkopšanas līdzekļu tirgū ienāks jauns un nopietns spēlētājs zīmols Kaijas? Anna drusku neticīgi piepacēla uzaci. Pagaidām par Kaiju produkciju pilnīgi nekas nebija dzirdēts, lai gan Zane vērīgi sekoja kopjošās un dekoratīvās kosmētikas ražotāju jaunumiem. Pašmāju brīnumu viņa neparko nepalaistu garām!

-    Jā un nē. Mēs jau kādu laiku strādājam ar savu produkciju tepat, viesnīcas spa procedūru telpās. Ari skaistumsalonā Rasas Lāse, kurš no mums īrē telpas un kurā var ieiet no ārpuses. Viņu saimniece Inta Lāsīte ir paša Dieva dota zāļu, augu un ziedu zinātāja kādus tik brīnumus viņa spēj radīt! Krēmus, šampūnus, losjonus, tonikus, vannas pulverus un sāļus, tāpat attīrošos augu maisījumus organisma detoksikācijai. Viņa ir mūsu laboratorijas labais gars! Bet gan jau iepazīsieties un Inta jums visu pastāstīs, nē, nu, protams, ne visu, bet to, ko drīkst, Daina pasmējās.

-    Daina, vai tas nozīmē, ka veiksmes gadījumā, iekarojot savu nišu šajā tirgū, jūs un jūsu talantīgie speciālisti varētu kļūt par miljonāriem? Zane pētoši paraudzījās namamātē.

-    Teorētiski jā. Praktiski… Šis ir tik nežēlīgs bizness, ka ikvienu jaunu spēlētāju konkurenti cenšas iznīcināt, kamēr tas vēl ir zīdaiņa autiņos, pat neļaujot attīstīties. Spiegošana, ideju zagšana, tenkas un baumas, melnais piārs, apmelojumi presē, sabotāža, galu galā arī atklāta kaitniecība tās visas ir tikai puķītes… Odziņas vēl būs… Nebrīnīšos, ja tuvākajā laikā kāds mēģinās nogalināt mani vai kādu no maniem darbiniekiem… Mūsu mīļie konkurenti vislabprātāk gribētu redzēt šo viesnīcu nosvilušu zilās liesmās ar visu laboratoriju. Pirms vēl esam paguvuši iziet starptautisko sertifikāciju un sākt virzīt savus produktus plašākā tirgū. Nesen pat… Daina Spožā pēkšņi apklusa, it kā viņai būtu iesāpējusies sirds, un dziļi ievilka elpu. Bet ienāciet labāk te!

Atvērusi spoguļstikla durvis, viņa aicināja ciemītes tālāk.

Darbinieku atpūtas telpa kopā ar guļamistabu bija pirmā stāva restorāna Zaļās ēdamistabas lielumā. Prāvākās telpas vidū atradās ovāls tā sauktais saimes galds ar glītiem Vīnes krēslu atdarinājumiem, gar divām sienām nelieli atpūtas krēsli ar maziem, apaļiem kafijas galdiņiem, vienā stūri liels drēbju skapis, otrā prāvs, pusapaļš stūra dīvāns ar zemu žurnālgaldiņu, bet pie pretējās sienas milzīgs plazmas televizors. Varēja redzēt, ka uz darbinieku ērtību rēķina taupīts netiek. No atpūtas telpas durvis veda dziļāk apmēram pustik lielā telpā, kur atradās divi izvelkami, divguļami dīvāni un viens izvelkams, vienvietīgs atpūtas krēsls. Guļamtelpas tālākajā stūri bija novietots rakstāmgalds ar datoru, bet pretējā stūrī, tuvāk ieejai, atradās veļas skapis. Ērti.

-    Jūsu ievērībai visās telpās ir Wi-Fi ātrgaitas internets ar brīvo pieeju. Par to mēs naudu neņemam, palepojās viesnīcas saimniece. Šodien bez tā neiztikt.

-     Daina, atvainojiet manu varbūt netaktisko jautājumu, bet kāpēc arī šajā puspagrabstāvā sienās iebūvēti apaļi iluminatori? Es vēl saprotu guļamtelpā. Lai cik nelieli, tie tomēr ir logi uz āru, vēdināšanai un tā… Bet atpūtas telpā es pamanīju vienu iluminatoru iekšsienā vai tā ir tikai dekorācija vai arī tam ir kādas funkcijas? Zane tincināja.

-    A, jūs laikam domājāt lodziņu starp mana vīra kabinetu un atpūtas telpu. Jā, tam ir praktiska nozīme. Pirmkārt, Dainis ir liels pedants un vienmēr, kad atrodas viesnīcā, ar vienu aci pieskata darbinieku atpūtas telpu lai viņi tur pārāk neaizsēžas brīžos, kad vajadzīgi apmeklētājiem. Nemaz nedomājiet, mēs savus darbiniekus neizspiegojam, tieši pretēji ļoti rūpējamies par viņiem, taču tieši tāpēc pretī prasām kārtīgu darbu un simtprocentīgu atdevi. Savos brīvajos brīžos viņi drīkst atpūsties, kā vien vēlas, skatīties TV, mums ir vairāk nekā simt kanālu, klausīties mūziku te ir ļoti laba skaņas izolācija dziedāt, dejot, svinēt savas jubilejas. Bet tikai no darba pienākumiem brīvajā laikā! Daina atkal pasmaidīja (Annai gan pēkšņi likās pasmīnēja, taču viņa to norakstīja uz nogurumu). Mēs te visi esam kā viena liela, laimīga ģimene, tāpēc daudzi tālāk dzīvojošie savās brīvajās dienās izvēlas palikt tepat Kaijciemā, nevis braukt mājās. Lielākā daļa darbinieku dzīvo vai nu Akmens kotedžās līdzās viesnīcai tur ir seši divstāvu dzīvokļi ar atsevišķām ārdurvīm vai paši savās mājās tepat, ciemā.

-     Un kāda ir lodziņa otrā funkcija? neatlaidās Zane.

-Jūs gan esat urķīga, Dainas balsī pavīdēja svešāds tonis. Kas tas bija? Aizkaitinājums?

-    Nu, labi. Lodziņa otrā funkcija saistās ar algas dienu. Nav nekāds noslēpums, ka šobrīd daudziem neklājas viegli kredīti, parādi… Parasti mēs saviem darbiniekiem algas pārskaitām uz viņu bankas kontiem, taču ir daži, kuri vēlas, lai viņiem tiktu maksāts skaidrā naudā. Tad nu Dainis var noskatīties, kad vajadzīgais cilvēks atpūtas telpā ir viens pats, piesaukt viņu pie lodziņa un norēķināties. Lai nebūtu nekādu pārpratumu vai kreisu runāšanu. Laboratorijas dēļ gaitenī uzstādīta video novērošana, bet darbinieku telpās kameru nav mēs cienām privātumu.

-     Daina, ja es pareizi sapratu, jūs nupat mums atklājāt, ka vairākiem saviem darbiniekiem maksājat aploksnēs, respektīvi apejot nodokļus? Zane iepleta lielas acis. Vai jums nemaz nav bail?

-    No kā? No jums? Daina jautri iesmējās. Kāpēc gan? Vai tiešām es tik ļoti būšu kļūdījusies cilvēkos un jūs tūdaļ skriesiet mani “noklauvēt” tuvākajā VĪD nodaļā? Tad nu gan tas būs liels sasniegums pasaule uzzinās, ka Kaijciema Spožie, palīdzot saviem darbiniekiem tikt vaļā no parādiem, maksā nosacīti lielākas algas, pieverot acis uz to, vai viņi paši tālāk nodokļus nomaksā vai nenomaksā. It kā citur tā nenotiktu! Starp citu, Zane, vai jūs kādreiz esat parēķinājusi, cik uzņēmējam reāli izmaksā katrs viens simts latu, ko viņš algas dienā samaksā savam darbiniekam, piemēram, jums? Ticiet vai ne simtu astoņdesmit… Gandrīz dubultu summu.

Anna jau labu bridi centās kaut kādā veidā pievērst Zanes uzmanību, lai piespiestu viņu aizvērt muti un nepateikt vēl kaut kādu pārsteidzīgu muļķību. Viņu bija patiesi ieinteresējis SPA Kaijās notiekošais, tāpēc galīgi nevietā būtu sakašķēties ar namamāti un zaudēt “viss apmaksāts” viešņu statusu.

Vai tiešām Zane nespēj kaut vienreiz padomāt, pirms kaut ko teikt vai jautāt?

No otras puses, Anna Elizabete izjuta mazu, gandrīz ļaunu prieciņu, redzot, kā pēc pēdējā Dainas teikuma ieplešas Zanes acu zīlītes.

Laikam taču beidzot saprata, cik dārgi viņi visi man katru mēnesi izmaksā!

Droši vien prātīgāk būtu arī ar mūžvecajiem aģentūras darbiniekiem pārslēgt gabaldarba līgumus, respektīvi, maksāt tikai par reāli izdarīto, nevis konkrētu algu ik mēnesi neatkarīgi no ieņēmumiem, taču Anna nespēja tā rīkoties. Vismaz attiecībā uz Zani, Ģirtu un Kārli ne. Pagaidām vēl ne.

*   * *

-Ja neesat pārāk nogurušas, apiesim vēl līkumiņu ap viesnīcu un tad kāpsim augšā uz apartamentiem, viesmīlīgi vedināja Daina. Viņas balss atkal skanēja mierīgi un līdzsvaroti.

-     Es ļoti vēlētos jums parādīt Rasas Lāsi un iepazīstināt ar tās saimnieci Intu Lāsīti.

Privātais skaistumkopšanas salons Rasas Lāse bija izvietots viesnīcas labā spārna puspagrabā zem aptiekas un daļas uzņemšanas halles, ar ieeju no āra. Gaumīga izkārtne vēstīja, ka daiļumiestāde strādā katru dienu, vienīgi manikīre-pedikīre bija sastopama tikai divas reizes nedēļā, jo brauca no Rīgas.

Un atkal Anna Elizabete bija patīkami pārsteigta par to, kā tik salīdzinoši nelielās telpās iespējams izvietot tik daudz funkcionālu telpu un stūrīšu administratores leti, frizieru istabu, matu mazgājamo telpu un labierīcības, manikīra-pedikīra stūrīti, sejas un ķermeņa kopšanas istabu un pat nelielu, mazumtirdzniecībā pieejamo SPA KAIJAS ražoto skaistumkopšanas līdzekļu paraugu ekspozīcijas stendu.

Iepazīšanās formula sabiedrisko attiecību uzlabošana kārtējo reizi nostrādāja nemainīgi pozitīvi, taču Annai bija sajūta, ka arī bez tās viņas būtu atradušas kopēju valodu. Inta Lāsīte atstāja patīkamu skaistas, koptas, bet galvenais gudras sievietes iespaidu. Annai viņa ļoti iepatikās.

Kamēr Zane aizrautīgi pētīja skaistumkopšanas līdzekļu paraudziņus, Anna Elizabete neuzkrītoši centās iztaujāt salona saimnieci cik viegli vai grūti, atrodoties pilnīgā nostūrī, veidot un attīstīt biznesu, kas saistīts ar zinātniskiem pētījumiem, eksperimentiem, skaistumu, labsajūtu, veselību un nereti arī dzīvību?

Lāsīte izrādījās atsaucīga sarunu biedre pat ļoti un, redzot Annas patieso interesi, uzaicināja viņu un Grāfu vakarā pie sevis uz kafiju un “meiteņu parunāšanos”.

Anna Elizabete ielūgumu nevilcinoties pieņēma.

*   * *

Atvadījušās no viesmīlīgās Rasas Lāses īpašnieces, viņas Dainas vadībā devās nelielā pastaigā, lai apskatītu viesnīcas teritoriju, dārzu, jūras malu un tuvējo apkaimi.

Izbrīnu radīja fakts, ka viesnīcai ir četras ieejas-izejas. To Anna piebraucot nebija pamanījusi.

Protams, no iespējamo nelaimes gadījumu un evakuācijas nepieciešamības skatpunkta tas bija labi, tomēr potenciālajam ļaundarim šādi bija vieglāk nepamanītam ienākt vai iziet. Droši vien tāpēc visos viesnīcas gaiteņos, baseintelpā, trenažieru zālē un vēl daudzās citās vietās, par kurām Anna Elizabete pat nespēja iedomāties, atradās novērošanas kameras. Tas radīja nepatīkamas izjūtas.

Apspiedusi vēlmi klusi un neapmierināti paņerkstēt, Anna sakoncentrējās vietas izpētei.

Labi, tātad ieejas-izejas!

Galvenās, parādes jeb Dienvidu durvis (viņas pa tām bija ienākušas), jūras vārti jeb Ziemeļu durvis (Dzeltenās kafejnīcas izeja uz jūras terasi), Zaļās jeb Austrumu durvis (ieeja Zaļajā ēdamistabā restorānā) un visbeidzot Rietumu durvis, pa kurām viesi un darbinieki visātrāk varēja nokļūt viesnīcas autostāvvietā.

Tieši no Rietumu durvīm augšup uz otru stāvu un lejup uz puspagrabu aizvijās greznas metālkaluma spirālkāpnes. Tiesa, bija vēl divas šauras kāpnītes no pirmā stāva uz puspagrabu (taču tās atradās aiz elektroniski slēdzamām šaurām durtiņām un bija domātas tikai darbiniekiem) un no otrā stāva viesu gaiteņa uz trešā jeb jumta stāva Torņa apartamentiem.

Viesnīcas apkaime bija rūpīgi sakopta, faktiski gandrīz izlaizīta ar mēli. Ne krituša čiekuriša, ne brivdomīgas priežu skujas! Abpus galvenajai Dienvidu ieejai pletās šaura koka terase, ko papildināja miniatūrs akmeņdārzs ar eleganti sagrupētiem mūžzaļiem un salcietīgiem augiem. Otrā viesnīcas pusē, tieši abpus Dzeltenajai kafejnīcai, bija izvietojušies greznāki akmeņdārzi, bet nepilnos simts metrus līdz jūrai varēja veikt, ejot pa platu koka dēļu laipu un mielojot acis gar krāšņu, pirmajā acu uzmetienā šķietami nevērīgi sastādītu, lai gan patiesībā rūpīgi pārdomātu pavasara ziedu dārzu, kur šobrīd ziedēja vismaz četru krāsu krokusi, narcises, sniegpulksteņi, prīmulas un tulpes.

Rāmo mieru un apcerīgo pastaigu iztraucēja Grāfs. Pēkšņi nostiepis siksnu, viņš metās tuvīno kāpu krūmu virzienā, tenteriski raujot Annu Elizabeti līdzi kā lupatu lelli.

Esam gan mēs, viņa skriedama paspēja nodomāt. Saviesīgi pļāpājam un dodamies nesteidzīgās pastaigās, bet nabaga lopiņš tikmēr ciešas pāri spēkiem! Cik labi, ka man kabatā ir cimdi un maisiņš!

Nelielais starpgadījums ātri tika likvidēts, taču tas bija atmodinājis viesnīcas saimnieci Dainu Spožo no rāmās pašapceres, atgādinot par tiešajiem pienākumiem. Pulksteņa rādītāji jau tuvojās dienas vidum, taču viešņas vēl nebija tikušas līdz savam numuram. Steigšus uzvedusi Annu Elizabeti un Zani pa spirālkāpnēm līdz otrā stāva gaiteņa sākumam, saimniece diplomātiski mēģināja glābt to, kas vēl glābjams.

-     Droši vien jūs vēlētos atsvaidzināties un brīdi atpūsties? Lūk, jūsu numura atslēgas! Iekārtojieties un jūtieties kā mājās. Pārējo apartamentu apskati mēs varētu atstāt uz pēcpusdienu, jo pirmie ilgtermiņa viesi ieradīsies tikai rīt. Pusdienas būs pulksten divos Zaļajā ēdamistabā. Vakariņas astoņos Purpura ēdamistabā. Tur ari tiksimies! Bet tagad man vajadzētu bridi veltīt dažiem steidzamiem darbiem, pēdējie vārdi sakrita ar papēdīšu klikstoņu uz kāpnēm.

-     Bija jau arī beidzamais laiks. Atvērusi apartamentu durvis un palaidusi Grāfu pirmo, Anna Elizabete pārkāpa slieksni un atslīga tuvākajā atpūtas krēslā. Steigšus novilkusi elegantās, melnās augstpapēžu laiviņkurpes, viņa izdvesa atvieglojuma pārpilnu nopūtu.

-     U-u-uffi Nu, saki man, kālab mēs sevi tā spīdzinām?

Zane neatbildēja bija pārāk aizņemta ar telpu izpēti.

Toties Grāfs laikam jau pateicībā par gardajiem omletes gabaliņiem un kļūmīgās situācijas taktisku atrisinājumu nogūlās saimniecei pie kājām un ar garo mēli sāka cītīgi laizīt viņas samocītās pēdas.

-     Re, kurš ir vislabākais spa terapeits! Paldies, sunīt! Anna smaidīdama pabužināja vilka kažoku.

-     Līzbet, tev ir kaut mazākā nojēga par šo apartamentu diennakts cenu? Zane bija beigusi telpu ātro apskati un izskatījās satraukusies. Šis ir divvietīgs lukss ar divām guļamistabām un labierīcību telpām, netrūkst pat džakuzi un milzīga balkona uz jūru! Piecel taču beidzot savu pēcpusi un atnāc līdz logam!

-    Negribu. Un neiešu. Ļauj man mirkli mierīgi pasēdēt… Anna īgni atburkšķēja, masēdama potīti. Atkal pietūkusi un sākusi sāpēt. Pirms desmit gadiem lauztā un neprasmīga medicīnas praktikanta nepareizi ieģipsētā potīte, protams, bija sadzijusi, taču visai bieži mēdza par sevi smeldzīgi atgādināt, sevišķi uz laika maiņām.

Pievakarē pilnīgi noteikti līs…

Tomēr ziņkāre uzvarēja slinkumu, un Anna Elizabete piecēlās. Turpretī Grāfs, neapmierināti ņurdēdams par nozagto pagalvi silto kāju -, palika guļam. Pat acis nepavēra.

Anna pārlaida vērtējošu skatienu abām ar Zani piešķirtajiem Purpura apartamentiem. Patiešām grezni, neko teikt. Un plaši. Mūsdienīgs remonts un apdares materiāli, kas veiksmīgi papildināti ar krāšņiem, barokāliem akcentiem: atpūtas krēsliem, gultu baldahīniem, aizkariem un portjerām, dekoratīvajām auklām ar zelta pušķiem, gaismekļiem senatnīgu kandelabru formā, apjomīgiem ziedu, galvenokārt balto un tumšsārto liliju, kārtojumiem Ķīnas porcelāna vāzēs. Dominējošā krāsa visu toņu un nianšu purpurs liecināja, ka viesnīcas telpu interjeram un dizainam tiek pievērsta liela uzmanība un tērēti milzu līdzekļi.

Nedod Dievs, ja Grāfam ienāktu prātā kaut ko te sagrauzt vai apgāzt!

Taču, vērīgāk aplūkojot atsevišķas detaļas, Anna Elizabete nespēja apspiest smaidu…

Jā, telpas bija skaistas un gaumīgi iekārtotas, taču tajā visā jautās tāds kā neīstums, kā viltojuma klātbūtne. Dainas Spožās īsā vēsturiskā ekskursa iedvesmota, Anna Elizabete bija noskaņojusies nedaudz spokainām, pagātnes atmiņu pilnām viesu istabām ar, iespējams, rūpīgi atjaunotām autentiskām mēbelēm, padilušām tekstilijām un patinas tīklojuma pārklātām greznumlietiņām plauktos, bet tā vietā nokļuva mūsdienu interjera katalogu trīsdimensiju vizualizācijā viss jauns, spožs, grezns, vēl pēc krāsas un lakas smaržojošs… Izskatās, ka viesnīcas ēka nesen kapitāli pārbūvēta un atjaunota, bez žēlastības aizmēžot projām visu veco, autentisko un aizvietojot to ar pseidoantīkām mantiņām, ko par lētu naudu vairumā varēja pasūtīt dizaina preču veikalos.

Abas Purpura apartamentu guļamistabas, uz kurām veda durvis no viesistabas, bija vienādi iekārtotas gulta (vienā istabā virs tās karājās abstrakta glezna ar asinssarkanām lūpām, otrā ar aizkostu ābolu), naktsskapītis, skapis-plaukts, liels plazmas televizors. Istabā pa labi atradās arī rakstāmgalds. Viesistaba pirmajā mirklī šķita patukša, tomēr trīs mīkstie zviļņi ap pazemu galdiņu istabas dziļumā, divi pusmēness veida galdiņi pie ieejas un gigantiska platlapu palma pie kreisās sienas piepildīja to līdz malām. Tik vien palika vietas kā pašiem un gaisam, ko elpot.

Annai visvairāk iepatikās lielais četrstūrainais balkons, vērsts tieši pret ziemeļiem, tas ir pret Dižjūru. Tas bija prāvas istabas lielumā, vietas pietika gan četriem šēzlongiem, gan diviem kafijas galdiņiem un pat tālskatim. Balkona stūros zaļoja zemu, kuplu palmu puduri, bet pret jūru vērstā mala bija papildināta ar tādu kā trīsstūrveida knābi, radot asociāciju ar kuģi, kas ar priekšgalu lepni šķeļ viļņus, kamēr smalkā publika laiski malko kokteiļus.

Varbūt šis balkons ir vienīgais, kas nepārbūvēts saglabājies no Spožo dzimtas ciltstēva vecā kapteiņa laikiem? Varbūt viņam, no kuģa uz sauszemes nokāpjot, likās svarīgi saglabāt vismaz šo ilūziju?

-     Līzbet, ja neiebilsti, es ņemšu guļamistabu pa labi tur ir rakstāmgalds, un es gribētu vaļas brīžos pastrādāt pie romāna. Labi? Tev taču mani nevajadzēs visu laiku un nepārtraukti? Zane šobrīd atgādināja mazu bērnu.

-     Nē, protams. Un jā, protams, ņem. Mums ar Grāfu vienalga. Ka tikai gulta plata un matracis ērts.

-    Tu taču… neļausi vilkam gulēt gultā? Zane nez kāpēc satraucās. Spalvas… un tā…

-     Nav nekāda un tā. Protams, vilks gulēs pie gultas, uz sava līdzpaņemtā mīkstā matracīša. Nesaprotu, kas tev tā par tricelību uznākusi. Viesnīca kā viesnīca, numurs kā numurs, tikai ieturēts konkrētā stilistikā. Mēbeles labi atdarinājumi, arī vāzes, visticamāk, Made in China. Nav nekāda Luvra vai Ermitāža. Protams, tas nenozīmē, ka mēs drīkstam uzvesties kā burlaki, taču es negrasos nākamo mēnesi staigāt uz pirkstgaliem un neelpot.

Saruna draudēja pārvērsties vienā no tiem nejēdzīgajiem sadzīviskajiem ķīviņiem, kuri izceļas tukšā vietā un kuriem beidzoties neviens vairs nespēj atcerēties, kā viss sācies. Anna Elizabete domās raidīja palīgā saucienu visiem labajiem Visuma gariem, lai kāds viņu kaut uz mirkli atpestītu no Zanes jūsmīgi satrauktajiem iespaidiem, kas bija pārauguši nebeidzamā tarkšķēšanā.

Lūdzu, dažas minūtes netraucēta miera savā istabā vai uz balkona!

Visuma labais gars, šķiet, bija labvēlīgi noskaņots līdz ar Zanes kārtējo “Līzbet, tu zini…?” melodiski iedziedājās Annas Elizabetes mobilais telefons. Savilkusi nopietnu sejas izteiksmi un nočukstējusi “Atvaino, tas ir svarīgi!”, viņa iegāja savā istabā un cieši aizvēra durvis. Šobrīd Anna būtu gatava kaut stundu teikt “jā”, “nē”, “protams” klusējošā klausulē, lai tikai nodrošinātos pret Zanes kārtējo iebrukumu.

Zvanītājs bija Miks. Interesējās, kā atbraukušas, kā iekārtojušās, vai jau uzzinājušas ko interesantu.

-    Kaut kas ir gan, bet tās ir vairāk tādas… sajūtas. Mozaīkas kripatiņas, kam varbūt nav nekādas vērtības. Iespējams, vairāk derīgas informācijas uzzināsim pie pusdienu galda vai vakariņās, kad no Rīgas atgriezīsies Dainas vīrs. Vismaz pagaidām viņa pat ar pušplēstu vārdu nav pieminējusi mūsu vizītes īsto iemeslu, stāsta tikai par viesnīcu un topošo kosmētisko līniju. Vakarā man paredzēta intriģējoša tikšanās, no kuras es gaidu lielāku skaidrību.

Anna Elizabete dažos vārdos konspektīvi pārstāstīja šodien redzēto un uzzināto, pēc neliela pārdomu mirkļa negribīgi piebilstot: Zini, Mik, runājot par sajūtām, man likās, ka darbinieku vidū jaušas tāda kā spriedze, kā apvaldītas dusmas. Nevar īsti saprast, vai tas ir savstarpēji vai vērsts tieši pret Dainu.

-    LIzbet, apsoli man, ka būsi prātīga un nemeklēsi piedzīvojumus, labi? Mika balsī ieskanējās rūpes.

-     Protams. Mēs taču esam atbraukušas atpūsties, izklaidēties un uzlabot veselību, vai ne? Tāda bija oficiālā leģenda, ja pareizi atceros, Anna smējās. Nu tad arī pūtīšos un izklaidēšos uz visu banku!

Nez kāpēc pēc īsās sarunas Miks jutās pamatīgi satraukts un noraizējies. Annas Elizabetes balsī bija skanējusi tik tēlota vieglprātība, ka pat pilnīgam dundukam būtu skaidrs viņa atkal iekulsies nepatikšanās.

Interesanti, cik viņiem tur diennaktī maksā viens numurs? Es varētu aizbraukt, Annai un Zanei nezinot, un apmesties turpat viesnīcā, brīvā numurā. Vai arī ja ne pašā viesnīcā, tad netālajā viesu mājā vai pie kāda no cieminiekiem. Nevar būt, ka neatradīsies brīva istabiņa! Hmm, nav slikta doma pats atpūtīšos, beidzot izbaudīšu, ko nozīmē spa procedūras, un arī meitenes pieskatīšu. Ja nu kas… Annas studiju biedrene taču mani nepazīst. Vai nu būs tā, ka neizdosies?Jāpajautā ģenerālim, ko viņš par to domā?

Ģenerālis, kā jau to varēja iedomāties, nebija sajūsmā. Paredzēja, ka Anna Elizabete no dusmām lēks gaisā, jo viņai liksies, ka tiek uzraudzīta, kontrolēta un ierobežota.

Tomēr Miks palika pie sava un ieslēdza plaukstdatoru.

SPA KAIJAS apartamentu cenas bija graujošas gan latos, gan eiro.

Nez kurš tādas varēja atļauties? Divās nedēļās bankas konts būs sauss kā izsūkts ar putekļu sūcēju.

Rūpīgi izstudējis komplekso veselības uzlabošanas piedāvājumu cenu listi, majors Kaķītis nolēma attaisnot savu klātbūtni viesnīcā ar baseina, trenažieru zāles un masāžas procedūru nepieciešamību, taču dzīvošanai atrada ekonomiskāku risinājumu netālo viesu māju Mazreņģes, kas atradās vien piecu minūšu gājiena attālumā no SPA KAIJAS galvenās ēkas. Tur tika piedāvāta ērta, vienkārša naktsmītne un brokastis eko stilā, bet pārējos labumus varēja baudīt viesnīcā. Pretēji naktsmītņu astronomiskajiem cipariem maltīšu cenas Kaijās bija visnotaļ demokrātiskas.

Rezervējis istabu Mazreņģēs nākamajām divām nedēļām, Miks apmierināts devās sakravāt ceļasomu.

4.  nodaļa. Izlūkgājiens

2.  aprīļa pievakare

Turpretī Annu telefona saruna bija nomierinājusi. Pamanījusi, ka no guļamistabas gaitenī var iziet arī pa taisno, ne caur kopīgo viesistabu, un klusi devusi Grāfam komandu sargāti -, Anna nedzirdami, basām kājām izslīdēja laukā. Viņa gribēja neviena netraucēta izstaigāt viesnīcas otro stāvu un ielūkoties pārējos numuros šurp nākot, bija pamanījusi tukšo numuru durvīs karājamies atslēgas ar skaistiem medaljoniem, kuru vienā pusē iegravēta kaija ar lidojumam atplestiem spārniem.

Ja tās tur vēl ir, man nevajadzēs ilgu laiku…

Mīkstie grīdceliņi šo uzdevumu atviegloja. Palūkojusies visapkārt, viņa kā rēgs aizslīdēja pa gaiteni, kura pretējo sienu rotāja lielformāta spoguļi, radot ilūziju, ka gaitenis ir divreiz platāks nekā īstenībā.

Atslēgas patiešām vēl atradās slēdzenēs, numuriņu durvis bija vaļā. Gaitenī smaržoja pēc tīrīšanas līdzekļiem un svaigi grieztiem ziediem, bet apartamentu uzkopšana acīmredzot vēl nebija pabeigta. Tomēr nevienu darbinieku neredzēja.

Anna Elizabete nekavējās, aši pagājās pa gaiteni uz priekšu un ieslīdēja durvīs aiz Zanes istabas. Uz tām glīta metālkaluma plāksnīte vēstīja Ceriņu istaba Violetie apartamenti. Kā jau bija nojaušams pēc nosaukuma, abās telpās istabā un labierīcībās valdīja visu nianšu ceriņvioletās, ceriņrozā krāsas un pseidogotiskais stils. Vāzēs smaržoja ceriņi, uz naktsgaldiņiem un vannas istabā violetas sveces. Plata divguļamā gulta ar smailiem, kokgriezumiem rotātiem torņiem, baldahīnu un naktsgaldiņiem, virs tās glezna Nakts pār jūru, pie sienas skapis un liels plazmas televizors. Labierīcībās tualetes pods, izlietne un neliels džakuzi ar dušu.

Blakus numura Rīta istabas jeb Zilo apartamentu ieeja atradās tieši gaiteņa galā, līdzās sienā ieslēptām, diagonāli novietotām slotkambara durvīm. Dzīvojamā telpa neliela, faktiski vienvietīga. Iekārtota klasiski, lai neteiktu atturīgi, gandrīz meditatīvi. Šaura gultiņa, norobežota ar skapjveida plauktu, neliels rakstāmgalds, virs tā televizors. Pie sienas glezna Rīts. Dominējošās krāsas tumši un gaiši zilās, akvamarīna, zilzaļa. Vāzēs tumšzili īrisi. Pie logiem caurspīdīgi, nakts zili aizkari. Šaurajā labierīcību telpā atradās viss vajadzīgais, pat miniatūra burbuļvanna, liekot apbrīnot projektētāju un telpu dizaineru izdomu. Taču šī numura šaurību un askētismu pilnībā kompensēja prāvais, vaļējais balkons ar šēzlongiem, kas ļāva baudīt rīta sauli un skaisto skatu uz jūru, Aklā raga bāku, Kaiju un Reņģu mājām, Kaijciema baznīcu un veco kapsētu.

Nākamais kaimiņš Meža istaba jeb Zaļie apartamenti izcēlās ar salīdzinoši plašu darba zonu, ko veidoja prāvs rakstāmgalds un iebūvēts stūra plaukts.

Šī būtu lieliska telpa rakstniekam kā laukā no gultas, tā pie darba, kā nogurst, tā migā iekšā. Vari gulēt, vari skatīties platekrāna televizorā.

Uz rakstāmgalda slaidā melnās keramikas vāzē greznojās viens vienīgs zieds zaļa kalla, toties gultas galvgalis bija veidots kā krāšņa glezna saules pielieta sūnāja motīvs. Tekstilijas lins un kokvilna. Labierīcību šaurībā vietu bija radusi ultramoderna tumšzaļa stikla masāžas duškabine ar dziļo pamatni. Akrobātiski salokoties, to varēja izmantot ari par minivannu.

Tieši pretī Annas un Zanes Purpura apartamentu ieejai atradās Zelta istaba jeb Dzeltenie apartamenti otrs viesnīcas SPA KAIJAS luksusa numurs. Iekārtots tik dīvaini eklektiskā stilā, ar tik pārspīlētu spožumu, ka Anna nespēja iztēloties cilvēku, kurš te spētu justies labi.

Milzonīga, gandrīz četrguļama gulta slīga zīda un atlasa spilvenos, no sāniem to ieskāva zeltainas drapērijas. lādas pašas drapērijas rotāja garāko istabas sienu, kuras vidū ar pārlaicīgu vienaldzību pasauli vēroja apzeltīta metālkaluma inku saule. Istabas ceturtdaļu pie loga aizņēma Apaļā galda bruņinieku cienīgs, masīvs ozolkoka galds ar perlamutra un zelta inkrustācijām, paredzēts divpadsmit personām, bet dziļākajā stūri aiz aptuveni metru augstas kokgriezumiem rotātas šķērssienas bija iekārtots pakavveida rokoko stila zvilnis ar zemu galdiņu vidū acīmredzot intīmākām sarunām.

Telpā vējoja frēziju smarža tās bija visur. Ari labierīcību telpā, kur bez poda, izlietnes un baseina lieluma džakuzi atradās tāda pati masāžas duškabine kā Meža istabā, tikai šai bija zeltaini spoguļstikli. Numura lielākais trumpis Dienvidu balkons ar diviem smalki pītiem atpūtas krēsliem, kafijas galdiņu un plašu skatu uz Kaijciema administratīvo centru un jaunbūvētajiem savrupnamiem.

Savukārt blakusnumurs Tuksneša istaba jeb Smilšu apartamenti izcēlās ar funkcionalitāti un patīkamu vienkāršību: zema, orientāla tahta, šauri, asimetriski plauktiņi, paceļama lete rakstīšanai un, protams, neiztrūkstošais televizors. Ā, vēl glezna Kāpas un ziedi trīs saulespuķes akmens vāzē.

Vannasistaba aprīkota ar visu vajadzīgo, burbuļvannu ieskaitot. Mikam te patiktu, nodomāja Anna Elizabete. Man arī.

Tuvāk gaitenim izejai, abpus bija izvietotas Dzintara istaba jeb Oranžie apartamenti un Saulrieta istaba jeb Sarkanie apartamenti. Labierīcību komplektācija abos numuros bija identiska pods, izlietne, burbuļvanna, tāpat arī istabu iekārtojums, vienīgi Dzintara istabā dominēja romantiskais stils un smaržoja rozes, bet Saulrieta istabā jūgendiski motīvi un tulpes, turklāt tā bija piemērota ne tikai atpūtai, bet arī lietišķām sarunām un darbam. Dzintara istabā gleznu nebija, bet Sarkanos apartamentus greznoja platformāta akvarelis Saulriets.

Gaiteņa galā tūlīt aiz spirālkāpņu laukumiņa, zaļo augu gandrīz apslēpta, atradās izeja uz Rietumu balkonu, no kura slīpi pavērās gleznains skats uz jūru, kāpu zonu, kotedžām, autostāvvietu, bet aiz tās uz diviem lepniem savrupnamiem. Pirmo, tuvāko, it kā sargāja četras dižpriedes, bet otrā pagalmu rotāja skaisti apcirpti kadiķi. Tālāk pletās priežu sils, kur starp koku stumbriem vīdēja nelieli konusveida namiņi kempings Kāpa. Anna bija rūpīgi izpildījusi mājasdarbu izstudējusi Kaijciema karti, tāpēc tagad viegli orientējās ainavā un apkārtnes objektos.

Vēl bija atlikušas tikai spirālveida kāpnītes uz Karaliskajiem torņa apartamentiem jumta tornītī. Anna Elizabete ar nodomu bija atstājusi šo objektu kā beidzamo, lai nejaušas pieķeršanas gadījumā varētu aizbildināties ar nezināšanu, sak’ vai, piedodiet, es domāju, ka tas pieder pie mūsu numura.

Uzkāpusi augšā un, tāpat kā citviet, durvis atradusi vaļā, Anna aši pārskrēja ar acīm sešstūrainajai telpai. Šī patiešām bija karaliska istaba, kuras centrā greznojās purpurīgi zeltaina gulta ar tādas pašas krāsas gāzes audumu drapērijām. Iepretī gultai aiz kāpnēm, nodalīts ar zemu starpsienu, atradās kafijas stūrītis. No gultas pa labi aiz spoguļsienas slēpās labierīcības; šeit džakuzi vietā bija stūra masāžas vanna. Nišā starp sienu un gultu kosmētikas galdiņš. No gultas pa kreisi virzienā uz kāpnēm izstiepta darba zona ar elegantu rakstāmgaldu un slēgtu grāmatplauktu-drēbju skapi. Visus galdus rotāja hiacinšu kompozīcijas.

Torņa apartamenti bija iekārtoti nenoliedzami interesanti, taču Annai Elizabetei, stāvot šī daudzstūra vidū, pēkšņi kļuva nelāgi it kā auksti, it kā bailīgi, it kā viņu novērotu svešas, nelabvēlīgi noskaņotas acis. Iespējams, šādu sajūtu radīja triju milzīgo logu saspēle ar sešiem iluminatoriem: vienā sienā logs, otrā divi iluminatori, trešajā atkal logs, un tā tālāk. Torņa iemītnieks varēja justies kā kapteinis kajītē vai uz sava tiltiņa. Netrūka pat simboliskā stūres rata tas kā dekoratīvs elements bija iestrādāts spirālkāpņu augšgalā platformas margās.

Nudien, tūkstoš un vienas nakts pasakas! Kādam šajā viesnīcā patiešām ir traks fantāzijas lidojums…

Tāpat basām kājām Anna Elizabete pa spirālkāpnēm noskrēja lejā līdz puspagrabstāvam, aši izsteidzās cauri apmeklētājiem atļautajai zonai: visās telpās, izņemot spa bloku, durvis bija vaļā, taču cilvēkus nekur neredzēja. Tikpat aši, bet nu jau mazliet piesargādamās, viņa pabāza galvu arī pirmajā stāvā no virtuves skanēja apetīti rosinoši iekārtu trokšņi, trauku šķinda un skaļas, dzīvespriecīgas balsis, bet faktiski tas bija vienīgais pierādījums, ka visā lielajā viesnīcas ēkā bez viņas, Zanes un Grāfa ir vēl kāda dzīva būtne.

Viesu uzņemšanas hallē, aptiekā un suvenīru bodē Anna nolēma nerādīties tik smalkas viesnīcas darbinieki var nesaprast, kāpēc dāma, kas atbraukusi kreislerā, pēkšņi skraida apkārt basiņām. Dainu viņas steidzamajos darbos traucēt negribējās, tāpēc Anna Elizabete joza atpakaļ uz numuru, pirms vēl Zane sacēlusi brēku…

Tikpat nedzirdami kā izslīdējusi no numura, viņa atvēra durvis un iešmauca atpakaļ guļamistabā. Grāfs līksmi iesmilkstējās un sāka kūļāt asti, taču Annas “kuš!” komplektā ar draudzīgu skausta pabužināšanu lika sunim saprast, ka tūlīt sekos jauna, interesanta spēle, tikai mirkli jāpaciešas.

Viesistabā Zanes nebija, uz balkona arī ne. Klusi pavērusi draudzenes guļamistabas durvis, Anna Elizabete izdzirdēja skaļu, aizrautīgu, taču ārkārtīgi greizu dziedāšanu, kas nāca no labierīcību telpas.

Mazs kukainīt’s pa jūru peld un negrimst dibenā…

Vārdi bija saprotami skaļi un skaidri, jo, lai nu kas, taču plaušas un dikcija Zanei bija lieliskas draiskā jūras vilka āriju nespēja pārmākt ne ūdens šļaksti, ne džakuzi motora dobjā dūkoņa.

Nu gan laiž! Vismaz durvis būtu aizslēgusi. Tā jau jebkurš var ienākt, kaut ko paņemt, nolikt vai vispār… Brrr, riebjas pat domāt. Labi, ka te ir Grāfs, šīm ausīm un zobiem garām neviens nepaies.

Ērti iekārtojusies tajā pašā zvilnī, kur bija sēdējusi iepriekš, Anna Elizabete iegrima rāmā apcerē, prātā pārcilājot gan tikko, gan pirms tam redzēto.

Tātad. Pirmkārt, simtgadīgajā spa viesnīcā nebija ne miņas no vēsturiskās pagātnes lai gan no ārpuses milzīgā, dažādos laikos celtā un papildinātā ēka atstāja solīdu veco laiku dižbūves iespaidu, iekšā viss, pilnīgi viss, ieskaitot trīs greznā metālkaluma spirālkāpnes un spožo jumta segumu, bija svaigs un nesen darināts. Nekādas nacionālās romantikas vai koka interjera elementu, kā varbūt varētu iztēloties, noklausoties viesnīcas dibināšanas stāstu. Nekāda pagājušā gadsimta 20.-30. gadu latviskā art deco, kas lieliski saderētos ar šāda tipa celtni, to vizuāli bagātinot un atdzīvinot. Tā vietā mitrumizturigais reģipsis, flīzes, špaktelis, krāsas un spoguļi, lai gan vienīgās vietas, kur šī modemā, kailā funkcionalitāte pilnībā attaisnojās, bija peldbaseina zāle, spa un procedūru telpas: tīras līnijas, lieli laukumi, krāsu un toņu saspēle, daudz gaismas un zaļo augu. Vienalga, īstu vai mākslīgu. Tur jā, taču viesu istabām šis uzstādījums nederēja. Trūka mājīguma un dvēseles.

Otrkārt, kāds šo viesnīcu izmantoja kā platformu, lai īstenotu savas bērnības fantāzijas. Citādi šo varavīksnes krāsu, vēsturisko, arhitektonisko un etnisko stilu sajaukumu nosaukt nevarēja. Iespējams, sākotnējā ideja bijusi laba, taču kādā brīdi smalkā koncepcija pārvērtusies lētā erzacā, kur galvenais ērtības un greznība.

Treškārt, šim kādam, kurš bija atbildīgs par telpu iekārtojumu, ir acīmredzama vājība pret divām lietām lieliem plazmas televizoriem un burbuļvannām, kas bija ietilpinātas pat tur, kur normāli to nevarētu izdarīt.

Ak, jā, tas taču ir spa sanum per aqua! Veselība caur ūdeni… Tā gan. Un tāpēc ūdens ir visur. Labi.

Ceturtkārt, Annu mulsināja viesnīcas zaļo augu izvēle gaiteņos. Jā, tie bija labi kopti, zaļoksni un glītos, dekoratīvos, sienām pieskaņotos akmens masas podos, taču atstāja haotisku iespaidu. Palmas, sukulenti, orhidejas, līdakastes, mājas svētība, naudas koki, monsteras, jūras kvieši, banzai kociņi… Kāpēc tā?

Piektkārt, dīvains sanitāro telpu izvietojums: pirmajā stāvā veļas un trauku kambari izvietoti abpus galvenajam gaitenim, bet slotkambaris pie pašām direktores kabineta durvīm; otrajā, viesu stāvā, slotkambaris atrodas nevis līdzās kāpnēm, bet gaiteņa tālākajā galā, starp trim grezniem apartamentiem. Toties pagrabstāvā tīrībai atvēlēta vesela istaba, bet atkal tieši līdzās viesnīcas otrā vadītāja kabinetam. Savādi. Un ļoti neparocīgi.

Visbeidzot, sestkārt, jāatceras pajautāt Dainai, kā īsti funkcionē elektroniskā atslēga…

Atlaidusies ar bordo zīda pārsegu klātajā gultā un pievērusi acis, Anna Elizabete nolēma mirkli atpūsties. Līdzās uz grīdas, saritinājies uz sava tepiķīša, rāmi šņākuļoja Grāfs. Viņa pastiepa labo roku un iegremdēja pirkstus suņa kumbra biezajā kažokā. Grāfs labpatikā ieņurdējās…

*   * *

Krēslainajā tumškoka kabinetā atkal blāvi iegaismojās datora ekrāns. Melni cimdotie pirksti uzmanīgi klabinājās pa klaviatūru. Monitorā parādījās sešpadsmit kameru ekrāni katra kamera pavērsta pret citu objektu. Melnie pirksti viegli slīdēja pāri taustiņiem, un pēc mirkļa divas kameras mainīja savu skatu leņķi.

*   * *

Anna atmodās nosalusi, lai gan pa miegam bija ietinusies gultas pārsegā. Taču vai zīds spēj sasildīt?!

Grāfs omulīgi gulēja, izstiepies pa pusistabu. Viņam apkārt mētājās Hills suņu barības paciņas aftliekas acīmredzot, nespēdams sagaidīt saimnieces solītās pusdienas, vilks bija pašapkalpojies. No blakusistabas nedzirdēja ne skaņas, tikai veclaicīgais stāvpulkstenis klusi un melodiski nobimbināja… septiņus?

Nu gan esmu gulējusi, Anna nošausminājās. Un neviens neviens! nevarēja pamodināt! Ko tagad domā Daina, kura divos gaidīja Zaļajā ēdamistabā uz pusdienām? Un kur ir Zane? Nebūs taču noslīkusi?

Zanes istaba bija tukša, taču Anna Elizabete ievēroja, ka draudzene jau paguvusi iekārtoties līdzpaņemtās drēbes saliktas skapi, uz galda atvērts dators. Uz ekrāna kārdinoši rēgojās ikona “romans.doc”.

Pārņēma pēkšņa ziņkāre īstais bridis ielūkoties Zanes topošajā daiļdarbā. Anna aši uzklikšķināja ar peli uz ikonas, taču nekā draudzene savu garabērnu bija nodrošinājusi ar aizsargparoli. Ar hakerēšanu nodarboties negribējās, un viņa likās mierā. Vajadzēja izstaidzināt suni un nedaudz sakopties, lai tad dotos lejā vakariņās.

Cerams, viņa vēl nebūs ierakstīta melnajā sarakstā!

Abi ar Grāfu izlavījušies pa Rietumu durvīm, viņi raitā riksi garām kreisās puses Akmens kotedžām aizskrēja līdz liedagam, un tur Anna Elizabete izbrīnā sastinga viesnīcas īpašnieki bija norobežojuši jūru! Sēta iesniedzās ūdeni līdz pirmajam sēklim.

Rita mazās ekskursijas laikā viņa tam nebija pievērsusi uzmanību, taču tagad, vēlreiz pārstaigājot zaļo zonu, īpašnieku tieksme noslēgties no ārpasaules kļuva skaidri redzama. Pusotru metru augsts šķeltu akmeņu mūris ieskāva visu spa KAIJAS un Kaiju māju teritoriju, sniedzoties jūrā līdz pat pirmajam sēklim. Biezajā mūra sienā bija četri slēdzami vārti trīs iebraukšanai ar auto (vieni uz Priežu māju un kempinga Kāpa pusi, divi uz Kaiju ceļu), bet ceturtie kājāmgājējiem, uz Reņģu mājām un viesu namu Mazreņģes. Faktiski viesnīca pilnībā bija valsts valstī.

Vai kas tāds vispār iespējams? Bet kā tad ar tauvas joslas likumu? Cik lielam un kādam jābūt kukulim, lai spētu nopirkt gruntsgabalu jūras krastā ar visām kāpu smiltīm līdz pašai ūdenslīnijai un vēl tālāk? Faktiski tas nozīmē gan tūristiem, kuri grib pastaigāties gar jūru, gan vietējiem iedzīvotājiem, kam jānokļūst no vienām mājām otrās, pieeja jūrai ir liegta, protams, ja vien viņi nav ar mieru brist pāri ceļgaliem ūdenī.

Viņi taču to jūras krastu ir nozaguši!

Annai Elizabetei pēkšņi ļoti sagribējās būt mājās, Mežājos, Pūču salā, kur Bergu namu no pārējās pasaules atdalīja dabisks ūdensšķērslis Melnupe, kur tuvējie kaimiņi gāja cits pie cita ciemos un viss bija īsts arī ķirmju sagrauztās veclaiku mēbeles.

Taču viņa bija Dainai apsolījusi noskaidrot, kas šeit notiek, un, lai kā negribētos, solījums jāpilda.

Būtu vismaz kāds, ar ko parunāties, dalīties novērojumos un pastrīdēties!

Zanei atstāstīt redzēto un izsecināto Anna Elizabete nevēlējās. Nē, tā nebija neuzticēšanās, drīzāk gan piesardzība, jo draudzenei piemita nelāga īpašība rūpīgi glabātu informāciju izspert nevietā un nebridī, vienkārši tāpat lai paraudzītos, kas nu būs…

*   * *

Nedaudz uzposusies vakariņām, kurās bija paredzēts tikties un iepazīties ar Dainas vīru, Anna Elizabete kāpa lejup uz pirmo stāvu. Grāfs, mīksti likdams prāvās ķepas, svarīgi soļoja pa priekšu.

Ejot garām Kamīnistabai, Annai pēkšņi izlikās, ka aiz puspievērtajām durvīm kāds cenšas apvaldīt skaļus, izmisīgus šņukstus. Tā raud likteņa sists cilvēks galīgā strupceļā, nezinot, ko tālāk iesākt. Grāfs līdzjūtīgi iesmilkstējās un vaicājoši paraudzījās saimniecē. Pamīņājusies uz sliekšņa, Anna tomēr izlēma nē, viņa netēlos optimistisko vandali, nelauzīsies iekšā un nemēģinās ar tukšiem vārdiem mierināt to, kurš tur cenšas

tikt pāri savai melnajai svītrai. Ar skatienu pavēlējusi sunim sekot, viņa devās uz ēdamistabu.

Arī trauku noliktavas durvis bija puspavērtas. Pēc skaļās šķīvju šķindoņas varēja nojaust kādam ir ļoti slikts garastāvoklis. Grāfs brīdinoši ierūcās tieši īstajā brīdī, lai Anna atkāptos no durvīm, kas, laikam taču ar kāju grūstas, gandrīz izlidoja no eņģēm. Gaitenī vispirms izlīgoja milzīga šķīvju piramīda, tad parādījās nesēja tumši pietvīkušais vaigs. Tas bija Matrožu Fredis. Caur zobiem izgrūdis ‘bvakar! , viņš smagi aizslāja uz virtuvi.

Zaļajā ēdamistabā neviena nebija, lai gan uzservētie galdiņi un klusinātais apgaismojums vēstīja viesi tiek laipni gaidīti. Toties Purpura ēdamistabā bija uzklāts liels, apaļš galds divpadsmit personām. Galda vidū mirdzēja grezns sudraba svečturis ar septiņām svecēm, pārējā telpa slīga tumsā. Viss liecināja vakariņas būs svinīgas.

Viss jau būtu labi, tikai kur tad ēdāji? Kur Zane? Pat namamāte pazudusi…

Godāto redaktrisi Anna Elizabete atrada Dzeltenajā kafejnīcā ar martini kokteiļa glāzi vienā un garu dāmu cigareti otrā rokā viņa sparīgi žestikulēja un skaļi smējās par Aļģirda stāstītajām anekdotēm.

Oho, kopš kura laika Zane sākusi smēķēt? Te tev nu bija veselīgā dzīvesveida piekritēja…

-      0, Anna! Piebiedrojieties mums! jūsmīgi iesaucās krietni piesārtušais trenažieru zāles pavēlnieks. Viņš acīmredzot jau bija iebaudījis ne vienu vien kokteili, jo uzvedās visai vaļīgi un familiāri. Mēs… te… gaidām pārējos ballītes dalībniekus un rosinām apetīti. Jūsu draudzene ir fantastiski

«

gudra sieviete beidzot kāds, ar ko var parunāties! Citādi tas tur aristokrātiskais īgņa, viņš norādīja uz kalsnu stāvu terases stūri, līdz mūsu, plebeju, līmenim nenolaižas, bet dzert vienatnē man nepatīk.

Tas tur īgņa izrādījās melnā smokingā tērpies pusmūža vīrietis gariem, atpakaļ atsukātiem sudrabaini pelēkiem matiem. Pie labas gribas viņu varētu dēvēt pat par simpātisku, ja vien iespaidu nebojātu augstprātīgā sejas izteiksme un naža plānumā sakniebtās lūpas. Pamanījis Annu, viņš to iztālēm atturīgi pasveicināja un sakustējās, taču, ieraudzījis viņai līdzās piecdesmitkilogramīgu vilku, palika, kur stāvējis, ar visu būtni pauzdams nepatiku.

Stīvs un iedomīgs… Atcerējusies šorīt stāstīto, Anna Elizabete pareizi izsecināja, ka tas var būt vienīgi vietējais farmaceits Alts Putenis tas pats, kuru studiju biedrene tik ļoti kāroja apprecināt ar Intu Lāsīti.

Iztālēm varēja sadzirdēt pieaugošu balsu murdoņu, un cits pēc cita restorāna telpā ienāca septiņi cilvēki rīta pusē sastaptie Alīda Reņģe, Ilga un Fredis Matroži, Dainas meita šīs dienas administratore Dina Spožā, kāds padzīvojis pāris un skaistumsalona Rasas Lāse saimniece Inta Lāsīte. Trūka tikai Dainas.

Sanākušie izklīda pa Dzeltenās kafejnīcas telpu, izveidojot mazas grupiņas.

Alts turpināja vērot jūru, ik pa brīdim neuzkrītoši pašķielēdams uz Annu un viņas suni.

Aļģirds tikko bija pasniedzis Zanei jaunu kokteili. Viņas smiekli kļuva divreiz skaļāki.

Alīda, Ilga un Fredis apsēdās pie viena galdiņa, Dina un padzīvojušais pāris pie otra. Viņi neko nedzēra.

Inta Lāsīte, mirklī novērtējusi situāciju, no kokteiļgaldiņa paņēma divas martini glāzes un nāca pie Annas.

-    Gaidīsim kopā? Viņa jautri pasmaidīja, sniegdama aperitīvu. Grāfs pavēdināja asti un iesmilkstējās.

-     Labprāt, Anna atviegloti nopūtās. Vienai pašai stāvēt savstarpēji pazīstamu cilvēku vidū nebija nekāda ogu maize.

-    Inta, vai jūs man pateiktu, kas šeit notiek?

-      Kā kas? Svinīgās vakariņas par godu vasaras sezonas atklāšanai! Direktore šodien pusdienu laikā paziņoja, ka vakarā būs balle, un nosauca tos divpadsmit, kuri tajā piedalīsies. A, bet jūs taču pusdienās nebijāt zālē…

-     Tikai divpadsmit? Anna brīnījās. Bet… cik saprotu, viesnīcā strādā daudz vairāk cilvēku…

-Jā, taču šī tradīcija iedibināta reizē ar SEA KAIJAS atjaunošanu atzīmējot vasaras sezonas sākumu, viesnīcas īpašnieki rīko vakariņas, kurās piedalās saimnieku ģimenes locekļi, pirmie sezonas viesi un daži darbinieki katru gadu citi. Tikt ielūgtam nozīmē īpašu labvēlību un pagodinājumu. Darbiniekiem tas nozīmē ļoti daudz, jo apliecina, ka īpašnieki augstu novērtē viņu veikumu. Šogad ielūgumu saņēmām mēs ar farmaceitu Altu Puteni. Par veiksmīgi izstrādātiem jauniem preparātiem, Inta Lāsīte kautrīgi palepojās. Tad klusi piebilda: Nesaprotu tikai, ko te dara Aļģis.J

Jauka meitene, Anna nodomāja. Tik vienkārša, saulaina un… īsta. Taču it kā ne no šī gadsimta. Vai tiešām viņa nenojauš, ka šī "īpašā labvēlība" nav nekas cits kā veikls NLP triciņš darbinieku motivēšanai un savstarpējās konkurences pastiprināšanai? Pārvaldības principi "daži zvēriņi ir vienlīdzīgāki par citiem" un "skaldi un valdi" joprojām darbojas. Interesanti, ko šajā īpašajā svētku vakarā dara un kā jūtas pārējie neielūgtie viesnīcas darbinieki?

Tā kā no Dainas joprojām nebija ne vēsts, Anna Elizabete nolēma, ka tikpat labi var sākt savu iztaujāšanu arī tagad, negaidot norunāto vakara kafijas dzeršanu pie Intas, jo izskatījās, ka vakars var ievilkties. Varēja redzēt, ka pārējās mazās kompānijas ir pilnīgi pašpietiekamas un kavē laiku tīkamās sarunās pie labiem dzērieniem.

5.  nodaļa. Spožuma ēnas puses

2.  aprīļa vakars

-     Inta, es gribētu kaut ko pajautāt protams, ja tas nav komercnoslēpums dzīvības cenā. Ar ko īsti jūs nodarbojaties Kaiju laboratorijā? Teicāt izstrādājat jaunus preparātus. Kādus? Vaicāju tāpēc, ka mums ar kolēģi šeit notiekošais jāapgūst triecientempā un dažu dienu laikā jāizplāno jaudīga informatīvā un reklāmas kampaņa. Cik saprotu, vasaras sezona faktiski jau ir sākusies…

-    Jā, rīt ieradīsies pirmie viesi visi pierakstījušies uz pilnu veselības atjaunošanas un skaistumkopšanas procedūru kursu. Labi, ka mēs ziemas un pavasara mēnešos paspējām saražot pietiekami daudz preparātu, lai tagad par to vairs nevajadzētu uztraukties. Inta Lāsīte uz mirkli aprāvās un kaut ko spraigi domāja. Nezinu, ko un cik daudz šobrīd jums drīkstu stāstīt… Nu, labi ja Daina jūs uzaicinājusi, gan jau viņa zina, ko dara.

Tātad mēs SPA KAIJAS laboratorijā nodarbojamies ar pilnīgi jauna tipa kopjošās un dekoratīvās kosmētikas līdzekļu izstrādi cenšamies radīt absolūti ekoloģiskus preparātus, izmantojot tos noslēpumainos dabas spēkus, kas ielikti katrā augā, ziedā, lapā, ogā vai sēklā. Cenšamies izmantot pilnīgi visu augu, bet, lai to spētu izdarīt, mums vispirms jāizpēta kādas īpašības piemīt katrai šī auga daļai pašai par sevi, visam augam kopumā un, protams, kombinācijā ar citiem augiem.

Kā nojaušat, mums darba pietiks nākamajiem trīssimt gadiem… Jaunā sieviete gaiši iesmējās.

-     Bet… atvainojiet, Inta, taču tieši ar to pašu, manuprāt, nodarbojas visi kosmētikas ražotāji no viena pola līdz otram un šķērsām zemeslodei! Varbūt vienīgi atšķiras augu sortiments… Anna jutās krietni apjukusi. Nekā ekstraordināra te nebija parasta laboratorija, kādu pasaulē tūkstošiem. Biznesa niša, kurā Daina Spožā ar savējiem cenšas iespraukties, sen jau aizņemta, turklāt tajā izpletušies tādi monstri, kam šāda mikrolaboratorija nav nekas vairāk par uzmācīgi dīcošu knisli siltā pievakarē. Plauks! un cauri būs.

-    Jums ir un nav taisnība, Anna. Jā, mēs, tāpat kā citi, ražojam tonikus, losjonus, vannas sāļus, ziepes un skrubjus, taču darām to ekoloģiski, bez jebkādām ķīmiskajām piedevām spirtiem, glicerīna, E vielām, konservantiem un dažādu indīgo metālu piejaukumiem. Šī iemesla dēļ mūsu ārstnieciskās un dekoratīvās kosmētikas līdzekļiem ir īsāks derīguma termiņš nekā masveida produkcijai, kas ir tā piepīckāta ar Mendeļejeva tabulas elementiem, ka lietotāji faktiski tiek dzīvi iebalzamēti. Varēja just, ka Inta Lāsīte ir zirgā viņa bija tā aizrāvusies, ka pat nemanīja pēkšņi pienākušo Altu Puteni.

-    Intiņ, diez vai mūsu viešņu interesē tik detalizētas nianses, viņš ledainā pieklājībā pārtrauca kolēģes vārdu plūdus.

-     Rezumējot dzirdēto, Inta gribēja uzsvērt to, ka mēs savā laboratorijā pētām augu komplekso iedarbību uz cilvēku labsajūtu un skaistumu, piemēram, vai vienu un to pašu augu var reizē ēst, dzert, lietot maskām, vannām un masāžām un kuras tā daļas vislabāk noder konkrētiem mērķiem!

-    Tas patiešām ir interesanti, Anna Elizabete bija spiesta piekrist. Šāda koncepcija bija kas jauns. Un kādi ir panākumi? Esat atklājuši ko sensacionālu?

-    Tur jau tā lieta, ka esam! izsaucās Inta. Pēdējo trīs gadu eksperimenti pierādījuši, ka tie Latvijas augi, kas šeit auguši kopš aizlaikiem, pilnībā ir izmantojami šejienes iedzīvotāju pārtikā un veselībā, savukārt tie, kas jebkad jebkādā veidā tikuši ievesti no citiem kontinentiem, valstīm vai citām klimatiskajām zonām, mūsu reģiona ļaudīm ir kaitīgi. Tieši tāpēc jau mēs tik daudz, bieži un smagi slimojam.

Oho, tā tik ir teorija! Drosmīgs apgalvojums, lai gan diez vai iztur kritiku. "Pilnībā izmantojami”? Nu, nu… Viņus nosauks par šarlatāniem un nolinčos. Pārāk jau vienkārši tas viss izklausās. Un kur ir pierādījumi?

-    Droši vien jūs šobrīd domājat tā ir utopija, viņi blefo, šādi apgalvojumi prasa ilgstošus pētījumus speciāli aprīkotās laboratorijās, ar lielu brīvprātīgo fokusa grupu un neitrālu novērotāju klātbūtnē. Jā, mums nekā no tā visa nav, toties ir kas cits autentiskas senču zināšanas! Atturīgais, bezkaislīgais farmaceits Alts Putenis bija mainījies par simt astoņdesmit grādiem un nu līdzinājās aptrakušam Einšteinam.

Žēlīgais Dievs, tā tik vēl trūka! Kādas autentiskās senču zināšanas? Vai viņš domā kaut ko līdzīgu Mežāju zāļu sievas Vecās Lavīzes mantojumam? Bet… senās zāļu raganas nemēdza savas zināšanas pierakstīt, viņas tās savām mantiniecēm nodeva tāpatmutiski, praktiski, sajūtu līmenī… Kā Lavīze…

-… un tagad mēs, visi laboratorijas darbinieki, tās pārbaudām, liekot lietā katrs savā darbības jomā. Šķiet, viņa bija palaidusi garām prāvu gabalu no Alta stāstījuma. Iespējams, ļoti svarīgu. Taču pārvaicāt ko jūs tikko teicāt? nez kāpēc negribējās. Anna Elizabete saspicēja ausis. Piemēram, vai jūs zināt, kas par fantastisku, universālu augu ir skābene? Parastā skābene, ar kādām pilnas pļavas. Vai nātre, pelašķis, vībotne? Tos var ēst, dzert, izmanot kā garšvielas, pirtsslotas, bet noteiktās kombinācijās un koncentrācijā arī kā zāles!

-    Zinu.

Alta Puteņa vārdu plūdi aprāvās kā apcirsti pašā saknē.

-    Kā jūs zināt?

Manas vecvecvecmātes māsa bija zāļu ragana un vārdotāja!

Protams, kaut ko tādu viņa nemūžam nevienam neteiks un nestāstīs. Tāpat kā to, ka nu jau pāris gadu nelieto pirkto kosmētiku vai medikamentus un ari garšvielu maisījumus veido pati no pašmāju augu ziediem, lapām, stublājiem, sēklām un ogām.

Tā vietā Anna pajautāja: Ko īsti nozīmē kompleksā pārbaude? Kā tas notiek?

-     Mēģināšu paskaidrot, ierunājās Inta, neuzkrītoši pametot bažīgu skatienu uz Alta pusi. Tātad ņemsim to pašu visiem labi zināmo vībotni. Kā jums šķiet, Anna, ko ar to varētu iesākt, kā izmantot?

Visos iespējamajos veidos! No tējas līdz salātiem un gaļas piedevām, no pirtsslotiņām līdz gaisa atsvaidzinātājiem un mušu ķeramajām slotām, no kompresēm līdz asins attīrītājiem…

Taču viņa neatbildēja.

-    Tātad vībotne. Mēs to vispirms novācam, tad dažādos veidos sagatavojam pārbaudēm izmantojam svaigu, spiežam sulu, kaltējam, beržam pulverī, vārām, taisām aukstos novilkumus, esences un tā tālāk. Pēc tam seko otrā tūre visi laboratorijas darbinieki saņem šo augu visos tā agregātstāvokļos, un ikviena uzdevums ir pārbaudīt, kā tas darbojas tieši viņa jomā, piemēram, es pētu, kādus skaistumkopšanas preparātus var izgatavot no vībotnes, Alts kā un ko vībotne dziedē, diētas ārste Anita cenšas atklāt vībotnes kā pārtikas produkta vai uztura piedevas vērtību un mijiedaribu ar citiem produktiem, pavāri Alīda Reņģe un Alfrēds Matrozis to apspēlē kā ēdienu un dzērienu sastāvdaļu vai dekorāciju, bet pirtnieks Oskars Viduslācis kā pirts zāli, slotiņu materiālu, tīrāmo vai dezinfekcijas līdzekli. Savukārt Daina ar katru konkrēto augu eksperimentē jau pavisam citā esenču, gara un dvēseles līmenī…

-    Tas ir kā? Anna sarauca kreiso uzaci līdz puspierei.

-    0, viņas lielākais sapnis ir izveidot vēl nebijušas smaržas no Latvijas augiem, pasmaidīja Alts. Pirmo reizi viņa aristokrātiski saltajos vaibstos iezagās kaut kas cilvēcīgs un silts. Bet, re, kur viņa nāk, pajautājiet pati, Daina par šīm tēmām spēj runāt nedēļu no vietas. Apsolu būs interesanti!

Tobrīd Dzeltenās kafejnīcas durvīs beidzot parādījās ilgi gaidītā viesnīcas saimniece, un telpu pāršalca klusa murmināšana. Klātesošie bija apjukuši, jo ikvienam, pat visbiezādainākajam radījumam, bija skaidrs, ka ar Dainu atgadījies kaut kas nelāgs viņa turas pēdējiem spēkiem, un sastingušajā sejā ar apsarkušajiem plakstiņiem aiz samākslota Holivudas baltzobu smaida slēpjas dziļš izmisums.

Anna Elizabete atcerējās garāmejot dzirdēto skaļo raudātāju Kamīnistabā. Un ja nu tā bijusi Daina?

-    Labvakar, mīļie viesi un kolēģi! Lūdzu, piedodiet manu aizkavēšanos. Esiet laipni lūgti doties uz Purpura ēdamistabu, kur notiks svinīgais mielasts! Diemžēl šovakar pie galda nāksies sēsties bez mūsu finanšu direktora Daiņa Spožā viņam Rīgā gadījušies neparedzēti sarežģījumi ar auto.

Nelielajā bariņā kāds klusi iesprauslojās. Anna aši aplaida skatienu visapkārt, taču nepaspēja. Kurš?

*   * *

-    Šis gads mums visiem ir ļoti īpašs, apsēdusies apaļā galda goda vietā un pieskandinājusi ar sudraba dakšiņu pie pagaidām vēl tukšās glāzes, ierunājās Daina Spožā. Viņa bija pilnīgi savākusies, un vismaz ārēji nekas vairs neliecināja par pajukušajiem plāniem. Kā jau jūs visi zināt, šogad mēs Kaijās atzīmēsim divkāršu jubileju simt gadu, kopš mana vecvecvecmāmiņa atvēra pansiju, un piecpadsmit, kopš mēs ar Daini izveidojām spa viesnīcu tādu, kādu to pazīst tagad. Jūs visi esat bijuši nenovērtējami palīgi šajā garajā un grūtajā ceļā, tāpēc šovakar es vēlos… mēs ar vīru vēlējāmies pateikties tiem, bez kuru ticības, iedrošinājuma un arī finansiālā atbalsta nekas nebūtu izdevies.

Daina Spožā uz brīdi apklusa un paskandināja līdzās šķīvim nolikto nelielo, sudrabā kalto kuģa zvanu.

Atvērās virtuves durvis, un pa tām, nesot ledus spainīšus ar Dom Perignon, ienāca trīs stalti oficianti.

-    Jūs varbūt brīnāties, kāpēc šovakar Spožo dzimtai tik zīmīgā vakarā pie galda ir nepazīstami cilvēki, Daina turpināja, apcerīgi virpinādama slaidajos pirkstos šampanieša glāzi. Upēc atļaujiet iepazīstināt: Anna Elizabete Berga ir sabiedrisko attiecību un svētku aģentūras īpašniece, savukārt viņas kolēģe Zane Zālīte žurnāliste ar nopietnu pieredzi. Esmu lūgusi viņas parūpēties par mūsu spa viesnīcas pozitīvo publicitāti, lai šajā jubilejas gadā, kad turklāt plānojam laist tirgū virkni jaunu kosmētikas produktu, mums viss nevainojami izdotos. Diezgan esam malti nepelnītu pārmetumu un baumu dzirnavās.

Atskanēja piekrītoša, atzinīga murdoņa. Visu skatieni uz mirkli pievērsās Annai un Zanei.

-     Bet nu aicinu pacelt glāzes par tiem, ar kuriem viss sākās, par mūsu. Spožo, dzimtas senčiem: veco kapteini… un viņa sievu… Ja nebūtu viņu, nebūtu nedz viesnīcas, nedz mūsu. Par Spožajiem!

Daina Spožā steigšus iztukšoja glāzi, tūliņ pat paceļot to uz augšu un ar žestu aicinot oficiantu piepildīt no jauna. Anna Elizabete pārsteigumā iepleta acis.

Tā vien liekas, ka bijusī studiju biedrene arvien biežāk šādi meklē mierinājumu!

Par to liecināja noslīdējušie acu un lūpu kaktiņi, noļukusi pazode un nervozā čāpstināšana, uz tukšu glāzi skatoties brīžos, kad Daina atslābināja kontroli, nodevīgās pazīmes izlīda kā īlens no maisa.

Lieliska reklāma uzņēmumam! Viens portrets tuvplānā bez retušas unfotošopa, un ardievu skaistuma bizness, jo katram būs skaidrs, ka pašu ražotie burvju serumi, toniki, krēmi, zieķi un smāķi nekam nelīdz.

-     Otro tostu es vēlētos uzsaukt par savām māsām Alīdu, Ainu un viņu ģimenēm, kas ir mūsu lieliskās viesnīcas pamatu pamats! Daina turpināja dzirkstošos apsveikumus, pašūpojot putojošo glāzi vispirms Alīdas Reņģes, pēc tam Annai vēl nepazīstamā pāra virzienā.

Aha, tātad šiem jābūt Dainas māsai Ainai un viņas vīram Uldim!

Sekoja otrais iemetiens. Anna Eizabete gandrīz dzirdēja, kā cēlais dzēriens nočukst uz karstajām oglītēm. Atkal pastiepta roka, atkal oficiants ar šampanieša pudeli… Pārējie joprojām malko to pašu glāzi. Bažīgs skatiens, ko Dina uzmet virspirms mātei, tad Ainai un viņas vīram…

-    Un nu laiks trešajam tostam! Dainas runa bija kļuvusi skaļāka, balss griezīgāka. Gribu pateikties savam sargeņģelim, manai meitai Dinai, kura vienmēr stāv par mani nomodā, vienalga, vai es to vēlos vai ne. Viņa mani pieskata, neļauj darīt muļķības, rūpējas par manu veselību, liek peldēt, skriet un vingrot un nekad neatsakās izmēģināt kādas no manām jaunajām smaržām. Par mūsu dārgumu Dinu! Daina pacēla glāzi un pašūpoja to blakus sēdošās meitas virzienā.

-    Paldies, mamm! Dina pasmaidījusi piecēlās. Bet nu gan aicinu nobaudīt mūsu firmas ēdienu Baltijas jūras lasi ar dārzeņiem un garšaugiem baltvīna mērcē! Mielasts var sākties!

Līdz ar ēdiena paplāšu, šķīvju un galda piederumu šķindu, saspringtā atmosfēra atslāba, un vakars iegriezās itin omulīgā gultnē. Mulsināja vienīgi ballītes viesu izvietojums pie galda.

Cik nu Anna Elizabete bija pētījusi, studējusi un mācījusies no vecās baroneses Annas Rozes, gadījumā, ja uz vakariņām tiek aicināti daži nepazīstami un daudz savstarpēji pazīstamu cilvēku, viņus pie galda sēdina jauktā secībā, lai viesi var iepazīties un atrast tīkamas, kopīgas sarunu tēmas.

Šajā gadījumā kaut kas nebija īsti lāgā.

Apaļā galda otrā pusē, faktiski tieši pretī Annai Elizabetei, sēdēja Daina Spožā ar Ainas vīru un Ainu pie labās un savu meitu Dinu pie kreisās rokas. Pa labi sēdēja Alīda, Fredis un Ilga Matroži, bet tālāk pa kreisi Alts Putenis, Inta Lāsīte, Aļģirds un Zane. Savdabīgi ģimene un svešie, piefiksēja Anna Elizabete.

Daina, iekārtojusies starp meitu un māsasvīru, jutās kā niere taukos, līksmi trieca ar abām māsām un Altu, kurš neveikli mēģināja izrādīt uzmanību Dinai un Intai, taču saņēma vien vēsu noraidījumu.

Turpretī Aļģirds, Zanei blakus sēdēdams, jutās kā paradīzē flirtēja uz nebēdu, dāsni pildīja glāzēs dzērienus, bet šķīvī uzkožamos un ar savu krēslu pamazām, centimetru pa centimetram, bīdījās tuvāk.

Un viņai šī lētā aplēkāšana patīk? brīnījās Anna Elizabete. Zane nekad agrāk tā nebija uzvedusies. Viņa vairākkārt centās pievērst draudzenes uzmanību, kaut ko pajautājot vai pasakot, taču nesekmīgi Zanes atbildes bija neatbilstošas un nesakarīgas. Viņa šobrīd redzēja tika Aļģi.

Vai tik Zane nav kaut ko sapīpējusies, sadzērusies vai kā citādi salietojusies?

Anna atcerējās garo, smalko cigareti, ko draudzene, skaļi smiedamās, Aļģirda kompānijā kūpināja uz terases. Labi, mīļā, par to mēs parunāsim vēlāk!

Ilga un Fredis Matroži, kuri sēdēja no Annas pa kreisi, šķiet, bija aizņemti tikai ar ēšanu un paši ar sevi.

Nekas cits neatlika apcerīgi spēlēdamās ar šampanieša glāzes kājiņu vienā rokā un uzkožamo dakšiņu otrā, viņa pievērsās klusai klātesošo novērošanai. Gribot negribot ausis iekrita pa kādam sarunas fragmentam un citiem domātam, ne pārāk smalkam izteicienam. Vai Anna vainīga, ka viņai tik laba dzirde?

-    Ka tad Spožo lepnums! Laupitaj’ viņ’ i\ nev’s viesnicniek’, bāzdama mutē zeltaini brūni apceptu laša gabaliņu, nošņāca Ilga Matroze. Anna īsti nesaprata, kam šis teikums domāts viņai, Ilgas vīram Fredim vai tāpat vien, tāpēc izlikās to nedzirdējusi.

-     Kuš, trakā! Tev taču blakus sēž prese! Fredis, iesāņus paglūnējis uz Annu Elizabeti, nočukstēja.

-    Lai sēž! Ja atnāks pie mān’, vis’ izstāstīš’ ka pie bikt’! I par jūr’, i par priedēm, i par viņ’ dzimt’s naid’. Ak tad mīļ’ mās’, ka tik ne ta’! Bet pats tik izdzen un bied’ vis’ ka tād’… medūz’ Gorgon! Un šīs a’ lāb’s boP tik sāv’ teļ’ ac’s un ļauj šai pa galv’ danc’t kredit’s sagrāb’, dzimt’s māj’s ieķīlej’, strādin’ astoņ’ dien’ nedēļ’ un pat ālg’ laik’ nemāks’. Mās’… tur jau zirg’ jāsmej’s!

Pamanījusi, ka Fredim pie otra sāna sēdošā Alīda ieurbusies viņā ar skatienu, Ilga aprāvās un apklusa.

-     Nu, kādi vēl darbi? Jūs taču esat atbraukusi atpūsties! Izbrauksim rīt kādu līkumu ar laivu. Ziniet, cik skaists izskatās

Kaijciems no jūras puses? Paņemiet līdzi fotoaparātu, varēsiet saknipsēt, būs ko pūķim atrādīt. ŠI saldi lišķīgā balss, kas galīgi nesaderējās ar masīvo torsu, protams, piederēja trenažieru karalim Aļģirdam, kurš centās novārdot Zani kopīgam brīvdabas randiņam. Bet es paņemšu piknika grozu Alīda man iedos visu, ko paprasīšu. Šampi, grauzdiņus, kādu ikriņu, lasīti… Rit būs labs laiks silts un saulains… Apbrauksim apkārt Aklajam ragam tur, pie bākas un Kapupītes ietekas jūrā, ir lieliska piknika vieta. Nu, Zanīt, sakiet jā! Lai pūķis vienu dienu iztiek bez jums!

Zane uzjautrināti smējās.

Ak tad pūķis?! Annai grūti nācās savaldīties, lai neizrādītu, ka pūķis visu ir dzirdējis. Neuzkrītoši paraudzījusies uz Dainu, viņa pamanīja, cik saspringti un reizē apmierināti viņa vēro Aļģirdu un Zani.

Mēmā aina trenažieru zālē. Daina ar žestiem dod Aļģim kaut kādu rīkojumu, kamēr mute stāsta ko citu.

Vēlēdamās nedaudz izvēdināt galvu uz Dzeltenās kafejnīcas terases un pie viena piezvanīt Mikam, Anna Elizabete piecēlās un izslīdēja pa Purpura ēdamistabas durvīm gaitenī. Grāfs klusi sekoja.

Gaitenī bija tumšs, un, tuvojoties pagriezienam, vilks dobji ierūcās. Anna apstājās un ieklausījās.

-    Tātad šonakt, kad visi aizies gulēt… Klusa, šņācoša balss ar tādu kā aizdīķa akcentu. Sieviete.

-     … intherhesanthi, kā tu tho iedhomājies izdarhīt? Viņi taču te plītēs līdz rhītam! Guturāls “rh-rh”.

-     Tad jāizdara tā, lai neplītē. Mums nav citas izejas. Rīt jau būs par vēlu!

-     Bet…

-     Tur, augšējā skapīti. Paņem. Labi šķīst. Pagaidīsim! Sieviete, kas radusi pavēlēt.

Balsis attālinājās. Nočīkstēja durvis.

Oho, kas ir šie runātāji, un kam jānotiek šonakt? Un kas atrodas augšējā skapītī?

Nolēmusi vairs ilgāk negaidīt, Anna Elizabete, demonstratīvi skaļi klaudzinot laiviņkurpju papēžus, devās uz priekšu. Gaitenī nevienas dzīvas dvēseles, durvis uz virtuvi ciet, aizslēgtas. Varētu domāt, ka izlicies…

Arī uz terases neviena nebija. Paraudzījusies visapkārt, Anna atsprādzēja Grāfa kaklasiksnu lai suns savā vaļā paskraida gar jūras malu! Vērodama, kā pāraugušais kucēns līksmi lēkā pa viļņu mugurām un cenšas tām iekost, viņa pasmaidīja. Tā bija Grāfa pirmā sastapšanās ar jūru un viļņiem, kas nāca un gāja, nāca un gāja, it kā būtu dzīvi un to vien gaidītu kā pakaitināt nepieredzējušu suņa bērnu. Raugoties uz apņēmīgajiem uzbrukumiem, Anna Elizabete nevarēja nesmieties vilks acīmredzot bija nolēmis visus kustīgos šļakstekļus piebeigt.

-     Labi, ja līdzās ir tāds sargs, aiz muguras ierunājās rāma balss. Arī man tāds noderētu.

Inta Lāsīte, atspiedusies pret terases margām, domīgi raudzījās sārti violetajā pamalē. Skaisti.

-    Skaisti gan. Taču īslaicīgi. Un nenotverami. Kad nofotografē, viss ir tāpat, taču sajūtas pavisam citas.

-   Tā ir šķietamība. Kā viss skaistais… Inta mierīgi noteica. Tad pasmīnēja. Nevarējāt ilgāk izturēt?

Tieši un nepārprotami kā ar mietu pa pieri. Labi.

-    Jā. Nejutos īsti piederīga. Un jūs?

-     Tāpat. Strādāju te jau piecus gadus, bet joprojām vislabāk jūtos vai nu viena pati laboratorijā, vai savā salonā. Laikam neesmu sabiedrības un tusiņu cilvēks. Lāsīte gaiši pasmaidīja.

-     Tā vien šķiet, ka jūsu laipnais ielūgums uz kafiju būs jāpārceļ uz citu vakaru, Anna ieminējās.

-     Droši vien tā būs labāk. Bet… ja vēlaties, mēs varam tagad mazliet pastaigāt gar jūru un papļāpāt. Es… man… vēl negribas iet atpakaļ, Inta godīgi atzinās.

-     Man tāpat.

*   * *

-     Sakiet, Inta, kāpēc šeit norobežota jūras krasta zona? Vai tad tā drīkst? kad viņas lēniem soļiem, kurpju papēžiem smiltīs grimstot, tuvojās ūdenslīnijai, Anna nolēma riskēt un pajautāt.

-    Nezinu, vai drīkst, bet acīmredzot var. Pati redzat. Cieminiekiem tas nepatīk un daudziem atpūtniekiem arī. Sūdzas, ka jūtoties iesprostoti. Bet Spožajiem laikam pašiem sava zināšana, kāpēc tā. Viņi norobežojuši savu vēsturisko īpašumu mājas un zemi. Lai gan… cik zinu, Spožo dzimtai reiz piederējis viss zemes gabals no ceļa līdz baznīcai, gar Kapupi, līdz Aklajam ragam un uz otru pusi līdz pat kempingam Kāpa. Uz Aklā raga pusi tagad plešas Reņģu Dainas māsas Alīdas Reņģes un viņas dēlu saimniecība, savukārt starp viesnīcu un kempingu atrodas Priedes Spožo privātmāja, Kadiķi ciema doktorāts, Baltiņi tur reiz bija žāvētava, bet tagad dzīvo mūsu spa centra vadītāja Tamāra Baltiņa ar māti un vecāko māsu, jā, un Raganu sils ar Raganas būdu.

-    Kas tad tas? Kartē nekā tāda nebija. Anna ieinteresējās.

-    Ai… Vietējā leģenda… Inta negribīgi novilka. Kaut kas līdzīgs Spožo dzimtas šausmu stāstam. To gan labāk pajautājiet Dainai vai viņas māsai Ainai. Es negribētu, nepārzinot visu stāstu, kaut ko saputrot.

-    Inta, bet kā jūs nokļuvāt Kaijās? Anna strauji mainīja sarunas tēmu.

-    Pieteicos. Izlasīju darba sludinājumu un atbildēju. Agrāk strādāju Rīgā, man bija biznesa partnere, par abām bijām nodibinājušas savu firmu un iekārtojušas salonu. Viņa nodarbojās ar friziermākslu, es ar grimu un stilu. Gandrīz desmit gadu viss bija lieliski līdz brīdim, kad viena respektabla izdevniecība man piedāvāja izveidot Stila un grima rokasgrāmatu. Redziet, es esmu arī lektore vairākās stila skolās…

-    … bet jūsu biznesa partnerei tas nepatika? Anna klusi ieminējās.

-    Ļoti. Sākumā viņa neko neteica, bet tad es sāku just, kā mainās mūsu kopīgo klienšu attieksme viņas bija kļuvušas vēsākas, atturīgākas, pat naidīgas. Vēlāk no savas senākās klientes uzzināju kolēģe aiz muguras tenko un stāsta visādas nejaucības, it kā es šo izdevniecības pasūtījumu viņai būtu atņēmusi. Un viss tikai tāpēc, ka nepieaicināju par līdzautori, lai gan viņa to briesmīgi vēlējās un mani burtiski vajāja.

-    Un tad jūs nolēmāt uzsākt kaut ko savu?

-    Jā. Vēl vairāk savu un prom no Rīgas. Man tur… Nu, tas vairs nav svarīgi. Lai nu kā, Dainas sludinājums nāca īstā laikā. Viņa piedāvāja par ļoti saprātīgu cenu īrēt daļu puspagrabstāva, iespēju strādāt laboratorijā piedalīties izmēģinājumos un eksperimentos. Jā, un piešķīra dienesta dzīvokli Akmens kotedžā. Par brīvu.

-    Gandrīz vai labdarība… nomurmināja Anna Elizabete. Pārāk jau nu skaisti, lai būtu patiesi…

-    Es arī sākumā tā kā šaubījos, bet tad viņa mani nomierināja. Redziet, Spožie nav biznesa haizivis šī jēdziena pierastajā nozīmē. Viņi pirmām kārtām ir cilvēki un ļoti rūpējas par saviem darbiniekiem. Dienesta dzīvokļus kotedžās mēs varam izmantot, kamēr strādājam Spožo uzņēmumā un dzīvojam vieni paši. Ja kāds izdomā apprecēties, tad gan viņam jāmeklē cita dzīvesvieta. Izņēmums ir Knaģi, taču tikai tāpēc, ka viņi ir brālis un māsa.

-     Tātad neprecēts darbinieks firmai izdevīgāks par precētu? Neprecētajā investē, no precētā ņem?

-   Šķiet, tā sanāk. Neesmu aizdomājusies. Vienkārši Daina teica, ka zinot, cik grūti dzīvot vienam, ja par visu jāgādā pašam un nav, kas palīdz, tāpēc kamēr esam lojāli uzņēmumam, darbadevējs mums palīdz.

… draiskulis un nebēdnis… karstas asinis… pievilcīgs darbinieks uzņēmumam ir papildu bonuss…

-    Ā, te jūs, dāmas, esat! Pa koka dēlīšu promenādi, kas veda uz jūru, asi klikstēja papēdīši, bet tos pārskanēja Dainas Spožās skaļā, pavēlošā balss.

-    Nāciet žigli atpakaļ! Tūlīt griezīsim svētku torti! Hei, bet ko tavs vilks tur dara?

Anna Elizabete paraudzījās apkārt. Sānu promenādes galā, pa kreisi, pie paša mūra, Grāfs aizgūtnēm centās smiltīs izrakt bedri. Atradies Berlīnes mūra grāvējs, Anna nosmaidīja un steidzās pie suņa.

Abas dāmas, klusu sarunādamās, lēni nāca nopakaļus.

Laimes un labi padarīta darba izteiksme Grāfa pelēkajā purniņā neļāva viņu rāt vai kaunināt, un nekāda skāde jau arī nebija nodarīta, tāpēc Anna notupās, lai ar saujām saraustu smiltis atpakaļ un glīti izlīdzinātu, kad pēkšņi kaut kas piesaistīja viņas uzmanību. Vēlīnā vakara zilganajā krēslā līdzās izkašņātajai bedrei metāliski auksti spīdēja kāds priekšmets. Atradusi žagariņu, Anna uzmanīgi pabikstīja atradumu un atbrīvoja to no smiltīm. Tas bija kulons. Sudraba kulons lāses formā ar reljefu gravējumu kaiju lidojumam plaši izplestiem spārniem vienā pusē. Tāds pats, kādu šodien no rīta Anna Elizabete bija redzējusi smalkā ķēdītē karājamies Dainai kaklā.

-     Daina, tas laikam pieder kādam no tavējiem? Viņa sniedza atradumu Dainai, taču tā neņēma.

-    Lai paliek pie tevis. Paglabā pagaidām tu. Vēlāk atdosi. Manam tērpam nav kabatu.

Paraustījusi plecus, Anna Elizabete ieslidināja kulonu melno zīda bikšu sānkabatā.

-     Iesim, meitenes, iesim! Tūlīt būs torte, salūts… Negribētos palaist garām. Daina Spožā, ātri soļojot uz viesnīcas pusi, skubināja. Drīz jābeidz. Rit agri jāceļas. Būs smaga diena ieradīsies pirmie sezonas viesi, jābūt gataviem. Konkurenti nesnauž, iespējams itin viss…

Teikt vai neteikt Dainai par gaitenī noklausīto sarunu? Vai tā attiecās uz viesnīcas dzīvi vai bija privāta?

Annas ētiskās dabas prātojumus pārtrauca skaļš kliedziens, kas atskanēja no viesnīcas puses.

Viņa palaida vaļā suni un uzsauca meklē! Grāfs aizjoņoja, un ari visas trīs gājējas skriešus metās turp, teju nolauzdamas kurpju papēžus.

Uz terases neviena nebija, toties gaitenī, kas gar virtuvi veda uz pārējām viesnīcas telpām, drūzmējās gandrīz visi vakariņu dalībnieki. Trūka tikai Alīdas.

Anna, Daina un Inta viņu atrada guļam virtuvē uz grīdas bezsamaņā, nokritušu neveiklā pozā. Līdzās nervozi mīņājās trīs staltie oficianti, Dainas māsa Aina un Ilga Matroze.

-    Mēs… mēs jau neko. Ienācām pēc tortes, nevarējām atrast. Gājām pasaukt Ilgu… stāstīja garākais puisietis.

Ahā, tātad šie, spriežot pēc Ainas satriektās sejas, varētu būt trīs jaunie Putniņi.

-     Nūja, es tad nu atnac’, izmeklej’ visur un ar neatrad, izbaudot mirkļa svarīgumu, stāstīja Ilga. Zinaj’ takš’, ka jāb’t iekš ankambar, bet nebi’. Gāj’ pēc Alid’s. Viš ar’ atnac’, pameklej’, tad nolem vel pedej’ reiz pas’tit to liel’ saldetav’.

Un, re, ko atrad’! Viņa ar plašu, teatrālu žestu norādīja uz tīri nospodrināto akmens darba virsmu…

Anna paskatījās un sastinga šausmās uz milzīgas, greznas jubilejas tortes bija uztupināta kaija. Beigta. Liela, balta, lidojumam izplestiem spārniem. Acīmredzami sasalusi akmenī, tāpat kā torte.

Aiz muguras kāds aprauti ieīdējās un sāka krampjaini rīstīties.

-    Atbrīvojiet telpu! Visi! pārvarējusi acumirklīgo sastingumu, skaļi teica Anna Elizabete. Zane?

-    J-jā… T-tev k-kaut k-k-ko n-no m-manis va-jag? uzrunātā pusžagus atklukstēja.

-    Nē. Neko. Paldies. Ej gulēt. Inta, jūs varētu man palīdzēt? Palūdziet visus sapulcēties ēdamistabā.

-    Labi. Kolēģi, lūdzu, visi, iesim!

-    Ko ši’te izkomandej’s? atskanēja Ilgas neapmierinātā ņurdēšana. Es nekur neieš, i nedom’!

-             Iesi gan, Ilga! Nerunā pretī! cieti pavēlēja Daina Spožā.

-     Ej un izsauc policiju! Un ātros.

Tad, cieši paraudzījusies uz Annu Elizabeti, nogurušā balsī noteica: Atkal sākas…

6.  nodaļa. Dzimtas lāsts

3.  aprīļa rīts

Aiz loga svīda gaisma, ietinot apkārtni pelēki palsā šķidrautā. Līdz saules lēktam vēl krietns sprīdis.

Viņas kluknēja Dainas Spožās kabinetā pie atdzisušas kafijas. Tikko bija aizbraukuši ātrie un policija. Visi klātesošie aptaujāti, un, kā jau bija paredzams, neviens neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis.

Alīda Reņģe, tikusi cauri ar vieglu izbīli, sašpricēta un padzirdīta ar nomierinošu tēju, gulēja darbinieku guļamistabā. Pie viņas palika dežurēt otra Dainas māsa Aina un meita Dina.

Ainas vīrs, aizbildinādamies ar rīta agrumā kārtojamām svarīgām darīšanām domē, bija atvainojies un devies mājās. Apsolīja nomierināt dēlus, kuri bija pamatīgi satraukušies, baidoties, ka vainu uzvels viņiem. Pārējie viesnīcas darbinieki, par spīti iebildumiem, aizsūtīti mājās. Zane nolikta gulēt un ieslēgta numurā.

Pirmajā stāvā bija palikušas viņas abas. Un Grāfs, kurš no Annas Elizabetes neatkāpās ne soli.

-    Nu, mīļā sirds, tagad gan pietiek spēlēt teātri! stingrā balsī Anna uzrunāja sakņupušo Dainu, kas, ar visām kurpēm ierāpusies lielajā direktora krēslā un ietinusies pelēkās kleitas kuplajā svārku daļā, izskatījās pēc īstas nelaimes čupiņas. -Ja reiz tu mani šurp ataicināji, esi tik laba un izstāsti, kas te notiek, no kā tu baidies un kāpēc pirms brīža nomurmināji atkal sākas! Lūdzu, visu pēc kārtas! Ja ne, es rit pat sapakošu mantas un braukšu mājās. Neciešu, ja mani mēģina pataisīt par muļķi un iesaistīt spēlītēs.

Daina Spožā ievilka elpu un smagi nopūtās: Tu esi mainījusies, Anniņ. Agrāk biji tāda… maiga, mīļa…

-    Jā, jā, maiga, mīļa, balta un pūkaina. Toties tagad man ir izauguši ragi, nagi un aste. Stāsti!

-    Nu labi. Droši vien tev taisnība un man jau pašā sākumā vajadzēja visu izstāstīt. Pie visa sliktā, ļaunā, nesaprotamā un briesmīgā, kas te ir noticis, notiek un vēl notiks, vainojama tikai un vienīgi viena dzimta Kapteiņi. Viņi dzīvo tepat, Kaijciemā, tālākajā galā, aiz Kapupītes. Jānis Kapteinis ir Kaijciema domes priekšsēdētājs. Diemžēl. Varaskāre tās dzimtas asinīs ir iezīdusies kā dēle.

Neiedziļināšos vēsturē, tikai precizēšu šo viesnīcu patiešām nodibināja mani vecvecvecvecmāmiņa un vecvecvecvectētiņš, taču tie nebija Spožie, bet Kapteiņi. Un tas nebūt nenotika vecās Kapteiņkundzes kaprīžu un veselīgā dzīvesveida mīlestības dēļ, bet gan lai izpirktu kādam cilvēkam nodarīto ļaunumu.

-    Un kā tas saistās ar šodienas notikumiem? Anna neizpratnē uzrauca uzaci.

-     Tieši. Cilvēku, kuram nodarīja pāri mani senči, sauca Kaija. Viņa bija mana vecvecvecmāmiņa, kuru lepnie Kapteiņi iedzina nāvē. Palika bērns. Saiva, mana vecvecmāmiņa. Viņa apprecējās ar Kapteiņu dēlu, un no viņas mēs, Spožo dzimta, faktiski esam cēlušies. Diemžēl mūsos rit ari Kapteiņu asinis…

-    Daina, bet tas taču notika pirms simts un vairāk gadiem!

-Jā. Bet nekas vēl nav beidzies. Man šķiet, šī vieta ir nolādēta. Runāja, ka Kaija pirms pazušanas esot uzkrāvusi abām dzimtām lāstu par to, ka viņai tikusi atņemta iespēja būt laimīgai, nevienai šo dzimtu sievietei neveiksies mīlestībā būs vīri, būs bērni, taču visi vīri zudīs… Un tā notikšot septiņās paaudzēs.

-     Drausmīgi… Anna neviļus nodrebinājās. Un?

-    Tā ari notika. Gan Kapteiņu, gan Spožo dzimtās sievietēm neveicas viri aizdzeras, noslīkst, pazūd bez vēsts, kļūst par varmākām, nokļūst cietumā, aiziet pie citām, nomirst ar sirdstrieku… Tā vienkārši notiek.

-    M-jā. Un ko tu vēlies, lai es daru apturu dzimtas lāstu? Atrodu slepkavu bez miesas un asinīm? Daina, ja tu tam nopietni tici, tev vajadzīgs mācītājs, nevis es vai Zane! Anna Elizabete jutās pamatīgi saērcināta. Tu labāk padomā, kurš būtu varējis izspēlēt šo neglīto joku ar nogalināto kaiju uz tortes! Tici man, tam darītājam ir gan miesa, gan asinis, gan ļoti nekrietns, izmežģīts prāts!

-    Anna… tā bija viņa! Daina nočukstēja, stingi skatīdamās vienā punktā istabas stūri, aiz galda.

Anna Elizabete piecēlās un pārbaudīja tur nekā nebija.

-     Kāda viņa?

-   Viņa… Kaija. Es zinu! Es viņu redzēju pirms dažām dienām, ejot mājās. Parasti izeju pa Rietumu vārtiem, nogriežos pa kreisi, eju līdz Jūras ielas un Kaiju ceļa krustojumam un tad līdz mūsu mājas vārtiņiem. Bet tovakar man nez kāpēc sagribējās doties mājup pa Kluso ielu, nogriežoties pa labi uz jūras pusi. Attālums vienāds, tikai tā iela ved gar Raganu silu un Raganas būdu… Skaista vieta, taču mēs tur cenšamies neiet. Nu, lūk, un tovakar es viņu tur redzēju. Kaiju. Viņa stāvēja pie savas vecās būdas. Pelēkā, plandošā kleitā, gariem, sarkaniem, sprogainiem matiem. Viņa pagriezās pret mani, pasmaidīja un pamāja ar roku. Tad es sapratu man jāmirst.

Mīfo stundiņ, te jau darbs dakterim Mihailovam un viņa kolēģiem psihiatriem, ne mums ar Zani! īsts Bāskervilu suņa lokalizējums! Kādam fantāzija strādā interesanti, kādas sēnes viņi te pa kluso ēd!

-   Tu laikam uzskati, ka esmu uz jukšanas robežas? Daina negaidot tieši un konkrēti noprasīja.

-     Hmm… Ja godīgi, tad kaut ko līdzīgi nupat nodomāju gan, Anna atzina. Daina rezignēti pasmaidīja.

-     Es tavā vietā domātu tāpat. Tieši tāpēc jau negribēju neko stāstīt, lai nekļūtu smieklīga. Taču, ja esi gatava klausīties, interesantākais vēl tikai sekos.

-     Ceru, ka tas būs tuvāk mūsdienām… Anna Elizabete noburkšķēja. Nenormāli gribējās gulēt.

-    Būs gan. Iedzer kafiju, pāries. Jumtiņu? Daina pasniedzās un no apakšējās atvilktnes izvilka Hennessy. Ielējusi savā kafijas tasītē krietnu šļuku, viņa vienā elpas vilcienā to izdzēra, vīrišķīgi nosēcās un nopurinājās.

-     Tad nu klausies. Kad mēs ar Daini sagājām kopā, viņš tikko bija beidzis universitātes ekonomistus un papildus iestājies RTU programmētājos, jo juta, ka šai profesijai būs nākotne. Bet es vispirms mācījos medicīnu, gandrīz pabeidzu, tad iedomājos, ka no manis sanāks otra Sofija Lorēna vai vismaz Vija Artmane, taču nesanāca tu jau pati zini. Galu galā es arī pārgāju uz ekonomistiem. Tolaik visi, kam nebija slinkums, vēra vaļā privātkantorus un komercfirmas, arī mēs nolēmām pamēģināt.

Man vienmēr paticis stāsts par trako vecvecvecmāmiņu, kas likusi savam vīram, tālbraucējam kapteinim, uzcelt skaistu pansiju ar veselības zāli, lai viņa varētu tā prombūtnes laikā kliedēt garo laiku, pie viena dziedinot ļaudis un pelnot naudu. Tikai vēlāk uzzināju, ka viss noticis pilnīgi citādi. Bet ne par to ir stāsts.

Vecā pansijas ēka netālu no mūsu dzimtajām Kaiju mājām tās tagad pieder Ainai stāvēja tukša un pamesta. Reiz te atradies ciema klubs, bibliotēka, frizētava, bode, doktorāts un pagastnams pateicoties tam, celtne joprojām bija salīdzinoši labā stāvoklī. Nolēmām riskēt, pieteicāmies īpašuma atgūšanai un sākām meklēt naudu viesnīcas izbūvei. Dainis jau tolaik saprata, ka šī vieta reiz nesīs milzīgus ienākumus. Es biju tā, kas šaubījās.

Tomēr viņš mani pārliecināja, ka tikai nauda taisa naudu, mēs paņēmām kredītu, tiem laikiem milzīgu summu, ieķīlājot visu dzimtas mājas, zemi un arī pašu jaundibināto uzņēmumu. Sākām pērties uz priekšu būvējāmies, attīstījāmies, iekārtojām vispirms vienkāršāko atpūtas bloku pirti, baseinu, solāriju, tad trenažieru zāli, kamīntelpu un konferenču zāli, visbeidzot spa kompleksu un skaistumsalonu.

Ap to pašu laiku, pateicoties Anitai Sietiņsonei viņas vakar pie galda nebija un mūsu lieliskajiem pavāriem, strauji uzplauka arī ēdināšanas bizness. Pirms pieciem sešiem gadiem es nolēmu pievērsties mūsu pašu Latvijas augiem un to kompleksai izmantošanai, bet, pieaugot Dinai, riskējām pārveidot agrākos parastos viesnīcas numuriņus par stila apartamentiem tās visas ir manas meitas izlolotas un īstenotas idejas. Viņa studē Mākslas akadēmijā, dizaineros. Iespaidīgi, vai ne?

-     Iespaidīgi gan, piekrita Anna Elizabete un nodrebinājās. Bet kur šajā visā ir drāma?

-     Mirkli pacietības. Tūlīt jau būs. Mums vairākkārt piedāvāts uzņēmumu pārdot, turklāt par ļoti lielu naudu, kas ļautu visu atlikušo dzīvi ne par ko neraizēties. Bet mēs nepiekritām. Bijām izkūlušies cauri krīzei, kad nekas nenotika un viesnīca katru dienu nesa milzīgus zaudējumus. Bijām atraduši, manuprāt, ģeniālu risinājumu, piesaistot starptautiskus korporatīvos klientus un piedāvājot viņiem spa kā ikgadējo top menedžeru, augsta līmeņa konferenču un semināru vietu. Viss ieguldītais atpelnījās ar uzviju, bet…

-     Bet?

-    …bet tieši tajā brīdī, kad likās: beidzot varēsim atviegloti uzelpot, sākt dzīvot un baudīt sava darba augļus, jo sakustējās pat kosmētisko produktu līnija, kāds es saku kāds, taču zinu kurš vai kurai dara visu, lai mūsu dzīvi padarītu nepanesamu. Klientiem atgadās ķibeles, sākot no vieglas saindēšanās un caurejas, beidzot ar kosmētiskās maskas noplaucētu seju vai kājai uzkritušu svaru bumbu. Rudens sezonā kā sarunājušas cita pēc citas ieradās klientes “tieši no Ēģiptes, Turcijas, Kanārijām, Maljorkas vai Grieķijas” viņas visu zināja labāk, regulāri aizrādīja mūsu darbiniekiem, kašķējās par sīkumiem. Bijām laimīgi, tikuši no viņām vaļā. Ar šodienas prātu es domāju tās bija konkurentu sūtītas spiegotājas.

-     Pagaidām neesmu dzirdējusi neko tādu, kas nenotiktu ari citur pasaulē. Liels bizness, skarbas spēles.

-     Varbūt. Bet kā tu izskaidrosi intervijas presē ar viešņām, kuras te nekad nav bijušas, bet nekautrējas paust savu sašutumu par neapmierinošo apkalpošanu, slikto ēdienu un kaitīgajām procedūrām? Kāda kliente, kuru neviens mūsējais pat acīs nav redzējis, iesūdzēja mūs tiesā par viņas kuņģa un matu samaitāšanu. Un tad vēl tie vietējie ar savu jūru! Mēs to esot nozaguši, nolaupījuši, prihvatizējuši, laupījuši viņiem kilometru pludmales, tas esot nelikumīgi, viņi tiesāšoties! Bet mēs šo zemi esam nopirkuši līdz pašai ūdenslīnijai ieskaitot!

-              Viņiem principā ir taisnība, Anna bezkaislīgi noteica.

-     Eksistē tauvas joslas likums…

-    Eksistē jau eksistē, neviens to neapstrīd. Bet, ja reiz tas bija nelikumīgi, kāpēc tad priekšsēdis Jānis Kapteinis parakstīja šādu pirkuma līgumu un būvniecības atļauju, ko? Starp citu, mēs viņam ķepā neko neielikām! Taču uzbrukumi presē turpinās, parādās arvien jauni stāsti. Esmu pārliecināta kāds to dara tīšām, lai mums ieriebtu.

-    M-jā. Patiešām, nevarētu teikt, ka jūs būtu vismīlētākie uzņēmēji reģionā, Anna novilka.

-   Bet kāpēc? Kāpēc? Daina skaļi iesaucās, nespējot novaldīt sašutumu. Mēs dodam darbu vairāk nekā trīsdesmit vietējiem iedzīvotājiem, un tikai daži mūsējie brauc no Rīgas vai citurienes. Gādājam par darbinieku ērtībām, veselību un sadzīvi. Godīgi maksājam nodokļus. Nu labi, gandrīz… Laikus iesniedzam valstij visus papīrus. Ar PVD un sanitārajām pārbaudēm problēmu nav bijis. Tad kāpēc mūs nevar likt mierā? Pēdējā laikā atkal sāk atkārtoties visādi huligāniski, pretīgi un zemiski izlēcieni mēsli uz lieveņa, beigtas zivis vai puvušas ūdenszāles krastmalā, noindēti augi puķu dobēs… Arī agrāk tā gadījās, taču nu jau bija pierimis… Tagad, redz, beigta kaija saldējamajā skapī.

-    Tieši tāpēc atkārtojas, ka nereaģējat. Daina, vai iepriekšējās reizēs jūs policijai ziņojāt?

-     Policijai? Ziņojām, jā, taču viņi tikai nosmējās bērni blēņojas. Pateica neesot nozieguma sastāva un aizbrauca. Mani pārņēma bezcerība labā slava pagalam, visu šo garo gadu smagais darbs vējā, līdz niansēm izlolotais skaistais projekts kaķim zem astes! Biju jau gatava visu pārdot un braukt uz Rīgu vai ārzemēm, viss bija noriebies līdz kliņķim, taču Dainis atrunāja. Viņš vispār visus šos gadus ir bijis mans lielākais balsts. Viņš un Dina.

-    Un māsas? Alīda un Aina?

-              Māsas… Kā lai tev pasaka… Daina iegrima pārdomās.

-    Redzi, ar māsām man kopš bērnības ir ļoti savādas attiecības. Viņas mani diez kā nemīl, es viņas tāpat. Protams, rīkli cita citai pušu negraužam, ja ko vajag, palīdzam un aizstāvam pret pārējo pasauli, taču… Man šķiet, viņas ņēma ļaunā mūsu vecāsmātes Silgas testamentu atstāt visus Kaiju īpašumus jaunākajai mazmeitai, tas ir, man. Nepaskaidrojot, kāpēc.

-    Tātad vecā kundze faktiski izslēdza abas pārējās māsas no mantojuma? Anna precizēja.

-Jā, turklāt pievienoja virkni nosacījumu kurā gadījumā, kad un kāpēc es drīkstu viņām izmaksāt daļu vērtības naudā. Mēs ar juristiem ilgi mocījāmies, līdz visu sakārtojām tā, lai

Aina dabūtu Kaiju mājas, zvejas laivu piestātni un kūpinātavu, Alīda Reņģes, veco žāvētavu, Zivjukrogu un Mazreņģu viesu māju. Man palika viesnīca. Cerēju māsas būs apmierinātas, ka nekā vietā dabūjušas tik daudz, taču kas tev deva! Tik un tā nav labi. Skauž, grauž un aiz muguras aprunā. Tomēr strādā pie manis, jo lielāku uzņēmēju Kaijciemā nav.

-    Tiktāl skaidrs. Tātad tev “labvēļu” netrūkst pat pašas ģimenē. Bet saki vai ir kāds, kam tu patiešām vari uzticēties? Kurš netīko nozagt tavas idejas, pārdot tās, uzdodot par savām? Kurš necenšas noorganizēt sabotāžu katram tevis izlolotajam pasākumam vai idejai? Vismaz viens uzticams cilvēks?

Daina Spožā, sēdēdama aiz sava masīvā rakstāmgalda, ilgi klusēja. Anna saprata tā bija atbilde.

-     Labi, dārgā studiju biedrene, darīsim, ko varēsim. Tavu dzimtas spoku tvarstīt negrasos, taču par pozitīvu Kaiju viesnīcas tēlu apsolu parūpēties. Varbūt ir īstais brīdis sarīkot kādu skaļu pasākumu ar pazīstamu mākslinieku, mūziķu un aktieru piedalīšanos? Piemēram, pavasara gaidīšanas koncertu brīvā dabā? Vēl var paspēt… Pie viena varēsi apspēlēt jūsu vietējo leģendu, lai visi zina, ka tu no tās nebaidies. Plus vajadzētu ievietot pāris reklāmrakstu lielākajos ilustrētajos žurnālos, bet tiem jābūt vismaz pa atvērumu, citādi nepamanīs. Brīdinu ja kāds jau ir samaksājis, vienalga žurnālistam personiski vai oficiāli par reklāmas laukumu, lai par jums nodrukātu nejaucības, tad ievietot attiecīgajā medijā pretēja rakstura informāciju būs gandrīz neiespējami. Vai arī… tas maksās ļoti dārgi, jo pozitīvie raksti joprojām tiek uzskatīti par komercreklāmu.

-    Jauki gan! Ar dubļiem un mēsliem tevi aplej par velti, bet, lai nomazgātos, jāmaksā… Daina nopūtās.

-   Diemžēl. Tiešas sekas “laba ziņa = slikta ziņa” filozofijai. Negācijas par brīvu, viss pārējais reklāma!

-     Murgs. Visur tikai nauda, nauda, nauda… Ja tu būtu redzējusi, cik saldi tie paši šodienas rējēji vlteroja toreiz, kad tikko bijām atvēruši jauno spa centru un ielūguši žurnālistus to apskatīt un izbaudīt procedūras. Anna, viņi plēsās par vietām uz masāžas galdiem un uz ceļiem lūdzās intervijas saviem izdevumiem! Bet tagad… Pietika kādam uzrakstīt Kaijās kaut kas nav kārtībā, kā šo ziņu pārķēra citi, un nu jau no mušas ir izpūsts ne vien zilonis, bet… lidojošs cepelīns! Dainas balsī skanēja rūgtums un aizvainojums. Tieši tāpēc mēs ar vīru vienojāmies naudai nav nozīmes! Anna, dari visu, ko vajag, un saki, cik tas maksā. Mums jāatgūst labā slava par katru cenu!

-              Labi, mirkli klusējusi, Anna Elizabete pamāja ar galvu.

-     Tagad pats galvenais. Ja vēlies, lai kaut nedaudz mēģinu saprast, kas šeit notiek un kurš no taviem darbiniekiem varētu būt mūsu meklētais kurmis, tev man sīki un smalki jāizstāsta viss, ko zini par katru no viņiem. Sarunāts?

-    Tu gribi teikt kāds no pašu ļaudīm…? Dainas roka atkal meklēja atvilktni. Atkal dzers? Nervi netur.

-     Protams. Un, visticamāk, kāds, kuru tu pielaid sev tuvāk nekā citus.

-     Anna Elizabete, tu spēj būt nežēlīga, bijusī studiju biedre izdvesa akmens smagu nopūtu.

-     Jā gan. Spēju. Tāpēc stāsti! Lai būtu vieglāk, sāksim ar jums tevi, Daini un Dinu. Tātad visi strādājat viesnīcā, dzīvojat Priedēs dažu minūšu gājiena attālumā. Tu esi viesnīcas direktore un īpašniece. Bet tavs vīrs?

-    Dainis ir mūsu finansists, galvenais grāmatvedis un drošības speciālists vienā personā.

-     Kāpēc viņš ir Spožais? Vai tad tas nav tavas dzimtas uzvārds? Anna šķietami nevērīgi painteresējās.

-     Daiņa dzimtais uzvārds nebija labskanīgs, tāpēc viņš pieņēma manējo.

-    Skaidrs. Starp citu, Daina, kurā bridi tu tiki pie tik lielas meitas? Kad studējām, tev taču bērnu nebija?

SPA KAIJAS direktore aizkaitinājumā pietvīka nebija radusi, ka izvaicā. Tomēr savaldījās.

-     Dinai tikko apritēja divdesmit četri gadi. Kad studēju, viņa jau bija nākusi pasaulē. Dina ir mana meita no… pirmā vīra. Viņa… vairs nav, zudis. Es toreiz biju pilnīgi satriekta. Savā ziņā Dinu uzaudzināja mana māsa Aina un viņas vīrs Uldis, es pati toreiz nebūtu to spējusi. Viņu dēli Nils, Tālis un Rūdis meitai ir kā miesīgi brāļi. Tagad nu cenšos atdarīt ar labu nodrošinu Putniņus ar darbu un maksāju algu.

-    Kādi viņi ir tava māsa, viņas vīrs un dēli? Putniņi? Kā tu viņus raksturotu?

-     Nu gan tev jautājumi! Daina saskaitās un sabozās.

-     Kādi nu ir, ņem par labu. Tātad?

Redzēdama, ka ar īgņošanos tik un tā neko nepanāks, un laikam jau vēlēdamās ātrāk tikt ar visu galā, Daina pēc ilgāka pārdomu brīža lēni ierunājās: Aina ir mana vidējā māsa. Viņai tikko apritēja četrdesmit deviņi gadi. Uldim, Uldim Putniņam, viņas vīram, ir 51. Strādā Kaijciema domē, apsaimnieko komunālos tīklus un pašvaldībai piederošos īpašumus. Mazrunīgs, ciets. Ļoti ambiciozs. Grib kļūt par priekšsēdētāju, šogad startēs vēlēšanās. Dēli Nils, Tālis, Rūdis, attiecīgi 30, 28 un 25 gadi. Visi pagaidām neprecējušies. Kopā ar vecākiem dzīvo mūsu vecajās dzimtas mājās, audzē ekoloģiskos lauksaimniecības produktus un piegādā tos Kaiju virtuvei. Puiši ari papildus uz maiņām piestrādā viesnīcā par oficiantiem un baseina sargiem. Ne par vienu sūdzību nav. Klientiem, bet jo sevišķi klientēm, viņi patīk, savu darbu prot, spēj sazināties vismaz piecās valodās, kas nav mazsvarīgi.

-    Lieliski. Redzi nu, nav nemaz tik traki! Anna uzmundrināja apklusušo Dainu. Turpinām. Alīda…?

-    Viņa ir vecākā no mums trim. Alīdai jau piecdesmit seši. Lieliska pavāre prot izvārīt putru pat no cirvja kāta, neprasot piedevas. Vienbalsīgi labākais šefpavārs, kādu jelkad pazinusi Kaiju viesnīca! Bet šerpa un asa, kā jau kurzemniece. Ja kas nepatiks, tā nodos pa bundžām, ka ilgi blisināsi acis un nesapratīsi, no kurienes skaidrā laikā pērkons. Mums ar Ainu šī īpašība nav tik izteikta. (Kā tad, nosmīnēja Anna.) Jā… Alīda. Ar abiem dēliem dzīvo Reņģēs, viņiem pieder viesu māja Mazreņģes un vecā žāvētava. Agrāk viņi apsaimniekoja ari Zivjukrogu un Aklā raga bāku, bet kopš kaimiņciema zivju rūpnīcas aizvēršanas un leišu kuģu uzpirkšanas epopejas mūsu pusē zivsaimniecība gandrīz iznīkusi. Bāka pilda tikai tūrisma objekta funkcijas, Zivjukrogs slēgts, Alīdas dēli to izmanto par tehnikas noliktavu un darbnīcu, bet žāvētava… žāvētava tiek iekurināta tikai īpašu viesu un reizēm arī mūsu viesnīcas vajadzībām. Zini, paostot Alīdas žāvējumus, pat mirušie mostas! Alksnis, kadiķis, zālītes, ķiplociņi… Redz, Alīdai sava sāpe Aina nesen ierīkojusi programmējamu elektrisko žāvētavu ar regulējamu temperatūru; tajā viss notiek daudz ātrāk un tīrāk. Arī aromātus var dabūt, kādus vēlies, tos speciāli piegādā šķidrā veidā pudelēs. Aplaisti zivi, vistu, desu vai gaļu un uz āķa! Tomēr… tas vairs nav tas smarža it kā ir, taču garšas nav. Alīda šī “elektriskā mēsla” dēļ sper vai zemi gaisā un ar Ainu nerunā jau pusgadu.

-     Un ko pārējie Reņģes? Anna, viegli pasmaidījusi par zivju kariem, turpināja iztaujāšanu.

-     Ko ko? Neko. Alīdas vīrs… nu, īsāk sakot, vīra nav. Tā ir kārtējā neatminētā mīkla. Viņa par to nerunā. Aizmucis, noslīcis, miris, šķīries. Kas to lai zina? Pirms divpadsmit gadiem kādā jaukā dienā aizgāja jūrā un… neatgriezās. Ne viņš viens… Alīda vai visas acis izraudāja, svecītes baznīcā izpirka un salika uz atgriešanos, piemiņas dievkalpojumu lai pasūtīja… Bet neatgriezās. Jūra līķi neatdeva. Ļaudis gan runāja, ka redzējuši veco Haraldu Reņģi klīstam kaut kur Vidzemes pusē, bijis tāds kā pajocīgs. Bet, kas to lai zina, Alīda jau meklēt neskrēja.

-    Un dēli?

-    Dēli? Edgars un Aigars ir dvīņi. Abiem jau krietni pāri par trīsdesmit. Precējušies, sievas ņemas pa Mazreņģēm, knauķi skraidelē apkārt bez pieskatīšanas, gan jau pati redzēsi. Dēli iet jūrā laikam pēdējie no mūsu ciema zvejniekiem, kuri nepārdeva leišu uzpircējiem savus zvejas kuģīšus. Tātad brauc zvejā, šo to arī noķer. Apgādā gan viesnīcas, gan viesu mājas virtuves. Reizēm izceļ kādu nelegālu lasi, reizēm, kad dikti neķeras, drusku pašmugulējas un piepērk zivis netālajā Z-pils tirgū. Alīda tad trako kā velna māte, bet es izliekos nemanām. Klientu ērtības pāri visam! Nu, un nesezonā, kad jūrā nevar iet, viņi pārmaiņus piestrādā viesnīcā par sargiem. Tad savukārt brīvāks laiks tiek Ainas puikām.

Skaidrs. Acīmredzot Kaijās viss nostādīts uz dzelžainiem ģimenes biznesa pamatiem itāļu "mamma e mafia” vēl būtu ko pamācīties. Un visam pa vidu bijusī studiju biedrene Daina tik trausla, tik krāšņa, tik… krampīga. Kā knīpstanga. Ja ko sagrābusi, vaļā nelaidīs. Kā velns, kam atdod mazo pirkstiņu…

Reiz sākusi runāt un tikusi pāri savām iekšējām barjerām, Daina Spožā izrādījās bagātīgs informācijas avots. Lakoniski īsos un humorpilnos teikumos viņa raksturoja pārējos, gan šīvakara ballē redzētos, gan vēl nesatiktos viesnīcas darbiniekus.

Matrožus Daina aprakstīja kā ne pārāk saticīgu laulātu pāri pusmūžā: bērni jau lieli, Rīgā studē, dzimtajā pusē atgriezties netaisās, labi, ja atskrien pa Jāņiem un Ziemassvētkiem. Tā nu lielās Matrožu mājas otrpus Kapupītei visai bieži stāvot tukšas, jo abi Matroži strādā viesnīcā. Ilga Matroze ir pāris gadu jaunāka par Alīdu, strādā SPA KAIJAS virtuvē par pavāres palīdzi un trauku mazgātāju, savukārt viņas vecais Fredis, atvaļināts kuģa koks un pasaules dzērāju karalis, esot ģeniālākais gaļas un zivju ēdienu meistars šaipus Baltijas jūras. “Viesnīcas klientiem gaļas un zivju ēdienus gatavo tikai viņš, vienalga, lai kādā ķitē!”

Šajā Kapupes krastā netālu no Reņģu mājām starp mežu, baznīcu, autostāvvietu un Ķesteriem atrodas Tīkliņi diezgan nolaistas mājas, kurās divas vien bez neviena vīrieša cilvēka līdzās dzīvo viesnīcas diētas ārste Anita Sietiņsone (“Tu viņu noteikti pazīsti no publikācijām žurnālos! Kaijās bez viņas nekas nenotiek Anita sastāda ēdienkarti, skaita kalorijas un atrodas mūžīgā konfliktsituācijā ar Alīdu.”) sprauna, balināta blondīne tā ap četrdesmit un viņas septiņdesmit sešus gadus vecā krustmāte Olga Sietiņsone (“Olga ir Anitas mātesmāsa, bijusī ciema bibliotekāre, tagad pusakla un puskurla, toties lieliski mazgā traukus un grīdas!”).

Savādo sarunu sešos no rīta pārtrauca Annas Elizabetes mobilais telefons.

Vispirms spocīgajā klusumā (bija iestājies kārtējais atplūdu mirklis Daina grima pārdomās un pašapcerē) griezīgi ielauzās ienākošās SMS pīkstiens. Ziņa bija no Zanes. Anna lasīja: “Esmu ieslēgta viesnīcas numurā. Kur atrodies? Kas noticis?”

Hā, tad nu beidzot atmodusies, lielā tusētāja!

Praktiski vienlaikus atskanēja arī Mocarta Četrdesmitās polifoniskais signāls. Miks.

Atvainojusies Dainai, Anna Elizabete izgāja gaitenī, bet no turienes tukšajā Purpura ēdamistabā. Apstājusies loga ielokā un vērodama svina pelēko jūru, kurā laiski spēlējās pirmie austošās saules stari, viņa ātri un detalizēti pārstāstīja Mikam pēdējo stundu notikumus un interesantākos sarunu fragmentus.

Otrā galā pēkšņi iestājās kapa klusums, tikai fonā kaut kas tā kā rūca, kā dziedāja.

Anna nevarēja zināt, ka majors Miks Kaķītis, jau kuro reizi slavēdams sevi par ļaušanos sajūtām un spītību, šobrīd čakli tin kamolā tos simt četrdesmit septiņus kilometrus, kas šķir Mežājus no Kaijciema.

-    LIzbet, tu mani dzirdi? Annas Elizabetes ausi ietriecās Cepelīnu ģitāra. Kāpnes uz debesīm. Motora troksnis. Un Mika balss, kurā dzirdamas nervozas notis. Tu tur esi?

-     Ešu, ešu… viņa klusi atsmēja. Negulētās nakts notikumi, garās, saspringtās sarunas, šampanieša atskaņas un novadējusies kafija raisīja viegli eiforiskas sajūtas. Tev tur ballīte vai esi ceļā uz darbu?

-     …ceļā uz… saruna pārtrūka. Pēc brīža telefons iezvanījās vēlreiz. Gribēju tikai pabrīdināt, lai abas ar Zani piesargieties. Ja ir tā, kā tava draudzene stāstījusi, šobrīd Kaijās neviens nav pasargāts no nejauša nelaimes gadījuma. Labi, ka suns ir kopā ar jums, tomēr viņš ir jauns un nepieredzējis, daudz ko neprot. Centieties neaizrauties ar ēdieniem un dzērieniem, Grāfam ari nedodiet. Un neejiet nekur pa vienai, labi?

-    To tu pasaki mūsu cienītajai redaktrises kundzei! Anna dusmīgi nosprauslojās. Tā vien šķiet, ka vakar, uz terases gaidot balles sākumu, viņa paspēja kaut ko tā salietoties, ka vēl tagad nav attapusies. Jau sarunājusi randiņu izbraukumu pa jūru ar vietējo lovelasu.

-   Nekādā gadījumā! Miks gandrīz pārkliedza Annai bungādiņu. To nedrīkst pieļaut! Tur taču…

-    Nebrēc tik skaļi. Jau darīts. Es viņu iespundēju viesnīcas numurā, lai izguļ reibumu. Jāiet glābt, pirms nav iekūlusies vēl kādās nepatikšanās, piemēram, nokritusi no balkona vai noslīkusi vannā.

-     Līzbet! Tu esi…

-    Jā, zinu, zinu monstrs, ragana, bezjūtīga maita… Bet man šī dižciltīgo jaunavu pansija vienkārši riebj! Tāpat kā visas šīs dīvainības, es teiktu huligānības, aiz kurām, visticamāk, stāv viens ideju ģenerators.

-    Anna, apsoli man, ka tu tagad iesi un mēģināsi drusku pagulēt! Kaķīša balsī skanēja rūpes.

-     Iešu. Un pagulēšu. Tikai vispirms apraudzīšu, ko dara Daina, atstāju viņu kabinetā vienu. Tad izstaidzināšu suni… Jā, un tad gan mēģināšu uz brīdi aizmigt. Ja izdosies un Zane ļaus.

-    Pasaki, ka nosūdzēsi Melderim; kļūs mierīga kā jēriņš, Miks apcēlās. Viņš pēkšņi sajutās priecīgs.

-    Tas nenostrādās. Zanei Melderis ir pilnīgi vienaldzīgs, Anna nedomājot attrauca.

-    Tā? Bet viņi taču… Un… kurš tad nav, atļaujiet pavaicāt?

-    Hmm… Nez kāpēc Annai Elizabetei sanāca skaļi smiekli par šo agrā rīta klačošanos. Varbūt dakteris Konrāds? Varbūt tu? Arlaburītu!

7.  nodaļa. Viena liela, laimīga ģimene…

3.  aprīlis, dienas vidus

Klusi pavērusi Dainas Spožās kabineta durvis un ielūkojusies iekšā, Anna atrada viņu aizmigušu. Saritinājusies lielajā direktores krēslā un kā bērns pievilkusi ceļus pie zoda, Daina saldi gulēja. Bet Grāfs, laiski izstiepies pie sliekšņa, acumirklī saspicēja ausis un vaicājoši paraudzījās saimniecē ejam?

Mirkli šaubījusies ļaut viesnīcas saimniecei gulēt vai modināt, ņemt suni līdzi vai atstāt šeit par sargu Anna Elizabete tomēr izšķīrās par labu līdzņemšanai. Policija taču šeit ir bijusi, telpas apskatītas un pārmeklētas, neviena sveša un nepiederoša nav, diez vai incidenta autors šonakt riskēs vēlreiz?

Turklāt viņai ļoti gribējās pārbaudīt kādu ideju, kas kņudināja un nelika mieru. Tur Grāfs ļoti noderētu…

Piemiegusi aci un nočukstējusi nāc! -, Anna Elizabete nedzirdami aizvēra durvis un, kurpes rokā turēdama, piegāja pie elektroniski slēdzamajām stikla durvīm, kas norobežoja kāpnes uz slēgto zonu, kur ieiet bija ļauts tikai viesnīcas darbiniekiem. Slēdzenes mehānisms bija deaktivēts, durvis vaļā.

Es taču tagad arī esmu piederīga Kaijām, vai ne, un, ja kas, vienmēr varu aizbildināties ar nezināšanu…

Anna ļoti vēlējās apraudzīt Alīdu Reņģi un pie viena aprunāties arī ar otru Dainas māsu Ainu un meitu Dinu. Nē,

taisnību par savas vizītes patieso iemeslu viņa neteiks, taču arī melot netaisījās. Reizēm pietiek ar korektu puspatiesību.

Darbinieku atpūtas telpas durvis nebija aizslēgtas, iekšā klusi skanēja mūzika, un nakts režīmā mirgoja lielais televizora ekrāns. Saritinājusies klubkrēslā, tāpat kā augšā savā kabinetā māte, atpūtas telpas stūrī, tuvāk ieejai guļamistabā, snauda Dina. Viņas priekšā uz zemā galdiņa atradās tukša kafijas tasīte un trauciņš ar sēklu un riekstu maisījumu. Meitene izskatījās nomocījusies, bāla, aizkustinoši trausla un… pat miegā saspringusi.

Grāfs mīkstiem soļiem piegāja pie atpūtas krēsla un ar purnu piebikstīja gulētājai pie rokas. Dina pārbijusies salēcās un, plaši atvērusi acis, gribēja iekliegties, kad pamanīja durvīs stāvam Annu Elizabeti.

-    Jūs?! Un es domāju… viņa aprāvās.

-    Piedodiet. Negribēju izbiedēt. Mēs ar Grāfu… meklējām ceļu uz baseinu. Gribēju izpeldēties un atsvaidzināties. Viņš aizskrēja man pa priekšu, nācās steigties pakaļ.

-    Uz baseinu? Pusseptiņos no rīta? Vakartērpā, basām kājām, kurpēm rokā un ar suni? Protams!

Skatienā vairs ne vēsts no miega, neslēpts izsmiekls balsī, bet laipnais dežūrsmaids pārvērties grimasē, kādu viens otram mēdz rādīt suņi, sastopoties uz ielas uz sajūtot mazāko apdraudējumu.

-     Visu cieņu, Dina! Es tiešām atnācu šurp ar nolūku satikt jūs un parunāties. Vakar vakarā mums nesanāca tā īsti iepazīties. Nezinu, vai jūsu māte ir stāstījusi, kāpēc esmu šeit…

-    Protams, visi taču dzirdēja. Lai atspēkotu tenkas un baumas un izveidotu viesnīcas reklāmas kampaņu.

Skaidrs. Daina viņai neko vairāk nav stāstījusi. Lai tad tā ari paliek.

-    Tieši tā. Un tāpēc mēs ar jūsu māti vienojāmies pirms ķerties pie darba, mums ar kolēģi šeit ar visu un visiem rūpīgi jāiepazlstas, tā teikt, jāizpēta spēles laukums un tā aizkulises.

-    Jūs runājat tā… dīvaini. Kādas aizkulises? Dinas skatiens kļuva šaudīgs, un tajā pazibēja aizdomas.

-     Redziet, Dina, jūsu māte man pastāstīja par pagājušās sezonas nelaimes gadījumiem, apmelojošajām publikācijām un tām sekojošajiem huligāniskajiem izlēcieniem. Sakiet, vai jums nekad nav ienācis prātā, ka visu nepatikšanu avots varētu būt meklējams tepat viesnīcā?

-    Kā, viesnīcā? Meitenes acis šausmās un apjukumā iepletās apakštasīšu lielumā. Jūs domājat mani? Jūs mani apsūdzat? Protams, es taču vakar biju dežurējošā administratore…

-    Nomierinieties, Dina, nē taču! Es nedomāju jūs un, Dievs pasarg, ne par ko neapsūdzu. Vismazāk jau par vakardienas notikumiem. Kāpēc gan lai es tā darītu? Vienkārši ja uz āru aizplūst tik daudz specifiskas informācijas, tad gribot negribot jādomā, kuram vai kuriem tā ir pieejama. Piekritāt?

-    M-jā… jums laikam taisnība. Tātad jūs gribat teikt, ka iesaistīts kāds no mūsu darbiniekiem?

-    Es neko negribu teikt vai apgalvot. Vēlējos tikai ar jums parunāties un rosināt pastāstīt par kolēģiem. Man ir jūsu mātes viedoklis par viesnīcā notiekošo. Varbūt jūs kā māksliniece, kura uz pasauli skatās sajūtu un intuīcijas līmeni, lietas un cilvēkus redzat citādi? Saprotiet, es nevaru ķerties pie darba un plānot publicitātes kampaņu, ja nezinu, ar kuriem cilvēkiem šeit vispār drīkst runāt, ar kuriem labāk ne, kurus varam izmantot reklāmās un rakstos, galu galā kuriem var vai nevar uzticēties! Nepārzinot situāciju, mēs varam to padarīt tikai ļaunāku. Un, ja tiešām ir tā, kā uzskata jūsu māte, proti, ja pie vainas ir konkurenti, kuriem palīdz kāds “no iekšpuses”, mēs visi kļūsim smieklīgi un nostādīsim sevi muļķu lomās.

-              Es laikam beidzot jūs sapratu… Jā, tajā ir zināma jēga,

-     Dina noteica.

Ar šo meiteni būs grūtāk, nekā bija domāts. Iespējams, tāpēc, ka viņa dzīvo citā dimensijā.

-     Labi. Ko jūs gribat zināt?

-     Vispirms kā klājas jūsu mātesmāsai, pavārei Alīdai? Vai viņa jau ir attapusies no šoka?

-    Krustmāmiņa? Jā, protams! Šobrīd abas ar Mammu guļ. Tur! Dina ar roku norādīja uz guļamistabu.

-     Ar mammu? Bet… es taču viņu atstāju kabinetā… aizmigušu… krēslā? Anna Elizabete apjuka.

Dina gaiši pasmaidīja. Nē taču! Es runāju par Mammu Ainu, nevis manu bioloģisko māti Dainu Spožo. Mēs visi viņu saucam vai nu par Direktori, vai vārdā par Dainu. Bet Ainu par Mammu.

Tu redz, kā. Tas daudz ko izskaidro. "Liela un laimīga ģimene" -jā, kā tad!

-     Paldies, Dina, ka paskaidrojāt. Vismaz neputrošos. Jā, Daina man kaut ko minēja, ka māsa jūs faktiski uzaudzinājusi kopā ar saviem puikām.

-    Jā, tas bija lielisks laiks. Tēvs… Uldis strādāja kaimiņciema zivju rūpnīcā par inženieri, Mamma dzīvoja mājās, pieskatot savus trīs dēlus Rūdi, Tāli un Nilu, Alīdas dvīņus Aigaru un Edgaru un mani. Biju visjaunākā, taču puikas mani visur ņēma līdzi. Ko tikai mēs nesadarījām bez atļaujas ar laivām braucām jūrā, kāpām vecajā bākā un baznīcas tornī, līdām Aklā raga alās un ložņājām ap Raganas būdu. Reizēm mums pievienojās arī Matrožu un Kapteiņu bērni. Arī Kaspars… Mamma un krustmāmiņa tādos brīžos kļuva piktas, rājās un teica, lai ar viņiem nebiedrojamies. Bet mēs tik un tā to darījām mums pat bija savs štābiņš! Alā. Mūsu mammas to nezināja, visas kā trakas ņēmās pa žāvētavu privātais bizness jau bija atļauts un ar pašu kūpinātām zivtiņām varēja labi nopelnīt. Sanāca gan mājas remontam, gan automašīnai. Toreiz mēs visi vēl dzīvojām Kaijās. Un visiem pietika vietas…

-    Interesants stāstiņš. Manai kolēģei no tā varētu sanākt labs cilvēkgabals kādam žurnālam. Neiebilstat?

-    Žurnālam? Jūsu kolēģei? Piedodiet, bet vakar man izlikās, ka viņas vienīgās intereses ir piedzīvojumu meklēšana un vīrieši. Atvainojiet par tiešumu… Dina apklusa, tomēr nenoturējās. Un vēl ar to…

-    M-jā. Tagad bija Annas kārta mulst. Parasti viņa tāda nav. Varbūt vainīgs skurbinošais jūras vējš?

Nu, Zane, paldies tev! Kārtējais lāča pakalpojums putra, kuru strēbt nāksies viņai, Annai Elizabetei.

-    Nevēlaties kafiju? Acīmredzot Dina bija nolēmusi labot neveiklo situāciju. Labas manieres pāri visam!

-     Labprāt. Melnu, ar divām karotītēm cukura.

Ikdienišķi ierastās darbības, tasītē maisot karsto dzērienu,

nomierināja un deva laiku savākties.

Pie velna lai katrs pats atbild par sevi! Vai viņai jātaisnojas par Zanes rīcību?!

-     Dina, ko jūs domājāt ar vārdiem “un vēl ar to”? Tas bija teikts par Aļģirdu?

-    Jā. Mēs visi bijām šokā, ieraugot viņu svinīgo vakariņu viesu vidū. Lai nu kuru, bet ne…! Dina sašutumā skaļi iesaucās. Varat uzskatīt mani par jukušu maksimālisti vai par gaisā parautu mākslinieci, vienalga, taču šis cilvēks nav labs. Viņš kaut ko perina. Es nebrīnītos, ja tas nabaga putns saldētavā būtu Aļģa roku darbs. Viņam ir tāāādas acis! Žulgainas un lipīgas… kā gliemeži, kā dēles. Piezīžas un nelaiž vaļā. Četrdesmitpiecgadlgs vecis, bet uzvedas kā gribošs puišelis! Līmējas klāt visām bez izņēmuma. Kopš viņš te sācis strādāt, es trenažieru zālē vairs nespēju ieiet nevaru atkauties no sajūtas, ka viņš visas sievietes vērtē tikai no viena aspekta vai tās būtu gatavas ar viņu pārgulēt vai ne. Es nebiju. Citas gan… Bet ko nu es te tenkošu! Gan jau pati redzēsiet!

Hmm, kaut ko līdzīgu, uz terases stāvot, teica arī Inta… "Nesaprotu tikai, ko te dara Aļģis…!”

-     Dina, ja es lūgtu dažos teikumos noraksturot pārējos viesnīcas darbiniekus, ko jūs teiktu? Piemēram, kāda ir jūsu pāriniece otra dežurējošā administratore?

-    Liene? Zivtiņa? Dina ar vieglu niclguma nokrāsu balsi pārjautāja. Tad, it kā aizdomājusies, ar kreisās rokas rādītājpirkstu paberzēja virsdeguni. Nu… Kā lai to pasaka. Ne pārāk gudra, taču izskatīga. Tikai tāda sintētiska… Dzīvo Akmens kotedžu labajā spārnā, turpat, kur Lāsīte un Knaģi. Mēs ar Lieni mācījāmies vienā skolā, tepat Kaijciemā. Viņa bija gadus piecus vecāka. Kopš astotajā klasē skolasbiedri pa jokam iebalsoja viņu par skolas Mis, iedomājās sevi par pārāko skaistuli, lielījās apprecēšot miljonāru. Taču pagaidām kaut kā nesanāk, redz, Kaijciemā miljonāru blīvums uz kvadrātmetru pārāk mazs, bet līdz Rīgas līmenim šī nevelk. Laikam tāpēc ķērusies klāt manam patēvam… grozās, gorās un visādi izrādās viņa priekšā, cenšas vienā laikā iet uz trenažieru zāli un peldbaseinu. Tas nav nekāds noslēpums, par to viss Kaijciems runā… Tāpēc jau pašas vecāki izmeta viņu no mājas. Vecie Zivtiņi lāga ļaudis, visi viņus ciena. Dzīvo tur, uz skolas pusi, pirmskara zvejniekmājās, Dina nenoteikti pameta ar roku ieejas virzienā.

-     Un ko par to saka jūsu mā… Daina? Anna piepacēla uzaci.

-     Neko. Smejas. Viņai nav laika nodarboties ar muļķībām jābīda bizness. Turklāt Dainis jau nav muļķis, lai visu acu priekšā salaistu ar to… un pats sev raktu kapu. Viņam taču te nekas nepieder, dzīvo, pateicoties mātes žēlastībai. Vēl viens uz zemes nolaidies sengrieķu dievs, kurš iedomājas, ka ar šarmu, baltiem zobiem, acīs skatīšanos un dažiem nodrāztiem komplimentiem var panākt visu, kas ienāk prātā. Nebrīnīšos, ja viņa biežie komandējumi, semināri un konferences būtu tikai aizsegs kādai romantiski draiskai galvaspilsētas afēriņai.

-    Šķiet, jūs savu patēvu ne pārāk ieredzat? Anna Elizabete uzmanīgi pajautāja.

-     Ir, par ko, Dina ledainā mierā atteica. Viņš man nozaga māti. Kamēr viņa studēja medicīnu un aktiermākslu, mēs vismaz brīvdienās viņu redzējām, bet, kad sasējās ar to… staigājošo kalkulatoru, cauri pazuda uz četriem gadiem un atgriezās kā ledus karaliene. īsta biznesmene rēķinātāja. Nē, nepārprotiet mani, es vienmēr būšu pateicīga par to, ka viņa laidusi mani pasaulē, taču… viņa ir akla.

Dinas kabatā klusi iepīkstējās mobilais telefons. Pasmaidījusi un uzplājusi sejai sirsnīgi laipnu grimasi, viņa moži atbildēja: Viesnīca SPA KAIJAS. Kā varam palīdzēt?

Tā pati balss. Tā pati nogurusī balss, kas 1. janvārī Annai teica, ka Daina Spožā atrodas ārzemēs…

-    Anna, man žēl, taču mums jādodas augšā zvanīja sargs. Ir ieradušies pirmie viesi, bet Lienes postenī vēl nav, nāksies viņu aizstāt. Diemžēl es nevaru jūs atstāt šeit lejā noteikumi neatļauj. Arī elektroniskās durvis būs ciet, un bez čipa jūs tās nespēsiet atvērt. Taču jūs varētu doties uz Zaļo ēdamistabu brokastīs, mēs tās servējam jau no septiņiem, un Kaijās ir lielisks zviedru galds.

Viss, meiteņu sarunas beigušās. Administratores Dinas Spožās balsī skanēja vienīgi laipna lietišķība.

-     Protams, protams! Liels paldies jums, Dina! Jūsu stāstījums man krietni palīdzēja, Anna, starojot kā maija saulīte, tencināja. Un nebaidieties viss, ko teicāt, paliks pie manis. Sakiet, vai es kaut kā varu jums palīdzēt? Jūs taču neesat gulējusi vairāk nekā diennakti…

-    Tas nekas! Ar ikdienas darbiem es tikšu galā, nav pirmā reize, kad… Zivtiņa kaut kur aizpeld. Taču… Hmm… Vienu lietu gan es gribētu palūgt, tikai tā diskrēti. Vai jūs varētu izpētīt Daiņa Spožā pagātni? Pieļauju, ka jums ir vairāk noderīgu sakaru un kontaktu, nekā Direktore mums publiski pateica. Varēsiet?

Oho, šim meitēnam pirkstu mutē gan nedrīkst bāzt nokodīs ar visu roku. Šitāda aktrise!

-    Darīšu, ko varēšu, Dina, Anna Elizabete zīmīgi noteica un klusi uzsauca Grāfam ejam, sunīt!

*   * *

… uzmanīgi turot apjomīgu atslēgu saišķi un notrīcot pie katras iežvadzēšanās, melnos cimdos ģērbtas rokas centās atdarīt ar dzelzi apkaltās durvis, ko sargāja zirnekļatslēga.

Vispirms pa labi, tad pavilkt laukā, tad vēlreiz pa labi, iebāzt dziļāk un pa kreisi!

Smagi elsdams, slēdzējs vienā laidā kļūdījās. Beidzot durvis padevās.

Tumša ēna ieslīdēja pa durvju spraugu, un pēc mirkļa nekas vairs neliecināja, ka te kāds bijis.

*   * *

Izgājusi laukā un ieelpojusi saulainā aprīļa rīta (viņas potītei tomēr nebija taisnība) dzestro, svaigo gaisu, Anna Elizabete apskurba. Vēderā iekņudējās līksmi tauriņi kā pirms eksāmena, kā pirms randiņa…

Grāfs, smaržīgo jūras vēju sajutis, priecīgi ierējās. Va’ tu redzējies arī šim romantikas sakārojies!

Izmetuši slaidu loku gar jūras malu, pa kāpām un cauri Raganu silam (par spīti augstpapēdenēm, Anna Elizabete bija pārrāpusies pāri mūrim slinkums iet cauri vārtiem, bet Grāfs, līksmi šļakstinādamies, šķērsli pievārēja pa ūdeni), viņi cauri Rietumu vārtiem cēlā gaitā tuvojās viesnīcai. Tieši laikā, lai novērotu piebraucam veselu kavalkādi tur četros limuzīnos, ko rotāja viesnīcas karodziņi, ieradās pirmie viesi.

Laikam jau situācija patiešām ir traģiska, ja Daina gatava šādiem pašreklāmas izdevumiem. Vai arī tieši pretēji…

-     Paldies, ka ļāvi man izgulēties! Jūtos, kā no jauna piedzimusi. Viesnīcas saimniece bija izaugusi kā no zemes, un Annai Elizabetei atlika vien nobrīnīties par viņas spēju pārvietoties bez skaņas. Greznās vakara laiviņkurpes ar apkaltajiem papēdīšiem bija nomainījušas zemas lietišķā stila bezpapēžu laiviņas ar mīkstu zoli acīmredzot, lai varētu klusām pavadīt viesus pirmajā ekskursijā pa viesnīcu, nenovēršot uzmanību.

-    Daina, kas tie tev par vipiem? Tik īpaši, ka jāved ar limuzīniem?

-    Mārketinga triciņš pirmie viesi, kuri pieteiksies atpūtai un veselības kūrēm jaunajā vasaras sezonā, saņems dāvanu šurpceļu un atceļu luksusa limuzīnā. Viesnīcas SPA KAIJAS limuzīnā! Viņiem taču nav jāzina, ka mēs tos īrējam, vai ne? Paskaties, cik skaisti!

Visi četri baltie braucamie rīta saulē vizuļojošiem tumšajiem stikliem puslokā reizē piestāja uz sarkaniem akmeņiem bruģētā celiņa viesnīcas Dienvidu ieejas priekšā. Šoferi formas tērpos ar cepurēm un akcentiem Kaiju krāsās ceremoniāli atvēra pasažieru durtiņas un palīdzēja izkāpt…

Anna Elizabete gandrīz aizrijās no smiekliem, vērojot atbraukušos goda viesus un viņu izdarības.

Nu gan personāži! Komisko šausmu romāna žanra autori atdotu velnam dvēseli par šādiem prototipiem.

-  Es tevi saprotu, taču, lūdzu, pacenties smieties uz iekšu, ar platu smaidu, taču nekustinot lūpas, acīmredzot pati knapi valdīdama jautrību, palūdza Daina Spožā. VIP viesi taču! Piedod, mani gaida namamātes pienākumi.

Pagājusi nostāk, Anna ieņēma ērtu pozīciju aiz tikko uzplaukuša forsltiju krūma, kas kā dzeltens, apaļš mākonis gozējās pie autostāvvietas sētas stūra, izveidojot dabisku nišu novērotājam ar suni.

No pirmā limuzīna izkāpa, nē, drīzāk vajadzētu teikt izplūda oranži šokolādigi brūna nenosakāmas formas un dzimuma radība, kurai uz galvas, sacelti gaisā palmas astē, raibēja kaut kas matiem līdzīgs visās varavīksnes krāsās. Radībai mugurā bija plandošs, caurspīdīgs, mākslīgi apdriskāts un nošņurcināts paltraks, kam vajadzēja liecināt par augstu mākslinieciskumu un radošu nevērību pret visu piezemēto, piemēram, bikšu jostas augstumu attiecībā pret pašas ķermeņa daļām. Ignorējot fizikas likumus, Zemes pievilkšanas spēku un vidukļa “riepas” apmēru, bikses spītīgi turējās uz dibena, pikanti atklājot skatītājam dažus centimetrus stringa mazbiksīšu. Toties paltraka dekoltē zona pārspēja visdrosmīgāko dizaineru eksperimentus tā sniedzās līdz pat nabai, atklājot skatienam visu, kas vēl palicis noslēpts.

Džesikai (īstajā vārdā Ramonai Tutānei) bija deviņpadsmit gadu, lielas krūtis, biezas, ar silikonu piepumpētas un koši sarkani krāsotas lūpas, vecs, resns menedžeris, kuru viņa mīlīgi sauca par tētuku, un nepamatotas pretenzijas kļūt par dziedātāju, turklāt ne jau šādu tādu, bet slavenu, un startēt Eirovīzijā un Jaunajā Vilnī. Līdz šim Džesika bija piedalījusies jauno talantu realitātes šovā Zelta statīvs, no kura pārējie dalībnieki (ak, skauģi!) ar skandālu bija viņu izbalsojuši trešās dienas rītā; gandrīz izturējusi atlasi lauku šovā Baigā ferma un piedalījusies blondīņu skrējienā (tiesa, parūkā un tikai divsimt metru, bet galvenais taču ir piedalīties). Viņa bija neiztrūkstoša Rīgas tusiņu, prezentāciju un naktsklubu viešņa, ik reizi šokējot pārējos ar “izcilo stilu un drosmīgo garderobi” un nodrošinot sev pastāvīgu vietu dzeltenās preses bilžu lapās. Mēļoja, ka viņai labāk patīkot uzstāties privātās un korporatīvās ballītēs publika atsaucīgāka, kritiķu nav, arī skan labāk. Un maksā vairāk.

Anna Elizabete viņu personīgi nepazina, taču bulvārprese bija pilna ar Džesikas piedzīvojumiem. Par jaunās dīvas publicitāti gādāja arī četras vecāko klašu pamatskolnieces viņas fanu kluba aktīvistes, analfabētiski un kropļotā valodā atbildot uz pielūdzēju jautājumiem Džesikas mājaslapā. Vairāk par visu māksliniecei nepatika, ja līdzās skatuves pseidonīmam tika minēts viņas īstais vārds un atgādināta izcelšanās, tādos gadījumos reportieru virzienā bija lidojuši gan banāni, gan glāzes, gan pelnutrauki.

-   Un šite man būs jāpaliek veselu mēnesi? Te jau mani žurkas un vaboles apēdīs! Losandželosā… Es tūlīt zvanīšu tētukam! nopētījusi senatnīgās viesnīcas ārpusi, Džesika iekviecās smalki spiedzīgā pārauguša sivēnteļa balstiņā, kas acumirklī aizlūza, jo viņu pie elkoņa bija saņēmis no nekurienes materializējies miesassargs. Neuzkrītoši stumjot uz priekšu, viņš iestūrēja īdošo radību viesnīcā.

Mjā, ja nu reiz Māte Daba par kādu ir pasmējusies, tad te tas bija vispārākajā pakāpē. Lai Dievs nogrābstās! Kā Daina domā ar šo bestiju tikt galā?!

Otra viešņa tumšā klasiska piegriezuma uzvalkā tērpusies kalsna dāma gaišiem matiem un melnām saulesbrillēm ātri izkāpa no limuzīna un, apkārt neskatoties, iesteidzās viesnīcā. Viņu Anna pazina Indra Lapiņa bija tikko pārņemtās Fix bankas bijusī prezidente. Braši noturējusi savu banku visu diždimbas periodu, viņa tagad bija pēkšņi kapitulējusi, atdodot to aprišanai skandināvu milzim.

No trešā limuzīna gluži kā gigantiskas līķvaboles izbira trīs vīri melnos uzvalkos ar tumšām ādas mapītēm, uz kurām greznojās sudrabains logo Consortium. Pat ne īsu acu mirkli neveltījuši skaistajai apkārtnei, dabai un sagaidītājiem, viņi kā saprogrammēti zombiji stīvi iesoļoja viesnīcā.

Annai Elizabetei, viņus vērojot, pārskrēja pretīguma drebuļi. Tie jau nav cilvēki, bet bioroboti!

Viskolorītākā bija ceturtā limuzīna pasažiere sarkanmataina prāva auguma dāma drusku vīrišķīgiem vaibstiem, toties ļoti sievišķīgām aprisēm un lielām, skaistām, vienmēr it kā valgām, tumšām acīm. Reiz visu apbrīnotā un atdarinātā, joprojām daudzu mīlētā, bet jaunākās skatītāju paaudzes diemžēl vairs neatpazītā, nopelniem, balvām un prēmijām bagātā skatuves māksliniece Frīda Fridrihsone. Baltā bikškostīmā, baltu platmali galvā un kūpošu, tievu cigareti garā dāmu iemutī cēli izkāpusi no limuzīna, viņa majestātiski izslējās un, izturējusi pareiza garuma dramatisko pauzi, ierunājās labi nostādītā, zemā balsī: Sveicināti šaismājās!

*   * *

Nolēmusi nevairot drūzmu galvenajā vestibilā, Anna Elizabete ar Grāfu pavadiņā steigšus devās uz Rietumu ieeju, lai tiktu savā numurā, pirms vēl gaiteni ieņem atbraucēju orda ar raibo papuasu priekšgalā.

Ar sānu redzi samanījusi kustību, viņa apstājās. Tieši laikā, lai pie pašām durvīm izvairītos no saskriešanās ar pajaunu, izskatīgu, gaišmatainu vīrieti, kura seju klāja pievilcīga trīsdienu bārdiņa. Ar straujajām kustībām un zēnisko smaidu viņš nedaudz atgādināja majoru Miku Kaķīti. Grāfs brīdinot dobji ierūcās.

-  Vai, piedodiet, es jūs laikam nonesu! Tā steidzos, ka nepamanīju divus tik brīnišķīgus dabas bērnus!

Ko viņš tur muld? Kādus dabas bērnus? Atradies te atdzimušais hipijs…

-   Atļaujiet, es jūs pavadīšu! Esmu šīs viesnīcas īp… līdzīpašnieks Dainis Spožais! Pēkšņo izmaiņu pašpasludinātajā statusā izraisīja Dainas Spožās parādīšanās pirmā stāva gaitenī. Līdzās kā trīs melni kaprači nāca Consortium vīri, aiz viņiem, vilcinādamās un aplūkodama interjeru, ex baņķiere Lapiņa.

Neveltījusi vīram ne sveicienu, ne laipnu skatienu, Daina Spožā pagāja garām un sāka kāpt augšā pa vītņu kāpnēm. Melnie bioroboti sekoja.

-   Jūs laikam būtu… Dainis Spožais cerīgi iesāka, sniegdams Annai Elizabetei roku sveicienam.

-   Anna Elizabete Berga. Un šis ir Grāfs. Atvainojiet, es patiešām steidzos. Uz tikšanos vēlāk!

Kaut kas šajā vīrietī viņai nepatika. Jā, glīts, simpātisks, savā ziņā vīrišķīgs eksemplārs. Taču glums.

Kāpjot pa diviem pakāpieniem reizē, viņa metās augšā pa kāpnēm. Grāfs knapi tika līdzi.

Tad nu arī rādi, ka steidzies!

Dainis Spožais, neizpratnē nogozījis galvu, lēni kāpa lejup uz puspagrabstāvu.

*   * *

Zanes numurā vairs nebija. Kaut kā viņa bija izdevies no tā izkļūt un aizlavīties nepamanītai. Tikai uz Annas Elizabetes gultas vīdēja balta lapa ar vienu vārdu neraizējies.

Trīsreiz nesekmīgi izmēģinājusi draudzeni sazvanīt, pamatīgi noskaitusies un nolēmusi par katru cenu viņu uzmeklēt, lai beidzot izrunātos par vakardienu un turpmākajiem darbības plāniem, kuros nebija vietas romantiskām pusnakts pastaigām vai laivu izbraucieniem kopā ar viesnīcas darbiniekiem, kas turklāt vēl ir mīklainas un pārbaudāmas personības, Anna Elizabete nolēma vēlreiz nokāpt lejā. Iemetīs aci trenažieru zālē, atpūtas un spa blokā, paēdīs brokastis. Varbūt izdosies pārmīt kādu vārdu ar Dainu.

-   Tā, draugs. Tu paliksi te un gaidīsi, labi? Te būs cepumi, ūdens un sedziņa. Guli, gaidi un sargā! Laid iekšā visus, ārā nevienu! Labs suns. Noglaudījusi Grāfa zīdaino pakausi, Anna izsteidzās no numura.

Pārliecinājusies, ka nevienā no atpūtas, veselības un spa bloka telpām Zanes nav (un trenažieru zālē nav arī Aļģirda), viņa, viegli saērcināta, devās brokastīs. Pirmā stāva gaitenis bija tukšs, laikam viesi vēl iekārtojās, bet viesnīcas darbinieki viņus aptekalēja.

Iedama uz Zaļo ēdamistabu, Anna Elizabete pamanīja, ka Dainas kabineta durvis ir gan aizvērtas, taču ne līdz galam. Pa spraudziņu skanēja skaļas un niknas balsis. Pret savu gribu viņa apstājās un ieklausījās.

-   Es gribētu dzirdēt paskaidrojumu, kāpēc vislabākie apartamenti atdoti divām bābām? Turklāt vēl ar suni! Dainis kliedza. Vienu piebraucot redzēju pie jūras kopā ar Aļģi nez kas šiem tur darāms? otra ar mani pat lāgā runāt nevēlējās paskrēja garām kā spitālīgajam. Kas viņas tādas, un ko tu par mani esi sastāstījusi? Un kā tu iedomājies šo B? Apmaksāts barters? Mēneša garumā? Par kādiem nopelniem?

-   Turi muti, jākli! Dainas atbilde bija īsa, bet iedarbīga kā pātagas cirtiens. Dainis momentā apklusa.

-   Tu domā es nezinu, kādi tev Rīgā semināri un konferences? Vairāku dienu garumā un tik saspringti, ka pat bārdu noskūt nav laika? Interesanti, no kurienes mūsu Zivtiņa šorīt atpeldēja: tik saņurcīta, negulējusi un nomurrājusies kā kaķene pavasarī! Ka tik arī viņa, nabadzīte, nav sūri grūti mācījusies, kā beidzot savaldzināt miljonāru. Būs kādā brīdi jāpavaicā…

-   Dainiņ, ko tu… Nedusmojies! Es neko ļaunu negribēju, piedod, pārsteidzos! norātais vīrs smilkstēja kā asti kājstarpi ierāvis suns, kurš pietaisījis saimnieces mīļākās čības un dabūjis kārtīgu pērienu.

-   Ak tad tagad Dainiņ? Ja reiz tik mīļa esmu, ko blandies apkārt kā tekulis? Kas tām citām savādāks?

-   Citām? Kas viņām savādāks? Dainis pēkšņi iekliedzās tik skaļi, ka Anna gandrīz palēcās. Viņas grib būt ar mani kopā manis paša dēļ, nevis tāpēc, ka viņām kaut ko vajag atskaites, drošības sistēmu…

-    Mīļumiņ, manuprāt, tu kaut ko jauc… Dainas Spožās balsi ieskanējās ledus. Nevis man tevi vajag, bet tev mani. Ja tu neatceries vai kniebjoties tev izbirušas smadzenes, atgādināšu tu esi mans darbinieks. Algots darbinieks. Grāmatvedis un drošības speciālists, nevis viesnīcas īpašnieks, līdzīpašnieks vai finanšu direktors, kā tev labpatīk publiski sevi dēvēt. Es nekad neesmu to apstrīdējusi, bet pēdējā laikā tu aizej par tālu. Vakardiena pielika punktu kārtējās garkājainās mauķeles dēļ tu neierodies uz gadskārtējo jubilejas vakaru, un tieši tad mēs atrodam uz tortes beigtu kaiju. Tas tev neko neizsaka, mīļumiņ?

-   K-kādu kaiju, uz kādas tortes? Par ko tu runā? apjukums draiskā vīriņa balsī bija neviltots.

-   Par to pašu. Ja jūs ar Zivtiņas jaunkundzi cerat dabūt mani pie malas, lai tu varētu šeit valdīt, bet viņa apprecēt miljonāru, nesanāks! Tā i pasaki tai gribošajai kucei, aiz kuras sēdekļi jāpārslauka, lai nepielīp. Un citām ari. Ja grib jāties par baltu velti, laipni lūdzu, bet uz Kaiju naudasmaku lai necer. Un tu ari ne.

-   Viņas vismaz grib un ir gatavas ari pašas sniegt pretī. Ne tā kā tu, kaltētā plekste! Spožais kaut ko smagu noblīkšķināja uz grīdas. No tevis nekas vairs nav atlicis, tikai kauli un asakas, ne kur pieķert, ne iekniebt. Galvā drāztā biznesmene! Meitu ari gribi par tādu pašu frigldu maitu pataisīt?

-   Manai meitai, tu, jākli, virsū neskatīsies, saprati? Daina iešņācās kā čūska. Pautus nogriezīšu!

-   Kā tad, kā tad. Draudi tik. Nogriezīsi, nožmiegsi, nositīsi kā traku suni. Izdomā beidzot kaut ko jaunu!

-   Es no tevis šķiros.

Klusums.

-   Nedzirdēji? Atkārtot? Es. No. Tevis. Šķiros.

-   Tu taču to nerunā nopietni, Daina. Ja reiz kāda cilvēka balsi bija dzirdamas dzīvas šausmas, tad šis bija tas gadījums. Dainis Spožais beidzot bija sapratis, ka viņa labi būvētā dzīvīte brūk kā kāršu namiņš.

-   Pilnīgi nopietni. Es vairs nevēlos ciest tavu neuzticību un tēlot salmu atraitni, vīram dzīvam esot.

-   Ak tad redz, kā! Laikam jau esi nolūkojusi kādu citu, ko? Daiņa balsī ieskanējās naids un neapvaldīta greizsirdība. Kas viņš ir? Aļģis? Pirms tam gan pārbaudi, varbūt lielajam skapim atslēdziņa nolūzusi… Vai varbūt bālais indētājs Alts, bez kura tu nespēj ne soli paspert? Vai ari nē, nē, zinu! tas būs mūsu burvju terapeits Romčiks! Tikai, mana mīļā, viņiem abiem ir viena liela nelaime tiem vīriem patīk pavisam citas formas dārzeņi nekā tavi persiki. Viņi mums ir naturālisti burkāniņi, gurķīši… Tā, redz.

-   Nekļūsti perverss! Maukojies, cik gribi, bet nevelc mani tajā šļurā. Un pasaki savām švabrām, lai viņu kājas nebūtu ne laboratorijā, ne noliktavā, ne virtuvē. Pasākušas vazāties…

Es netaisos tavas vaļīgās bikšupriekšas dēļ riskēt ar uzņēmumu un trīsdesmit cilvēku darba vietām. Finanšu direktors atradies! Šodien pat zvanīšu auditoriem, lai atbrauc un pārbauda visus grāmatvedības papīrus. Noriebušies tavi regulārie konta iztrūkumi laikam esi aizmirsis, ka oficiālās ikmēneša izdrukas banka joprojām sūta uz mana vārda? Zini, mīļais, maukojies pats par savu naudu. Es par to vairs nemaksāšu!

Kaut kas noblīkšķēja pret galdu, iekšā smagi apgāzās krēsls, nošķindēja stikli. Kabineta izejai strauji tuvojās smagi vīrieša soļi. Anna žigli iespruka Zaļās ēdamistabas atvērtajās durvīs, kur līdzās ieejai bija novietots izslavētais Kaiju brokastgalds. Pakampusi no kaudzes tukšu šķīvi, viņa neskatoties iegrābās tuvākajā paplātē.

-   Līzbet, ja tu apēdīsi tik daudz laša, cik esi sakrāvusi uz sava šķīvja, nāksies nopietni pārdomāt, vai es joprojām vēlos tevi precēt, Annai Elizabetei aiz muguras atskanēja smējīga balss. Miks! Aiz prieka viņa gandrīz metās tam ap kaklu… Jau sakustējās…, taču prāts guva virsroku.

Kāpēc majors Kaķītis atradās te?

Skaidrs, sagaidīšanas orķestra nebūs, vērodams straujās pārmaiņas Annas sejā, secināja majors.

-  Pirms tu sāc kliegt un bļaut, Līzbet, vienosimies par kādu lietu, labi? Vispirms paēdīsim brokastis. Kārtīgas brokastis. Es zvērīgi gribu ēst un esmu noskaņots nolocīt vismaz pusi no šiem labumiem.

-   Lieliski. Es arī, negaidīti miermīlīgi piekrita Anna Elizabete. Turklāt man ir ļoti daudz jaunumu, bet tos es tev izstāstīšu pie kafijas. Starp citu, Zane pazudusi. Tomēr aizlaidās ar to tipu. Labu apetīti!

8.  nodaļa. Dāmu paradīze

3.  aprīļa pēcpusdiena

-   Izklausās, ka jums te jau pirmajā vakarā gājis augsti! Miks, ar sānu atspiedies pret balkona malu un vērodams jūru, malkoja kafiju. Anna Elizabete tikko bija beigusi pārstāstīt diennakts kopsavilkumu.

Viņa bija necerēti ātri kapitulējusi, un tas viesa nemieru. Vai nu īstā viesuļvētra vēl tikai būs, un tas būtu tikai normāli, vai arī Annas intuīcija brīdina, ka situācija viesnīcā ir sliktāka, nekā izskatās, un viņa patiešām priecājas par papildspēku ierašanos, tikai to neizrāda.

-   Tad tu saki kaut kas briest? Nolicis tasīti uz balkona malas, Miks ielūkojās senlaicīgajā tālskatī. Redzētais viņu ieinteresēja, un, brīdi paķimerējies gar tālummaiņas un asuma regulētājiem, majors pārsteigumā iesvilpās. Oho! Redz, kur mūsu romantikas cienītāja ar savu kavalieri! Nāc, paskaties!

Anna Elizabete pieplaka skatu meklētājam. 0, Zanīte laiku patiešām velti netērē!

Majors Miks Kaķītis it kā nejauši aplika viņai ap pleciem roku. Līzbet, tikai nesāc šūmēties! Visi mēs esam cilvēki. Arī Zane. Nekas taču nav noticis. Mēs viņu pieskatīsim. Galu galā ir pavasaris…

-   Hmm… Anna par atbildi norūca, taču lielo, silto roku prom negrūda. Pavasaris… Ir jau labi, bet, ja kas atgadīsies, no šāda attāluma mēs nespēsim palīdzēt.

-   Atslābsti! Kāpēc tev vienmēr viss rādās tik drūmos toņos? Labāk pastāsti, vai esi jau bijusi uz kādu spa procedūru! Miks centās pavērst sarunu uz citu pusi.

-   Kaķīt, kopš kura laika tev tāda interese par dāmu laika kavēkļiem? Anna iespurdzās.

-   Kopš tā brīža, kad rezervēju sev istabu viesu mājā Mazreņģes. Uz divām nedēļām. Ar iespēju baudīt ēdienreizes un veselību nostiprinošās procedūras SPA KAIJAS viesnīcā. Skatos, viņi te tā cieši sadarbojas.

-   Skaidrs. Tātad man tevi nāksies pieciest vēl divas nedēļas, viņa aizkapa balsī novilka.

-   Tu esi mīļa, Kaķītis piespēlēja. Bet, ja nopietni, nāksies gan. Beidzot gribu izmantot atvaļinājumu, drusciņ atpūsties un izgulēties. Nekaitētu arī uzlabot formu. Viņš paplakšķināja pa savu plakano vēderu.

-   Kā tad jānodzen tauki. īpaši jau tādam skalu gārnim kā tev. Bet, paklau, tad jau mēs varam…

-   Ko tieši? Miks blēdīgi piemiedza ar aci. Atvaļinājumā mēs varam visu, ko vien kundze vēlas!

-   Kaķīt, rimsties! Pietiek ar vienu Džuljetu tāšu laiviņā. Kādam jāsaglabā nopietnība, Anna noburkšķēja pret savu gribu. Vēja plandītiem matiem, džinsos un raupja adījuma džemperī Miks izskatījās sasodīti labi.

-   Zelmas tantes adījums, notvēris viņas skatienu, Miks pasmaidīja. Ko tu pirms tam gribēji teikt?

-   Es? Teikt? A… nu jā, ja reiz tu esi šeit, mēs varētu mēģināt no vietējā personāla neuzkrītoši izvilkt, kas te īsti notiek… nu, pakoķetēt, pazondēt… Kā teica viesnīcas saimniece, brīvi putni Udo augstāk?

-   Pakoķetēt? Tu? Līzbet, nesmīdini mani! No tevis koķete kā no manis baletdejotājs. Tev taču skatiens kā knīpstangu un rentgena krustojums palūkosies uz veci, un šis sabirs pelnu čupiņā, Kaķītis iesmējās.

Viņam bija taisnība. Lai kā to negribētos atzīt, tomēr koķetēt Anna nemācēja. Viņa bija radusi tikt galā citādi ar prātu, loģiku, novērojumiem, ilgām pārdomām un tiešiem jautājumiem. Jā, un vēl ar intuīciju.

-   Ak tu, riebīgais! noņaudējusi šo frāzi tipiskā bezsmadzeņu blondīnes balstiņā, Anna Elizabete atguva nopietnību:

-    Pat ja tā būtu, tev gan nekas netraucēs. Tevi te neviens nepazīst, ne Daina, ne viņas vīrs nav pat redzējuši, bet Zani, kad viņa atgriezīsies no… laivošanas, es noinstruēšu, lai neizrāda pārāk tuvu pazīšanos un neklačojas ar un par tevi uz katra stūra…

Ar tamlīdzīgām konspiratoru spēlītēm Anna Elizabete nekad vēl nebija nodarbojusies. Viņai tas nešķita nopietni kaut kādas puišeļu spiegu rotaļas ar izlikšanos un pārģērbšanos. Taču ausīs joprojām skanēja Dainas izmisīgais izsauciens: “Viņš mani grib nogalināt!” Mazliet tuvāk iepazīstot bijušo studiju biedreni, Anna Elizabete bija sākusi šaubīties, pieļaujot, ka varbūt Kaijās viss tomēr ir kārtībā, tikai, kā jau katrā uzņēmumā un ģimenē, netrūkst dīvainību. Taču šodien slepeni noklausītā saruna atkal darīja uzmanīgu.

-   Anniņ, viss jau būtu brīnišķīgi, taču kā tavs brīvo putnu plāns sader kopā ar manu atrašanos tavos privātajos apartamentos? Neticu, ka neviena acs nepamanīja, ka mēs kopā brokastojām un pēc tam uzkāpām augšā.

-   Nu… varbūt tu esi mans greizsirdīgais mīļākais, no kura es kopā ar labāko draudzeni esmu pamukusi un kurš atbraucis mani vest pie prāta? Galu galā vai man par savu privāto dzīvi kādam atskaites jādod?

-   Nav slikti! Miks uzspēlētā sajūsmā saberzēja delnas.

-    Tas man ļautu tevi vajāt, uzmākties jebkurā laikā un vietā, pieprasot izskaidrošanos, un mēs varētu netraucēti parunāties. Lieliski! Bet tagad, sirsniņ, es tev došu iemeslu izmest mani ar lielu troksni laukā! Nāc nu drusku tuvāk, nāc!

*   * *

Ja reiz barters un “viss iekļauts”, lai tā būtu! Jāizmēģina ir, citādi nezinās, ko mājiniekiem pastāstīt!

Pārģērbusies balti pūkainajā SPA KAIJAS halātā un tādās pašās mīkstās člbiņās ar neslīdošu zoli, Anna Elizabete atstāja balkona durvis pusvirus, lai Grāfam tiek prieciņš pavērot jūru, un nesteidzīgi čāpoja lejup.

Uz trenažieru zāli viņa neies jau no domas vien par Aļģirda pašapmierināti smīnīgo ģīmi kļuva nelabi.

Pirti šobrīd negribējās, lielo džakuzi arī ne pietika ar burbuļvannu numurā. Varētu pasauļoties, varētu papeldēt kaislīga peldētāja būdama, viņa Latvijas garās ziemas uztvēra kā personīgu apvainojumu.

Spa! Viesistabā goda vietā atstātajā bukletiņā un ari mājas lapā bija rakstīts SPA KAIJAS piedāvā vismaz desmit dažādas relaksējošas, tonizējošas, meditatīvas un sazinvēlkādas programmas. Anna nolēma izmēģināt visas un sākt tieši šodien!

Vēlāk viņa pieteiksies vizītē pie Intas Lāsītes ja vajadzēs, samaksās. Vajadzēja noskaidrot kādu lietu.

Diemžēl uz spa zonas durvīm rotājās ironisks uzraksts: Šodien spa nestrādā. Gaidīsim Jūs rīt!

Baseinzāles priekštelpā neviena cita nebija, tikai pie dežuranta galdiņa garlaikota paskata garmatains puisietis, ar vienu pirkstu laiski spaidot i-phone virtuālos taustiņus, palaikam ielūkojās plakanā monitorā, kur četros dažādos rakursos bija redzams baseins, lecamlaipa, kaskāde un zemūdens masāžas stūris.

Lieliski, globālajā tīmeklī sapinies neieinteresēts glābējs pie videoekrāna, bet peldētāji aiz divdesmit centimetru biezas, skaņas necaurlaidīgas sienas… Vismaz neviens neblenž virsū, kamēr peldies.

Baseinā rosījās četri peldētāji. Gaiss smaržoja pēc jūras un sāls. Pareizi, baseins ar jūras ūdeni!

Koši rozā peldcepurē un tādas pašas krāsas apžmiegtā Speedo peldkostīmā, kas bija domāts distanču peldētājiem, baseina seklākajā galā uz zemūdens masāžas slīpās virsmas gulēja oranži brūni pārsauļotā dziedātāja Džesika, valšķīgi šūpodama vienu kāju un ar skatienu sekodama kādam peldētājam, kura platā, muskuļotā mugura šobrīd attālinājās dziļākā gala un lecamlaipas virzienā.

Vīrietis vingri izlēca no ūdens un uzskrēja tos dažus pakāpienus līdz laipai, tad, nostājies uz tās atmuguriski, noplaukšķināja rokas, ar skaistu ačgārno salto ienira ūdenī un pazuda, lai atkal iznirtu baseina šajā galā, gandrīz pie apmulsušās Annas Elizabetes kājām. Kaķītis! Viņa kā neticēdama raudzījās ūdenī, kur veikli kā zivs ņurkāja no darba pienākumiem brīvais majors. Tik vingrs, tik atlētisks, tik… iekārojams!

Gar baseina tālāko malu mērķtiecīgi, it kā pildot piecgades plānu, straujā kraulā šurpu turpu slīdēja melna peldcepure un divas kalsnējas, stiegrainas rokas. Kā žilete asais profils, kas reizēm pavīdēja virs ūdens, varēja piederēt vienīgi bijušajai baņķierei Indrai Lapiņai.

Bet diagonāli pretējā stūrī zem kaskādes ar svētlaimīgu izteiksmi sejā un aizvērtām acīm spranda masāžu baudīja aktrise Fridrihsone. Viņai mugurā bija balts, elegants peldkostīms un zīda peldcepure.

-   Tu vēl ilgi te nīksi un blenzīsi uz mani? Ne mirkli nav miera no visādām vecenēm! Annas Elizabetes pārdomas iztraucēja spalgi spiedzīgs rozā papuasa uzbrēciens. Es atpūšos, nestāvi man uz dvēseles!

-   Neņemiet viņu vērā, Anna! Meitenīte vienkārši cenšas sev pievērst uzmanību!

Līdzās bija nostājies Dainis Spožais. Viņš smaidīja tik baltzobaini, plaši un sirsnīgi, it kā rīta incidenta nebūtu bijis un, ja Anna savām ausīm nebūtu dzirdējusi sev un Zanei veltīto “bābas”, tagad viņa noteikti domātu, ka sastapusi šarmantāko vīrieti šaipus ekvatora. Ar brūni nosauļotu, līdz perfekcijai notrenētu un, šķiet, vietām pat vaksētu ķermeni, sarkanās peldbiksēs un cepurītē Spožais patiešām izskatījās spoži.

-   Atļausiet palīdzēt? Un viņa rokas gādīgi satvēra Annas peldmēteļa plecu vīles, lai palīdzētu to novilkt. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka Miks, pēc kārtējā lēciena peldēdams šurp, iekārtojas masāžas stūrī līdzās Džesikai.

-Jūs ne? Un kurš tad mani glābs? Anna Elizabete draiski uzsauca un, atstājusi halātu Daiņa rokās, līdaciņā slaidi ielēca baseinā un zem ūdens slīdēja prom uz vidu. Sāļajā ūdenī bija viegli peldēt. Pēc sekundes ūdens nošļakstēja vēlreiz, un Anna sajuta, ka cieši līdzās peld vēl kāds. Viņi iznira reizē.

-   Jūs esat lieliska peldētāja, Anna. Spožais valdzinoši smaidīja. Labā formā. Trenējaties?

-   Katru dienu. Divi kilometri pa straumei, divi pret. No maija līdz oktobrim.

-   Nopietni? Un ziemā?

-   Neko. Guļu vannā un kustinu kājas.

-   Tam vajadzētu būt skaistam skatam. Zem ūdens kaut kas lēni pārslīdēja gar viņas stilbu. Anna iesmējās. Acīmredzot uztvēris to kā pamudinājumu, Spožais it kā nejauši satvēra viņas peldkostīma lencīti un sāka ar to spēlēties. Anna, atvainojiet, ka šorīt pie durvīm sanāca tik neveikli. Biju tikko pārradies no trīs dienu konferences, ļoti nogurdinošas, un vienīgais, ko gribēju, gulēt. Virzījos uz priekšu kā aklais…

-   Nekas, nekas, viss kārtībā, Daini. Es jau ari biju labā, Anna, laiski kustinādama rokas un kājas, turpināja sarunu, pāriedama uz viegli familiāru toni. Te vakarnakt tādas lietas notika! Pat policija bija…

-   J-jā, sie… Daina izstāstīja. Anna, lūdzu, nerunāsim par to. Nebūtu labi, ja par šo incidentu uzzinātu pārējie. Jūs taču esat gudra meitene, vai ne? Viņš ar slapju pirkstu pavedinoši noglāstīja Annas plecu.

Baseina otrā galā Miks Kaķītis ar milzīgu troksni ielēca ūdenī, apšļakstīdams laisko, rozīgo papuasu.

-   Mierīgāk nevar? Otmorozoks! Džesika iekviecās. Vot, pateikšu tētukam!

-   Dažiem nevajadzētu ļaut vairoties, augsti turot galvu virs ūdens un dusmīgi bubinot, sunīšstilā garām cienīgi aizpeldēja ievērojamā skatuves māksliniece Frīda. Viņas ego šis baseins ir par mazu un par seklu…

Annai Elizabetei pārskrēja pēkšņi drebuļi. Laikam jau baseina ūdens tomēr ir vēsāks, nekā teikts bukletā.

Viņa strauji sakustējās, ienira un peldēja uz malu. Dainis metās pakaļ, pirmais izkāpa un pasniedza roku.

-   Anna, es gribētu jūs uzaicināt uz martini pie kamīna uguns. Šovakar septiņos. Es gaidīšu. Ko teiksiet?

-    Vēl nezinu. Varbūt. Biju noskaņojusies izbaudīt kādu no jūsu spa brīnumprogrammām, bet nu jūtos mazliet tā kā nosalusi, kā samirkusi. Nevar būt, ka te tiešām ir divdesmit astoņi grādi! viņa izsaucās.

-         Ja vēlaties, es pārbaudīšu! Dainis pakalpīgi apsolīja.

-   Varam paaugstināt temperatūru…

-   Nē, dārgais, mēs to nedarīsim. Ūdenim ir tieši divdesmit astoņi grādi, viss ir tā, kā jābūt. Baseintelpā bija ienākusi Daina Spožā un, laipni ignorēdama vīru, vērsās pie Annas Elizabetes: Es tevi meklēju. Vajadzētu apspriesties par reklāmām. Vai tu šovakar varētu pavakariņot kopā ar mums Priedēs? Septiņos. Četratā tu, tava kolēģe un mēs. Izrunāsimies par visu un tiksim skaidrībā. Palūgšu, lai virtuvē sagatavo kaut ko gardu un izsmalcinātu. Mīļais, tev taču nebija citu plānu, vai ne? Viņa cēli apgriezās un izgaisa.

Anna Elizabete varēja derēt, ka dzirdējusi Daini Spožo nočukstam “r-r-ragana”.

*   * *

Nolēmusi sasildīties, viņa devās uz pirti. Tur uz augšējās lāviņas, ietinies peldpalagā, kāds jau gulēja. Aktrise. Negribēdama traucēt, Anna pagriezās uz iešanu, bet Frīdas Fridrihsones zemā balss viņu apturēja: Nebēdziet, nebēdziet, es nemaz neesmu tik briesmīga. Veca varbūt, taču ne ļauna. Jaunas meitenes pusdienās neēdu.

-   Jaunas meitenes?! Anna iespurcās. Kur jūs te tādas redzat? Turklāt mani nevar tik viegli apēst.

-         Jūs man patīkat! skaļi un noteikti paziņoja aktrise.

-   Nāciet šurp un sēdieties blakus! Kā jūs sauc?

-   Anna Elizabete Berga.

-   Un jūsu suni?

Oho, acīga gan. Un es tā slēpos aiz krūma. Grāfs.

-   Skaists suns. Kur jūs viņu likāt?

-   Atstāju sargāt numuru.

-   Pareizi. Starp citu, es esmu jūsu kaimiņiene nākamo mēnesi dzīvošu Zelta apartamentos. Iedomājietes, kādu dāvanu man… jubilejā pasniedza kolēģi! Viņa iesmējās dūmakainus smieklus. Laikam taču kļūstu veca un patiešām jāuzprišinās. Vai tad par mūsu algām to var izdarīt? Jā… Holivudā viss būtu citādi… Vai gribat zināt, cik es jaunībā biju stulba? Man gluži kā no gaisa nokrita iespēja doties filmēties uz ārzemēm, palikt tur, pieprasīt politisko patvērumu un tad mēģināt iekarot Holivudu, taču es to noraidīju. Toreiz vēl avīzes rakstīja jaunā, talantīgā F. F. atteikusi pūstošo kapitālistu tlkojumiem… Vai tad drīkstēja neatteikt? Jā, toreiz man deva lomas. Skaistas lomas, daudz lomu. Bet tagad… Vajadzēja braukt, vajadzēja… Aktrise dziļi nopūtās.

-   Jūs nevarat zināt, vai tur būtu labāk. Un ja nu lomas nedotu? Anna Elizabete iebilda. Viņa bija lasījusi nesen izdoto F. F. autobiogrāfiju, kurā daudz kas šķita sastīvināts un piegludināts. Vismaz citi tās pašas paaudzes aktieri, grāmatu izlasījuši, smējās jā, jā, pasakām vajagot ticēt…

-Jūs pērsieties? aktrise pēkšņi pajautāja un, sazvērnieciski piemiegusi aci, pačukstēja. Ļaujiet, lai viņš jūs noper, un jutīsieties kā septītajās debesis. Tāds vīrietis, tādas rokas! Viņa izteiksmīgi pabolījās pret griestiem.

-   Par ko jūs runājat, Fridrihsones kundze?

-    Sauciet mani par Frīdu! Pirtī, baznīcā un debesīs visi vienādi. Par pirtnieku, protams! Es te biju pagājušajā vasarā, tiesa, varēju atļauties palikt tikai vienu nedēļas nogali vismazākajā Smilšu istabiņā, taču uz pirti gāju katru dienu. Oskars Viduslācis tā viņu sauc. Paša Dieva dots pirts zāļu un slotiņu meistars. Septiņdesmit gadi, bet sprigans un federigs kā jauns puika acīs velniņi lēkā. Mani uz randiņu aicināja! Saskuma, kad braucu prom. Teica, lai rakstu, adresi lai iedeva. Tepat netālu kaut kur dzīvo Lūšos, Lapsās vai Vilkos…

-    Lāčos, Frlduk, Lāčos, kopā ar sievu Irmu, sievasmāsu Rūtu un viņas meitām Zandu un Sandru. Aromātisku tvaiku piepildītajā pirtiņā bija ienācis prāvs vīrs ar slotiņu kaudzi.

-   Griez nu dupsi un nepļāpā. Tūlīt tev būs randiņš ar kadiķu slotiņu! Bet tu, jaunkundz, viņš stingri pablenza uz Annu,

-   gaidi rindā!

Izpērta, nočabināta un apglāstīta ar trim dažādām slotiņām kadiķu, liepu un dzelteno madaru -, Anna Elizabete sajutās tik silta, laiska un smaga, ka likās neiespējami pat kāju pakustināt, kur nu vēl kaut kur doties. Viņa sēdēja uz pirtslāvas apakšējā plauktiņa un prātoja, cik labprāt aizmigtu un pagulētu tepat.

Aktrise F. F., sapērta un enerģētiski sakārtota, bija aizgājusi uz skaņu un krāsaino gaismu terapiju.

-   Tev, meit, asinis sastrēgušas tāpat kā mūsu saimniecei. Laikam dikti daudz strādā? omulīgais vīrs, izmantotās slotiņas kārtodams, bubināja. Tādas jūs, jaunās, esat. Trakas. Nodzenaties līdz bezjēgai, bet pēc tam vairs sviests mutē nekūst, kur nu vēl domāt par kārtīga vīrišķa iesildīšanu. Jūs pašas sevi nemīlat, tur tā vaina. Tad kāpēc lai citi jūs mīlētu? Redz, mūsu Dainiņa pat, dzenas pēc tām piecām zvaigznēm kaut kādā tur katalogā, ar katru gadu palielina pakalpojumu cenas un piedāvājumu klāstu, bet neredz, ka viesnīca sen zaudējusi dvēseli. Agrāk te bija daudz vienkāršāk un lētāk, taču ļaudis nedēļām stāvēja rindās un bija jautri. Tagad ved tos bagātniekus kaut ar diviem limuzīniem uzreiz, viņi no tā par cilvēkiem nekļūs. Tik augstprātīgi un prasti! Ienāk tādi divi plikie pie manis pirtiņā kas tu tāds, vecais? Saku, pirtnieks! Vo, pirtniek, še tev dvadcārs, uzlej alu uz akmeņiem un atsūti kādu čiksu, ko pamīcīt… Tad nu gan paņēmu krāsns biguli, atvēzējos un teicu: ja divu minūšu laikā no šejienes nepazudīs, turpmāk vairs nebūs ne ar ko meitas mīcīt, ne ar ko maizi ēst.

-   Un kā uz to reaģēja Daina?

-         Direktore? Vecais uzrāva ķeraino uzaci un pasmīnēja.

-   Sākumā gribēja tā kā pukstēt par sliktu apiešanos ar klientiem, bet, kad pateicu, lai meklē citu pirtnieku, momentā visu aizmirsa. Redz, Viduslāču slotiņas pazīst visi un veco Oskaru arī. Dažs labs viesis tikai pēršanās dēļ šurp brauc. Vai atkal piesakās kāda politiskā partija konferenci rīkot, bet es taču zinu, kamdēļ viņi triecas ellē ratā, vellam uz ragiem, viņiem gribas Viduslāču pirtiņu!

Nu, šis vīrs nekādos laikos badā nenomirs un kautrības dēļ kaktiņā nesēdēs…

-   Nu tā, cauri ir. Celies, daiļaviņ, un ej atvēsinies kumelīšu burbuļvannā! Bet pēc tam ieej pie Artiņas, pasaki, lai iedod tev to, kāviņtursauc, mandeļu eļļu, un paguli minūtes piecpadsmit tai saules gliemežvākā. Tici man, kļūs labāk. Un iegādājies tak kādu vīrišķi! večuks nosmējās. Ehh, būtu es pats jaunāks…

Jo tālāk, jo trakāk! Vai tiešām viņiem visiem pavasaris galvā un visur citur sakāpis?!

Saules istabas durvīs Anna Elizabete saskrējās ar majoru Kaķīti, kurš možs, priecīgs, viegli pietvīcis, pēc D vitamīna un saulē sakarsušas ādas smaržodams, devās prom, pametot gaisa skūpstu un uzsaucot: “Nu tad, Artiņ, līdz vakaram, labi?”

Artiņ…? Līdz vakaram…? Pēkšņi Annai it nemaz vairs negribējās sauļoties.

-   Esiet sveicināta Saules istabā! Es jūs gaidīju jau vakar. Arta Knaģe, laipni smaidot, vedināja tālāk.

-    Oskars… Viduslācis… ieteica mandeļu eļļu un saules vannu. Anna izmocīja pieklājības smaidu.

-   Ā, tad jau jūs nākat no šķīstītavas. Skaidrs. Lūdzu, te būs! Uzklāt? Arta piedāvāja.

-   Nē, paldies. Man ir garas rokas. Es pati.

-  Nu, kā vēlaties. Saules istabas administratores glītā pergamenta sejiņa apmācās. Tas gan ir mūsu īpašais serviss masāža ar mandeļu eļļu. Tas nav tik vienkārši, kā šķiet, šo eļļu jāprot pareizi uzklāt…

Anna Elizabete apkaunējās. Cilvēks vienkārši dara savu darbu, bet viņa kā tāda kobra. Un kas par to, ka pergamenta meitene tikko bija sarunājusi randiņu ar Miku Kaķīti? Paši taču vienojās…!

-   Atvainojiet, man šodien nelāga oma. Protams, es priecāšos par jūsu palīdzību.

Masāža izrādījās brīnišķīga. Negulētās nakts nogurums kaut kur pagaisa un īgnums ari.

-Jums ir fantastiskas rokas! Ietinusies peldmētell, Anna kā liela, apmierināta pūce tupēja uz lāviņas.

-    Zinu. Paldies. Tas ir mans kapitāls. Tā saka. Redz, tas vīrietis, kas nupat izgāja, viņam, šurp atnākot, ļoti sāpēja mugura bija kaut kas sastrēdzis. Izmasēju, aizgāja palēkdamies. Vakarā nāks vēlreiz. Tādas vainas uzreiz nepāriet, vajag vismaz sešas tūres. Bet tagad laiks saules vannai! Piecpadsmit minūtes. Ja vēlaties, varu pasēdēt blakus un parunāties, lai gan labāk sauļojoties sejas mīmikas līnijas nekustināt.

Tu, re, cik smalki! Anna uzmanīgi iekārtojās perlamutrīgi caurspīdīgajā solārija gliemežnīcā, kur varēja gulēt tā, kā cilvēki raduši, vienatnē sauļojoties upes krastā, uz jumta vai dārziņā, jūras zvaigznes pozā.

-   Neparasts dizains. Līdz šim tādus biju redzējusi tikai katalogos.

-   Jā gan. Daina, tas ir, Direktore, speciāli pasūtīja šos no Kalifornijas. Teica pašai riebjas, ka nevar normāli nosauļoties, jo roku un kāju iekšpuse paliek balta. Tā nu mēs tagad visi esam viscaur zeltbrūni. Kā pīrādziņi. Tā ir viena no vadības prasībām lai viesnīcas darbinieki ari paši izmantotu Kaiju veselības un skaistuma līdzekļus, izskatītos kopti un glīti.

Tu, mīļā, esi pamatīgi pārcentusies ar to skaistuma būšanu! Anna nodomāja, taču neko neteica.

Pērlenes vāks dūkdams aizvērās, ķermeni ieskāva spoža gaisma un atsvaidzinošs vējiņš ar ziedošu ķiršu un jūras aromātu, no kaut kurienes atskanēja klusa, meditatīva mūzika. Viņa acumirklī aizmiga.

Annu Elizabeti atmodināja strīds, kas aprautos pusčukstos notika turpat līdzās.

-   Neaiztiec mani, kāds var ienākt…

-    Nenāks… es uzliku uz durvīm plāksnīti pārtraukums.

-   Liecies mierā, durvis no stikla, visu var redzēt. Es pati pie tevis aiziešu…

-   Šovakar… nesanāks… svarīga tikšanās.

-   Pēc tam…?

-   Nē. Vēl viena tikšanās. Vēl svarīgāka. Lipīgi, dzirdēti smiekli. Spožais? Vai tiešām viņš… ar visām?

-   Tev atkal ir jauna mīļākā? sievietes balss kļuva skaļāka.

-   Vēl nav. Bet varbūt būs. Atkal smiekli. Ja tu slikti uzvedīsies. Nu nāc taču šurpu, mazā!

-   Liec mani mierā, lops! Atskanēja spalgs pliukšķis un skaļš sēciens.

-   Kuce… Es tevi…!

Anna ilgāk negaidīja un skaļi sakustējās savā gliemežvākā. Nošvīkstēja durvis, nodipēja divi pāri soļu, un telpā iestājās klusums. Sagrābstījusi atvēršanas pogu, viņa atvēra gliemežvāku un pārsteigta konstatēja, ka telpā ir tumšs, bet administratores Artas Knaģes nekur nav. Gaisā vēdīja viegls jasmīnu aromāts.

Tas nu gan ir īpašs serviss atstāt klientu vienu pašu tumsā, vilkdama mugurā peldmēteli, Anna īgni nosodījās un nolēma vakarā par to parunāt ar Dainu.

Tajā brīdī vēlreiz nošvīkstēja bīdāmās stikla durvis un solārija telpā līdz ar vēsa gaisa vilni iesteidzās Arta Knaģe. Veselīgi bronzīgie vaigi bija pavisam bāli zaļgani, elpa saraustīta kā pēc skrējiena.

-   Piedodiet, Anna, ka atstāju jūs vienu. Es biju spiesta… man vajadzēja iziet svaigā gaisā. Pēkšņi kļuva slikti. Viss taču ir kārtībā nekādu starpgadījumu nebija? Arta raudzījās platām acīm.

Vai nu viņa ir lieliska aktrise, vai arī patiešām neko nezina par dīvaino incidentu.

-   Nē, nē. Viss bija brīnišķīgi. Es lieliski izgulējos, Anna Elizabete meloja, nenovēršot no Artas acu.

-   Paldies Dievam! Anna, vai es varu jums lūgt kādu pakalpojumu? Nesakiet Dir… Dainai, ka biju izgājusi.

9.  nodaļa. Sabotāža?

3.  aprīļa pievakare

Izgājusi gaiteni, Anna Elizabete bridi neziņā stāvēja uz vietas, domādama, ko darīt tālāk. Līdz norunātajām vakariņām vēl bija daudz laika, un pēc izbaudītajām procedūrām viņa juta tādu enerģijas pieplūdumu, ka varētu vai kalnus gāzt. Laiskoties pa gultu vai doties vēl uz kādu procedūru negribējās. Tad jau labāk izskriet ar Grāfu līkumu gar jūru uz Aklā raga pusi.

Interesanti, kur šobrīd atrodas un ko dara Miks?

Noliektu galvu pa diviem pakāpieniem reizē jozdama uz otro stāvu un vienlaikus gudrodama, kam varētu piederēt Saules istabā dzirdētās balsis, viņa ieskrēja tieši krūtīs Aktrisei, kas cienīgi kāpa lejup.

Ja Anna nebūtu viņu cieši sagrābusi un noturējusi, abas kūleņu kūleņiem noripotu pa kāpnēm.

-   0, jaunība, kurp steidzies tu? pārsteidzoši ātri atguvusies (Re, ko nozīmē skatuves rūdījums!) māksliniece, zobgalīgi smaidot, nodeklamēja.

-   Pie Grāfa. Viņš mani gaida jau trīs stundas, Anna atjokoja. Cik labi, ka viss beidzās bez kritiena! Trūka tikai vēl letāla incidenta uz vītņu kāpnēm, tad gan būtu virsraksti pa visu lapu!

-   Skrieniet, skrieniet. Nav labi likt džentlmeņiem tik ilgi gaidīt. Starp citu, vai nevēlaties iziet pastaigā?

-   Tāds jau bija mūsu nolūks. Bet… mēs grasījāmies doties pārgājienā ar šķēršļiem.

-   0, brīnišķīgi! Tad es pārvilkšu sporta kurpes, un Aktrise nesatricināmā mierā pagriezās atpakaļ.

Nobolljusi baltas acis pret debesim, Anna Elizabete padevās. Neko darīt -ja ne labāk, tad savādāk.

*   * *

Otrā stāva gaitenis burtiski vibrēja no augstfrekvences spiedzieniem un viepieniem.

Džesika Ramona Tutāne, tērpusies austrumnieciski greznā smaga zīda halātā ar izšūtiem ziediem, putniem un zeltītiem ornamentiem un turku rītakurpēs smailiem, uzliektiem galiem, kas viņas strupajam, ducīgajam stāvam ar īsajām kājelēm absolūti nepiestāvēja, stāvēja uz mazo, augšupejošo vltņveida kāpņu apakšējās platformas tieši līdzās ieejai Annas Elizabetes apartamentos un bļāva nebalsī.

Viņai pie kājām mētājās paplāte ar vieglu brokastu atliekām un saplēstiem traukiem, bet netālu, dusmās nobālējušas, mīņājās abas viesnīcas SPA KAIJAS administratores Dina Spožā un Liene Zivtiņa.

-   Tutānes jaunkundz, lūdzu, nomierinieties, acīmredzot ir noticis pārpratums, Dina mierīgā balsi centās kaut ko paskaidrot, taču uzvārda pieminēšana ielēja eļļu ugunī.

-   Džesika, Džesika, nevis Tutānes jaunkundze vai kundze, nevis Ramona vai zaķītis, bet Džesika! oranžais papuass brēca, kamēr no sardeļveidīgajām lūpām uz visām pusēm lidoja siekalu šļakatas. It kā nepietiktu ar to, ka tētuks mani atšķūrējis šurpu, Nekurienes vidū, te arī strādā Nekas un Nekādi.

-   Džesika… Trīcošā balsi ierunājās Liene Zivtiņa. Varbūt jūs paskaidrotu, kas īsti noticis? Vai kaut kas nav kārtībā ar jūsu numuru? Tie ir ekskluzīvākie SPA KAIJAS apartamenti Karaliskais Torņa numurs.

Dzirdam pieminam vārdus karalisks un ekskluzīvs, Džesikas niknums tā kā pierima.

-   Nē, numurs ir ok. Problēmas ir ar pārējo. Tētuks teica man esot jāatpūšas, jo man esot traumēti nervi un kaut kāda tur veģetārā sistēma. Un viss tikai tāpēc, ka tajā šovā, nu, kur tās cūkas un govis, mēs baigi saķērāmies ar to kazu, kam tie lielie silikona pupi. Baigais skandāls bija, vai ne, visi socportāli vārījās. Nu, vot. Viņš man teica padzīvosi mierā un klusumā, veselīgi paēdīsi un padzersi, pavingrosi un papeldēsi, un tad vasaras beigās, rudenī domāsim par albuma izdošanu.

-   Lieliska ideja, Liene Zivtiņa izsaucās un sakustējās. Uzvēlīja salda jasmīnu smarža.

-          Tev neviens neprasīja komentēt! Džesika uzšņāca.

-   Lieliska, kā tad! Vai tad šajā žurku midzenī var atpūsties? Baseins pilns ar trakajiem viena peld pa riņķi kā ļauno garu apsēsta, otrs lēkā no laipas un šļakstās, divi citi vispār baseina vidū gandrīz sāk kniebties (nosodoši skaudīgs skats uz Annu Elizabeti), solārijā neviena nav, trenažieru zālē arī neviena nav, pirtī kaut kāds pirmsplūdu eksemplārs ar nātru slotām, spa procedūras šodien nav pieejamas, bet skaistumsalonā jāpierakstās nedēļu uz priekšu! Un tās brokastis! Kaut kāda zāļu sula, viens greipfrūts un zaļu lapu kaudze. Kas es jums govs vai cūka?

-   Tā ir mūsu diētas ārstes sastādīta ēdienkarte, kas saskaņota ar jūsu menedžeri, ledaini noteica Dina.

-   Es tūlīt zvanīšu tētukam, lai ved mani mājās vai arī nokārto tā, ka tās zosis beidzot iemācās strādāt.

-… daži dzīvnieciņi ir vienlīdzīgāki par citiem dzīvnieciņiem, noburkšķēja Anna Elizabete, demonstratīvi trokšņaini slēdzot vaļā durvis.

-   Ko tu tur muldi? Kontrolē bazāru, kādi vēl dzīvnieki? Džesika aizmirsa aizvērt muti.

-    Orvels. Pasaulslavens amerikāņu rakstnieks. Dzīvnieku ferma. Grāmata. Cūkas monologs… Bet jūs jau to noteikti zināt, vai ne? Grīni pasmīnējusi, Anna iegāja savā numurā un aizvēra durvis.

-   Un ko tu blenz, baltais putnubiedēkli? Saērcinātā topošā dziedātāja uzklupa Aktrisei, kura lēni meklēja kabatā atslēgas no pretējā Zelta numura.

-    Mani ļoti interesē entomoloģija, Frīda Fridrihsone laipni atbildēja. Abas administratores iespurdzās.

-   Kāda vēl ēnot… loģija? Džesika stostījās. Viņas izgājiens bija zaudējis spožumu.

-    Zinātne par kukaiņiem… Ir tādi mazi kukainīši viendienītes. Izaug, izkūņojas, vienu dienu priecīgi palido virs ūdens un pļavas ziediem, bet vakarā mirst. Žēl, protams…

-   Arī Aktrise iegāja savā numurā.

Abas administratores, savākušas zemē nomestos traukus un paplātes, klusi smejoties, aizsteidzās.

Tikai topošā skatuves dīva Džesika, īstajā vārdā Ramona Tutāne, vēl krietnu brīdi apjukusi stāvēja mazo vītņu kāpņu apakšā, nespēdama sadūšoties kāpt augšā, kur viņu gaidīja milzīga istaba ar sešām sienām, kurās visās bija logi. Šajā istabā viņai mēnesi bija jādzīvo vienai bez tētuka un pat bez mūžam nerunīgajiem miesassargiem. Džesikai bija nenormāli bail no tumsas un vienatnes, bet šajā telpā jau gaišā dienas laikā vēji sitās logā, viss krakšķēja un grabēja. Un kas vēl notiks naktī?

Nolēmusi cik iespējams attālināt bridi, kad būs jāieiet guļamistabā, viņa, orientālajām kurpītēm klusināti knikšķot, devās pa gaiteni uz gala kāpnēm, lai vēlreiz nokāptu līdz baseinam. Jācer, ka tur neviena nebūs. Džesikai patika peldēt, taču viņa to lāgā neprata, tāpēc publikas priekšā no peldēšanas izvairījās.

*   * *

Uz baseina zāles aizvērtajām stikla durvīm karājās plāksnīte: Pārtraukums 15 min.

Melni cimdotas rokas to žigli noņēma un atvēra durvis. Tad dežuranta datoram piesprauda zibatmiņu, kaut ko iekopēja un atvēra uz ekrāna jaunu četrdaļīgu baseina novērošanas logu sektori visi tie paši, un visos valda miers un klusums.

Iztālēm atskanēja papēdīšu knikstoņa. Kāds nāca.

Melnie cimdi zibenīgi tika iebāzti viesnīcas peldmēteļa kabatā, peldmētelis pakārts uz āķīša, bet cilvēks mudīgi ielēca ūdeni un aizslīdēja līdz baseina vidum, lai pēc tam lēni peldētu uz malu, paņemtu peldmēteli un laiskā solī dotos prom, neaizmirstot laipni pasveicināt atnācēju, nedzirdami aizslēgt durvis no ārpuses un nomainīt durvju plāksnīti uz Slēgts.

* * *

Džesikas Ramonas Tutānes līķi apkopēja atrada īsi pirms pusnakts. Baseina vidū, ar seju ūdenī. Ūdens temperatūra bija ap četrdesmit grādiem. Policijas eksperts, viesnīcas un ātrās palīdzības ārsti bija vienisprātis nelaimes gadījums. Sirds mazspēja pārāk siltā ūdens un bojātās termoregulācijas dēļ.

Nakts melnumā Džesikas mirstīgās atliekas neuzkrītoši tika aizvestas. Tiesa gan, ne vairs ar limuzīnu. Uz līķu pārvadājumiem viesnīcas SPA KAIJAS piedāvātie ekskluzīvie bonusi neattiecās.

*   * *

4. aprīļa rīts

Dainu Spožo pat zem trim segām kratīja drebuļi nelīdzēja ne ārsta dotās zāles, ne ierastais mierinātājs plānās blašķītes veidolā: T-tā bi-bi-ja slep-p-p-kavī-ba. Es-s z-zi-nu, viņa klabināja zobus.

Anna Elizabete viņai piekrita, taču skaļi paust savas domas atturējās.

Ar steigu jādabū rokā Miks!

Turpretī Dainis Spožais kā uzvilkts robots, šurpu turpu nēsādamies pa telpu, vienā laidā atkārtoja: Nē, nē, tu dzirdēji, ko teica speciālisti tas bija nelaimes gadījums. Es tikai nesaprotu… kā tas varēja notikt, mēs visi vakar peldējāmies, un viss bija kārtībā, ūdens bija normāls… to taču regulē datorprogramma!

-   Daini, atvainojiet manu muļķīgo jautājumu, bet varbūt programmā gadījusies kļūme? Atcerieties, es jums baseinā vaicāju, vai tiešām ūdenim ir divdesmit astoņi grādi? Tobrīd man tas likās daudz vēsāks kā vasarā upē vai jūrā, tur reti uzsilst vairāk par divdesmit diviem… Varbūt tas temperatūras regulētājs jau tad sāka bojāties un vēlāk samaitājās pavisam? Starp citu, kā jūs sildāt ūdeni ar elektrību vai savādāk?

Lietišķo jautājumu pārsteigts, Spožais mazliet saņēmās. Arī Daina pārstāja žagoties.

-  Mums ir komplicēta apkures un ūdens sildīšanas sistēma. Ir zemes siltumsūknis, saules baterijas, tvaiks un karstais gaiss, kas rodas virtuvē, pirtī un augu žāvētavā. To visu mēs izmantojam lietderīgi. Kāpēc tā jautājat?

-   Es domāju… cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, lai tik lielā baseinā ūdeni uzsildītu par piecpadsmit grādiem?

-   0, tas notiek ļoti ātri. Baseina pieplūdes-atplūdes sistēma ļauj to iztukšot un piepildīt nepilnas stundas laikā. Ūdens temperatūrai nav nozīmes mums ir lielas karstā ūdens rezerves, nesildām taču ar spirāli…

-   Skaidrs. Vēl viens jautājums ja baseina ūdens temperatūru un citus raksturlielumus regulē datorprogramma, vai tai ir “melnā kaste”, nu, arhīvs kad, kas un cikos noticis, kādi parametri mainīti?

Dainis Spožais uzmeta Annai ciešu skatienu. Kā reklāmiste jūs ļoti labi orientējaties tehnoloģijās.

-  Man mājās arī ir programmējama apkure un ūdens apsildes sistēma, viņa mierīgi atteica.

-Jā, jums taisnība, Anna, šāds arhīvs ir, un, ja vēlaties, mēs to varam apskatīt. Tūliņ atnesīšu datoru, Spožais straujā gaitā izsteidzās no darbinieku guļamistabas, kur pēc policijas un ātrās palīdzības aizbraukšanas viņi bija ieveduši un noguldījuši Dainu. Durvis uz atpūtas telpu palika vaļā, bet gaitenī divreiz noklaudzēja…

-   Uzmanies no viņa… Daina pēkšņi nočukstēja. Viņas sejā nebija ne kripatiņas krāsas.

-   Ko? No kā man jāuzmanās? Aizdomājusies Anna nebija īsti labi sadzirdējusi.

-   No viņa… no Daiņa. Viņš tevi novēro.

-   Kāpēc? Vai tad tu viņam nepateici? Anna brīnījās. Protams, ka Daina nevienam neko nav teikusi.

-   Nē. Es viņam… vairs neuzticos, Daina izmocīja. Viņš… man… no viņa… bail.

-   Daina, paraudzījusies uz durvīm, Anna Elizabete sāka runāt ļoti ātri. Vai tāpēc tu man toreiz teici viņš grib mani nogalināt? Tev bija iemesls tā domāt?

-   Nezinu… Varbūt tās bija tikai sakritības. Krāsns šīberis Priežu guļamistabā atmodos no spiedīgas sajūtas, it kā uz krūtīm uztupis lietuvēns, paspēju nokrist pie zemes un aizrāpot līdz durvīm. Tās bija ciet, bet atslēga pazudusi. Labi, ka durvīm bija dekoratīvais stikls… Biezs, taču izdevās to izsist. Dīvainākais, ka tonakt biju mājās viena Dina dežurēja viesnīcā, bet Dainim bija… kārtējais seminārs Rīgā.

-   Policijai ziņoji?

-   N-nē. Kurš man ticētu? Es… redzi, es biju krietni iedzērusi. Negribēju, lai par to uzzin prese.

-    Varbūt tu pati aizslēdzi durvis, bet atslēgu kaut kur noliki? Anna piesardzīgi ieminējās.

-   Varbūt. Varbūt… Daina neticīgi šūpoja galvu. Taču es pati nesamainīju savā vannasistabā aukstā ūdens krānu pret karsto, pa taisno no boilera dušā ejot, pamatīgi applaucēju galvu un plecus. Tāpat es pati nepārgriezu savas mašīnas bremžu šļauciņas todien man vajadzēja braukt uz Rīgu. Labi, ka iepretī kapsētai atcerējos, ka esmu aizmirsusi dažus dokumentus, gribēju apgriezt mašīnu, bremzēju, nu, un ietriecos kapu mūri tur vēl tagad pamatīgs robs. Mašīnai dabūju nomainīt priekšējo bamperu.

-   Daina… Anna ievilka elpu. Tas patiešām izklausījās nopietni. Bet kāpēc tu…?

-  Klausies tālāk! Vasarā katru vakaru mēdzu peldēties jūrā, ziemā baseinā. To zina visi. Kādu vakaru man likās kāds seko, iečirkstējās smiltis. Atskatoties nevienu neredzēju. Pēc tam ūdenī it kā sapinās kājas, lai gan ūdenszāļu tur nav mēs tam rūpīgi sekojam un pludmali tīrām katru nedēļu. Tas gan bija tikai īss brīdis… Pēc tam šī sajūta atkārtojās vēl pāris reižu. Pēdējā laikā bija rimusies, bet nu atkal…

-   Bet kas tev liek domāt, ka vainīgs varētu būt tavs vīrs?

-    Tāpēc, ka viņš jau vairāk nekā divus gadus nav mans vīrs, precīzāk sakot uz papīra gan skaitās, bet faktiski mēs dzīvojam katrs savu dzīvi. Vai tad tu neredzi, kā viņš blenž un siekalojas uz katru puslīdz glītu sievišķi? Sācis maniakāli rūpēties par savu fizisko formu peld, trenējas, piršojas, masējas, sauļojas, divreiz nedēļā bauda spa procedūras… kā tāds… Sācis nēsāt visādus amuletus, akmeņus un citus niekus, lai gan agrāk par to visu smējās un zobojās. Dzer zālīšu tējas un interesējas par veselības augu maisījumiem, lai gan agrāk sauca par stulbo trušbarību un laboratorijā pat kāju nespēra. Pievērš uzmanību astroloģiskajām prognozēm, Mēness fāzēm, čika laikiem un citiem smalkumiem. Bet agrāk nezināja, ka šādas lietas eksistē… Reizēm pat šķiet, ka sācis pie raganām skraidīt… Tāds kā noburts. Turklāt pārmaiņas notika vienā mirklī. Kļuva vēss, svešs un naidīgs. Ja ko saka, runā asi un skaļi, pat lamājas. Kad viņam šķiet, ka neredzu, ļauni glūn caur pieri.

-   Bet tas taču ir ārprāts, Daina! Ja viss tiešām ir tā, kā tu stāsti, tad kāda velna pēc tu ar viņu vēl dzīvo?

-   Redzi… viss nav tik vienkārši. Viņš ir ģeniāls grāmatvedis un datorspeciālists. Man pēdējā laikā arvien biežāk sāk likties, ka no mūsu konta kaut kur aizplūst ļoti lieli līdzekļi. Šī viesnīca ir milzu mašinērija, kas ik mēnesi aprij iespaidīgas naudas summas algas, komunālie maksājumi, dažādi servisi, jā, arī samaksa vajadzīgajiem cilvēkiem, kā nu bez tā, taču pēdējā laikā daži maksājumi mani mulsina. Tāpēc esmu uzaicinājusi…

Darbinieku atpūtas telpas galā strauji atvērās durvis un šurp skriešus steidzās Dainis Spožais, izstieptās rokās turēdams klēpjdatoru un satraukti kliegdams: Anna, jums bija taisnība, programmā IR kļūda! Kāds divās vietās manuāli ievadījis citus datus: +18 °C un + 42 °C. Redziet, te!

Paziņojumam bija elektrošoka efekts. Dainas seja no bāli pelēkas kļuva zaļgana.

-   Bet tad jau… tas nebija… nav nelaimes gadījums… Anna? Lūdzu, izsauc policiju! Saki, ka atklājušies jauni apstākļi. Lai atbrauc un vēlreiz visu pārbauda! Viņa ar skatienu ieurbās vīra virsdegunē.

Nu bija Daiņa Spožā kārta nobālēt. Taču, acumirklī saņēmies, viņš vēsi palūkojās uz sievu: Policija neko neatradīs. Te darbojies zinātājs. Es pārbaudīju mainītie dati ievadīti laikā, kad manis te nemaz nebija, bet manā kabinetā neviens cits nevar iekļūt. Pat Daina ne. Arī pie mana datora neviens cits netiek.

Oho, tā tik ir laulāto savstarpējā uzticēšanās un uzticība!

-   Vai apkures un ūdens apsildes vadības programma glabājas jūsu datorā vai uz viesnīcas servera?

Annas negaidītais jautājums izsita Daini Spožo no sliedēm.

-   Uz servera. Tā ir pārāk liela. Bet kā jūs..?

-   Tātad faktiski ikviens, kuram ir pieeja uzņēmuma iekšējam datortīklam, tajā varētu ieiet?

-   Jā un nē. Programmu var atvērt un aktivizēt tikai ar paroli…

-   … vai uzlaužot tās aizsardzību. Vai ne? Anna Elizabete bezkaislīgi noteica.

-   Anna, tu domā to izdarījis kāds no mūsējiem? Daina Spožā bez skaņas nočukstēja.

*   * *

Iepriekšējais vakars jau no paša sākuma bija izvērties pavisam savāds. Galīgi neriktīgs.

Pastaigājoties ar Grāfu, Anna Elizabete un Frīda Fridrihsone sarunājās maz. Aktrisei bija paradums izteikties zīmīgos pusvārdos un aprautos teikumos, kas pārsteidzošā kārtā saderēja ar Annas domām.

Prātodama, kā gan un, galvenais, kur lai atrod romantisko pasaules blandoņu Zani, no kuras visu garo dienu nebija ne vēsts, ja mobilais izslēgts, bet uz vakariņām pie Spožajiem ielūgtas viņas abas, Anna neviļus ieklausījās blakusgājējas klusajā, it kā sev pašai domātajā monologā: Re, sunīt, cik te jauki… klusa vietiņa… šaura taciņa… kāpa… Ja es būtu jaunāka, nudien, nāktu te uz randiņu. Droši vien tur, augšā, no bākas var tālu redzēt?

Apbrauksim apkārt Aklajam ragam tur, pie bākas un Kapupītes ietekas jūrā, ir lieliska piknika vieta…

Tā arī bija. Romantiskais pārītis bija nogruntējies saules piesildītā smilšu laucītē starp resnām priežu saknēm netrūka ne rūtaina pleda sēdēšanai, ne piknika groza un balta galdauta. Izskatījās, ka abu pavasara baudītāju starpā valda ideāla saskaņa, katrā ziņā tik svētlaimīgu izteiksmi Zanes sejā Anna redzēja pirmoreiz.

Grāfs, Zani ieraudzījis, sāka priecīgi kūļāt asti un mīņāties, taču pret Aļģirdu izturējās noraidoši un pat uzrūca, kad tas uzstājīgi mēģināja viņu pacienāt ar salami desu.

-    Aļģird, lūdzu, lieciet suni mierā! Anna pabrīdināja.

-   Zane, man ar tevi jārunā, panāc uz brītiņu!

-   Nāc pati, ja tev vajag! Ko-komandiere atradusies! Draudzene pūlējās safokusēt skatienu.

0, jaunkundze taču ir pilnā kā zeķe! Gaišā dienas laikā…

-Jūsu darbs? Drūma kā negaisa mākonis, Anna Elizabete palūrēja uz nekaunīgi smīnošo Aļģirdu.

-   Viņa pati. Es brīdināju, ka stiprs, viņš nevainīgi norādīja uz tukšo Havanna Club ruma pudeli.

Būdīgā trenera sejā nekas neliecināja pat par minimālu alkohola klātbūtni.

-    Nu, tad tā, Aļģird Brikauski, teikšu to tikai vienu reizi. Jūs glīti, cienīgi un neuzkrītoši aizvadīsiet šo svaigā gaisa nogurdināto dāmu līdz apartamentiem un uz visiem laikiem aizmirsīsiet par viņas eksistenci. Vai arī es ziņošu viesnīcas vadībai, ka uzmācaties klientēm, un turpmāk varēsiet trenēties kur citur.

-   Kas tu tāda esi, lai par mani sūdzētos? Aļgirds bija pielēcis kājās, pavisam nedžentlmeniski ļaujot Zanes galvai ar skaļu būkšķi noslīdēt uz segas, un tagad kā masīvs blāķis nāca Annai virsū.

-   Atkāpies, citādi būs slikti, viņa ledainā balsī brīdināja.

-   Ļoti slikti. Un sāpīgi.

-   Ko tu, kuce, man vari padarīt? Es tevi ar vienu pirkstu u-u-u… Aļģirds skaļi iegaudojās. Skaņa no zemiem u-u-u-u pamazām pārgāja uz koloratūrsoprāna cienīgiem a-a-a. Grāfam bija teicams sakodiens.

Aiz muguras atskanēja uzsvērti lēna plaukšķināšana. Aktrise, vērodama šo ainu, no sirds uzjautrinājās.

-   Es taču brīdināju, Aļģi! Malacis, sunīt! Laid nu vaļā, viņš mācību ir dabūjis. Grāfs rūkdams atkāpās.

-   Tu man vēl samaksāsi! Es tevi tiesā iesūdzēšu! I-i-i… apskādēto lepnumu satvēris, Aļģirds pamīšus lādējās, draudēja un īdēja. Valkājas te apkārt ar traku nezvēru, traucē un biedē godīgus cilvēkus!

-Jaunais cilvēk, pieverieties! Aktrise pastiepa viņa virzienā savu pastaigu spieķi un viegli uzsita pa netālu gulošu čiekuru. Aļģirds ievaidoties saķēra degunu. Redziet, dzīvei līdzās golfa laukumam ir savas priekšrocības. Un jūs, nekaunīgais tēvaini, pat neiedrošinieties vēlreiz atplest muti, citādi pie viesnīcas vadības mēs ar Annu iesim divatā. Es te biju klāt un redzēju visu incidentu no sākuma līdz beigām!

-    Aļģird, jūs, godīgs cilvēks būdams, noteikti gribēsiet paskaidrot man, viesnīcas vadībai un, iespējams, ari policijai, kāda brīnumtabaka atradās cigaretē, ar ko jūs vakar uzcienājāt manu draudzeni, un kāda viela piejaukta šim cēlajam dzērienam? Ziniet, es kolekcionēju ruma pudeles tās labi noder par svečturiem, Anna pieliecās un pacēla tukšo pudeli. Aļģis strauji sakustējās, bet Grāfa smaids viņu sastindzināja.

-   Paldies par sapratni. Es ceru savu draudzeni pēc stundas ceturkšņa redzēt numurā. Ja nē…

-          Kas tik tai pasaulē nenotiek, atceļā ierunājās Aktrise.

-    Kad es te viesojos iepriekšējo reizi, man vienbrid šķita, ka viņš taisās klāt viesnīcas direktorei. Pa pēdām vien tekalēja jā, Dainīt, labi, Dainīt… Atminos, toreiz vēl nodomāju diez, ko par šādu draudzēšanos ar padoto saka viņas vīrs? Direktore izskatījās stipri laipna pret viņu. Ir jau arī izskatīgs vīrišķis. Bet, re, kāds pagāns!

Aļģirds izrādījās uzdevumu augstumos. Pieairējis laivu pie viesnīcas piestātnes, viņš, kā džentlmenim pieklājas, uz rokām izcēla muļķīgi smaidošo Zani vestibilā un uznesa augšā. Anna Elizabete jau gaidīja, atvērusi durvis.

-    Khm… Anna… Lūdzu, atvainojiet par incidentu. Un atdodiet man to pudeli. Es apsolu vairs nekad…

-    Nē, Aļģird. Tieši tāpēc, lai jūs “vairs nekad”, neatdošu. Un nemēģiniet te ielauzties vai kā citādi censties to atdabūt. Būs tikai sliktāk, viņa norādīja uz Grāfu. Ja manis nebūs līdzās, viņš neapstāsies. Bet, ja sunim vai man kas notiks, ar jums momentā būs cauri. Mēs viens otru sapratām? Viņa mīļi uzsmaidīja.

-Jā. Sagumis kā gaisu izlaidis balons, milzenis aizlāčoja pa gaiteni.

-   Es jūs apbrīnoju, no viesistabas dziļumiem atskanēja Aktrises zemā balss. Kā jums nav bail?

-   Ir. Bet man ir vilks. Un tepat taču bijāt arī jūs ar savu spieķi, Anna Elizabete pasmaidīja.

No savas istabas piezvanījusi dakterim Arvim Konrādam, Mikam, ekspertu priekšniekam Egonam Dambergam un Omītei, ātrumā izstāstījusi situāciju un noskaidrojusi, ko darīt, Anna Elizabete, Aktrisei piepalīdzot, vispirms varmācīgi salēja ļenganajai Zanei rīklē trīs krūzes silta, sāļa ūdens, sapļaukāja, pēc tam pastūma zem aukstas dušas un visbeidzot lika izdzert divas tases ļoti stipras, saldas melnās tējas.

Šķiet, tas palīdzēja. Zanes skatienā atgriezās dzīvība un saprāts.

-    Es nu laikam iešu. Aktrise piecēlās. Tālāk jūs pati tiksiet galā.

-   Liels paldies jums, Frīda. Jūs man ļoti palīdzējāt. Anna Elizabete viņu viegli apskāva.

Vecās mākslinieces skatiens uz mirkli kļuva spožāks. Ko niekus! Tiksimies vakariņās!

-   Bet… mēs ar kolēģi esam uzaicinātas pie Spožajiem, Anna samulsa.

-   Tas nekas! Tad brokastīs. Aktrise cēli pārsoļoja pāri gaitenim un iegāja savā numurā.

*   * *

-   Zane, kas ar tevi notiek? nosēdusies draudzenei tieši pretī, Anna stingrā balsī ievaicājās.

-   Līzbet… tu tikai nebļauj… Zane nekoordinēti atmeta ar roku. Viss ir labi. Es… gribu gulēt.

-   Nebūs nekādas gulēšanas. Saki, kāda velna pēc tu vakar un šodien ņēmies ar to veci?

-   Aļģi?.. 0, viņš ir foršs… džeks… Zane sapņaini pasmaidīja. Liels un stiprs…

-   Ko viņam no tevis vajadzēja? Anna neatlaidīgi turpināja iztaujāšanu.

-    No manis? Draudzene saveršķīja seju grimasē, kam laikam vajadzēja nozīmēt izbrīnu. Neko! Mēs vienkārši baudījām dabu un pļāpājām. Starp citu, viņš mani visu laiku iztaujāja par tevi! Kas esi, ko dari…

-   Un tu, protams, visu izstāstīji? Annai Elizabetei nolaidās rokas. Ja Zane ir izmuldējusies par viņu brauciena īsto iemeslu, tad viss var tīt makšķeres un braukt mājās, jo nekam vairs nebūs jēgas.

-         Līzbet… kāpēc tu… par mani… vienmēr tik slikti… domā?

-   Zanes augšlūpa sāka raustīties kā uz raudāšanu. Pateicu, ka… esam ieradušās… izpētīt apstākļus viesnīcas… simtgades svi… svinībām. Uff…

Garais un sarežģītais teikums acīmredzot bija atņēmis visus spēkus. Kas par draņķi viņai iebarots?

-   Zane, tu esi spējīga nostāvēt?

-   Naf-fig? Ja draudzene runāja rupjības, tas nozīmēja augstāko reibuma pakāpi. Līdz šim tā viņa bija uzvedusies tikai vienreiz studiju laikā. Te nekas šobrīd vairs nebija darāms.

Pulksteņa rādītāji nepielūdzami tuvojās septiņiem, un Anna Elizabete saprata, ka uz Priedēm nāksies doties vienai.

Kļuva neomulīgi, sevišķi pēc visa šajās dienās dzirdētā un uzzinātā.

Diez, kā varētu izmeloties un neiet?

Taču tā rīkoties nedrīkstēja kaut kādā mērā viņu ar Spožajiem, vismaz Dainu, saistīja vienošanās…

10.  nodaļa. Kāpēc viņa?

4.  aprīļa priekšpusdiena

Tagad, pēc visa notikušā, atceroties iepriekšējā vakara gaisotni, Anna Elizabete to varētu raksturot tikai un vienīgi kā sirreālu un ļaunu vēstošu…

Atstājusi sapīkušo Grāfu sargājam Zani un apartamentus, viņa negribīgi devās uz Spožo savrupmāju. Neraugoties uz silto novakaru un iedegtajām svecēm, tajā valdīja stindzinoša gaisotne, tomēr saimnieki smaidīja. Aizbildinājusi draudzeni ar sliktu pašsajūtu, Anna Elizabete centās būt jauka un laipna viešņa.

Dainis Spožais līda vai no ādas laukā, galanti apkalpodams abas dāmas. Ar sievu sarunājās uzsvērti laipni jā, dārgā, nē, dārgā, kā teiksi, mīļā!, bet pret Annu izturējās lietišķi un ar dziļu cieņu. Nobaudījuši patiešām izsmalcinātas vakariņas, viņi no ēdamistabas pārcēlās uz omulīgu kamīnistabu, kurā dega dzīva uguns. Izmantodams mirkli, kamēr Daina bija aizgājusi pēc kafijas, Spožais lunkani pietuvojās Annai, satvēra viņas roku un, cieši acīs skatīdamies, nočukstēja es taču teicu, ka mēs tiksimies pie kamīna…

Izdzirdis aiz durvīm sievas soļus, kā dzelts atrāvās un aizsteidzās viņai palīgā.

-    Labi, laiks beidzot ķerties pie lietas! Daina Spožā, salējusi kafiju, atlaidās mīkstā ādas zvilnī. Anna, vai esi padomājusi par mūsu reklāmas kampaņu un to, cik tā varētu izmaksāt?

Viņa bija padomājusi. Izstāstījusi trīs dažādas kombinācijas, no kurām ikviena Kaijām izmaksātu skaitli ar trim, ja ne ar visām četrām nullēm, viņa gaidīja abu viesnīcnieku, faktiski Dainas, atbildi.

-         Tu zini, man patīk! Bridi domājusi, izsaucās Direktore.

-   Visi varianti ir labi. Interesanti un asprātīgi. Un masīvi uzreiz visos medijos. Tā vajag! Ko tu saki, mīļais? No šī mīļā Anna pārskrēja ledaini drebuļi.

-   M-mm… Jā. Tas varētu nostrādāt. Kad jūs ar savējiem varētu sākt, Anna?

-   Kaut vai rit, viņa pasmaidīja. Protams, ja Zane līdz tam būs atlabusi.

-   Sakiet, lūdzu, cik daudz laika šīm intervijām, fotosesijām un videofilmai vajadzēs? Nedēļu, divas?

Anna Elizabete un Daina Spožā saskatījās un iespurcās. Tipisks grāmatvedis, dreb par katru kapeiku.

-   Nedomāju vis. Rīt vai parit atbrauks pārējie mūsu grupas dalībnieki fotogrāfi, operators un montāžas režisors. Neuztraucieties, viņiem nevajadzēs papildu numuru mūsējā ir liela viesistaba un jums taču atradīsies saliekamās gultas? Anna iekšēji līksmoja, vērodama klusās šausmas Daiņa Spožā sejā. Ķersimies klāt nekavējoties, bet tālāk jau viss atkarīgs, kā Dievs būs vēlējis un cik atsaucīgi būs jūsu ļaudis. Jo mazāk pretestības, jo raitāk ies uz priekšu. Sarakstīsim intervijas, safilmēsim viesnīcas ikdienas dzīvi, nu, un tad pēdējais posms rakstiskās kompilācijas un filmas montāža. Kad būs gatavs melnais materiāls, skatīsimies un analizēsim visi kopā, tā mēs vienmēr ar saviem klientiem darām strādājam līdz uzvarai! viņa palepojās, ignorējot Spožā nopūtu.

Anna burtiski dzirdēja viņa domas: viņus visus taču vajadzēs par brīvu barot, dzirdīt un apčubināt!

-  Labi, mīļie saimnieki, pie jums bija jauki un patīkami, taču es drusku raizējos par savu kolēģi Zani, tāpēc ar jūsu laipnu atļauju došos uz viesnīcu. Ari Grāfs jāizved vakara pastaigā.

Annas sānu dedzināja mobilais tālrunis ar īsziņu no Mika: Gaidīšu liedagā, uzpīksti.

-   Jūs laikam viņu ļoti mīlat? ievaicājās Dainis Spožais, kad viņi lēni soļoja uz viesnīcas pusi. Viņš galanti bija pieteicies pavadīt, un Anna Elizabete nevarēja atrast nevienu argumentu, lai atteiktos.

-   Kuru? viņa, iegrimusi savās domās, atjautāja.

-   Nu… Grāfu, savu suni? Spožais, kā šķita, zīmīgi pasmīnēja. Vai varbūt ir vēl kāds?

-   Protams. Uz abiem jautājumiem atbilde ir jā, Anna izaicinoši atcirta. Vai tas rada problēmas?

-   Hmm… nē, ko jūs! Tikai brīnos, kāpēc tik skaista sieviete… brauc atpūsties viena, ar suni un draudzeni.

-   Tieši tāpēc, ka atpūsties. Un, cita starpā, mēs šeit esam, lai strādātu. Arlabunakti, Daini, tālāk es pati.

*   * *

-   Anna, vai tu gadījumā nepazīsti kādu labu privātdetektīvu? Dainas Spožās negaidītais jautājums atsauca viņu realitātē. Es tā padomāju policiju iesaistīt tomēr negribētos. Tas visu padarītu vēl ļaunāku. Ja nu tas tomēr ir bijis nelaimes gadījums…

Un viņa tiešām pati tam tic? Nelaimes gadījums… Tad jau Zane ir Sarkangalvītes vecmāmiņa!

-   Tu gribi aicināt šurp okšķeri? Spožais salēcās.

-    Ir citi varianti? Ja paziņosim policijai, ka, mūsuprāt, Kaijās notikusi apzināta kaitniecībā un slepkavība, tici man, par to tūliņ uzzinās visa prese, ziņu aģentūras un sociālie mediji. Tev to vajag? Mums to vajag?

-   Protams, ne. Tev taisnība, mīļā. Labi. Anna, vai jums ir šādi sakari?

-   Jā. Es tūlīt piezvanīšu. Bet… ko darīsim ar reklāmas projektu? viņa piesardzīgi pajautāja.

-   Kā ko? Protams, turpināsim! Mums tas ir vitāli nepieciešams! Daina iesaucās un ledaini uzsmaidīja vīram, it kā uzsverot: neizdevās? Ja vieglprātīga būtne ar sirdskaiti viena pati vēlā vakara stundā dodas peldēties baseinā, uz kura ieejas durvīm karājas plāksnīte slēgts, un viņai tur kļūst slikti, kurš par to atbild? Ja pareizi atceros eksperta un mediķu slēdzienu

-   nelaimes gadījums un sirds mazspēja.

Annai Elizabetei tīri žoklis atkārās, dzirdot tik vēsu cinismu, bet Daina mierīgi turpināja: Starp citu, mīļais, vajadzētu izsaukt meistarus, lai pārbauda to… ūdenssistēmu un datorprogrammu. Piezvanīsi?

-   Protams, Spožais norija kamolu.

-   Un ūdeni, ūdeni baseinā vajag apmainīt! Steidzami! Tas taču vairs nav…

-   Daina, ar labojumiem un ūdens maiņām labāk vajadzētu pagaidīt, līdz ierodas detektīvs. Iespējams, tur varētu būt palikuši pierādījumi.

-   Kādi vēl pierādījumi? Dāmas,vai jūs neesat pārāk daudz saskatījušās CSI7 Spožais uzsprāga. Kā jūs to iedomājaties? Tagad, bākugunīm mirgojot, šurp nesīsies vesela ekspertu brigāde? Vai zināt, ko par to teiks viesi? Un vietējie, kuri jau tāpat griež zobus un to vien gaida, lai mēs pakluptu?

-  Atļaujiet man to nokārtot, un neviens nepiederīgais neko neuzzinās. Ja nepieciešams, viņš var ierasties kaut vai tūlīt. Šis detektīvs… Kaijciemā pavada atvaļinājumu.

Abi Spožie saskatījās, tad pēkšņi Dainis Spožais izplūda histēriskos smieklos.

-    Es sapratu! Es beidzot visu sapratu! Tu, tu esi likusi mani izsekot, un visi šie triki ar reklāmistiem un detektīvu

Kaijciemā ir tikai tāpēc, lai pieķertu mani neuzticībā? Nevari samierināties, ka kāds tevi var nemīlēt? Ne jau visus tu spēj nopirkt par saviem miljoniem, ragana! Varbūt tu esi nopirkusi viņus, bet ne mani! viņš kliedza. Protams, Anna, zvaniet, sauciet, aiciniet šurp visu Kriminālpoliciju un čeku piedevām! Lai nāk, lai okšķerē, lai pēta! Un nebaidieties, es šajā iestādījumā vairs nekam pirkstu klāt nelikšu! Pārskaities un nikns kā pūķis, pamezdams savu klēpjdatoru, Dainis Spožais izmetās no telpas.

Cita pēc citas noblīkšķēja trīs durvis.

-   Tad tā gan, Daina nopūtās. Anna, kas tas vēl par detektīvu? Tu man par to neko neesi teikusi.

-   Viņš… nu, viņš… mēs… Velns, nu, viņš reiz bija mans.., tad mēs pašķīrāmies, un tagad viņš ir ieradies te, lai salabtu. Noīrējis istabiņu pie tavas māsas, Mazreņģēs, Anna klāstīja iepriekš sagudroto leģendu.

-   Ā, tas smukais čalis? Daina iepleta acis. Redzēju viņu vakar ēdamzālē. Vēl nodomāju aktieris, kurš te pa kluso atpūšas. Bet detektīvs?! Klausies, kur tu tik foršus večus izroc? Davai, aicini šurp! Jā, un, kā norunāts, zvani savai radošajai grupai, lai brauc šurp taisām augšā reklāmas! Avansu jau pārskaitīju.

Ar sparīgu vēzienu nometusi segas (ne miņas no savārguma!), Daina Spožā strauji piecēlās no gultas un steidzās uz durvīm: Viss, darbi negaidīs! Tu piezvanīsi, ja? Un, kad ierodas… detektīvs, uzpīkstini man!

-   Protams.

-  Ā, un vēl, Anna! Pasaki Dinai, lai iedod tev kulonu Kaija + . Ar to tu varēsi iekļūt visās telpās jums ar to… khmm… detektīvu taču vajadzēs tās apskatīt. Citādi ik reizi vajadzēs kādu, kas pavada, un tas mums šobrīd galīgi nav nepieciešams. Tikai uzvedieties prātīgi mūsu datorsistēma visu reģistrē!

Uzgājusi savā numurā, pa ceļam apgādājoties ar čipoto rotaslietu, Anna Elizabete kādu pusstundu čakli zvanījās pa mobilo telefonu, kamēr no otrās guļamistabas ik pa brīdim atskanēja baismīgi krācieni. Tur Zane izgulēja savas romantiskās dēkas smago reibumu.

Miks sākumā jutās viegli iepīcis par inkognito sagraušanu viņš nebija gribējis aktīvi iesaistīties, bet novērot no malas un iejaukties galējas nepieciešamības gadījumā, bet ko padarīsi. Lai nu būtu detektīvs.

-   Labi, Līzbet, vāri kafiju. Es jau nāku.

*   * *

-    Nu, ko darīsim? Annas guļamistabā uz gultas malas sēdēdams, piķamelnās, karstās kafijas tasīti rokās turēdams un nesekmīgi pūlēdamies iestrēbt kaut lāsīti, Miks pavaicāja. Ja nebūtu notikušās traģēdijas, šī savā ziņā būtu jauka un pat amizanta situācija iespēja pavadīt pāris nedēļu smalkā viesnīcā kopā ar Annu Elizabeti. Vai tad tieši to viņš nebija vēlējies? Bet ne tā…

-   Zvani Egonam. Lai brauc šurp. Es neticu, neticu un neticēšu, ka tas bijis nelaimes gadījums. Tu taču pats atceries ūdens bija auksts, un tās nebija tikai manas iedomas. Arī Aktrise sūdzējās par vēsumu.

-   Mjā, kad tu tā saki, varbūt. Es nejutu. Biju pārāk aizņemts, vērojot, kā ap tevi plivinās liela zivs.

-   Ā, tu domā Spožo? Jā, es arī nesaprotu, ko viņam no manis vajag tinas un vijas apkārt jau kopš pirmā brīža, kad saskrējāmies pie ieejas durvīm. Aicināja pusdienās, tad uz randiņu, bet vakarvakarā, pavadot līdz viesnīcas durvīm, zīmīgi noprasīja vai tad neviena cita, izņemot Grāfu, man neesot.

-   Un ko tu?

-   Atteicu protams, ir. Bet, manuprāt, mēs esam aizrunājušies pavisam šķērsām.

-  Hmm… Nuja. Starp citu, kā viesnīcā ar videonovērošanu? Daina nav stāstījusi?

-   Kā nu ne. Pat parādīja. Kameras ir visu triju stāvu gaiteņu galos un sazarojumos, abos restorānos un kafejnīcā, virtuvē, klientu vestibilā trīs, baseinzālē četras, trenažieru zālē divas, laboratorijas telpās piecas, suvenīru veikalā, aptiekā, zāļu istabā pa vienai, un vēl pa vienai pie spa un skaistumsalona administratoru letes. Nu, un, protams, vēl tās, kas atrodas ēkas ārpusē pie un pret ieejām, uz balkoniem, uz jumta un torņa smailē. Ja nemaldos, būs tā ap četrdesmit… Apartamentos, kabinetos, procedūru un veselības telpās, tāpat ari privātajās telpās un labierīcībās kameru nav. Vismaz teorētiski. Viesnīcas Ētikas kodekss vai kas tamlīdzīgs.

-   Izklausās maniakāli… droši, Kaķītis caur zobiem novilka. Un kurš šeit atbild par drošību?

-   Direktores kundzes virs, Dainis Spožais. Viņš ir webmāsters, un, lūk, viņa darbarīks. Anna norādīja uz blakus zvilnī nolikto superplāno klēpj datoru.

-   N-nūūū, Lizbet, visu cieņu! Miks iesvilpās. Kā tu to dabūji gatavu? Nozagi?

-   Kāpēc tik rupji, Kaķīt? Vienkārši misters Spožais bija tik ļoti pārskaities par dzīvesbiedres ierosinājumu situācijas delikātai izpētei pieaicināt detektīvu, ka izlidoja no guļamtelpas ātrāk par raķeti, pamezdams trofeju man, jo ari Daina par to neizrādīja nekādu interesi. Tā nu es nabaga pamesto aparātu paņēmu uzglabāšanai. Lai nenoklīst un nepazūd, kamēr saimnieks attopas.

-   Cik tu gādīga! Nu, parādi to brīnumu! Miks pastiepa roku. Oho, tā jau ir īsta kosmosa stacija! Bet, paklau, vai mēs nevarētu..? Kaķītis atvēra datora vāku un jau grasījās to ieslēgt, bet Anna viņu apturēja.

-  Pagaidi! Spožais ir augstas klases programmētājs. Neticu, ka viņš atstātu kompi mētājamies un pat nesāktu meklēt, ja tas nebūtu nodrošināts ar aizsardzību. Te vajadzētu tavu Dēmonu vai vismaz Kārli.

Majors Kaķītis iepīka. Tu domā, ka es no šim grabažām neko nesaprotu?

-   No pašām grabažām noteikti saproti, bet ne no grabažu aizsardzības tev, Kaķīt, ir pārāk pareizs prāts un taisna domāšana. Tavā datorā var iekļūt divos piegājienos vispirms logins un parole, pēc tam dubultparole. Un tad tavs kompis multenes ezīša balsi saka psihopāts!

Majors Miks Kaķītis tumši pietvīka.

Tā! Ja Anna zina par psihopātu, tad arī abas no viņas vārda atvasinātās paroles nav nekāds noslēpums.

-   Kad tu to paspēji? Un kurš vēl to zina?

-   Neviens. Un pagājušonedēļ, kad braucām uz Rīgu, tu uz stundu nozudi pārvaldē, bet man, sēžot mašīnā, kļuva garlaicīgi. Vai zināji, ka jums tur ārpusē, pie Titānika, ir lielisks WiFi tikls?

-   Teorētiski esot aizsargāts, Miks nopūtās.

-   M-jā. Varbūt. Nu labi, zvanām mūsējiem? Bet pirms tam ko darīsim ar Zani?

-   Pagaidām ļausim izgulēties. Pēc tam redzēs.

Anna Elizabete bija paspējusi izstāstīt Mikam par Zanes dīvainajiem piedzīvojumiem ar apreibinošajām vielām, bēgšanu no aizslēgtās istabas, romantiku kāpās un arī par šodienas saraušanos ar Aļģirdu.

-   Un tu saki Grāfs viņu uzkoda, bet vecā kundze ieblieza ar čiekuru pa degunu? Kaķītis iesmējās.

-   Jā gan. Puisietis bija makten dusmīgs un pat drusku tā kā draudēja.

-    Es būtu tēmējis citur, Miks norūca, gan nenoprecizējot, kur. Tad, kaut ko atminējies, iejautājās: Kas jums bija mugurā? un zīmīgi palūkojās Zanes istabas virzienā.

Anna saprata un pasvieda istabas atslēgu Kaķītim, bet pati tikmēr trokšņaini iegāja viesistabā.

-   JohaidI, joprojām nespēju nomierināties. Kas te notiek? Šim bija jābūt vispatīkamākajam mēnesim visā manā atvaļinājumu vēsturē, bet še tev papuasa zupa!

-   Tu gan esi mīļa! Miks ar žestu rādija, lai viņa turpina tarkšķēt un trokšņot, bet pats tikmēr vēlreiz ienira blakusistabas puskrēslā lai saudzētu draudzenes acis, Anna bija aizvilkusi tumšos aizkarus.

-   Mīļa vai ne mīļa, bet es taču tajā baseinā vairs nespēšu iekāpt! Un vēl raksta baseins vaļā diennakti, divdesmit četru stundu uzraudziba, videonovērošana un glābēja klātbūtne. Kā jau parasti plika reklāma!

Te nu tas bija! Četras baseinzāles kameras un divdesmit četru stundu videonovērošana! Jāzvana Kārlim!

Miks pacēla augšup īkšķi par zīmi, ka sapratis, pielika rādītājpirkstu pie lūpām kuš! -, bet skaļi pateica:

-    Man šķiet, tavam draugam ļoti gribas svaigā gaisā. Izejam pastaigāt gar jūru?

-  Man šausmīgi gribas ēst, Anna niķīgi iečīkstējās, kamēr Miks viņai rādija nesaprotamas zīmes.

-  Vispirms staigāt, tad ēst. Ar pilnu kuņģi nevar pavilkties. Ejam! Ārā pavēss, uzmet jaku! Viņš gādīgi uzsedza Annas pleciem Zanes D&G melno ādinieci, ko draudzene sargāja kā acuraugu.

Ak, tad tādas tās lietiņas?!

-   Dod man atslēgu, es aizslēgšu, nekavējieties, citādi būs grīda jāslauka. Ejiet, ejiet!

Grāfs pārmetoši paraudzījās uz Miku, kā teikdams kā tev nav kauna!, jo nupat zīdaiņa miegā bija saldi gulējis un nebūt negrasījās apskādēt smalko interjeru to viņš nedarītu, pat visu dienu cieties. Taču paskriet kopā ar mīļoto saimnieci tā bija lieta! Anna ar Grāfu aizjoņoja pa gaiteni. Ar visu D&G jaku.

Pēc minūtēm piecām jūras malā viņiem piebiedrojās Miks, smaidīgs kā maija mēnestiņš.

-   Aizejam līdz tai kāpai, parādīšu, kur esmu apmeties! viņš mudināja un, apskāvis Annu Elizabeti ap pleciem, nocēla jaku un pakāra priedes zarā. Nāc šurp, dusmu pūce, vismaz izliecies priecīga! Pēdējos vārdus Miks iečukstēja Annai ausī. Viņa saprata pareizi un ierotījās dziļāk Kaķīša azotē, par sirdēstiem Grāfam, kurš to vien darīja kā centās iebāzt savu pelēko degunu abiem pa vidu. Ir laiks, ejam!

Jaka palika karājoties kokā, bet trijotne devās tālāk. Tagad Grāfs mēģināja atkost sadotās rokas.

-   Kas tur bija? Vabolīte? pēc krietna mirkļa Anna šķietami nevērīgi pavaicāja.

Miks piekrītoši pamāja ar galvu. Turklāt ļoti laba.

-   Bet… kāpēc? Es nesaprotu. Zane taču neko… viņa aprāvās. Bet varbūt tieši tāpēc? Un kurš?

-   Tad nu tā. Mūsu rīcībā ir piecpadsmit minūtes. Es viesistabā telefonu uzstādīju par videokameru nepārtrauktais ieraksts ilgst pusstundu. Iedod savu mobilo, sazvanīšu mūsējos un nodošu rīkojumus, pēc tam zvani Kārlim un Melderim, sauc viņus šurp. Jums taču jātaisa reklāmas materiāli, vai ne? Pieslēgsim arī Egonu un Mārtiņu: vienu par operatoru, otru par gaismotāju. Būs ari pārvietojamais filmu busiņš ar visu montāžu Egonam tur visādi dzelži, tik un tā neviens nesapratīs. Vismaz nevajadzēs skaidrot, kāpēc vīri ar kamerām ložņā pa visiem kaktiem. Ko tu saki? Nav pārāk taisna domāšana?

-   Ak tad tev tas taisnums iekodis kājā? Nu, bēdu lāci, nāc, es tevi samīļošu! Sagrābusi Miku aiz abām ausīm, Anna uzspieda šmaukstošu buču viņam tieši uz degungala, savukārt Grāfs, domādams, ka tā ir kāda jauna rotaļa, palēcās un, uzlicis ķepas Mikam uz pleciem, ar garu mēli nolaizīja viņam seju.

-    Hmm… Paldies. Nezinu, par kuru priecāties vairāk, majors Kaķītis nosmējās un ķērās pie telefona.

Pēc piecām minūtēm viss bija paveikts, un viņi lēni devās atpakaļ uz viesnīcu. Debesis strauji satumsa.

-   Puiši ieradisies pēc trim četrām stundām. Ar visu nepieciešamo aprīkojumu, lai pārbaudītu telpas. Līdz tam runāsim tikai muļķības. Ja nu tur kas ir, lai viņiem tiek. Par baseintelpu ne vārda. Egons mēģinās sazināties ar Z-pils ekspertiem, viņam tur draugs strādā. Varbūt izdosies ko sarunāt. Mani šobrid uztrauc divas lietas kāds draņķis iebarots Zanei un vai mums, tas ir, tev, šajā laika sprīdi bijis kāds apmeklētājs.

Viņi bija atnākuši līdz Rietumu ieejas kāpnēm un nesteidzīgi sāka kāpt augšup.

-   Miku, nebiedē mani! balsij ietrīcoties, Anna Elizabete noteica. Jau tāpat nav diez ko jauki. Tik milzīgi apartamenti, katrai sava guļamtelpa, vēl viesistaba un trīs atsevišķas ieejas. Kam tas vajadzīgs? Un ēka ari tāda spokaina, par spīti eiroremontam. Tā vien liekas, ka visos kaktos čab klusi soļi un skan ņirdzīgi čuksti, lai gan tas droši vien ir vējš un vecie grīdas dēļi zem jaunā seguma.

-   Ej nu ej, Līzbet, tev vienkārši jāizguļas. Divas naktis bez miega diez kas nav, ne tas vien sāks rādīties. Eu, bet kas tad tas? Uz otrā stāva gaiteņa gaišā, mīkstā grīdas seguma bija redzami tumšsārti plankumiņi lielāki, mazāki… Asinis? Grāfs, tos paostījis, dobji ierūcās un kā ezis sacēla skausta spalvu.

-   Palieciet te, Miks nočukstēja. Pieplacis sienai un iebāzis labo roku azotē, viņš ātri slīdēja uz priekšu.

Purpura apartamentu durvis bija pusvirus. Ar kāju atgrūdis tās plašāk, Miks ar izstieptu ieroci rokā lēca iekšā un… ar dobju būkšķi novēlās augšpēdus. Ar baismīgu brēcienu ā-ā-ā, vēl viens! viņam jāteniski virsū uzmetās Zane, kurai rokā bija draudīga paskata septiņdesmito gadu platformene ar masīvu koka zoli.

-   Mode ir drausmīgs spēks, Miks nočukstēja un aizvēra acis.

*   * *

-   Te kāds bija! Bi-ja! Nu kāpēc jūs manī neklausāties?! Zane klaigāja, kā nikna lapsene nēsādamās par viesistabu. No reiboņa vairs ne vēsts. Doma par majora Mika Kaķīša iespējamo noslepkavošanu, lai arī, viņasprāt, aizstāvot sevi un savu īpašumu, bija Zani momentā atskurbinājusi.

Par laimi, Kaķītim izrādījās izturīgs galvaskauss, un šobrīd viņš, aukstu kompresi uz pieres turēdams, pusguļus zvilnēja viesistabas atpūtas krēslā un mēģināja sakopot domas. Trieciens tomēr bija pamatīgs.

-   Tev vajadzētu spēlēt regbiju, viņš pasmīnēja Zanes virzienā, neliekoties manām viņas izmisīgi vainīgo sejas izteiksmi. Labi. Tātad tu saki mums bija ciemiņš? Kas?

-   Vai es zinu?! Priekšā nestādījās! Zane uzsprāga. Pēc brīža, drusciņ atvēsusi, mierīgāk turpināja: Biju tikko pamodusies, pilnīgi dullu galvu, nolēmu iziet uz balkona. Jau vēru viesistabas durvis, kad sadzirdēju aiz galvenajām ārdurvīm tādu kā klusu skrapšķināšanos un atslēgu žvadzināšanu. Sākumā likās tu nāc atpakaļ un varbūt neesi viena, jo pirms tam man pa miegam šķita, ka dzirdu Mika balsi… Nūjā, nodomāju, varbūt jūs tur amizierējaties un nevarat trāpīt… atslēgu slēdzenē…

Kaķītis, iesāņus vērodams izmaiņas Annas Elizabetes sejas izteiksmē, gandrīz nometa zemē kompresi.

-   Un? ar Annas balsi varētu griezt stiklu.

-   Līzbet… nedusmo… es jau stāstu… stāstu… Zane nožāvājās. Pieklājīgi pakāpos atpakaļ savā istabā, un tajā brīdī durvis atvērās. Tā nebiji tu, bet kaut kāds tumšs, garš radījums ar melnu, biezu zeķi uz galvas. Vismaz 200 denil Un viņam bija melni cimdi.

-   Viņam? Miks stingri pārjautāja. Vai viņai?

-    Vi… ņam…? Jā, viņam! Esmu pārliecināta, ka tas bija vīrietis. Sievietes nerunā basā.

-   Tā. Kurā brīdī viņš ar tevi runāja? Anna ieinteresējās.

-   Es gan to īsti nesauktu par runāšanu… Zane apcerīgi pasmaidīja. Tas drīzāk bija tāds kā rēciens ar necenzētiem komentāriem. Redz, tikko viņš bija iegājis dziļāk istabā, es ar platformeni rokā piezagos no muguras, uzsvilpu un, tikko viņš pagriezās, žāvu ar papēdi pa degunu. Baigais krakšķis! viņa līksmoja.

-   Zane, tu tiešām esi dulna! Tam tipam taču varēja būt ierocis! Annai trūka vārdu un gribējās lamāties.

-   Bet nebija, un uzvarētājus taču netiesā, vai ne? Zane iecirtās. Turklāt viņš… kaut ko atstāja…

-   Ko-o? divi jautājumi izskanēja vienbalsīgi.

-   Lūk, šo! Zane triumfāli izvilka no bikšu kabatas maisiņu ar viesnīcas atslēgu saišķi. Izmeta, kad es sašķaidīju viņam degunu. Pievācu, ieliku kabatā un nostājos sardzē. Ar kurpi. Domāju, ka atgriezīsies…

Tātad tomēr vietējais. Bet ko viņam te vajadzēja? Pēc kā viņš nāca? Anna aizdomājās.

Faktiski bija četras lietas, ko kāds varētu vēlēties iegūt vai atgūt. Pirmkārt, vabolīte Zanes jakā. Otrkārt, tukšā ruma pudele ar acīmredzami sazāļotā dzēriena atliekām. Treškārt, Spožā dators. Un, ceturtkārt… Kā viņai tas agrāk neienāca prātā? Kulons! Jūras krastā pie mūra atrastais kulons, ko viņa tovakar ielika bikšu kabatā. Hmm… Taču par to zināja tikai Daina un Inta Lāsīte. Par ruma pudeli Aļģirds, Zane un Aktrise. Par datoru Spožais, Daina un viņa. Bet par vabolīti… tikai tas, kurš to tur ielika. Un viņa ar Miku.

Viens labums no Zanes platformenes tomēr bija pēc tāda trieciena pa degunu, ja nokrakšķējis pat kauls, šādu traumu būs grūti aizgrimēt un izlikties, ka nekas nav noticis. Būs jāpapēta deguni! Vispār jau interesanti Kaijās strauji pieaudzis traumatisms: pļauka kādam solārijā, čiekurs pa Aļgirda snuķi jūras malā un visticamāk, ari viens lauzts deguns…

-    Paklau, kas notika ar torti un beigto kaiju? pēkšņi ievaicājās Miks Kaķītis.

-   Z-pils krimināleksperti aizveda līdzi. Teicās pārbaudīt un tad informēt par rezultātiem.

-   Mhm. Vēl viens pārdomu mirklis. Un… ar to meiteni?

-   Turpat. Tāpat.

-   Par kādu meiteni jūs runājat? Zane saausījās. Kas noticis?

Anna Elizabete un Miks saskatījās. Kurš viņai pateiks? Anna dziļi ievilka elpu…

-   Kamēr tu izklaidējies ar apreibinošām vielām un viesnīcas personālu, noticis mīklains nāves gadījums.

-   Slepkavība? Zane nobālēja un sāka sēkt. Es… man… ir slikti.

-   Tas ir labi, ka tev ir slikti, mierīgi noteica Miks. Tas nozīmē, ka organisms beidzot sāk attīrīties.

-   Kurš? Taču ne saimniece?

-  Nē, ar Dainu un pārējiem ģimenes locekļiem viss kārtībā. Džesika, dziedātāja. Viešņa. Noslīkusi.

-   Es… nere… nepamanīju.

-   Tu to nevarēji pamanīt. Kāds tevi ļoti apzināti divas dienas turēja apreibinātā stāvoklī.

-   Mani? Bet… kāpēc mani? Ja tu esi… Zane izbrīnījās un aprāvās pusvārdā. Viņš?

-   Varbūt viņš, varbūt kāds cits, Anna, pirkstu lūpām pielikusi, nočukstēja.

Jautājums bija uzdots pareizi kāpēc viņa? Tas attiecās gan uz Džesiku, gan Zani. Kāpēc viņa?

11.   nodaļa. Fakti ir pareizi

4. aprīļa pēcpusdiena

-   Labi, daiļavas, iziesim ieelpot svaigu gaisu, Miks pamāja Annai Elizabetei un Zanei uz balkona pusi, bet pats nedaudz atpalika, lai paķimerētos gar viesistabas stūri lekni zajojošo palmu.

-  Banānus meklē? Zane garāmejot pajokojās, taču, pamanījusi Mika rokā viedtālruni, aprāvās.

Uz balkona stāvēdami, viņi noskatījās aizraujošu divdesmit trīs minūšu filmiņu. Miniatūrās kameras lieliskā optika lāva skaidri saskatīt ik detaļu. Viss notika tieši tā, kā Zane bija stāstījusi…

Brīdī, kad vērās viesistabas ārdurvis, trīs skatītāji saspringti ieurbās ar acīm nelielajā šķidro kristālu ekrānā, it kā tur slēptos atbildes uz visiem jautājumiem. Taču pret vāji apgaismoto durvju spraugu vīdēja vien tumšs siluets visnotaļ atlētisks, cik nu Annai izdevās saskatīt: plati pleci, pašauri gurni, garas kājas. Nepazīstamais pārvietojās mazliet dīvainā veidā kā dejotājs, likdams klusus, garus soļus. Piezadzies pie viesistabas žurnālgaldiņa, uz kura nekā svarīgāka par viesnīcas pašreklāmas bukletiem nebija, nācējs to ātri, nervozām kustībām pārmeklēja.

Kad noslēpumainais viesis atlieca muguru un pagriezās, lai dotos vai nu atceļā, vai pārmeklēt guļamtelpas, viņam

no mugurpuses kā aurojošs indiānis uzbruka Zane ar platformeni rokā… Pēc trāpīga un laikam jau ļoti stipra sitiena pa seju tumšais tēls, sāpēs rēkdams un sakampis degunu, izmetās pa durvīm. Zane, apjukusi, taču acīmredzot uzvaras garšas spārnota, iekārtojās posteni, gaidot nākamo nācēju, kas izrādījās Miks.

Paša telefona ekrānā vērot uzbrukumu sev un redzēt sevi nokrītam bez samaņas tas nudien nebija jauki. Miks sabozās. Turpretī Anna Elizabete par kaut ko aizdomājās.

-   Nu, nu, stāsti! Kas tev aiz ādas? pamanījis viņas izklaidīgo sejas izteiksmi, Kaķītis mudināja.

-   Tu viņu atpazini? cerīgi kā bērns pajautāja Zane.

-   Nē. Zem tādas zeķes miesīga māte neatpazītu. Bet. Neesmu pārliecināta, ka iebrucējs bija viņš.

-   Kā neesi? Bet mēs taču visi redzējām?! Zane nespēja novaldīt sašutumu.

-   Ko mēs redzējām? To, ka slepenais nācējs ir gara, slaida auguma, platiem pleciem, šauriem gurniem, garām kājām un liek ļoti garus, it kā dejojošus soļus. Vai tas tev neko neatgādina? Zane…?

-Jā… bet… rēcieni? draudzene svārstījās, vienlaikus kaut ko saspringti pārdomādama. Modele?

-   Zini, mīļā, kad tu bļaudama meties virsū Kaķītim, arī tas neskanēja kā lakstīgalas dziesma, drīzāk kā ievainota ziloņa brēciens. Un, ja tam, nē tai jau no dabas ir zema balss…

-    Skaidrs. Tu gribi teikt, ka tagad mums jāmeklē liela auguma, slaida, garkājaina dāma ar zemu balsi un sadauzītu degunu? Miks precizēja.

-   Jā. Bet, kad tu tikko to visu savilki kopā, man šķita, ka dzirdu Dainas Spožās aprakstu, Anna samulsa.

-    Nu, tad jau, puišus gaidot, varētu doties pieklājības vizītē. Piezvani viņai un saki, ka detektīvs ieradies.

*   * *

Par spīti Annas bažām, ar Dainas Spožās degunu viss bija kārtībā. Ar viņas vira degunu ari.

Iepazīšanās tikšanās noritēja korekti un savā ziņā pat jauki, ja kas tāds šajā situācijā vispār iespējams. Abi Spožie, Annai Elizabetei par lielu izbrīnu, demonstrēja izcilu ģimenisku saskaņu un uzskatu vienotību.

Skaidrs, Spožais apjautis, kas notiks, ja Daina viņam iedos vilka pasi un palaidīs uz visām četrām debess pusēm…

Saruna notika direktores darba kabinetā. Pa logu varēja redzēt abus galvenos piebraucamos vārtus.

-   Un sen jūs, atļaujiet pavaicāt, darbojaties šajā nepateicīgajā jomā? viesnīcas saimniece ar viegli ironisku smaidu koši sarkani krāsotajās un, viņasprāt, valdzinoši pavērtajās lūpās vērsās pie Mika Kaķīša.

-   Ir kāds laiciņš. Faktiski kopš neatkarības atjaunošanas. Savi divdesmit būs…

-   0, jūs neizskatāties tik vecs! Daina paglaimoja un šarmanti pasmaidīja. Un jums ir tik mīļš uzvārds!

Kaķītis dziļi ievilka elpu. “Mīļais” dzimtas uzvārds jau kopš bērnības viņam bija noriebies kā rūgta nāve.

Vai māte precoties nevarēja palikt savā meitas uzvārdā?!

Miks Bass skanētu daudz nopietnāk un cienīgāk. Droši vien tāpēc viņš joprojām nevar sagaidīt paaugstinājumu, lai gan pēc nostrādātajiem gadiem un sasniegumiem tas pienācās jau sen… Tieši šī iemesla dēļ, turklāt nespējot sastrādāties ar tagadējo Kriminālpārvaldes šefu ambiciozo, bet visai aprobežoto pulkvedi Bramani, kurš bija nomainījis pašmāju Megrē policijas ģenerāli Kārli Basu, Miks jau kuro reizi nozvērējās beidzot uzlikt šefam uz galda atlūgumu un pārkvalificēties par privātdetektīvu. Ģenerālis ziemā bija piedāvājis kopīgi nodibināt detektīvu aģentūru, piebilstot, ka citādi Annai

Elizabetei agri vai vēlu nāksies savu svētku aģentūru pārdēvēt par sabiedrisko attiecību, svētku un mīklainu notikumu izmeklēšanas biroju…

-   Es sapratu, ka mēs esam šeit sapulcējušies, lai runātu par lietu? Miks uzņēma nelokāmi stingru kursu. Galu galā viņš taču bija detektīvs, kurš ar darbu pelna iztiku, tāpēc nevar atļauties dzisināt muti un koķetēt ar daiļām dāmām.

-    Būtu labāk, ja jūs man izstāstītu, kas īsti noticis un kā es jums varētu palīdzēt.

-   Vai tad Anna… jums neko nav teikusi? Dainis Spožais neticīgā izbrīnā palūkojās uz abiem viesiem.

-   Cik noprotu, jūs ar manu… ar Annu Elizabeti saista cita rakstura vienošanās. Viņai nav jāiedziļinās viesnīcā notikušajās vai joprojām notiekošajās dīvainībās, bet jāgādā par pozitīvo publisko tēlu. Miks vēsi atbildēja. Jā, Anna dažos vārdos minēja, ka aizvadīto dienu laikā notikuši vairāki negadījumi, kas, kopumā ņemot, varētu būt un varētu nebūt savstarpēji saistīti. Tāpēc es vēlreiz lūdzu jūs izstāstīt, kas īsti ir atgadījies, lai tad visi kopā varētu domāt, vai un kas iesākams, lai situāciju labotu. Saprotiet mani pareizi, es neierados Kaijciemā, lai strādātu, bet lai atpūstos un nokārtotu… dažus personiskas dabas jautājumus. Un tikai Annas Elizabetes lūguma dēļ piekritu ierasties uz šo tikšanos.

-   Mēs to augstu novērtējam, Dainis Spožais, smalki uztvēris viesa balsī to niecīgo devu aizkaitinājuma, kas liek pārējiem sarunas dalībniekiem sajusties vainīgiem nelietderīgā laika un līdzekļu izšķērdēšanā, reaģēja momentā. Un tāpēc, lai jums būtu vieglāk neuzkrītoši veikt… izmeklēšanas darbības, piedāvājam pārcelties no Mazreņģēm šurp. Mums joprojām ir brīvi Tuksneša apartamenti. Ja jūs vēlētos…

-    Jūsu piedāvājums ir vilinošs, taču esmu jau veicis iemaksu par numuriņu Mazreņģēs un otrreiz maksāt negrasos. Turklāt… Kaķītis vilcinājās, it kā viņam šī doma patiktu,

-   … no attāluma viss labāk redzams.

-   Jūs savu avansu saņemsiet atpakaļ, bet mūsu apartamenti būs par brīvu, Spožais turpināja presingu. Un, protams, par savu laiku un darbu saņemsiet dāsnu atlīdzību. Bet, ja izdosies noķert vainīgo un pārtraukt šīs nejēdzības, atlīdzība būs ļoti dāsna.

Kādas pārmaiņas! Par mums ar Zani viņš bija gatavs sievai noraut galvu, bet Miku aiz biksēm velk iekšā!

-   Hmm… nu labi. Iespējams, jūsu piedāvājumā ir zināms racionālais grauds, Miks negribīgi piekrita un, pārmetis kāju pār kāju, atgāzās mīkstajā ādas krēslā. Tātad…?

Atrazdamās ļoti izdevīgā pozīcijā kabineta stūrī -, Anna varēja neuzkrītoši novērot gan abus Spožos, gan Kaķīti. Viņa nebeidza brīnīties par tā aktierisko dabu leģendārais un ar savu korektumu izslavētais Kriminālpārvaldes majors Miks Kaķītis veikli un dabiski bija pārtapis nekaunīgā privātdetektīvā naudas kāsējā, kuram svešas jebkādas ētikas un morāles normas un kurš bezceremoniālu, netaktisku jautājumu aizbildina ar divām līdz nelabumam nodrāztām frāzēm “bet jūs taču gribat uzzināt patiesību?” un “tas vajadzīgs izmeklēšanas darbam! ”. Dīvainākais tās vienmēr nostrādāja.

Notikumu pārstāsts abu Spožo redakcijā krietni atšķīrās no Annas Elizabetes versijas tas bija krietni atturīgāks, pieklusinātāks un bez Dainas emocionālajiem izvirdumiem par dzimtas raganas atriebību un tamlīdzīgi. Daina, protams, ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja ne jūras krastā atrasto sudraba kulonu, ne agresīvo sarunu ar vīru kabinetā, kam Anna Elizabete bija lieciniece aiz durvīm, savukārt Dainis izdevīgi aizmirsa gan savu rīta dusmu izvirdumu, gan nevēlēšanos aicināt detektīvu.

-   Tātad, rezumējot aizvakar svinīgo vakariņu laikā jūs, Daini, atradāties Rīgā, pēc konferences nakšņojāt viesnīcā, attiecīgi nekādi nevarējāt vienlaikus būt Kaijciemā un uztupināt uz tortes saldēto kaiju, lai, teiksim, padarītu vakaru nedaudz dzīvāku, Miks, nesteidzīgi stiepdams vārdus, uzskaitīja faktus. Starp citu, ja nav noslēpums, kas tā bija par konferenci un kurā viesnīcā jūs bijāt apmeties? Saprotiet, es varētu to nejautāt, bet tāds ir mans darbs. Es šos jautājumus uzdošu visiem. Tieši tāpat ari cienītajai kundzei vai jūs varat atsaukt atmiņā, ko darījāt pirms svinīgajām vakariņām? Sapratu, ka pārējie dalībnieki tovakar dabūja uz jums ilgi gaidīt?

Spožie saskatījās. Dainis piecēlās un, rokas bikšu kabatās sabāzis, sāka nervozi soļot pa kabinetu.

-   Es… es biju aizkavējusies mājās. Gludināju kleitu. Anniņ, tu taču atceries to, nu, zīdaini pelēcīgo, kas man bija mugurā? Kaut kas bija noticis ar gludekli te nesila, te uzreiz pārkarsa, biju gluži nomocījusies…

Hmm, mīļā, tavs tērps bija no burzītā zīda, kas vispār nekādos apstākļos nav paredzēts gludināšanai…

-   Skaidrs. Nākamās dienas rītā jūsu virs atgriezās no konferences?

-   Jā, es atbraucu praktiski reizē ar viesiem. Limuzīnu kolonna uz šosejas nesās man pa priekšu, nespēju apdzīt. Kad piebraucu, viņi gāja iekšā pa parādes durvīm, es steidzos uz Rietumu ieeju un tur uzgrūdos jūsu… Annai Elizabetei ar suni, Spožais steidza stāstīt, laimīgs, ka Kaķītis nav atkārtojis jautājumu par konferenci un viesnīcu.

-   Daini, vai jūs pazināt dziedātāju Džesiku, īstajā vārdā Ramonu Tutāni? Miks pēkšņi pajautāja.

-    Nē. Pat neizināju, ka tāda ir pasaulē. Es par šoviem neinteresējos.

-   Un jūs? Jautājums adresēts Dainai Spožajai.

-    Nē! Kāpēc gan lai pazītu? Ja būtu zinājusi, ka viņa te tā uzvedīsies, neparko nebūtu piedāvājusi viņai Torņa apartamentus! Viņa tos nebija pelnījusi otrā stāva gaiteni uzrīkoja mūsu darbiniecēm skandālu, brīnos, ka visi viesi neizskrēja no saviem numuriem! Anna, tu pati biji lieciniece! Un Aktrises kundze ari…

-   Skaidrs. Bet sakiet man, Daina, kādā veidā Džesika tika pie tik ekskluzīviem apartamentiem? Vai viņa pati bija spējīga samaksāt rēķinu? Jūs viņu ielūdzāt?

-    Pasarg Dievs! Daina Spožā nodrebinājās. Tā tik vēl trūka! Šo lēto, vulgāro palaistuvi!.. Atvainojiet, man tas nejauši izspruka. Zinu, ka par mirušajiem vai nu labu, vai neko, taču nē, man viņa nepatika. Ļoti nepatika! Un nē, es viņu neielūdzu. Mēs savā mājaslapā un tviterī bijām izsludinājuši konkursu pirmie vasaras sezonas ieskaņas viesi, kuri reģistrēsies vismaz divu nedēju atpūtai, tiks atvizināti uz viesnīcu baltos limuzīnos un tieši tāpat dosies mājās. Jūs neticēsiet, šis triciņš nostrādāja dažu stundu laikā visi numuri bija rezervēti, izņemot vienu… Tuksneša apartamentus. Laikam neveiksmīgs nosaukums…

-   Tātad Džesika pieteicās jūsu mājaslapā?

-   Jā un nē. Faktiski viņu pieteica menedžeris, nu, dziedātājas tētuks… Sponsors.

-   Ahā. Viņš arī dzīvo… dzīvoja te?

-   Nē. Viņš atsūtīja tikai savu aizbilstamo un divus miesassargus, kas viņu atveda šurp.

-   Tā? Atveda? Spaidu kārtā?

-   Nu, ne gluži, taču vienubrīd tā izskatījās. Taču, pārliecinājušies, ka meitene iekārtojusies Torņa numurā un mūsu darbinieki viņu labi aprūpēs, abi gorillas aizbrauca mājās.

-   Ar limuzīnu?

-   Nē, viņiem atbrauca pakaļ. Vēl viens tāds pats, Daina pasmaidīja.

-   Labi. Kurš un cikos atrada Džesikas līķi? Kaķītis aizsmēķēja un tikai pēc tam pajautāja:

-   Drīkst?

-   Irma Viduslāce, apkopēja, mūsu pirtnieka Oskara Viduslāča sieva. Viņas pārziņā ir puspagrabstāva publiskā daļa un pirmā stāva veselības zona. Viņas māsa Rūta ar meitām Sandru un Zandu gādā par viesu apartamentiem, lielo halli, suvenīru bodīti, Kamīntelpu un Biljarda istabu, savukārt Olga Sietiņsone, diētas ārstes Anitas Sietiņsones krustmāte, kā vanags uzmana putekļus trijās ēdamzālēs, virtuvē, laboratorijā, aptiekā, visās darbinieku telpās un administrācijas kabinetos.

-   Skaidrs. Ļoti izsmeļoši. Tātad cikos tas notika?

-   N-nu… vajadzēja būt pēc vienpadsmitiem. Tovakar pie mums, Priedēs, bija nelielas… viesības, faktiski plānošanas sapulce ar vakariņām. Mēs ar Daini un Annu Elizabeti apspriedām viesnīcas reklamēšanas un popularizēšanas stratēģiju. Pavakariņojām, iedzērām dažas glāzes vīna, tad Dainis pavadīja mūsu viešņu līdz viesnīcas durvīm un steidzās atpakaļ, lai palīdzētu man visu nokopt.

Ak, cik aizkustinoša pasaciņa! Nemaz jau viņš tā nesteidzās!

Tovakar, uzkāpusi otrajā stāvā, Anna Elizabete bija mirkli pastāvējusi pie atvērtajām Rietumu balkona durvīm. Pietiekami, lai redzētu Daini ilgi un neizlēmīgi mīņājamies uz sliekšņa un zvanām kādam pa mobilo telefonu. Pēc minūtēm desmit viņš sagumis un acīmredzami nelaimīgs bija aizsoļojis Priežu virzienā.

-   Uz baseintelpas durvīm lasāms baseins atvērts diennakti, tātad tur jābūt sargam, vai ne?

-Jā, tur ir gan sargs-glābējs, gan videonovērošana, vairākas kameras, atteica Daina Spožā.

-         Kurš tovakar dežurēja? Kaķītis nevainīgi painteresējās.

-   Es noteikti gribu ar viņu pārmīt kādu vārdu.

-   Hmm… ja nemaldos, Rūdis, Ainas jaunākais dēls. Vismaz es viņu tovakar tur redzēju. Bet… Direktore saminstinājās.

-   Apkopēja mums ziņoja, ka tad, kad viņa ieradusies uzkopt baseintelpas, durvis bijušas aizslēgtas no ārpuses, pie roktura plāksnīte: Slēgts, bet dežuranta nebija. Tikai… viņa… karstajā ūdeni.

-   Daini, kas īsti notika tovakar, kad tika atrasts Džesikas līķis? Miks turpināja iztaujāšanu. Vai jūs nemanījāt neko aizdomīgu? Neparastu? Cilvēkus? Priekšmetus?

-   Nekas īpašs. Viss kā parasti. Spožais aizdomājās. Virtuvē pavāri gatavoja vakariņas. Spa salons tovakar nestrādāja viņi nekad nesāk pirmajā dienā. Solārijs un pirts gan darbojās pilnā sparā, ari baseinā apmeklētāju netrūka jūs taču ari pats tur bijāt, vai ne?

-   Jā, biju. Cik atceros, tur izraisījās neglīts incidents nelaiķe rupji izturējās pret pārējiem peldētājiem. Varbūt viņa kādu tik ļoti aizvainoja, ka tas vai tā nolēma nekauņu pārmācīt? Kurš pēdējais palika baseinā? Manuprāt, Aktrise aizgāja pirmā, tad ienācāt un aizgājāt jūs, Daina, pēc tam baseintelpu pameta Anna Elizabete un jūsu vīrs. Kā nākamais aizgāju es biju nosalis, tāpēc devos uz solāriju un masāžu. Bet tad jau sanāk, ka pēdējās baseintelpā palika abas dāmas Džesika un baņķiere Lapiņa viņa ir apbrīnojama peldētāja! Starp citu, ko jūs par viņu zināt?

Kārtējais pēkšņais jautājums it kā garāmejot, it kā pilnīgi par citu tēmu…

Indra Lapiņa pieteicās mēnesi ilgai atpūtai, reģistrējoties mājaslapā, nekavējoties atbildēja Daina Spožā. Viņa te bijusi vairākkārt, tiesa, uz īsākiem laika periodiem, taču vismaz pāris reižu gadā. Kā pati teica, smags darbs radot izteiktu nepieciešamību uzlādēt baterijas.

-   Skaidrs. Vai mēs varētu ar viņu parunāt?

-    Es gan nezinu… Saprotiet mani pareizi, ļoti negribētos, lai ziņas par šo notikumu izplatītos tālāk un mūsu viesi atsauktu rezervācijas.

-   Neuztraucieties, es māku iztaujāt neuzkrītoši, neatklājot iemeslu. Miks Kaķītis iedrošinoši pasmaidīja.

-   Nu, ja tā… Viņa apmetusies Saulrieta apartamentos, tieši līdzās Purpura numuram. Varbūt… jūs varētu satikties it kā nejauši, pie pusdienām vai pastaigājoties gar jūras malu? Dainai Spožajai ārkārtīgi rūpēja viesnīcas prestižs.

-   Protams. Neraizējieties. Vēl tikai divi jautājumi kad mēs visi tovakar peldējāmies baseinā, Anna Elizabete izteica pieņēmumu, ka ūdens varētu būt aukstāks, nekā minēts reklāmas bukletos. Jūs, Daini, tūliņ piesolījāties paaugstināt tā temperatūru, turpretī jūs, Daina, kategoriski atteicāties to darīt. Kāpēc tā?

-   Tāpēc, ka tobrīd tas likās absolūts nonsenss. Mēs tikko pirms divām dienām bijām pabeiguši visu viesnīcas komunikāciju sistēmu remontu un apkopi. Šeit viss ir datorizēts, pieregulēts un trīsreiz pārbaudīts. Es… negribēju, lai kāds uz savu galvu kaut ko maina vai groza. Turklāt… tajā brīdī tas vairāk izskatījās pēc…

-    …amizierēšanās un izdabāšanas klientes kaprīzēm, Miks pabeidza iesākto teikumu. Viņa pietvīka.

-   Es… to tā nedomāju… Atvainojiet. Ļoti muļķīgi iznācis. Acīmredzot tev, Anna, tomēr bija taisnība, un temperatūras regulators jau bija sācis bojāties…

Anna Elizabete izbrīnā paraudzījās uz viesnīcas saimnieci.

Vai tiešām viņai tik īsa atmiņa, lai vairs neatcerētos, ko Dainis Spožais izkliedza, torit ar datoru rokā ieskrējis darbinieku atpūtas telpā? "… kāds ir manuāli mainījis datus, divdesmit astoņu grādu vietā ievadot astoņpadsmit un četrdesmit divi…”

Spožais uztvēra Annas skatienu un ieklepojās.

-   Mīļā, tu esi nogurusi. Tev vajadzētu atgulties. Piedodiet, bet šobrīd, ja nav iebildumu, mēs varētu šo sarunu pārtraukt un turpināt vēlāk. Vai jūs varētu mani pagaidīt Dzeltenajā kafejnīcā un tikmēr kaut ko iebaudīt?

*  * *

-   Ko tu par to visu saki? Cīkstoties ar pazoles lieluma šitake sēņu karbonādi rīvmaizes un olas panējumā, Kaķītis, par spīti situācijas nopietnībai, iekšēji līksmoja kā puika.

Atvaļinājums un piedzīvojumi kopā ar Annu Elizabeti!

-   Mulsina Dainas pēkšņā pārvērtība un… atmiņas zudums? Tā vien šķiet, ka viņa labprāt gribētu notikušo padarīt par nebijušu, lai nekas nemestu ēnu uz viņas dārgo viesnīcu. Man liekas, viņa jau nožēlo savu spontāno ideju ar detektīva uzaicināšanu, jo neizstāstīja tev ne pusi no tā, ko šajās dienās uzticējusi man. Lai gan fakti ir pareizi…

-   Varbūt… viņa rēķinājās, ka tu pati man tos pastāstīsi? Miks viegli pasmaidīja.

Anna bija tik skaista, kad uztraucās.

-   Varbūt. Anna piekrītoši pamāja ar galvu. Bet varbūt viņi abi vienojušies par stāstāmo, jo cenšas kādu pasargāt? Redzi, tādu naidu, kādu dzirdēju skaņām Dainas Spožās balsī, kad viņa kabinetā strīdējās ar vīru, apvainojot viņu neuzticībā un naudas izkleķerēšanā, tādu naidu nevar notēlot. Vai varbūt var? Katrā ziņā, pats tikko redzēji un dzirdēji Spožo pāris dūdoja kā balodīši… Sanāk, ka šobrīd vislielākās aizdomas krīt uz baņķieri Lapiņu, kura tovakar patiešām peldēja kā apsēsta, un uz baseina dežurantu Rūdi Putniņu. Peldēt ejot, pamanīju viņu sēžam pie datora ar muguru pret telpu, burtiski ieurbušos aifonā vai nu rāpoja tīmeklī, vai dzenāja kādu gamīti. Nav izslēgts, ka bija tā aizrāvies ar spēli, ka nepamanīja nelaimi…

Miks pasmīnēja par šiem tipiskajiem kārlismiem tā mājās runāja datortārps Kārlis, pamanoties radīt neiespējamus jaunvārdus pat no absolūti normāliem, tehniskiem angļu valodas terminiem.

-   Nu, ar viņu mēs tūliņ parunāsim. Tā puiša labad es ceru, ka nav noticis tā, kā tu teici. Citādi viņam darbs un pusdzlve pagalam, Kaķītis noteica.

*  * *

-   Pavadīju sievu līdz atpūtas istabai, iedevu nomierinošas zāles un apguldīju. Lai nedaudz atpūšas. Vai pusdienas bija gardas? Dainis Spožais savā labvēlīgajā centībā, nesdams paplāti ar kafijkannu, tasītēm un pārējiem piederumiem, nedaudz atgādināja iztapīgu sulaini, kura vienīgās raizes lai kungs būtu apmierināts un nerātos. Viņa šaudīgais skatiens liecināja par bailēm un nedrošību. Nevēlaties kafiju?

-   Tikai tad, ja dzersiet kopā ar mums. Kaķītis vaļīgi atgāzās krēslā. Anna knapi novaldīja smieklus.

-    Paldies. Es… Jā, protams… Patiesību sakot, gribētu ar jums parunāties zem četrām acīm, viņš vērsās pie Mika Kaķīša, tad ar nelaimīgu skatienu pavērās uz Annu. Ja drīkst lūgt, protams.

-   Nedrīkst, Kaķītis stingri attieca. Paskaidrošu, kāpēc. Pirmkārt, Anna Elizabete šeit atrodas no pirmās dienas, bijusi klāt visiem notikumiem, līdz ar to ir ticams un objektīvs liecinieks. Otrkārt, esmu lūdzis viņu kļūt par manu palīdzi šīs lietas, ja tā vispār izveidosies par lietu, izmeklēšanā. Treškārt, ja viņai jāveido viesnīcas publicitātes kampaņa, būtu tikai normāli zināt, kas notiek, kurš ir labais un kurš sliktais. Piekrītat?

Spožais, acīmredzot negaidījis tādus runas plūdus, vārgi pamāja ar galvu. Anna Elizabete klusēja.

-  Un vēl, Daini, domāju, ka gan jūs, gan jūsu sieva noteikti zināt teicienu par trim cilvēkiem, kuriem nekad nedrīkst melot, savam ginekologam, frizierim un advokātam. Es pievienotu ceturto nemelo savam piāristam!

Ja kāds grib labi izskatīties sabiedrības acīs, jārēķinās ar to, ka vismaz viens cilvēks pasaulē zina, kā viss ir patiesībā. Es pats personīgi šo moderno profesiju ne visai atbalstu, žigls skatiens uz Annas pusi, jo uzskatu to par miglas pūšanu acīs, taču būtībā tā ir tikpat mūžīga kā prostitūcija. Agrāk ar to nodarbojās valdnieku un baznīcu hronisti, trubadūri, pirmie vēsturnieki, iemūžinot un tālāk stāstot patiesību tā, kā bija izdevīgi valdošajiem slāņiem. Padomijā ar pareizā skatpunkta ieregulēšanu nodarbojās partkomi, čeka, izpildkomitejas, cenzūra un centrālās avīzes, šodien visi, kam nav slinkums. Katrs par sevi rada pašam izdevīgu patiesībiņu un skaistu publisko tēlu. Vai tad tā nav? Tieši tāpēc jums šobrīd ir vajadzīga pozitīvās publicitātes kampaņa, jo kaut kas ir piededzis. Jautājums tikai kas un cik ļoti?

-   Jūs spējat būt ļoti tiešs, Kaķīša kungs, Dainis Spožais drūmi noteica.

-   Spēju gan. Tāpēc, ja vēlaties, lai patiešām mēģinu noskaidrot, kas te īsti noticis, notiek un, iespējams, vēl notiks, iesaku būt pret mani atklātam. Šī ir privāta izmeklēšana, tāpēc vismaz pagaidām jūsu teiktais paliks starp mums. Protams, ja neatklāsies jauni fakti un neatgadīsies vēl kaut kas… traģiski neparasts. Tad es vairs nedrīkstēšu klusēt un būs jāpieslēdz citas drošības struktūras.

-    Es jūs sapratu. Labi. Jūs bijāt atklāts pret mani, atbildēšu ar to pašu, smagi nopūties, Dainas dzīvesbiedrs, teica.

-   Ziniet, es uztraucos un baidos. Ar Dainu vairs nav labi… Notikušais, šķiet, uz viņu atstājis smagāku iespaidu, nekā mēs domājām. Viņai… radušies atmiņas pārrāvumi, daudz ko neatceras vai atceras citādi, nekā noticis īstenībā. Baidos pat pieļaut tādu domu, bet vai tie nevarētu būt psihes traucējumi, nervu šoks, amnēzija?

-   Par ko jūs runājat? Miks uzrāva uzaci.

-   Nu kaut vai par to pašu ūdens temperatūru baseinā. Anna, jūs taču atceraties es atskrēju pie jums ar datoru un parādīju datu tabulu, kur iepretim attiecīgajiem pulksteņlaikiem bija ar roku samainīti cipari. Nedaudz papētīju labojumi izdarīti tās dienas rītā, vēl pirms viesu ierašanās. Tātad kāds to paveicis ar nolūku! Kāds gatavojis atentātu pret konkrētu upuri! viņš paaugstināja balsi. Tas nav nelaimes gadījums, bet apzināta slepkavība! Bet Daina šo epizodi neatceras…

-   Varbūt tieši pretēji atentāts gatavots nevis pret konkrētu upuri, bet upuri kā tādu, vienalga, lai kurš tas būtu, nomurmināja Miks, mēģinādams saprast, ko tikko dzirdējis.

-   Varbūt nozīme bija nevis upurim, bet negadījumam? Tam vienkārši bija jānotiek. Tāpat kā iepriekšējā vakarā ar torti un saldēto putnu.

-Jūs domājat, ka vainīga tā pati persona? Spožais izskatījās iztrūcies. Bet, Dieva dēļ., kāpēc?

-   Atriebība. Skaudība. Greizsirdība. Huligānisms. Apzināta ļaunprātība. Labās slavas graušana. Izkropļota humora izjūta. Iemeslu, cik uziet! Miks vienaldzīgi uzskaitīja. Labāk padomājiet, vai kādam no vietējiem Kaijciema iedzīvotājiem vai viesnīcas personāla nav uz jums zobs!

-   Jūs domājat privāti vai kā pret uzņēmējiem?

-   Abējādi. Šo incidentu psiholoģiskā daba liecina par ilgi krātām un apspiestām emocijām, ko nav spēka, iespēju vai drosmes izpaust atklāti. Uzdrošinos minēt, ka tie bijuši pārdomāti un rūpīgi gatavoti noziegumi, nevis mirkļa emociju uzplaiksnījumi, tur jums taisnība, Miks skaļi prātoja. Nu, vai kaut ko izdomājāt?

-  Ziniet… kad jūs tā sakāt, man prātā nāk tikai viens vārds Kapteiņi. Cik zinu, abas dzimtas naidojas kopš pasaules radīšanas. Iemeslu varat man nevaicāt, neesmu ģimenes sāgu piekritējs, to labāk zinās pati Daina vai viņas māsas Alīda un Aina.

Anna klausījās abu vīriešu sarunā un domāja, kas īsti Dainī Spožajā ir tāds, kas liek pret viņu izjust nepatiku. Viņai šis cilvēks derdzās jau no pirmā acu uzmetiena, lai gan jebkura cita sieviete droši vien nosauktu viņu par muļķi, kura neko nesaprot no vīriešiem. Slaids, pagara auguma, kalsnējs, taču muskuļots, mazliet pāraugušiem matiem un apzināti kultivētu trisdiennieci, kas jo vairāk izcēla baltos zobus un zēnisko smaidu, Dainis Spožais neapšaubāmi bija pievilcīgs. Taču viņa familiāri lipīgā izturēšanās, neslēptie centieni piebraukt, šarmēt, sarunājoties pieskarties, satvert roku un it kā nejauši pagrābstīties, pārbaudot robežas, tas viss raisīja antipātijas. Ari tagad, vērojot Daiņa acu, mutes un sejas izteiksmi, Anna nevarēja nepamanīt, cik nestabilas un raustīgas ir mīmiskās līnijas, cik nedabiski žesti. Kā aktierim, kurš vēl īsti nav apguvis sev iedalīto lomu un iedzīvojies tēlā.

-   Anna, es jums gribēju kaut ko pavaicāt, Dainis nedroši ierunājās, izskatīdamies nelaimīgs. Vai neatceraties, kur šorīt palika mans dators? Es to satraukumā pametu darbinieku atpūtas telpā, taču pēc brītiņa atgriezies vairs neatradu. Arī sie… Daina teica, ka neesot to redzējusi. Ceru, ka tas nav nozagts, citādi Kaiju darbinieki paliks bez algām. Man tur visas grāmatvedības programmas un darba stundu uzskaite… Domāju, varbūt būsiet pamanījusi. Bez mums trim taču telpā neviena cita nebija.

Anna Elizabete bridi klusēja, pārdomājot nupat dzirdēto. Ja Dainis Spožais runā taisnību, un izskatās, ka tā ir, tad šodien piedzīvoto uzbrukumu organizējis kāds cits. Savukārt, ja Spožais zina, ka viņa paņēmusi datoru un tas atrodas Purpura apartamentos, atliek vien izteikt komplimentu viņa aktiermeistarībai.

-   Neuztraucieties, Daini, jūsu dators pilnīgā drošībā ir pie manis, augšā. Kad jūs izskrējāt no atpūtas telpas, ari Daina strauji devās prom, un man neatlika nekas cits kā to paņemt, lai nemētājas un nepazūd.

-  Vai, paldies! Kā akmens no sirds novēlās! Negribētu paziņot sie… Dainai, ka pazuduši algu maksājumu vai rēķinu reģistri. Viņa naudas jautājumos ir ārkārtīgi stingra, acīmredzot atvieglojuma sajūta izraisīja pļāpību. Es vēlāk uzskriešu pakaļ, labi? Jāsāk gatavot al…

Iezvanījās Daiņa Spožā mobilais tālrunis. Viņš atsaucās un, brīdi klausījies, pārjautāja: Četratā? Sūtiet uz Dzelteno kafejnīcu pusdienās, bet mantas nogādājiet uz Mazreņģēm, tur rezervēts numurs uz Mika Kaķīša vārda. Pasaki Alīdai, lai izsniedz vēl divas istabas. Jā, uz mūsu rēķina. Busiņu? Lai liek mūsu stāvvietā. Miks Kaķītis? Viņš pārcelsies uz lielo viesnīcas māju, jā, uz Tuksneša apartamentiem.

Uzlūkojis Annu Elizabeti, Dainis Spožais valdzinoši pasmaidīja. Ieradusies jūsu filmēšanas grupa. Varēsiet ķerties pie darba. Ja ko vajag, zvaniet! Bet es vakarpusē ieskriešu pie jums pēc datora, labi?

*  * *

-   Līzbet, tu jau nevari kā visi normāli cilvēki vienkārši atpūsties, vai ne? pēc sātīgām pusdienām dzerot kafiju Purpura apartamentos, apcēlās Ģirts. Zināju, ka ilgāk par divām dienām mums miera nebūs, kur Anna Elizabete, tur kārtējais līķis. Mēs ar Kārli un Egonu pat saderējām…

-   Melderi, valdies, nākamais būsi tu. Nometīšu no balkona! Anna ieņurdējās. Te notiek kas dīvains…

Vēl pirms pusdienām, Mika pamudināts, Egons ar mazu mirgojošu aparātiņu bija pārstaigājis Purpura apartamentus, izlodājot ik stūrīti, taču nevienu vabolīti, mušiņu vai citu elektronisku parazītu neatrada.

īsumā pārstāstījuši aizvadīto dienu notikumus, ieskaitot Zanes dīvainos piedzīvojumus, un dalījušies savos apsvērumos, Miks un Anna vaicājoši uzlūkoja pārējos. Jūsu domas?

-   Ja tas kompis te vēl ir, dod fiksi šurp, varbūt atrodam ko interesantu. Kārlis izvilka no mugursomas savu sīciņo planšetnieku. Pieslēgšos un pārpumpēšu visu, kas tur ir, šķirosim un pētīsim pēc tam.

-   Vai tā var? Tikko ieslēgsi, sāks brēkt pēc paroles vai sūtīt trauksmes signālus par neautorizētu piekļuvi.

-   Muļķības. Redzi šo diodi? Mirgo? Tas nozīmē, ka dators nav izslēgts, bet atrodas stand by režīmā un mēs klusi un delikāti varam tam piekļūt, pat neverot vaļā.

-   Es to negribu redzēt, Miks nopūtās. Rīkojies, bet tā, lai nepaliek pēdas.

-   Egon, vai tev izdevās sazināties ar Z-pils ekspertiem? ievaicājās Anna Elizabete.

-Jā. Bijām tur pat uz mirkli piestājuši, uzrunātais pamāja ar galvu. Jūs, protams, to nevēlēsieties dzirdēt, taču… Džesika nav noslīkusi, bet mirusi no spēcīga strāvas trieciena. Baseina ūdenī nebija ne miņas no jūras sāls, toties daudz ūdens atkaļķošanas un atdzelžošanas līdzekļu. Saldētais putns noindēts, bet tortes glazūrā iejaukts spēcīgs diurētisks un vēderu mīkstinošs līdzeklis.

-    Es kaut ko atradu! klusi ierunājās Kārlis, pieplacis datora ekrānam. Meitenes, jūs esat kļuvušas par kinozvaigznēm! Kopš brīža, kad jūs ar Zani un Grāfu ieradāties Kaijciemā, kāds jūs nepārtraukti filmējis.

12.   nodaļa. Dīvainības

5.  aprīlis

Egona un Kārļa vakarvakara paziņojumam bija bumbas sprādziena efekts.

Filmējis? Novērojis? Tas visu notikušo parādīja pavisam citā gaismā.

Vai nu novērots tādēļ, lai pārliecinātos, ko viņas dara, ar ko tiekas, kurp iet un kad nāk, vai arī…

No šīs domas Annai Elizabetei pārskrēja neomulīgi drebuļi.

Kārļa atradums patiešām bija ievērības cienīgs programma, ar kuras palīdzību caur bezvadu tīklu varēja piekļūt visu viesnīcas novērošanas kameru datiem un vadībai. Respektīvi, zinot, kā, jebkuru kameru varēja pavērst sev vēlamajā virzienā. Katrā ziņā divas no vairāk nekā četrdesmit viesnīcas kamerām tā vietā, lai pārraudzītu otrā stāva gaiteni, bija notēmētas tieši uz Purpura apartamentu durvīm.

-   Kāds ļoti interesējas par tavām gaitām, Kārlis murmināja, zibens ātrumā caurlūkojot safilmētos materiālus. Tur bija viss Annas izlūkgājiens basiņām cauri viesnīcai, slepenā iepazīšanās ar otrā stāva apartamentiem, neizlēmīgais pārdomu mirklis pie Kamīnistabas, klausoties raudātājā, abu Spožo niknā strīda noklausīšanās aiz pievērtajām kabineta durvīm, saruna ar Dinu un vēlāk arī ar Dainu atpūtas telpā. Acīmredzot ieraksts turpinājās arī tad, kad Spožais ar datoru rokās skrēja parādīt viņām savu atklājumu.

Tad jau viņam it kā būtu jāpaliek ārpus aizdomām, Anna prātoja. Viņai nešķita, ka Spožais būtu tik rafinēts, lai, zinot par šādu materiālu eksistenci savā datorā, spētu tik vieglprātīgi ar to apieties. Bet varbūt viņš nemaz nenojauš par šīs programmas kluso darbību? Varbūt viņa datoru slepeni izmanto vēl kāds?

-   Kārli, vai iespējams pa bezvadu tiklu iekļūt svešā datorā un, saimniekam nezinot, uzkraut uz šī datora cietņa programmu vai datubāzi? Tikai nesāc zinātniski stāstīt, kā, es jautāju principā!

Kārlis jau bija atvēris muti garam un izsmeļošam priekšlasījumam par datu aizsardzību, vārtiņiem, ugunsmūriem, kodiem, parolēm, neaizsargātiem uzņēmuma iekšējiem tīkliem un nepareizi kopīgotām datu krātuvēm, kurās iekļūt pa spēkam pat zīdainim, taču, paraudzījies uz Annas sejas izteiksmi, noteica: Jā.

-   Tad man tev būs delikāts uzdevums: pirms vēl Spožais ieradies pēc sava datora, pārbaudīt, vai šie safilmētie materiāli atrodas tieši uz viņa datora cietņa, vai arī tu esi nokopējis īssaites uz serveri, un vai iespējams nodzēst oriģinālus, neatstājot pēdas. Vajadzētu arī pārprogrammēt otrā stāva gaiteņa kameras, lai nelūr uz mūsu durvīm, un pārbaudīt, vai nav vēl kādi cunduri. Nesaprotu, kam tas būtu vajadzīgs…

-    Gaiteņa kameras es aizgriezu prom. Ar roku, ierunājās Kaķītis. Droši vien videokrājumos ir ari šāds ieraksts, vajadzētu likvidēt. Starp citu, Līzbet, ja kāds šos safilmētos materiālus paguvis nokopēt savām vajadzībām, tad dzēšanai diži lielas jēgas nebūs. Tikai tik, cik šībrīža sirdsmieram.

-   Nu paldies, nomierināji, Anna Elizabete sadrūma. Šķiet, kāds ar viņiem spēlējas… Ā, un vēl, Kārli…

Viņa ilgi kaut ko čukstēja Kārlim ausī. Tas smaidīja un piekrītoši māja ar galvu. Majoram Kaķītim no šiem čukstiem un sazvērnieciskajiem smaidiem kļuva nelāgi ap dūšu, jo tas nozīmēja tikai vienu būs ziepes…

-   Egon, kas tas bija par kukaini, ko es tev vakar pie mašīnas iedevu? Vabolīte?

-Jā un nē. Raidītājs gan, taču ne mikrofons. GPS datu raidītājs. Tātad kādam bijis svarīgi zināt, kur atrodas konkrētais objekts, proti, Zane.

-   Bet kāpēc es? Zane neizpratnē iesaucās. Ikviens taču zina, ka mūsu smadzenes ir Līzbete, nevis…

-   Ikviens? Anna Elizabete pasmaidīja. Ne jau ikviens. Droši vien ir daļa ļaužu, kuri joprojām par presi domā kā par reālu ceturto varu, visspēcīgu un visvarošu, bet par tādām lietām kā publicitāte, reklāmas kampaņas vai sabiedriskās attiecības viņiem ir vien tāla un miglaina nojausma. Acīmredzot, izdzirdot vārdus žurnāliste, redaktore, kāds būs attiecīgi noreaģējis. Citu izskaidrojumu es pagaidām nezinu.

-   Starp citu, konspiratori, kur jūs likāt manu jaku? Tas bija Dolce&Gabbana ražojums! nezinādama, priecāties vai dusmoties par šādu skaidrojumu, Zane mainīja sarunas tēmu.

-  Vabolīti rokā, jaku kokā, Miks pasmīnēja. Visticamāk, tā joprojām karājas priedes zarā, turpat, kur to atstāju. Būs jauki izvēdinājusies.

-    Kā tu varēji rīkoties tik vieglprātīgi tur varētu būt pirkstu nospiedumi?! Zane, nedaudz apvainojusies par jakas vēdināšanas joku it kā viņa to būtu piesmirdinājusi! -, atļāvās ieknābt.

-    Nevarēja vis. Ja arī ir, tad tikai tavi, mani, Annas un Aļģirda. Bet ne jau viņš ir tas, kas to visu iecerējis…

-   Miku, tev ir kāda ideja? Anna Elizabete cerīgi paliecās uz priekšu.

-    Ir gan, taču pat man pašam tā šķiet tik absurda un nejēdzīga, ka labāk neko neteikšu. Pagaidām.

-   Labi. Tad parunāsim par ko citu, Anna Elizabete omulīgi pasmaidīja. Kamēr Miks, tēlodams privātdetektīvu, neuzkrītoši okšķerēs visapkārt, mums pārējiem būs grūtāks uzdevums radīt viesnīcai SPA KAIJAS pozitīvo publicitātes kampaņu, kas šajos apstākļos nebūs ne viegli, ne patīkami, paredzu, ka visi centīsies no mums atkratīties. Un tomēr… Mums vajadzēs skaistas fotogrāfijas ar to nodarbosies Kārlis un Zane, brīnumjauki un sirsnīgi tēlojumi par vietu un cilvēkiem darbs Zanei, un labs, augstas izšķirtspējas videomateriāls tāda kā ceļojuma dienasgrāmata ar mūsu skatuves zvaigzni Ģirtu Melderi galvenajā lomā. Egon, vai tu ar savu kameru spēsi pafilmēt mākslinieciskāk nekā nozieguma vietas apskatēs? Mēs tevi pieteicām par mūsu operatoru.

-   Nu, abižaješ, Egons noburkšķēja. Kurš tad Omītes kāzas filmēja Puškins, vai?

Patiešām, tas Annai Elizabetei bija izkritis no prāta tieši Egons taču bija uzņēmis lielisko Omītes un Bišu Miķeļa kāzu videofilmu, par ko visi bija tādā sajūsmā.

-   Egu, piedod, no manis liels katls ar zivju zupu. Un ābolkūka ar kanēli un saldējumu.

Miers bija atjaunots.

*  * *

6. aprīļa rīts

-   Vecais, tu kopš Ziemassvētkiem esi kļuvis biezāks, Egons ķircināja Ģirtu Melderi, regulēdams kadru un bez žēlastības tramdīdams Mika padoto pusstudentu Mārtiņu, kurš piestrādāja par gaismotāju.

-   Es neesmu kļuvis biezāks, vienkārši pieaugusi mana dzīves pieredze, Ģirts atjokoja, viegli aizskarts. Viņš maniakāli sekoja savam ārējam izskatam un vakarvakarā trenažieru zālē bija svīdis trīs stundas, bet pēc tam stundu sautējies pirtī. Baseins pagaidām vēl bija slēgts tehnisku iemeslu dēļ…

-    Mjā, pieredze nāk ar laiku. Tikai skaties, lai tad, kad tev šis pieredzes kļūst tā pavairāk, nesanāk tā, ka to vairs nevienam nevajag, Egons turpināja apcelties.

-   Es tev nedošu savu spiningu, Melderis ledaini noteica. Tas bija visbaigākais drauds makšķerniekam.

-   Viss, es klusēju. Mārtiņ, vairāk pa labi!

Viņi šobrīd centās izgaismot baseintelpu, pa kuras kaktiem lodāja Zane un Kārlis ar fotoaparātiem.

Jaudīgais apgaismojums pretēji ikdienas zilganajai puskrēslai, ko varēja noklusināt līdz pat naksnīgai mēnesgaismai, izrāva no ēnām un pusēnām ik sīkāko krikumiņu.

No baseina bija izlaists ūdens, Egons un Miks nokāpa lejā, lai apskatītu tilpnes pamatni. Tā bija nevainojami tīra, tikai vienā flīžu salaiduma vietā kaut kas mirdzēja. Pārrauta ķēdīte ar sudraba kulonu lāses formā tādu pašu, kādu Anna bija atradusi jūras malā. Kaija ar lidojumam izplestiem spārniem.

-   Kas tas tāds? Miks grozīja pirkstos mazo, slapjo nieciņu, ko tikai laimīga nejaušība bija izglābusi no aizskalošanas nebūtībā pa rēcošajām caurulēm, kas pusstundā novadīja trīssimt kubikmetru ūdens.

-   Viesnīcas emblēma. Talismans. Un vienlaikus elektroniskā atslēga. Katrā šādā kulonā iestrādāts čips, ar kura palīdzību var atvērt darbinieku zonas durvis. Tām ir tikai elektroniskās atslēgas, parastie mirstīgie tur iekšā netiek, Anna Elizabete paskaidroja.

-   Skaidrs. Tas nozīmē, ka šādas rotiņas ir visiem viesnīcas darbiniekiem?

-   Tā Daina teica.

-    Hmm… interesanti, kā viņi tās nesajauc. Kaķītis ar nagu paknibināja gredzentiņu, caur kuru brīvi slīdēja ķēdīte.

-   Ā, re, kā! Viņam izdevās izskrūvēt gredzentiņa asi no kulona smailes, un lāse ar klusu klikšķi atvērās. Iekšā bija miniatūra čipkartlte un tāds pats GPS raidītājs, kādu Miks bija atradis, piestiprinātu Zanes jakai.

Tad, lūk, kāpēc Daina brīdināja mūsu superdators visu reģistrē! Protams, ka reģistrē darbinieku pārvietošanos un atrašanās vietu konkrētos laikos, atļautu vai neatļautu iekļuvi kādā telpā.

Bet… tad jau čipkartē jābūt identifikācijas kodam, varbūt pat kulona īpašnieka vārdam. Te nu atkal būs darbs Egonam un Kārlim…

-   Egu, nāc paskaties te! Annas pārdomas pēkšņi iztraucēja skaļš Mika sauciens. Viņš bija notupies pie lēzenās zemūdens burbuļu platformas viltotā liedaga. Prāvās nerūsējošā tērauda plāksnes nevainojami spožo perforēto virsmu divās vietās samaitāja tādi kā sūbējumi, kā vara vai bronzas pleķi.

Vai tas bija tas, ko viņa iedomājās?

-   Opā lillā, re, kur ir! Jāpiezvana Z-pils čaļiem, lai vēlreiz paraugās uz meiteni. Ja viņi atradis to pašu, tad apsveicu, Kaķīt, mēs būsim iegrābušies slepkavībā ar iepriekšēju nodomu, turklāt svešā jurisdikcijā.

-         Meklējam tālāk. Ja tas ir tā, tad kaut kam jābūt te apakšā!

-    Miks, zemu pieliecies un cenšoties nekam nepieskarties, palīda zem trīsdesmit grādu slīpumā nofiksētās plāksnes. Egons līda līdzi.

-    Kārli, Mārtiņ, panāciet šurp ar gaismām un kameru!

Nu jau viņi tur bija četratā. Anna Elizabete un Ģirts nervozi

knosījās gar baseina malu. Būs, nebūs?

-    Ir! No lejas atskanēja skaļš brēciens, kas pārtapa rūcienā. Johaidī, negrābsties, dabūsi pa nagiem!

Izlīduši laukā, viri klusēja. Miks paņēma tālruni: Jāzvana ģenerālim. Lai viņš runā ar Bramani pats.

*  * *

Kad Anna Elizabete, Ģirts Melderis, Egons, Mārtiņš un Kārlis, apkārušies kamerām, statīviem un gaismām, iebruka lielajā viesu hallē, pie reģistratora letes bija tikai Dina Spožā.

Ārprāts, tai meitenei gan ir ko turēt, kājām milzīga slodze, arī normāli izgulēties nesanāk, Anna līdzjūtīgi nodomāja, vērodama tumšos lokus zem Dinas acīm.

-  Jā? Kā varu jums palīdzēt? viņa izmocīja grimasi, kam vajadzēja izskatīties pēc saulaina smaida.

-   Mēs nākam jūs filmēt, Anna jautri paziņoja. Viesnīcas īpašnieki mums pasūtījuši dienasgrāmatas stila filmu videožurnālu par viesnīcu SPA KAIJAS, tās piedāvātajiem labumiem, veselības un atpūtas kūrēm, par topošo jaunās ekokosmētikas līniju un arī par sadarbības partneriem viesu māju Mazreņģes un kempingu Kāpa. Televīzijai, intemetam un tirgošanai kompaktdiskos. Tāpēc mēs kādu laiku te būsim kā ēnas filmēsim viesnīcas ikdienu, svētku mirkļus, iekšpusi, ārpusi, interjerus, dabas skatus, cilvēkus…

-   Cilvēkus? Kamdēļ cil…? Ak, tā… Skaidrs. Nu filmējiet, Dina vienaldzīgi noteica un, izgājusi no sava stūra, devās uz durvīm. Es netraucēšu. Aiziešu iedzert karstu tēju… Šorīt tāda sāpīga rīkle, viņa ar plaukstu aizsedza kaklu.

-   Dina, kurp jūs? Kā tad mēs filmēsim viesu uzņemšanu bez administratores? Anna viņu apturēja.

-   Es… mani nevajag filmēt. Es slikti jūtos un slikti izskatos, Dina atrunājās, taču nesekmīgi.

-    Lūk, man ir profesionālais studijas grima komplekts, tūliņ jūs apčubināšu, un varēsim sākt! Anna Elizabete tērgavoja, izliekoties, ka vairāk par visu citu pasaulē viņai rūp videofilma. Lūk, Ģirts Melderis, jūs viņu noteikti pazīstat no televīzijas seriāla, būs mūsu ceļojošais apskatnieks. Viņš ar jums sarunāsies, jautās par viesnīcu, tās vēsturi un šodienu, bet jūs smaidiet un atbildiet tā, kā ikdienā sarunājaties ar viesiem.

-   Mēģināšu… Dina izmocīja skābu smaidu. Bet… varbūt tomēr Lieni Zivtiņu? Viņa ir fotogēniskāka…

-   Nekādā gadījumā! Tā taču ir jūsu dzimtas viesnīca! Jūsu māte teica…

-   Skaidrs. Ja māte teica… Dina smagi nopūtās un izslējās krēslā. Labi, krāsojiet arī!

Anna Elizabete ātri un prasmīgi nogrimēja Dinas glīto seju, uzliekot tai reljefu un ēnas, lai prožektoru spožajā gaismā meitene neizskatītos pēc pankūkas ar tumšām acu spraudziņām. Ievērojusi uz Dinas kakla sārtu strīpiņu tieši tur, kur varētu atrasties ķēdīte ar kulonu, Anna, darbodamās ar grima sūklīti, it kā starp citu, iejautājās: Kaķis?

Dina sarāvās kā dzelta: Ā, jūs par to? Nē. Palma. Jūs neticēsiet, bet vakar, pustumsā iedama pa kāpnēm, pār kaut ko paklupu un man pār seju pārslīdēja tāda kā asa koka lapa. Pabrīnījos, kur kāpnēs radusies aslapu palma, tad kaut kas aizķēra mani pie kakla, laikam cits palmas zars. Jutu pārtrūkstam ķēdīti. Tobrīd ļoti steidzos nesu Aktrises kundzei uz numuru pasūtījumu, tāpēc devos tālāk. Nodomāju pēc brīža atnākšu paskatīties, taču, kad atgriezos, gaitenī dega gaisma, bet uz kāpnēm nebija ne koka, ne ķēdītes, ne kulona. Stulbi, šodien nākas izlīdzēties ar viesu atslēgām, diemžēl ar tām visur iekļūt nevar.

Anna Elizabete pāri Dinas galvai zīmīgi pavērās Egonā.

Kārlis ievilka elpu: Bet mēs…

Egons aiz kameras iegārdzās un sāka tik krampjaini klepot, ka likās gals klāt. Visi metās palīgā.

Arī Dina pielēca kājās: Es jums tūlīt atnesīšu ūdeni!

-   Ne vārda… Egons nikni nočukstēja uz Kārļa pusi un aizrautīgi turpināja klepot.

Galu galā cienītais operators palika dzīvs, sižets tika nofilmēts, arī Dina draudzīgajā atmosfērā atplauka.

Vērodama, cik prasmīgi Melderis grozās kadrā, arvien izceldams priekšplānā kaut ko interesantu un skaistu, bet pats palikdams it kā ēnā, Anna priecājās par savu veiksmigo ideju. Ceļojuma dienasgrāmata bija jauks un brīvs formāts, kas ļāva filmas galvenajam varonim justies kā ceļojumā, būt pirmatklājējam.

Vai tiešām Dina šī trauslā, mākslinieciskā, neaprēķināmā meitene būtu nogalinājusi Džesiku? Bet kāpēc? Tā glupā strīda un scēnas dēļ otrā stāva gaitenī? Jā, Džesika patiešām uzvedās kā izlaista kuce, sarunāja visiem rupjības, bet vai tāpēc viņu vajadzētu galēt nost, pie tam tik izsmalcināti nežēlīgā veidā?

Eksperti bija noskaidrojuši, ka nerūsējošā tērauda plāksnei no apakšas pievienoti divi vadi. Ķermenim atrodoties sāļā ūdenī un saskaroties ar spēcīgu strāvas avotu, trieciens bija neizbēgams. Acīmredzot sāļais ūdens uzreiz pēc tam izlaists un baseins piepildīts ar karstu krāna ūdeni, lai neļautu precīzi noteikt nāves iestāšanās laiku.

Bet kāpēc baseina dibenā atradās pārrauta ķēdīte? Kam tā pieder? Slepkavība notika aizaizvakar, Dina teicās ķēdīti pazaudējusi tikai vakar. Un kā šajā shēmā iederas piejūras atrastais kulons?

Vajadzēs pieteikt Mikam, lai tomēr pievērš pastiprinātu uzmanību Dinai un viņas pāriniecei Lienei Zivtiņai. Liktenīgā vakara konfliktā ar Džesiku bija iesaistītas abas, un, kā šķiet, abas lieto jasmīnu parfīmu.

Tobrīd atvērās suvenīru veikaliņa durvis un hallē ienāca Dzintars Knaģis. Viena viņa sejas puse bija sārta un satūkusi, ap acīm pletās košs zilums, bet deguna vietā melnēja bezveidīgs kartupelis.

-   Es… ieskrēju stenderē un nokritu pa kāpnēm.

*  * *

6.  apriļa pēcpusdiena

Izmantojot izdevību, kamēr Zane un Kārlis sacentās skaisto kadru ķeršanā iekš un ārpus viesnīcas, Miks, Egons un no

Z-pils atbraukušie krimināleksperti būrās pa baseintelpu, bet Melderis pārējām viesnīcas personāla dāmām par lielām sirdssāpēm bija uzaicinājis Dinu Spožo pastaigā gar jūru it kā lai parunātu par nākamajiem sižetiem Anna Elizabete devās tālākā pastaigā ar Grāfu.

Dažu pēdējo dienu notikumi īsti nebija ļāvuši veltīt pelēkajam ķepainim pienācīgi daudz laika, un viņš aiz bezdarbības, bet varbūt revanšējoties bija sagrauzis viesnīcas balti pūkaino vannas čību. Skrandās. Ar nožēlu noskatījusies uz ērtās čabatas atliekām, kas glīti iegūla miskastē, Anna, vainīga juzdamās un knapi smieklus valdīdama, noburkšķēja: Uz otru pat neiedomājies skatīties, grauzējzvērs!

Grāfs šo komplimentu uztvēra ar cieņu un sapratni. Līksmi paviļājis asti, nolaizīja saimnieces vaigu.

-   Tu gan esi labs draugs visu saproti, Anna Elizabete notupās līdzās vilkam un pakasīja tam pakausi. Es gan nupat grasījos tevi aicināt pastaigā, bet ja tu labāk vēlies pagulēt…

Vārdam “pastaiga” suņu ausīs ir īpaša skaņa, gandrīz tikpat jauka kā vārdam “ejam!”. Grāfs momentā bija augšā, gatavs skriešanai, lēkšanai un jebkādām nerātnībām ka tikai kopā ar mīļoto saimnieci!

Apgājuši goda apli ap viesnīcu un sastapuši Oskaru Viduslāci, kurš, zāļu slotiņām apkrāvies, jestri tipšināja uz Rietumu ieejas pusi, Anna ar Grāfu devās laukā pa Rietumu vārtiem, tad pa Jūras ielu uz Raganu silu. Jau vairākas dienas viņu urdīja nepārvarama vēlēšanās savām acīm apskatīt Raganas būdu. Vienai nākt bija tā kā pabailīgi, bet kopā ar Grāfu un gaišā dienas laikā kāpēc ne?

Daudzinātais Raganu sils izrādījās neliels priežu pudurītis, kas no vienas puses robežojās ar kāpu un jūru, no otras ar Priedēm, Dainas Spožās savrupmāju, un Kadiķiem, ciema doktorātu. Sila tuvākais gals atdūrās pret viesnīcas mūri Akmens kotedžu kreisajā pusē, tālākais pret nelielu šķeltu akmeņu namiņu, kas kopā ar pagrabkalniņu, pussagruvušu tīklu būdu un vecu, izļodzījušos žāvētavu veidoja tādu kā iekšpagalmu. Māju nosaukums bija Baltiņi.

Ā, tad šeit dzīvo viesnīcas spa salona vadītaja Tamāra Baltiņa! Anna atcerējās Dainas stāstīto.

Cik nu varēja spriest pēc ausīs zvanošā klusuma, mājās neviena nebija.

Gar Baltiņu mājām varēja ērti nokāpt lejā pie jūras te neviens neko nebija pamanījies iežogot. Tālāk pa kreisi stiepās plata raupjas smilts pludmale, ko retumis atdzīvināja kāds teiksmainam nezvēram līdzīgs dižakmens vai jūras izbalināts koka stumbenis.

Kāpu un priežu zonā bija izvietojies kempings Kāpa neliela administrācijas ēka un divpadsmit vigvami namiņi, kas apdzīvojami tikai gada siltajā laikā, pilnīgi bez ērtībām, izņemot sūnu grīdas segumu.

Ja no kempinga nāktu atpakaļ uz viesnīcu pa Kaiju ceļu, tā vienā pusē pompozi slietos Priežu un Kadiķu lepnās villas, otrā mūsdienu arhitektu modernistu vīzijas par jūras krastam atbilstošām ģimenes mājām no stikla un betona.

Anna izvēlējās griezties atpakaļ un tomēr aizstaigāt līdz Raganas būdai. Grāfs, līksmi tramdīdams lielu egles čiekuru, skrēja dažus soļus pa priekšu.

Raganas būda neliela, joprojām labi saglabājusies guļbūve aizslēģotiem logiem un ar lielu dzelzs bultu aizdarītām durvīm bija kautrīgi paslēpusies aiz biezas ceriņu audzes. Likās, ceriņi to sargā, neļaujot garāmgājēju skatieniem taustīties gar sienām un logiem. Anna lēni gāja tuvāk. Grāfs, sajutis saimnieces nemieru, pieskrēja tuvāk un uzsmailēja ausis, grozīdams tās uz visām pusēm kā pūkainus lokatorus.

Namiņā vai pie namiņa kāds bija skaidri varēja sadzirdēt sēcošas skaņas. It kā, smagi elpojot, kāds raktu zemi. Atceroties pērngada piedzīvojumus ar atrastajiem vairāk nekā pusgadsimtu vecajiem kauliem, Annai Elizabetei pārskrēja nervozs drebulis. Grāfs ierūcās un rāvās uz priekšu, nostiepdams saiti kā stigu.

-   Ko jūs te darāt? cauri ceriņu džungļiem atskanēja nelaipna, piesmakusi balss. Ejiet prom! Svešiem te nav ko blandīties. Tur, pie lielās mājas, ir labiekārtota pludmale, staigājiet tur.

-   Labdien! Anna Elizabete priecīgi iesaucās. Vai jūs, lūdzu, nepanāktu tuvāk? Es esmu no lielās mājas, uzņemšanas grupas vadītāja. Staigāju, meklēju skaistākos skatus reklāmfilmai par Kaijām.

-   Khe, khe, un šeit jūs domājat ko skaistu atrast? vecišķā balss pietuvojās, un ceriņi pašķīrās.

Anna bija gatava ieraudzīt jebko, taču ko tādu negaidīja. Tā bija mūžveca sieviņa gadu nastas saliektu muguru, pašdarinātu bozi vienā rokā un lielu grozu otrā. īsta viduslaiku Raganu sila iemītniece.

-   Ak tad reklāmfilmu… interesanti, interesanti, veča novilka, pēkšņi vairs neizskatīdamās ne tik veca, ne tik senila.

-   Un par ko tad tā būs?

Trijos teikumos Anna Elizabete uzbūra savu izloloto filmas ieceri vēsture, mūsdienas, piedāvājums, cilvēki, sadarbības partneri, jaunā ārstnieciskās kosmētikas līnija…

-    Ak tad tās viltvārdīgās, pašpasludinātās zintnieces ari tevi, meit, apbūrušas? Ārstnieciskā kosmētika… Tpi-tu, jāsmejas! Nu nav, nav nekā no tām viņu zāļu virām un pulveriem muļķības vien. Tukšs numurs. Nevar tā vienkārši iet pļavā un mežā, lai ķertu un grābtu visu, kas gadās pa rokai. Katram augam savs laiks, un tas ir jāzina. Redz, tu, meit, to zini, es redzu. Tad kāpēc esi sasējusies ar šim…? Viņas taču ar ķerrām, ar nestuvēm iet un vāc kā tādas plēsoņas. Bet tādi jau tie Spožie arvien bijuši arvien. Sev, tikai sev, par katru cenu. Pāri līķiem. Un arvien mācējuši visus notikumus sev par labu vērst. Lai kādas varas, lai kādi noziegumi. Jā… Spožie. Bet drīz ar to viņu spožumu būs cauri… Redzēs, redzēs. Kaija vēl atriebsies līdz septītajai paaudzei. Khe-khe-khe!

Veča tik zibenīgi ienira atpakaļ krūmājā, ka, ja Annai ausīs vēl arvien neskanētu viņas krekšķošie smiekli, varētu domāt, ka viņa to visu nosapņojusi. Arī Grāfs stāvēja neparasti kluss tāds kā sastindzis, kā aizmidzis. Pat astes galiņš netrīcēja.

Sapurinājusi pavadiņu un uzsaukusi ejam, sunīt! -, Anna necienīgā ātrumā metās atpakaļ uz viesnīcu.

Tieši laikā dīvaiņu parādes nākamajai sērijai.

No melna mersedesa kabrioleta, jauniņa šoferīša pakalpīgi aptecēta, izkāpa Dīva nenosakāma vecuma dāma koši sarkanā, plandošā apmetnī un platmalē ar tīkliņu. Viņas aizraušanās, maizes darbs un dzīvesveids bija dāmu romāni. Reizēm pa kādam žurnālrakstam. Proti, viņa bija rakstniece. Ar vārdu, stāžu un bagāžu, kurā ietilpa arī pārnēsājama grauzēju māja ar milzīgu angoras kāmi Frederiku jeb Fredi.

Rīgas saviesīgās dzīves mīļotāji pie Dīvas un Freda divsavienības jau bija pieraduši un neuztraucās, ja Dīva savu reizi izlaida Fredi no ceļojumu namiņa tieši uz banketa galda, tuvāk augļiem un riekstiem. Fredis bija saimniecisks aši piebāzis vaigus ar pārtikas rezervēm vismaz divām nedēļām, bet ķepiņās turēdams pa sulīgai ogai vai augļa gabaliņam, viņš, pieklājīgi uzdejojis riņķa danci, aizkopās uz savu namiņu.

Kaiju iemītniekiem šī jaukā iepazīšanās acīmredzot vēl stāvēja priekšā.

Pamanījusi Annu Elizabeti un viņas suni, Dīva iespiedzās tēlotās izbailēs, ļaujot jaunajam auto pavēlniekam sajusties kā Švarcenegera mazākai kopijai un drosmīgi aizstāties viņai priekšā.

-    Nebaidieties, Grāfs ēd tikai vīriešus! Anna jautri uzsauca un devās uz Rietumu ieejas pusi, atstājot Dīvu un brašo jaunekli šodienas dežurējošās administratores Lienes Zivtiņas aprūpei. Viņai nāca smiekli.

Vēl pirms dažām dienām viņa bija redzējusi Dīvu leišu lielveikalu tīkla sardeļu reklāmā amizantā pastāstiņā par to, kā iepirkšanās tieši šajā veikalā spēj atraisīt augstu domas lidojumu nemirstīgu garadarbu radīšanai. Pirms mēneša Dīva bija reklamējusi bezvīļu krūšturi, muflonu vilnas segas un automašīnu švīku aizkrāsotājus, pagājušonedēļ dzirkstošo vīna dzērienu Hop!, bet šodien laikam ieradusies popularizēt jauno spa centru.

Vai tas būtu viesnīcnieces Dainas Spožās kārtējais spožais mārketinga triciņš?

Jau slēgdama numura durvis, Anna sadzirdēja gaiteņa galā ar cunami ātrumu tuvojamies dārdošus smieklus. Tādi smiekli pasaulē bija tikai vieni, un tie piederēja Dīvai. Administratores Lienes Zivtiņas pavadīta, viņa cēli kā kuģis ar sarkanām burām slīdēja arvien tuvāk, tuvāk un tuvāk…

Jauniņo šoferīti vairs neredzēja.

-    Lūdzu, te būs jūsu numura atslēga. Tas ir Karaliskais Torņa numurs, ceru, ka jūs tur jutīsieties ērti, Zivtiņa norunāja labi iekalto viesmīlīgās saimnieces monologu.

-   Tad jau redzēs, kā būs, sirsniņ, tad jau redzēs. Ja būs ērti, tad būs, ja ne… Draudzenes gan brīdināja, teica nebrauc, tur pēdējā laikā notiek pārāk daudz dīvainu lietu, taču ko viņas zina?! Es par dīvainībām nebēdāju, ko ta’ mēs darītu, ja apkārt nenotiktu nekas interesants? Sapūtu aiz gara laika… Jūs sakāt Kroņa numurs? Kā karalienei? Skaisti, skaisti… Bet kā nākas, ka citi apartamenti aizņemti un šis brīvs?

-    Laikam gaidija jūs, kundze… Lienes Zivtiņas balsi ieskanējās nedrošība. Viņai bija pateikts, ko sacīt, taču nebija mācīts, kā rīkoties situācijās, kad darīšana ar neprognozējamu klientu, kura prāts un domas lidinās citās sfērās. Adminstratore bezpalīdzīgi uzlūkoja Annu Elizabeti ko tagad?

-   Māksliniec, vai jūs šobrīd strādājat pie jaunas grāmatas un atbraucāt uz Kaijciemu gūt iedvesmu? idiotiskāku jautājumu uzdot laikam vairs nebija iespējams, taču tas nostrādāja, un Divas tālumos klīstošais, apmiglotais skatiens nofokusējās un pievērsās Annai. Liene Zivtiņa izmantoja izdevību un zibenīgi izgaisa.

-   A, tā esat jūs ar savu cilvēkēdāju! Nē, es neko tādu nerakstu. Šobrīd. Ierados, lai atpūstos. Un varbūt… nointervētu vietējo pagastveci, kā viņu Jāni Kapteini. Interesants vārdu salikums Jānis Jūrasbraucējs, tā laikam… Viņš man atsūtīja ielūgumu paviesoties Kaijās un apciemot šo domē. Laikam jau gribēs dabūt cauri par sevi kādu rakstu. Visi viņi grib. Tagad tāds laiks. Vēlēšanas nāk… Šos vārdus Dīva izspļāva ar pamatīgu nicinājumu, tad viņas domas atkal aizlidoja izplatījumā. Te laikam smēķēt nedrīkst? Palīdzēsiet uznest augšā bagāžu? Nesaprotu, kur tā meitene palikusi…

Ielaidusi Grāfu numurā, Anna Elizabete paņēma abus Dīvas koferus un sekoja viņai augšup.

Nostājusies sešstūrainās telpas vidū, tieši kāpņu augšgalā, un aplaidusi visriņķī vērtējošu skatienu, Dīva smagi nopūtās:

-   Varēs iztikt. Vai ne, Frederik?

Tad attapās, ka aiz viņas stāv Anna Elizabete ar čemodāniem, un pakāpās nostāk. Nāciet jūs arī!

-   Lūdzu, te būs. Es nu iešu. Anna taisījās uz mukšanu.

-   Nē, nē, palieciet! Man te… Dīva ar burvju mākslinieces cienīgu triku izbūra no Frederika mājiņas aizsāktu konjaka pudeli un, pagrābusi no kafijas galdiņa divas glāzes, iešļāca tajās krietnu devu. Iepazīsimies! Lai gan jūs mani jau pazīstat, vai ne? Un kas esat jūs, jaunā dāma?

-   Anna Elizabete Berga. Mēs ar radošo grupu veidojam Kaiju viesnīcai reklāmfilmu.

-    A, kinoļaudis! Cik patīkami! Priekā! Dīva acumirklī atdzīvojās. Brīdi prātojusi, viņa sazvērnieciski piemiedza ar aci un nevajadzīgi skaļi iečukstējās: Varbūt tajā filmā atrastos vieta arī man? Mēs varētu… uzņemt kādu kadru baseinā, ziniet, man ļoti patīk peldēt, vai pirtī tā romantiski, garaiņu mākoņos… Tikai estētiski, lai neko nevar redzēt… Ziniet, viņa braši iemalkoja, esmu atbraukusi šurp, lai izmēģinātu Kaiju izslavēto detonā… detoksā… de-tok-si-kācijas programmu, ko piedāvā viņu spa salons. Vajadzētu attīrīties un nedaudz notievēt…

Anna Elizabete klausījās Dīvas tarkšķēšanā un domāja, vai viņa maz apjēdz, ko un kam stāsta. Manā vietā taču varētu būt jebkurš cits. Viņa nebaidās nokļūt Privāto Ziņu lapās? Vai varbūt tāds ir mērķis?

-   0, kas tad tas? Viegli grīļodamās, Dīva pieliecās un kaut ko pacēla no pūkainās grīdsegas. Tas bija mazs zelta auskariņš ar grezni slīpētu, acīmredzami dārgu rubīna actiņu.

-   Interesanti, kam tas pieder?

-   Droši vien iepriekšējai klien… Anna iekoda mēlē.

-   Kā klientei? Man teica, ka es būšu pirmā Kroņa apartamentu iemītniece jaunajā sezonā!

-   Tad varbūt apkopējai?

-    Mīļais bērns, šādi auskari maksā vismaz trīs simtus pārī. Parādiet apkopēju, kura to var atļauties! Nē, viņi mani piekrāpuši, apmānījuši! Bet interesanti… viņa aizdomājās,

-   kāpēc iepriekšējā viešņa nolēmusi aizbraukt? Varbūt te nav laba apkalpošana? Slikta ēdināšana? Tiešs jautājums Annai Elizabetei.

-    Nē, nē, ko jūs, viss ir lieliski! viņa steidza atbildēt.

Tikai pieliekamajā kambarī mētājas noindētas, saldētas kaijas, baseinā peld ar elektrību nosisti cilvēki, bet apkalpojošais personāls nozvērināts klusēt.

-   Nūja. Var jau būt. Pārbaudīšu pati, tad redzēsim… Sakiet, jūs varētu uzzināt iepriekšējās klientes tālruņa numuru piezvanīšu, varbūt man kā godīgajai atradējai… Jūs taču viņiem stāvat tuvāk…

-   Hmm… Varu mēģināt, taču baidos, ka reģistratores klientu datus neizpaudīs, Anna atrunājās.

Un ko tev dotu Džesikas pašreizējā adrese Z-pils morgs? Tur godīgā atradēja atlīdzību nesagaidīt…

-   Vai nav cūcība, droši vien paši vēlāk pārdos un naudu sadalīs… Man tas jānodod reģistratūrā? Dīva neapmierināti bubināja, cieši lūkodamās uz Annu Elizabeti. Labi jau labi… Ā, cikos šeit dod vakariņas?

-   Oficiālais vakariņu laiks ir septiņos, taču virtuve strādā nepārtraukti, un jūs varat pasūtīt maltīti numurā, Anna Elizabete paskaidroja. Johaidī, nu jau pārvēršos par apteksni!

-   Atvainojiet, man tagad jāiet!

-    Ejiet, ejiet, tiksimies vēlāk! Dīva draudzīgi uzsauca viņai nopakaļus un atlaidās platajā gultā.

Acīmredzot kāds tomēr nebija spējis noturēt mēli aiz zobiem, jo piecos no rīta godātā rakstniece trīcot un drebot skaļi dauzījās pie Annas Elizabetes un Zanes numura durvīm.

-   Vai taisnība, ka manā istabā bija līķis? Dīva smagi atslīga atpūtas krēslā. Viņai klabēja zobi.

-   Nē.

-   Bet man te-teica…

-   Viešņa, kas bija apmetusies Torņa apartamentos, noslīka baseinā. Tas bija nelaimes gadījums, Anna Elizabete mierīgi paskaidroja un pasniedza Dīvai glāzi ūdens.

-Jūs to zinājāt? Svētais sašutums rakstnieces balsi bija ar roku sataustāms. Un man nepateicāt?

-   Atvainojiet, tas nelikās svarīgi. Jūsu viesnīcas numuram ar šo negadījumu nav nekāda sakara.

-    Tas ir skandāls! Ārprāts, es te nevaru palikt! Ar steigu jābrauc mājās! Tāpēc jau nakti murgi rādījās!

-   Mazāk kotlešu uz nakti, nevajag piestumties kā klaburenei, nekādi murgi nerādīsies, Zane nočukstēja.

Taču Anna nesmējās. Arī viņai iepriekšējā nakts nebija no patīkamākajām murgi laikam bija lipīgi.

Un atkal tā pati salti aso kaķa nadziņu sajūta vēderā…

Vēlu naktī Anna izgāja uz balkona, lai mierīgi pavērotu naksnīgo jūru, un pēkšņi nakts klusumā viņai izlikās, ka no Dzeltenās kafejnīcas terases kāds tumšs stāvs zaglīgi ielavās viesnīcā un pēc neilga laiciņa, nesdams tādu kā garenu saini, no tās iziet, sperot smiltīs smagus soļus.

13.   nodaļa. Formula

6.  aprīlis

Sestdienas rīts atnesa jaunu pārsteigumu, kā jau pēdējā laikā ierasts, nepatīkamu.

Par spīti signalizācijai un elektroniskajai atslēgai, kāds vai kādi bija papūlējušies uzlauzt aptiekas ārējās durvis. Zāļu istabas durvju atslēga bija neskarta, taču prāvajā telpā valdīja tāds juceklis, ka pedantiskuma iemiesojumam Altam Putenim, to uzlūkojot, burtiski trīcēja rokas.

-   Vai jūs varat pateikt, kas paņemts? aptieķnieku tincināja jauns seržants no Z-pils policijas. Otrs dežurējošās ekipāžas loceklis šķiet, galvenais, jo nēsāja leitnanta zīmotnes, nedaudz nostāk klusināti, bet dedzīgi kaut ko pārsprieda ar Miku Kaķīti un ik pa brīdim piekrītoši māja ar galvu.

-    Neko viņi neatradīs, tikpat nedzirdami kā vienmēr pienākusi blakus Annai, kas bija izvedusi pastaigā suni, lai varētu iztālēm nolūkoties notiekošajā, drūmi noteica viesnīcas SPA KAIJAS direktore Daina Spožā.

-   No kurienes tev šāda pārliecība? Anna Elizabete vērīgi paraudzījās viņā un sabijās no redzētā. Jau pirms nedēļas viņa bija manījusi, ka bijusī studiju biedrene slikti izskatās, taču pēdējo dienu notikumi bija viņu piebeiguši seja sakritusies, ne grama kosmētikas, ap acīm melni loki, mugurā vakardienas drēbes…

-   Es zinu… ko viņi meklēja, Dainas lūpas tikko dzirdami nočukstēja. Formulu…

-   Kādu formulu? Un kādi viņi? Daina, ja tu ko zini, tev tas obligāti jāizstāsta policijai!

-    Nekādā gadījumā! atguvusi mundrumu, direktore iesaucās. Policijai ne vārda! Kad viņi būs prom, pasaki savam… detektīvam, lai ienāk pie manis. Arī pati atnāc. Es jums kaut ko parādīšu. Viņa aizgāja.

Pamanījusi uz strūklakas malas sēžam skaistumsalona Rasas Lāse saimnieci Intu Lāsīti, Anna Elizabete devās pie viņas. Grāfs līksmi iesmilkstējās un tik braši saluncināja asti, ka šķita tā nolūzīs.

-   Nesaprotu, kas to varēja izdarīt! it kā turpinot aizsāktu sarunu, noteica Inta. Aptiekai taču ir divas labi redzamas videokameras, elektroniskā atslēga un signalizācija. Kaijciema iedzīvotāji to labi zināja atklājot aptieku, Daina īpaši uzsvēra tās drošību. Varbūt garāmbraucoši narkomāni?

-   Diez vai. Viesnīca neatrodas ceļa malā, bet slēgtā teritorijā. Turklāt… Inta, vai jūs varat iedomāties, ko Daina bija domājusi ar vārdiem “formula”, “viņi meklēja formulu”?

Inta Lāsīte strauji ievilka elpu. Viņa tā teica? Bet tad jau… Tad jau nācēji gribējuši iekļūt laboratorijā!

-   Nav pārāk gudra rīcība, vai ne? Anna nomurmināja, iedomājoties sarežģīto ceļu līdz laboratorijai. Aptiekas ārdurvis, durvis uz zāļu istabu, gaitenis, laboratorijas dzelzs ārdurvis un visbeidzot superbiezas bīdāmās stikla durvis, kas atdalīja laboratorijas galveno telpu no pārējām. Plus atceļš.

-   Vienkāršāk taču būtu no iekšpuses.

-   Varbūt tas darīts ar nolūku, lai liktos, ka iebrucējs nācis no āra… nav vietējais? Lāsīte domīgi teica.

Nu, meitene malacis! Annai Elizabetei šī ielaušanās jau no paša sākuma bija likusies aizdomīgi primitīva, tāda kā acu aizmālēšana, lai noslēptu ko citu, svarīgāku.

-   Inta, un tomēr, par kādu formulu ir runa? viņa atgriezās pie sākotnējā jautājuma.

-    Redziet… mēs esam radījuši fantastisku sejas krēmu… Formula un visi izmēģinājumu pieraksti glabājas laboratorijas seifā. Ja šis krēms izturēs starptautisko ekspertu pārbaudi, ja to izdosies patentēt, sertificēt un palaist tirgū, tā būs milzīga veiksme un ari liela nauda, kas ļaus Dainai izkļūt no parādiem, kuros viņa, attīstot jauno kosmētikas līniju, iekļuvusi. Viņa gan vienmēr saka mērķis attaisno līdzekļus, taču es redzu, cik saspringta viņa kļuvusi pēdējā laikā. Pat frizēties vairs nenāk. Ja nu neizdodas? Zem šiem pētījumiem taču ir viņas paraksts un uzņēmuma vārds!

-   Inta, jūs gribat teikt, ka izstrādājāt jauna krēma formulu, bet zem izgudrojuma stāv cits vārds?

-   N-nu… mēs pie tā strādājām visi kopā, kolektīvi, Lāsīte piesarka. Nav jau tā…

-    Protams. Atvainojiet. Sakiet, kurš vēl zināja par šiem pētījumiem? Piemēram, no jūsu meitenēm?

-   Manuprāt, visi, jo vēl nesen sapulcē Daina Spožā to paziņoja kā šīs sezonas priecīgāko jaunumu.

-    Vai kāds no jūsu skaistumsalona darbiniekiem varētu būt pārlieku ieinteresēts… kosmētikas jaunumos?

-         Manējie? Ko jūs! Inta Lāsīte iesmējās nervozus smieklus.

-   Es savas meitenes pazīstu jau piecus gadus. Diendienā kopā strādājam. Lai gan vai pazīstu…? Redz, frizierīte Lāsma Sproģe un viņas abas meitiņas Ritma un Zilgma strādā pie manis kopš pirmās dienas. Zilgma ir mana administratore, Ritma, tāpat kā māte, frizūru meistare. Visas dzīvo Kaijciemā, Sproģu mājās starp citu, kaimiņos Viduslāčiem. Vienīgā, kas divreiz nedēļā brauc no Rīgas, ir mūsu manikīre-pedikīre Monta Raja-Rajevska. Viņa bija… ir mana draudzene. Parasti viņu šurp ar mašīnu atved mans… draugs. Bijušais. Viņa skumji pasmaidīja.

-    Inta, vai tāpēc jūs, pirmoreiz tiekoties, teicāt kā es gribētu tādu sargu? Anna klusi pavaicāja.

Inta Lāsīte ilgi neatbildēja, tikai ar roku izklaidīgi šļakstinājās pa strūklakas baseinu.

-   Anna, vai jūs spējat iedomāties, ko darītu pasaule, ja tiktu aizliegts izmantot pogas copy un paste? Es tās saucu par kopēt un pavairot. Vai tā nav? Kāds kaut ko izdomā un rada, kāds cits nokopē un iekopē sev vai pavairo citiem. Šis funkcijas lieliski aiztaupa vajadzību pašam domāt un radīt… Nākamajām paaudzēm roku pirksti būs superattīstlti gari un lokani, diemžēl savu domu gan viņiem vairs nebūs.

-    Nu gan jums ir optimistiskas pārdomas! Anna grīni pasmaidīja. Man tomēr šķiet, ka tie, kuri domā un rada, turpinās to darīt arī pēc simt un divsimt gadiem, bet tie, kuri kopē jeb, vienkāršāk sakot, zog, to darīs arī turpmāk.

-   Diemžēl. Un tie, kam būs, saņems vēl vairāk. Bet tiem, kam nav, atņems to pašu mazumiņu, kas viņiem vēl pieder. Atvainojiet, man jāiet.

Pārdomādama dzirdēto, Anna Elizabete gāja meklēt Miku, lai nodotu Dainas aicinājumu uz sarunu.

-          Būs jāsāk prasīt bezmaksas kafiju! Cik var te braukāt

-    šomēnes jau ceturto reizi. Vispirms tā avārija, pēc tam kaija, tad beigtais skuķis, un nu aptieka. Kas viņiem te, pie velna, notiek? īsta šausmu filma, vajadzēs izstāstīt sievai, viņai tādas lietas patīk. Atspiedušies pret sānceliņā nostāk no acīm novietotās dežūrmašīnas motora pārsegu, cigaretes kūpināja jau redzētais seržants un kāds puisis civilā, acīmredzot šoferis. Pamanījuši nācēju ar lielu vilku suni, abi braši saslējās un noslēpa smēķus.

-   Puiši, vai neesat redzējuši manu kolēģi? Viņš tikko vēl runājās ar jūsu leitnantu.

-   A, viņi abi iegāja iekšā. Runāja kaut ko par baseinu. Jūs… jūs te strādājat vai atpūšaties?

-   Ne gluži. Veidoju filmu par viesnīcu.

Abi saskatījās un sāka smieties. Ka tik jums nav jāmaina galvenie personāži. Ja tā turpināsies…

-   Ko jūs ar to gribat teikt? Anna ieinteresēti palūkojās uz abiem jaunuļiem.

Ja to dzirdētu jūsu leitnants…

-   Nu, visi taču zina, ka Kaijciema viesnīca ir nolādēta, tas ir tikai laika jautājums… Tāpēc te notiek nelaimes cita pēc citas. Ekipāžas vairs negrib šurp braukt, seržants mēļoja. Šoferis piekrītoši māja ar galvu.

*  * *

-   Es jums gribēju parādīt šo. Daina Spožā sveiciena vietā pastiepa Mikam un Annai bankas izdruku, kurā ar dzeltenu marķieri bija apvilkts pēdējais veiktais pārskaitījums piecpadsmit tūkstoši eiro. Es par šādu maksājumu neko nezinu, arī Dainis teica to pašu. Tikko ar viņu runāju pa telefonu. Viņš ir Rīgā. Bet nauda no konta ir pazudusi.

-   Varbūt Dina…? Anna uzmanīgi ieminējās.

-   Viņai nav pieejas. Nevienam citam, izņemot mūs abus, nav pieejas kontiem!

-   Hmm… bet tev… jums taču ir i-banka?

-   Protams. Bez tās šodien nespēj eksistēt neviens uzņēmums. Bet kāpēc tu jautā?

-  Tāpēc, ka, visnotaļ iespējams, kāds piekļuvis tavai parolei un kodu kartei. Nesaki man, kur tu to glabā, tikai padomā vai par to zināja vēl kāds cits? Un vai jums ar Daini bija kopīga kodu karte?

-    Nē, viņam bija kopija. Bet parole mums abiem viena.

-   Daina, es ieteiktu steidzami zvanīt uz banku un nobloķēt pieeju kontam, līdz jums tiek izsniegts jauns kodu ģenerators, nopietni teica Miks Kaķītis. Citādi var gadīties, ka tūliņ savu acu priekšā redzēsiet, kā no konta nezināmā virzienā aizplūst visa nauda.

-   Visa nepazudis, direktore skābi pasmīnēja. Dienas solis ir tieši piecpadsmit tūkstoši. Un tas nozīmē, ka mēs šodien nevarēsim cilvēkiem izmaksāt algas un norēķināties ar piegādātājiem. Mēs to parasti darām nedēļas nogalē.

-  Nekas. Šādā situācijā cilvēkiem nāksies nedaudz pagaidīt. Nav jau tā, ka jums līdzekļu nebūs vispār, vienkārši konts uz dažām dienām tiks iesaldēts un elektroniskie norēķini nebūs iespējami. Kamēr bankas drošības dienests mēģinās izsekot, kur palikusi nauda.

-   Viņi atradīs? Tas neizklausījās pārāk cerīgi.

-   Nezinu. Es neesmu banku speciālists, bet…

-   Daina, tev taču ir, kam pajautāt! Indra Lapiņa! iesaucās Anna Elizabete. Ja kāds vispār kaut ko zina par ārkārtas situācijām, tā ir viņa. Es varu pasaukt, ja vēlies…

-   Pagaidi, neskrien! Indra Lapiņa… šeit atrodas ar konkrētu mērķi pierunāt mani pārdot viesnīcu. Savukārt tie trīs noslēpumainie kungi ir auditori no kompānijas Consortium. Esmu viņus uzaicinājusi novērtēt uzņēmuma finansiālo stāvokli un kredītiespēias. Tā tikai trūka, lai mēs pārdotu Kaijas…

-   Es painteresējos par Kaiju finansēm, vēlāk, stāvot uz terases, teica Miks. Tās ir katastrofālas. Parādos pāri galvai. Principā tavai draudzenei šobrīd vislabāk būtu pa kluso paņemt atlikušo naudu, nomirt un augšāmcelties ar citu vārdu.

*  * *

7.  aprīlis

Vēlēdamās izpirkt savu nelāgo uzvedību nedēļas sākumā, Zane visu sestdienu un svētdienas rītu pavadīja procedūru

telpās, intervējot darbiniekus. Un, protams, baudot pievienoto vērtību apčubināšanu.

Tagad pie pusdienu galda grupa tās ieturēja Purpura apartamentos -, viņa dalījās iegūtajās ziņās.

-   Tā vien šķiet, ka viņiem stingri piekodināts nerunāt un neko nestāstīt. Es vai beigta nomocījos, līdz pierunāju spa salona vadītāju ar mani patērzēt. Nācās stipri uzspiest, atsaucoties uz direktores pasūtījumu, tikai tad viņa bija ar mieru šo to pastāstīt. Noteica Dainiņa, ak, tā nabadzīte!, noslaucīja tēlotas līdzjūtības asaru un beidzot bija gatava runātāja, Zane ar milzīgu apetīti iekodās vistas kājā. Bet vispār visa šī kompānija ir pārbaudes vērta, cits par citu labāks. Nu padomājiet paši!

Spa vadītāja Tamāra Baltiņa, vēl pajauna, kopta, glīta sieviete četrdesmit divi taču nav nekāds vecums, vai ne? -, dzīvo viena pati ar divām vecām kundzēm, māti un mātesmāsu, kaut kur ellē ratā jūras krastā. Ne veča, nekā. Bet glīta un apetītlīga viss pie vietas, i pupīga, i federīga. Pamanījusi sev pievērstos skatienus, Zane mierīgi paskaidroja:

-   Mana vecāmāte tā teica: “Zema, resna, vēderiga un uz puišiem federīga.” Precīzi par Tamāru, jo, tikko viņa ierauga kādu vīrieškārtas būtni, acīs burtiski iedegas brūnas ugunis. Tīri bail sametās, kad salonā ienāca Kārlis, lai pabildētu. Domāju, apēdīs uz vietas.

-    Tā bija, Kārlis sev neraksturīgi strupi apstiprināja.

-   Stāstu tālāk. Tamāra darbojas ar ūdens masāžām un dūņu vannām, pie viņas iespējams tikt tikai ar iepriekšēju pierakstu, bet rinda divu nedēļu garumā. Mani viņa pieņēma tāpēc, ka kāds klients nebija ieradies. Izbaudīju tādu zemūdens masāžu, ka tagad vismaz pieci kilogrami nost. Ēdīsi? Zane kāri lūkojās uz vistas kāju Annas šķīvī.

-   Ņem droši. Un pārējie spa darbinieki?

-   0, tur ir viena kolorīta būtne! Alīna Nosika, divdesmit trīs gadus veca skuķene supergarām kājām un trīskrāsu matiem. Administratore un masku speciāliste. Tamāra ar viņas darbu nav apmierināta, ari īpašniece neesot sajūsmā par masku istabas slāvisko vidi, bet Liene Zivtiņa vispār solījusies Alīnu noslīcināt baseinā, jo tā pārāk goroties Daiņa Spožā priekšā. Viņš gan par to nesūdzoties, Zane pasmīnēja. Vistas kāja bija pazudusi.

Ak tāpēc Dina Spožā tik kaulaini blenza uz Alīnu!

Pirms divām dienām Anna Elizabete bija nolēmusi beidzot iepazīties ar izslavētajām spa procedūrām, bet, gaidot savu kārtu, kļuvusi par liecinieci īstam aukstajam karam. Dina ar Alīnu bija runājusi tā, ka par pieklājīgu šo toni varēja saukt vien stipri neaptēsts cilvēks.

Varbūt redzējusi, kā audžutēvs luncinās ap Alīnu, un mātes dēļ izrāda savu nepatiku?

-   Zanīt, kā tu to dabūji zināt? Melderis, ar milzu apetīti tiesādams trešo laša gabalu, pilnu muti vaicāja.

Kas viņiem visiem notiek? Draugi nekad nav tā bāzuši māgā! Vai tiešām vainīgs svaigais jūras gaiss?

-    Ir savi knifiņi. Redzi, masāžas un masku telpā Alīna strādā kopā ar vēl vienu dāmīti Viviānu Kāsi. Viņai ir trīsdesmit septiņi gadi, milzīga biste un vēl milzīgāks dekoltē, vīrs un trīs bērni, māja Kāši tepat ciemā un neremdināma kāre uz divām lietām večiem un tenkošanu. Vajag tikai atrast īsto podziņu. Tad nu uzzināju, ka Tamāra meklējot Alīnas vietā citu darbinieci, jo tā maskām regulāri izmanto dārgu importa zīmolu kosmētiku, nevis Kaiju laboratorijā ražoto, bet Dainis viņu piesedzot, jo viņam esot sava interese…

-   Opā, mūsu direktores vīra kungs izgaismojas kā absolūts ērzelis paša sieva, Liene, Alīna, dēka Rīgā!

-   Ha, par ērzeļiem runājot, ir kāds komisks personāžs Romka jeb skaņu, gaismu, smilšu un akmens terapijas meistars Romualds Koks. Ļoti kopts un izturēts, lai neteiktu ēteriski gaisīgs vīrieša gabals, kas neskopojas ar komplimentiem dāmām, vārdos liekot saprast, cik ļoti viņš vēlētos ar tām… satikties, bet darbos… Viņam lieliski saderot ar inteliģento aptieķnieku Altu Puteni, abi varot stundām diskutēt par mākslu un klasiskās mūzikas niansēm. Romka esot rīdzinieks, taču bieži nakšņojot darbinieku guļamistabā. Tikai… gultiņa nereti esot tukša.

-   Normāli cilvēki. Katram sava uts, noburkšķēja Kārlis, krampjaini rīdams siekalas. Tikko apēstās pusdienas lēni, bet neatturami kāpa uz augšu.

-   Interesanti, kāpēc Tamāra par Dainu teica nabadzīte? Anna skaļi ieprātojās.

-   Es viņai to pajautāju, Zane nesatricināmā mierā uzkrāva uz šķīvja pēdējo ceptā laša porciju. Viņa atbildēja pavisam jocīgi: Vīra dēļ. Meitas dēļ. Pagātnes dēļ. Ne viss ir tā, kā izskatās.

-   Tikai nesāc arī tu vilkt tajā pašā virzienā pie visa vainīga dzimtas ragana! Anna Elizabete ieņurdējās.

-   Nē taču. Kāda ragana! Visprastākā alkatība. Lai gan man tam nav pierādījumu. Redziet, kamēr ļāvu Alīnai ņurcīt un mīcīt savu ģīmi, Masku istabā neviena cita nebija, tāpēc atļāvos pajautāt, kāpēc viņa neizmanto Kaiju kosmētiskos līdzekļus. Ziniet, ko viņa atbildēja? Tie ir slikti. Kaitīgi. Es tiem neuzticos.

Protams, man āķis lūpā, tirpināju tālāk, sak’, kas par lietu, ja pateici A, saki arī B un C, mēs nevaram drukāt nepārbaudītu informāciju. Skuķis pavisam apjuka un tikai tad, kad biju zvērējusi ne par kādu cenu neizpaust informācijas avotu, izteica to, kas, jādomā, jau krietni ilgi nospieda viņas sirdi…

īsāk sakot, Alīna ievērojusi, ka daļai viesu, pārsvarā sievietēm, no Kaiju eksperimentālajiem līdzekļiem kļūst slikti vai rodas alerģija nieze, nātrene, kaut kas līdzīgs ekzēmai. It kā dabas līdzekļi, vākti tepat Latvijā un tepat pārstrādāti, bet… Tāpēc viņa sejas masāžām un maskām lietojot pārbaudītus importa krēmus, losjonus un tonikus, tikai no Kaiju burciņām un pudelītēm. Un vēl kāda dīvaina lieta klientes, kuras šeit viesojas regulāri, uzsverot kamēr esot šeit, viesnīcā, dzīve šķiet rožaina, bez problēmām, pašas sapņaini vieglas un eiforiskas, ēd, ko gribi, nekas neiet labumā, enerģijas tik daudz, ka plūst pāri malām! Bet pietiek aizbraukt mājās, un jau pēc pāris dienām klāt depresija, drūmas domas, galvassāpes, slikts noskaņojums un nenormāla apetīte. Paiet ļoti ilgs laiks, līdz izdodas daudzmaz savākties.

-   Izskatās pēc klasiskā jo-jo efekta, kas seko agresīvai tievēšanai, Anna nomurmināja un aizdomājās.

Bet ja nu…

Viņai jau no pirmās dienas bija licies, ka pompozi būvētais nams ar grezni iekārtotajām telpām un bagātīgo restorāna ēdienkarti nesader ar spa filozofiju veselība caur ūdeni un Dainas propagandēto zaļo augu komplekso izmantošanu. Kalorijām bagātie, treknie ēdieni un neskaitāmie viegli alkoholiskie kokteiļi pusdienās un vakariņās kaut kā negāja kopā ar veselīgu dzīvesveidu un attīrīšanos.

Teorētiski to visu (un vēl vairāk) vajadzēja kompensēt zaļajiem kokteiļiem (dažādu zālīšu sulu un banāna, ananasa un apelsīna mīkstuma mikslim) brokastīs, augu pulverīšiem piparu vietā, kā arī pirtij, saunai, baseinam un spa istabu apmeklējumam. Taču patiesībā viņa pēc sevis un pārējiem juta, ka situācija ar katru dienu pasliktinās Zane bija sākusi negausīgi rit, Miks un Ģirts par spīti ikdienišķiem vingrojumiem trenažieru zālē, pirtij un baseinam izskatījās pietūkuši.

bet Kārlis un Egons mocījās ar konstanti nelabu dūšu. Annai vairs negāja ciet iemīļotie džinsi, kas šurpbraucot bija derējuši kā uzlieti.

-    Ziniet, mīļie, man ir kāda pārdroša ideja, viņa ieteicās. Pārējie smagi nopūtās. Nemaz nepūtiet. Ja ir tā, kā es domāju, mums būs vajadzīga viesnīcas smalkās diētas ārstes Anitas Sietiņsones palīdzība un individuāli pielāgoti preparāti organisma attīrīšanai. Anna Elizabete nešpetni pasmīnēja.

-   Bet līdz tam, lūdzu, pamēģiniet neuzkrītoši paņemt paraudziņus no visiem ēdieniem, krēmiem, zieķiem un jebkā cita. Lai Egons pārbauda. Bet mēs ar Zani nākamās dienas veltīsim dāmu prieciņiem.

*  * *

-Jā, man ari sākumā bija tāpat nemiers, bezmiegs, taču jau pēc pāris dienām jutos labi atpūtusies un mierīga gulēju kā bērns, sāku pat pieņemties svarā. Diemžēl nevaru atļauties, jo uz maniem smalkajiem kauliem to uzreiz var redzēt, vakarā, pirtī gaidot rindu uz aromātisko iepēršanu, uzklausījusi Annas un Zanes bēdas, vēlīgi stāstīja baņķiere. Esmu te jau septīto reizi. Jauki, lai gan šogad, jāteic, gaisā jaušas tāda kā savāda spriedze.

-   Un kā jūs atrisinājāt šo svarā pieņemšanās problēmu?

-   Ļoti vienkārši. Pieteicos vizītē pie Anitas, nu, diētas ārstes Anitas Sietiņsones. Pateicu, ka viņu parastās maltītes man ir pārāk bagātīgas, un viņa izstrādāja maltīšu sastāvu īpaši man atbilstoši asinsgrupai, zodiaka zīmei, dzimšanas laikam un vēl visādiem smalkumiem. Piedevām katrā ēdienreizē lietoju Anitas pašas gatavotus zālīšu pulverus vielmaiņas uzlabošanai. Tie jādzer ik reizi, kad kaut kas tiek ēsts, jo veicina gremošanu un ātri izvada laukā visu organismam nevajadzīgo. Anita teica tur esot trisreiztris zālītes, visas augušas tepat.

Tādu augu maisījumu var saņemt katrs viesnīcas klients, tikai jāaiziet vizītē. Kopš tā brīža jūtos tik mundra kā putniņš, varētu strādāt bez apstājas. Arī tagad, kad ierados, pirmajā dienā knap* spēju pavilkt kājas, bet tagad dienā nopeldu vismaz kilometru.

-   Un kā jūs jūtaties, aizbraukusi mājās?

-   Lieliski. Taču pēc kāda laika atkal sāku nogurt. Laikam pie vainas neveselīgie ieradumi ikdienā jau mēs tā nesekojam savai ēdienkartei un dienas režīmam, baņķiere nopūtās.

-   Tad parasti zvanu dakterei Anitai, izstāstu, kas uz sirds, viņa man sagatavo nākamo zāļu pulvera porciju un, braucot uz Rīgu, atved.

-   Es teiktu tajos pulverīšos kaut kam jābūt… Iespējams, kaut kam noderīgam un gremošanu stimulējošam un vēl kaut kam, kas pamazām izraisa pieradumu, Anna ģērbjoties ieminējās, bet Zane viņu nikni pārtrauca:

-   Tev visur mošķi rādās! Un kāpēc lai tā nebūtu? Kāpēc gan nevarētu eksistēt šāds augu ekstrakts, kas dod enerģiju, palīdz notievēt un vienlaikus sakārto gremošanas sistēmu un vielmaiņu? Mums ari vajadzētu pamēģināt… Klau, nu parunāsim ar to Anitu! Sliktāk taču nekļūs…

Anna Elizabete šaubīgi nogrozīja galvu, bet neiebilda.

Labi, pastāstīsim labajai dakterei pasaciņu, lai izraksta savus brīnumpulverus. Redzēs, kas notiks. Vienmēr taču var iedot Egonam analīzēm.

Nolēmusi paklusām ievākt ziņas par diētas ārsti Anitu Sietiņsoni, viņa piezvanīja pāris cilvēkiem un atvēra sava uzticamā Dell vāku. Viena lieta, ko par savu personālu stāsta Daina Spožā, tas ir viņas interesēs, pavisam cita -, ko par šīs viesnīcas personālu, mediķiem, procedūru veicējiem un produktiem var atrast specializētajās interneta vietnēs un datubāzēs.

-   Dīvaini gan, pavisam dīvaini, pēc četru stundu intensīva darba viņa nobubināja. Diētas ārstes ar Anitas Sietiņsones vārdu nebija nevienā specializētajā datubāzē. Protams, vienmēr jau palika iespēja, ka viņa diplomu ieguvusi ārzemēs. Taču ari tad… Būs jāpalūdz Mikam, lai pārbauda.

Interesants šķita vēl kāds apstāklis lai gan par viesnīcu SPA KAIJAS, tās slavas brīžiem un nedienām timeklī bija salīdzinoši daudz informācijas, arī vairākas intervijas ar Dainu un Daini Spožajiem, par slaveno dziednieciskā zāļu pulvera radītāju Anitu nebija ne vārda. Kā tas iespējams, ja, pēc Dainas teiktā, viņa te strādā gandrīz kopš pašas dibināšanas un uz viņas meistarstiķiem balstās visa Kaiju detoksikācijas programma? Un vēl nevienā intemeta galerijā nebija atrodamas Anitas vai Daiņa fotogrāfijas. Viņiem nebija arī feisbuka, draugu, skaipa, gugles vai tvitera kontu, pat ne vienkāršāko sociālo komunikācijas rīku.

-   Daudziem cilvēkiem nav, vai tāpēc viņi uzreiz jātur aizdomās? vakarā, Annas guļamistabā dzerot tēju, noklausījies dienas jaunumu pārstāstu, Miks norūca. Arī viņš pats nebija diez kāds sociālo tīklu piekritējs.

Dzīvs, elpojošs cilvēks ar visiem saviem stiķiem un niķiem izstieptas rokas attālumā cita lieta!

-    Kaķīt, tu ļoti labi zini, ko es ar to domāju! Ja tu dari šādu darbu un, kā apgalvo Daina, regulāri sniedz padomus un komentārus presei, tad kādēļ šāda noslēpumainība? Un Dainis lai kādas būtu viņu abu attiecības, saviesīgos pasākumos viņš taču savu sievu pavada? Tad, lūk, es izskatīju kaudzi tīkla galeriju, bet gandrīz nevienā neatradu normālu Daiņa Spožā portretu tikai pusģīmjus, ausis, pakaušus un muguras. Izskatās, ka viņš fantastiski labi jūt kameru. Varētu padomāt, ka slēpjas.

-   Nu labi, Līzbet, pārliecināji. Viņš slēpjas. Nerūc, nerūc, apsolu, rit pat likšu Mārtiņam pārbaudīt šos abus putnus.

Bet tagad paklausies ari man ir kāda pasaciņa. Ko tu teiktu par Alfrēdu Matrozi, izbijušu kuģa pavāru, kurš norakstīts no kuģa pēc vairākiem saindēšanās negadījumiem ar pārtiku un kautiņa ar kapteini sievietes, kuģa medmāsiņas, dēļ? Starp citu, viņi abi šobrīd strādā Kaijās. Iā ir Ilga Matroze. Kaķītis pasmaidīja. Tas vēl nav viss. Zanes valdzinošais pielūdzējs un vabolīšu mīlētājs Aļģis, Aļģirds Brikauskis, vēl pavisam nesen trenējies citā vietā, aiz rūtotām gardīnēm. Tāpēc, ka nav spējis savu daiktu noturēt biksēs un, treneris būdams, uzmācies sportistēm. Cik zinu, trenējis orientieristes, un pēc vairākām piespiedu brīvprātīgām romantikas epizodēm mežmalā kādai tā visa bijis par daudz. Un nu tava studiju biedrene viņu pieņēmusi darbā.

Anna Elizabete kā pa miglu atcerējās, ka Daina studiju laikā aktīvi sportojusi un, šķiet, aizrāvusies tieši ar orientēšanās sportu. Teikusi nepieciešama dzīvā saikne ar dabu, tas sasaucoties ar zaļo domāšanu…

Tā vien šķiet, ka ne tikai Dainim Spožajam ir savi mazie noslēpumi, bet arī direktores kundzei skapī ir mazs, jauks skeletiņš.

14.   nodaļa. Raganas un kaijas

8.  aprīlis

Nākamajā rītā trīs atpūtnieces Aktrise, Dīva (viņa, protams, nekur nebija aizbraukusi) un kāda viešņa no Mazreņģu viesu nama ieradušās viesnīcā brokastīs, sūdzējās par briesmīgu pašsajūtu, kas viņas piemeklējusi naktī, mokošas vēdergraizes, vemšana, reiboņi. Dāmas nevilcinājās skaļi izteikt neapmierinātību, draudēja sūdzēties augstākstāvošajām instancēm un pauda skaudīgu neizpratni, kāpēc slikti nav arī baņķierei Lapiņai, Annai, Zanei un vīriešiem.

Miks, brokastodams pie atsevišķa galdiņa un ar lielisku apetīti locīdams iekšā jau otro firmas omleti, šarmanti smaidot, atteica tas nekas, tā jūsu organisms cīnās ar gadu gaitā sakrātajām šlakvielām un indēm! un ieteica vērsties pie viesnīcas diētas ārstes Anitas Sietiņsones. Viešņas pierima, aizmirsa par sūdzēšanos un ļāvās savaldzināties kopīgai pastaigai gar jūru, atstājot brokastis pusēstas.

Baņķiere, ne ar vienu nerunādama, apēda gandrīz visu un aizgāja peldēties. Savukārt Consortium pārstāvji brokastoja savos numuros. Ja vien par brokastīm varēja uzskatīt divas kannas ar karstu ūdeni.

Egons, Kārlis un Mārtiņš palika pie galdiņa, skaļi diskutējot par melnas kafijas svētīgo ietekmi uz smadzeņu darbību, bet Anna Elizabete, zīmīgi pavērusies Zanē un Ģirtā, aizgāja uz virtuvi.

-   Alīdas kundze, gribēju jums pateikt paldies par vakardienas izcilo mencu zupu un pajautāt, kad mēs varētu pafīlmēt jūsu valstību. Ja vien tas nav noslēpums…

-   Pafīlmēt… pavāriene atburkšķēja. Redz, tu mani slavē, bet citi aiz muguras aprunā, it kā mani ēdieni slikti un no tiem caureja metas. Nekā nebija es strādāju ar kārtīgām garšvielām, sāli un pipariem, riktīgi izvāru, izcepu un izšmorēju, nevis kā tagad rij tik visu zaļu, labi, ja vēl nomazgā! Kā tādi lopiņi. Visu mūžu stāvu pie plīts ja vajag, no sētas mieta zupu izvārīšu. Neviens nav sūdzējies, bet tagad, redz, tām izlutinātajām slampām ģīboņi metas, bet melnajiem kovārņiem apetītes nav. Krievu armijā tādus atdot, kā reiz mūsu puišus, ātri par cilvēkiem pataisītu ēstu visu, kas nekustas, bet maizīti turētu gultā zem spilvena, nevis nievīgi mētātu pusapgrauztu kā šitie jefīņi. Ne vīrieši, bet memļaki lapiņas un graudi, trīs pilītes eļļas, viens zirnītis, viens burkāniņš. Klausa tik to mūsu diētisti, it kā tā kaulu grabaža zinātu, kas kārtīgam vīrietim vajadzīgs. It kā šī kaut ko saprastu no ēdiena. Strādā kā cilvēks, ēd kā cilvēks, un viss būs labi. Bet šodien ļaudis kā tādi resni, balti tārpi ļum un tricinās vien. Dzīvo kā dīkdieņi, guļ kā miroņi, ņergājas ar ēdienu, sirgst ar smalkām kaitēm un pēc tam mēģina no tām tikt vaļā. Redz, es nekad mūžā neesmu slimojusi un ēdu tikai vienkāršas lietas, taču ne zāli un lapas. Jāsmejas! Bet vislielākais smējiens man nāca tad, kad pieķēru smalko dakteriem nakts vidū no ledusskapja zogam ceptu karbonādi, Alīda sāka jautri sprauslāt. Ja man būtu fotoaparāts, dievgods, noknipsētu un nosūtītu, kur pienākas. Un cienītajai dakterei ar visiem viņas stulbajiem padomiem karjerai kaput!

-   Alīdas kundze, no kā Kaijas saņem produktus? Varbūt mums būtu vērts pafīlmēt arī piegādātājus?

-   N-nu… Zivis un jūras mošķus piegādā mani puikas iet jūrā, bet, ja pašiem neķeras, pārpērk no citiem, jūrkāposti no

Z-pils rūpnlciņas, dārzeņi no apkārtējiem zemniekiem, piens un krējums arī, tikai tos ēšanai gandrīz neizmanto, esot kaitīgi, derot tikai procedūrām. Redz, piens kaitīgs, bet māli ne

-    mūsu dulnā dakteriene taču liek ļaudīm mālus ēst! Nūja. Tu prasīji par piegādātājiem. Augļi, ogas un ziedi tepat no Kaijciema večiņām, viņām pilni dārzi, tik tos eksotiskos dienvidniekus piepērkam tirgū. Tā, redz. Paši taisām sulas, želejas, krēmus un esences, paši konservējam ziemai, lai gan par to man ar to grabažu lieli strīdi, rau, etiķis nokaujot vitamīnus!

-   Kas vēl jums palīdz virtuvē? Anna pajautāja. Varbūt pārāk strauji un lietišķi, jo Alīda atkal ierūcās:

-   Kas palīdz kas palīdz? Nu jau vaicā kā tāda prokuroriene.

-   Nebūt ne. Es tikai domāju par filmēšanu lai visi tiktu filmā un neviens nebūtu apdalīts.

-   Manis dēļ tās filmas varētu iet ratā. Un tie virtuves šovi arī turpat! Ir nu gan, ko rādīt, viens netīrām rokām čampājas pa ēdienu, otrs vazājas pa pasauli, grauž prusakus un rij sliekas, trešie velkas cits pie cita uz mājām, it kā pašiem kā trūktu, izrij as un izdzeras un beigas vēl viens par otru riebeklības sarunā. Man tas nav saprotams.

Tā arī nevienojusies par filmēšanas dienu, Anna Elizabete gāja prom, prātodama, kā gan iespējams, ka cilvēks, kurš pret visiem un visu mūždien ir tik noraidošs, sarūdzis un īgns, spēj radīt tik garšīgas maltītes, kādas viņi baudījuši šīs Kaijās nodzīvotās nedēļas laikā.

Mencas zupa ar dārzeņiem vien bija vesela stāsta vērta, tāpat pirmajā dienā baudītā firmas omlete. Puiši bija atklājuši zivju priekus pangasija siera kažokā, ātes fileja tomātos un sīpolos, jūras lopu kokteilis ar ingvera mērci. Zane līksmoja par Freda ceptajām vistas kājām, turpretī Anna Elizabete turējās pie dārzeņiem, kazas siera un zaļās jasmīnu tējas ar ingveru. Bija jau arī viņa kritusi kārdinājumā un nogaršojusi pa kumosam no visa kā neēdīsi, ja pats lien mutē. Annas vājība bija brokastu zviedru galds ar visgardāko mazsālīto lasi, kādu viņa jelkad bija baudījusi, grauzdiņiem un apelsīnu-cidoniju-kanēļa džemu, kas mazliet atgādināja Omītes brūvējumu.

Vai dieniņ, jāpiezvana mājiniekiem. Diez kā viņiem klājas?!

Mājiniekiem klājās lieliski. Abas vecās kundzes un Bišu Miķelis bija pie labas veselības, vienīgi ģenerālim apsāpējusies mugura, Omīte ik vakaru viņu sautējot Annas lielajā vannā zālīšu uzlējumos.

-   Kastaņu šņabi kārtīgi ierīvēt, plaucētas dadžu lapas uz sāpošās vietas kā plāksterus, kamēr karstas, stipru pelašķu tēju un simts gramus trejdeviņu iekšķīgi! Anna Elizabete aši nobēra Omītei, tad aprāvās.

Tā bija lieliska ideja! Viduslāča pirtiņa! Vai Kārļonkulis var nosēdēt pie stūres? Jūs trijatā tiksiet galā?

-   Noteikti. Tik slims viņš nav. Un, jā, mēs tiksim galā, Omīte nopietni un svarīgi atteica.

-   Tad saki, lai brīvākā brīdī kāpj mašīnā un brauc šurp. Viņu te gaida interesants darbiņš.

Diena pagāja mierīgi, bez starpgadījumiem. Nevienam vairs nekļuva slikti, nevienam nekas nepazuda, un neviens pat iedomāties nevarēja, ka tas ir klusums pirms vētras. Pamatīgas vētras.

*  * *

Naktī Anna Elizabete sapņoja par filmēšanu.

Nez kāpēc viesnīca bija izvietota plašā filmēšanas paviljonā. Netrūka pat Raganu sila ar visu būdu, liedaga un gabaliņa jūras. Visas telpas, protams, atradās vienuviet, vienā stāvā, plašā izklājumā pa apli, un visām bija tikai divas vai, augstākais, trīs sienas. Ārējo perimetru apjoza sliedes, pa kurām pamīšus kursēja divi pārvietojamie, teleskopiskie TV krāni ar visu ekipāžu operatoru, asistentu un krāna režisoru. Desmitmetrīgais, izbīdāmais krāns, kura galā kamera, šķiet, dzīvoja savu dzīvi, atgādināja lielu, izsalkušu dzīvnieku iespējams, tiranozauru ar vienu lielu, ziņkārīgu spožu aci, kuras paralizējošais skatiens turēja gūstā ikvienu dzīvu radību līdz brīdim, kad ar metālisku žņerkstoņu sacirtīsies varenie žokļi.

Ik brīvākais kaktiņš bija piekrauts, piestūķēts, pieblīvēts ar rekvizītiem, bīdāmajām sienām, butaforiskiem balkoniem, logiem, zaļajiem augiem, sadzīves priekšmetiem, virtuves rīkiem un milzīgiem ledusskapjiem ar pārtiku. Paralēli sliedēm lielās grēdās stāvēja kameru un mikrofonu statīvi, prožektori ar un bez kājām, gaismas filtru kastes, kabeļu ruļļi un milzīgs kafijas galds.

Visapkārt tekalēja melnos uzvalciņos ģērbušies ārkārtīgi nopietna paskata klusējoši vīriņi tumšās brillēs, operatori, klausīdami neredzama režisora pavēlēm austiņās, tāpat bez skaņas slidinājās pa sliedēm un visu laiku filmēja, filmēja, filmēja…

Brīdi pa brīdim uzņemšanas laukumu garām kājām pārskrēja grima meitene ar lielu krāsu kasti un Intas Lāsītes vaibstiem, lai pielabotu grimu tēlotājiem, kuru sejas nez kāpēc nebija redzamas. Bet ārpus sliežu zonas drūzmējās prāvs pulciņš padzīvojušu kundzīšu-ģērbēju ar tērpu pakaramajiem rokās.

-    Padomā tik, cik liela grupa nepieciešama, lai to visu dabūtu gatavu! Viens kaut ko izdomā, un pēc tam desmitiem ir darbs. Smags darbs, bet laba alga! kāds, nezināms un neredzams, iečukstēja tieši ausī Annai, kura, stāvēdama nomaļus, vēroja uzņemšanas laukumā notiekošo. Redzi pati, kāds juceklis neviens nepamanītu, ja te ienestu pa daļām izjauktu boeingu un tepat saliktu kopā; tikai nodomātu, ka tā jābūt. Radīt ilūziju un sapņu pasauli citiem ir zvērīgs un nepateicīgs darbs, ko neviens nenovērtē. Trīs ekrāna minūtes un dienām ilga gatavošanās, gaidīšana un nīkšana. Un kā vārdā?

Pēkšņi Annas Elizabete atradās baseintelpā, kas izskatījās pavisam citādi nekā Kaiju viesnīcā.

Tukšo baseina tilpni klāja burzīta folija, kas zilo prožektoru lietajā viltotajā mēnesgaismā izskatījās pēc lāsmojoša ūdens. Bet tieši no baseina vidus stāvus gaisā aizvijās metālkaluma vītņu kāpnes, kurām katrs pakāpiens bija citā krāsā.

Kāpnes uz nekurieni, Anna atcerējās sevi nodomājam.

Un tad bija pusdienlaiks. Visi gan uzņemšanas grupa, gan aktieri sasēduši kur kurais, steidzīgi pusdienoja, lai pēc tam vismaz mirkli nosnaustos kurš dziļā miegā, kurš tāpat vaļā acīm. Lūk, šādā brīdī, kad ļaužu reakcija palēnināta un koncentrēšanās spējas minimālas, varēja notikt jebkas.

Nevienam neredzama, Anna Elizabete slīdēja tiem garām un gandrīz uzkāpa kādam tumšam kunkulim.

-   Uzmanies, nezināmais un neredzamais atkal bija klāt,

-   vistumšākie cilvēki filmēšanas grupā ir gaismotāji un operatoru asistenti! Viņus neviens nedrīkst ieraudzīt. Tāpat kā režisoru. Viņa vārdam jāpaliek neatminētam.

Iztālēm atskanēja klusināti sidraba zvārgulīšiem līdzīgi smiekli, un Anna Elizabete pamodās.

*  * *

9.    aprīlis

Vētra pār Kaijām pārbrāzās anonīmas publikācijas izskatā. Žurnāla Privātās Ziņas centrālajā atvērumā greznojās krāsains materiāls Spožums ar traipiem, kurā lakoniski, taču ar prāvu žults devu bija pārstāstīti visi pēdējā laikā Kaijās notikušie negadījumi no pērnās sezonas klienšu viltus sūdzībām līdz vakardienas nelabajām dūšām, no Dainas automašīnas avārijas līdz saldētajai kaijai un dziedātājai baseinā.

Džesikai bija veltīts visvairāk teksta un žēlabu, nodēvējot viņas bojāeju par neaizvietojamu latviešu estrādes zaudējumu. Par laimi, anonīmais autors nezināja īsto nāves cēloni, bet gari un plaši izrakstījās par slīkšanu sabiedriskās vietās, neaizmirstot obligāto piezīmi kur raudzījās dežurants un viesnīcas administrācija? Visu vainagoja retorisks jautājums kurš būs nākamais?

Daina Spožā bija galīgi satriekta. Viņa šo šausmu gabalu bija pamanījusi un izlasījusi pirmā un nu, turot žurnālu divos pirkstos kā beigtu žurku, nesa to uz otro stāvu rādīt Annai Elizabetei un Zanei, kuras tobrīd kopā ar pārējiem dzēra brokastu kafiju un apsprieda dienas darbus.

-   0, mūsu godātā rakstniece acīmredzot turējusi savu solījumu. Pazīstams stils, pārskrējusi ar acīm žultainajai publikācijai, Zane noteica, taču Anna, viņai pār plecu raudzīdamās, neizpratnē rauca pieri.

-   Nē, te kaut kas neklapē! Viņa to nekādi nevarēja izdarīt. Paraugieties uz žurnāla iznākšanas datumu 9. aprīlis, vakar. Bet, cik zinu, uz druku žurnāli aiziet iepriekšējā vakarā vai naktī, tātad astotajā aprīlī. (Vai tiešām Zane to jau aizmirsusi?) Tātad rakstījis cilvēks, kuram labi zināms viss, kas noticis un notiek viesnīcā, vēl vairāk kurš zinājis, ka attiecīgajā rītā atsevišķiem cilvēkiem būs slikti.

-   Tu gribi teikt, ka visas šīs nelietības ir apzinātas un plānotas? Daina Spožā izsaucās, vairs nebēdājot, ka telpā atrodas cilvēki, kuriem to varbūt nevajadzētu dzirdēt.

-  Neko es negribu apgalvot, tikai izsaku minējumu, Anna rāmi atteica. Par šiem notikumiem zinājām tikai mēs ar tevi, tavs vīrs un, protams, ari šī garadarba autors.

-   Tad jāpiezvana uz redakciju un jāpieprasa, lai pasaka, kurš tas ir! Daina sadusmojās.

-    Bezcerīgi, Spožās kundze, ierunājās Miks Kaķītis. Jums viņi neko neteiks, aizbildinoties ar preses brīvību un informācijas avotu neizpaušanu. Apsolu dabūšu to zināt pa saviem kanāliem. Neprasiet, kā.

Viņš uz brīdi izgāja uz balkona, aizvērdams aiz sevis durvis. Telpā iezagās neomulīgs klusums.

Klātesošie zaglīgi raudzījās cits uz citu, gaisā pilnīgi skaidri bija sajūtams jautājums bet varbūt tu?

Miks atgriezās pavisam sadrūmis.

-    Ir vēl interesantāk, nekā domājām. Tas bijis reklāmas laukums, rezervēts jau pirms nedēļas, bet apmaksāts pirms trim dienām, 7. aprīlī, kad… (no konta pazuda nauda, nodomāja Anna). Starp citu, pārskaitījums izdarīts no tā paša bankas konta, tikai pārskaitītājs atradies ārpus mūsu valsts.

-   Ziniet, kas šajā visā ir vistraģiskākais? lēni ierunājās Daina Spožā. Fakti ir pareizi. Jautājums ir par attieksmi un interpretāciju. Lai kurš to būtu rakstījis… Viņa smagi piecēlās un, neko neteikusi, izgāja.

*  * *

-   Kas viņu nomoka…? vērojot, kā bijusī baņķiere Indra Lapiņa kā uzvilkta met lokus pa baseinu, pusbalsī prātoja Zane. Karsējas un peld, karsējas un peld. It kā viņai vajadzētu dabūt no sevis kaut ko laukā.

-   Varbūt izdzīt ļauno garu? Anna nočukstēja. Viņa bija pamanījusi, ka ēdamzālē Lapiņa vienmēr nosēžas ar muguru pret Consortium vīriem un ar katru dienu kļūst arvien nomāktāka un drūmāka. Astoņu dienu laikā kopš ierašanās Kaijās viņa bija sačokurojusies, pārvērtusies pergamentā un dehidratējusies, neraugoties uz ikdienas peldēm baseinā un ikvakara burbuļošanu vannā, ko Anna dzirdēja aiz sienas.

-   Paga, man ir ideja! Zane noteica un devās pie ūdens.

Pašā baseina malā viņai laikam paslīdēja kāja, jo draudzene sagrīļojās un uz galvas ievēlās ūdenī, gandrīz uzkrītot baņķierei. Neveikli kūļādamās, viņa centās iekampt gaisu un tikt laukā. Triks nostrādāja Indra Lapiņa metās Zani glābt, palīdzēja arī turpat līdzās peldošais Miks Kaķītis un pēc sekundes ūdenī ielēkusī Anna Elizabete, kura klusībā errojās par neplānoto mērcēšanos.

Pēc Putniņu vecākā dēla Nila, kas bija klāt acumirklī, vairs nebija vajadzības.

Par laimi, nejaušais incidents bija beidzies laimīgi, un nu visi četri, pledos satinušies (zibenīgi atskrējušās Dainas Spožās griba), sēdēja pirmā stāva Kamīnzālē pie dzīvas uguns, dzēra groku un rāmi sarunājās. Blakustelpā Ģirts, Kārlis, Mārtiņš un Egons spēlēja mini biljardu. Durvis bija pusvirus. Klaudzēja bumbas.

Vēlāk, pūloties restaurēt šo sarunu, Anna Elizabete apjauta, ka tā bijusi kā sapīta bize, kur katrai pinuma daļai savs ceļš, lai gan visas, cita caur citu vīdamās, veido kopīgu musturu.

Zane: Indra, kā iespējams apvienot darbu, karjeru, ģimeni, vīru, naudu, veselību un izskatu?

Indra Lapiņa: Tas maksā dārgi. Pārāk dārgi. Tu atdod sevi visu, bet tad izrādās ar tevi spēlējuši šahu, un tu esi bijis tikai bandinieks svešā spēlē. Turklāt sen jau nokauts bandinieks.

Miks: Indra, vai jums nešķiet, ka mūsdienu sievietes pārāk sevi nomoka karjeras vārdā? Viņas lielās, ka spēj vienlaikus koncentrēties piecām dažādām lietām, bet nesaredz to, kas atrodas pašā degungalā.

Indra: …tu esi darījis visu iespējamo, bet tad tevi pārpērk un pasaka visu gaišu!

Zane: …skrien un centies visiem izdabāt, līdz nobeidz savu veselību…

Indra: Ko tāds vīrietis kā jūs dara šādā iestādījumā? Medījat sievietes? Te jau bez mūsu peldētājas (smējlgs skats uz Zani) un viņas draudzenes (skats uz Annu) citu nav. Abas lielās mākslinieces taču ar parastiem mirstīgiem nerunā, mēs drīkstam tikai no viņu pjedestāliem putekļus nopūst.

Anna: Nav jau viņas tik nepieejamas, Indra. Aktrise Frīda Fridrihsone ir ļoti sirsnīgs un izpalīdzīgs cilvēks. Vai ne, Zane? Un ari ar Divu mēs vēl aizvakar tīri sirsnīgi parunājāmies. Cienītā rakstniece bija šokēta, uzzinot, ka viņas numura iepriekšējā viešņa gājusi bojā nelaimes gadījumā.

Šajā brīdī baņķiere bija aizrijusies ar groku un sākusi klepot. Atguvusies viņa nomurmināja: Laikam būs tā peldēšanās uz laiku jāpārtrauc. Ziniet… tas nebija negadījums. Tovakar vēlu biju vēlreiz nonākusi lejā gribēju vēl papeldēt, taču atradu durvis ciet, uz roktura plāksnīte slēgts, iekšā tumšs, un sarga nebija.

-   Es jūs uz bridi atstāšu. Miks piecēlās un izgāja gaitenī. Anna dzirdēja attālināmies viņa soļus.

-    Ir jau vēls, dāmas. Ielūkojusies pulkstenī, arī Anna Elizabete kļuva nevaļīga. Man vēl jāizved laukā Grāfs, un rit agri sākam filmēt. Pirmā pietura Saules istaba. Ja kāda grib iekļūt kadrā kopā ar Ģirtu Melderi, laipni lūgtas!

-   Es laikam šovakar tur iegriezīšos gribētos sasildīties, citādi tas plunkšķis vēl tagad skan ausīs. Cerams, vēl būs vaļā, Zane smaidīdama atvadījās. Vēlreiz paldies jums par palīdzību!

-   Nav par ko. Ejiet vien. Es vēl mirkli pakavēšos pie uguns un tad, iespējams, jums sekošu. Vai varbūt aiziešu uz tuksneša terapiju man ļoti patīk sajūta, kad ādai pieskaras karstas smiltis un vari būt drošs, ka tajās nedzīvo neviens nešķīsts mošķis.

Tovakar viņas vairs nesatikās, bet no rīta mazā gaismiņā viesnīcas iemītniekus un droši vien pusi Kaijciema uzmodināja skaļi un histēriski kliedzieni, kas nāca no atpūtas korpusa, precīzāk, solārija telpām.

Kliedzēja bija Arta Knaģe. Viņa, kā parasti, ik ritu sākusi ar darba vietas apskati un solāriju izslaucīšanu ar antibakteriālā šķidrumā mērcētu drāniņu. Viens gliemežvāks nebija atverams. Arta pasaukusi palīgā pirtnieku Viduslāci, par abiem viņi to dabūjuši vaļā… Solārijā gulēja līķis, bet uz tā liels, melns zirneklis.

Baņķiere Indra Lapiņa bija izcepusies. Kāds bija nobloķējis solārija gliemežvāka atvēršanas mehānismu un ieslēdzis aparātu uz pilnu jaudu, iespējams, pat uz vairākkārtīgu ciklu, jo baņķieres kundze atgādināja grilētu vistu.

*  * *

10.  aprīlis

Pēc otrā mirušā stāvoklis kļuva vairāk nekā nopietns, un Miks Kaķītis, smagi nopūties, izdarīja divas lietas piezvanīja pulkvedim Jurim Bramanim un atklāja viesnīcas īpašniecei, kas viņš ir patiesībā.

Bramanis, ilgi klusējis, beidzot caur zobiem izspieda atļauju vadīt izmeklēšanu un apsolīja par to informēt Z-pils policijas darbiniekus. Savukārt Daina Spožā, noklausījusies Kaķīša atzīšanos, tikai pamāja ar galvu.

Viņai bija cita bēda, ko negribējās atklāt pārējiem, jau ceturto dienu ne vēsts no pašas vīra. Tomēr, bridi apsvērusi visus par un pret, direktore nolēma par to izstāstīt Annai Elizabetei un Mikam Kaķītim.

-   Kad tu pēdējoreiz viņu redzēji?

-   Septītajā no rīta, kad mājās dzērām brokastu kafiju.

-   Un kad runāji?

-   Arī septītajā mirkli, pirms es jums izstāstīju par pazudušo naudu… Un vēl ir pazudis arī viņa dators.

-   Daina, vai tu nepieļauj iespēju, ka tavs virs varēja pārkontēt šo summu un azbēgt?

-   Aizbēgt? Ar piecpadsmit tūkstošiem eiriku? Un kur viņš liktos? Cik ilgi? Nē, es jūtu ir noticis kas slikts.

-   Daina… Anna nezināja, kā iesākt. Todien, kad viņš… Dainis… atbrauca no Rīgas, jums bija ļoti nikns strīds tavā kabinetā. Es gāju garām uz ēdamistabu, durvis bija pusvirus, un tobrīd tu viņu apvainoji naudas izšķērdēšanā un piedraudēji ar šķiršanos…

Daina Spožā noslēpa seju rokās.

-   Ak Dievs, kāds kauns! Tu dzirdēji… Nē, jā, es tā viņam teicu, taču nedomāju nopietni, tikai pabiedēju. Vai tad paši nezināt, kā precētiem ļaudim iet? Nē… viņš to nevarēja izdarīt, nevarēja…

-   Daina, vai tu spēj piekļūt viesnīcas drošības kameru ierakstiem? Anna pēkšņi ievaicājās.

-  Nezinu. Iespējams. Dainis man reiz rādīja, kā to dara, visi dati glabājas uz mūsu iekšējā servera, un es no sava datora to varu izdarīt. Neesmu gan pēc tās reizes vairāk mēģinājusi.

-   Pamēģini. Varbūt izdodas ko ieraudzīt vai nu to, kur palicis tavs vīrs, vai ari to, kas noticis ar baņķieri.

-   Tu domā, Dainis viņu…? Dainai Spožajai no šīs domas vien aizrāvās elpa.

-   Nē, protams. Vienkārši varbūt novērošanas kameras fiksējušas kādu kustību gaiteņos?

Tomēr meklējumi izrādījās neveiksmīgi. Dainai gan izdevās pieslēgties serverim, taču visas datnes ar videoierakstiem bija nodzēstas, tāpat programma kameru vadībai. Faktiski no tām tagad vairs nebija jēgas.

-   Drusku nenopietna attieksme uzticēt naudu un drošības jautājumus vienam un tam pašam cilvēkam. Majors

Miks Kaķītis nesteidzīgi aplūkoja Daiņa Spožā kabineta sienas. Sertifikāti, diplomi un apliecības liecināja, ka viņš pabeidzis dažādus kursus elektroniskie drošības līdzekļi, videonovērošana, virtuālās naudas pārvaldība, gudrā māja un faktiski spēja, no kabineta neizejot, tikt galā ar visām viesnīcas komunikāciju sistēmām.

Un kur teikts, ka Dainis Spožais nevarēja pārprogrammēt baseina ūdens padevi un solārija pulksteni?

Daina bez spēka noslīga tuvākajā krēslā: Tas tad nu ir viss. Tad saņēmās un piezvanīja Dinai uz uzņemšanu:

-     Lūdzu, paaicini Ainu un Alīdu uz manu kabinetu. Pati arī atnāc. Un jūs abi, lūdzu, palieciet.

-     Izskatās, ka Kaiju spožumam beidzot pienācis gals, Daina skumji paironizēja. Un, šķiet, ka šo galu mums sarūpējis mans mīļotais vīrs Dainis. Līdz šim es domāju, ka viņš ir vieglprātīgs pamuļķis, kam prātā tikai sekss un azartspēles, taču izrādās, ka uz viņa sirdsapziņas ir arī divas slepkavības. Un ne tikai…

-    Mamm, ko tu runā?! Viņš to nevarēja izdarīt! iesaucās Dina. Jā, glums un lipīgs, jā, brunču mednieks, varbūt arī naudas šķērdētājs, bet slepkava? Turklāt viņš tevi mīl! Viņš tev to nenodarītu!

-     Daina, nepārsteidzieties ar secinājumiem, brīdināja Miks Kaķītis. Varbūt viss nemaz nav tā, kā izskatās. Pārāk jau nu tieši visi pierādījumi norāda uz Daini Spožo.

-    Dainis bija… ir lielisks peldētājs, monotonā balsī ierunājās Daina. Viņš varēja nepamanīts ienirt un paraut aiz kājas jebkuru Džesiku vai mani. Toreiz, jūrā, Anna, es tev stāstīju… Viņam ir… bija pieeja bankas kontam un starptautisku transfēru iespēja. Un viņš pazīst datorus kā savus piecus pirkstus. Viņš varēja iznīcināt videonovērošanas ierakstus, pārprogrammēt ūdens temperatūru baseinā un pārregulēt arī gliemežnīcu…

Vērodams saspringti dzīvo domu maiņu, kas atspoguļojās Annas Elizabetes sejā, Miks iekšēji nopūtās.

Jau atkal!

Viņš bija vairāk nekā drošs, ka Annai ir vismaz pusducis pretrunīgu teoriju, ko viņam ar puišiem nāksies sviedriem vaigā pārbaudīt, un tikpat daudz iespējamo vainīgo, kas būs jānoklaušina. Un viņa noteikti pieprasīs tiesības būt līdzās un uzdot jautājumus! Turpretī viņam šobrīd nebija gandrīz neviena cita iespējamā vainīgā kā vien Dainis Spožais, kurš izskatījās tik vainīgs, ka vainīgāks jau vairs nevarēja būt. Atlika vienīgi viņu notvert.

*  * *

12.  aprīlis

Daini Spožo atrada 12. aprīļa rītā elektriskajā žāvētavā līdzās Kaiju mājām, kur dzīvoja Dainas māsa Aina Putniņa ar ģimeni. Viņš bija saņēmis pamatīgu, taču ne nāvējošu triecienu ar trulu priekšmetu pa pieri, pēc tam nožņaugts un visbeidzot… izkaltēts.

Šobrīd Daiņa kalsnais ķermenis atgādināja svaigi žāvētu, smaidošu mūmiju tādu iespaidu radīja atņirgtie zobi, kas, ķermeņa audiem saraujoties, bija labi redzami. Vairs nekā no bijušā skaistuļa, Anna Elizabete skumji nodomāja, vērodama aizbraucam policijas mašīnu un Egona busiņu.

Visdīvainākais bija fakts, ka pēdējās nedēļas laikā Ainas Putniņas žāvētava ne reizi nebija pat ieslēgta.

*  * *

13.  aprīlis

-    Esat atnākuši mani arestēt? Dainas māsa Aina Putniņa, rokas klēpī salikusi, apsēdās virtuves krēslā.

-               Nē, tikai parunāties, Miks Kaķītis viņu nomierināja.

-     Uzzināt, kā jūtaties.

-     Kuru tas uztrauc? Visapkārt tikai ķengas, skandāli un noziegumi. Kuru gan interesē cilvēki? Jūs?

-    Mūs, stingri noteica Anna Elizabete. Aina, pastāstiet, lūdzu, par sevi un savām māsām.

-    Tad jau būs jāsāk no paša sākuma. Ar kaijām…

… Ap deviņpadsmitā divdesmitā gadsimta miju uz šo pusi atklīdusi ragana Kaija skaista, jauna sieviete rudiem, sprogainiem matiem. Viņai līdzi bijusi maza, trīs gadus veca meitenīte, iespējams, meitiņa, sudrabaini baltiem matiem, vārdā Saiva. Abas apmetušās uz dzīvi pamestā būdā jūras krastā ciema nomalē. Tā arī dzīvojušas, divas vien bez vīra, tēva, brāļa. Bez vīrieša.

Meiča izrādījusies gudra un skolota. Vākusi ārstniecības augus, gatavojusi zāles, kas dziedējušas smagākās kaites, un pamazām cieminieki sākuši meklēt tikai viņas palīdzību, atstājot apkaimes dakteri bez darba.

Kaijas skaistums tuvākās un tālākās apkaimes puišus vilinājis kā bākas gaisma kuģus naktī, bet šī nē, viņai nevienu citu nevajag, tikai jauno Kapteiņu māju saimnieku Andreju Jēkabu, kurš togad nosvinējis pilngadību un beidzis jūrskolu. Šis par sarkanmataino meitu vien sapņojis, gribējis tūlīt precēt, arī mācītājs bijis ar mieru laulāt, taču vecāki iecirtušies. Ni un ni nabadzīgu raganu bez dzimtas saknēm, toties ar bandu bērnu kaklā neparko! Tas nekas, ka gudra un labsirdīga, bet paklau, ko runā Spožo meitas Minna un Otīlija, tie dzīvo netālu no raganas būdas. Kaija vispirms esot ķircinājusi viņu brāli Kristiānu, solījusies iet par sievu, taču, kad pie apvāršņa parādījies jaunais Kapteinis, pametusi ar salauztu sirdi.

Andrejs Jēkabs, jaunās ziņas padzirdot, karstumā noskrējis pie Kaijas, sarunājis briesmu lietas, atsaucis derības un aizbraucis selgā. Viņa gan mēģinājusi mierināt un vest pie prāta lai nogaida un paliek krastā, citādi jūra viena vietā paņems divus, taču puisis iespītējies. Pēc stundas sacēlusies vētra. Malā viņš vairs nepārnāca.

Bet Kaija nolādējusi Spožos un Kapteiņus par lepnību un meliem.

Par to, ka man darījāt pāri, jūsu dzimtas sievietes būs nelaimīgas septiņās paaudzēs! To izteikusi un pazudusi.

Tikai nākamajā rītā virs jūras rāmā, nekustīgā spoguļa riņķojis milzīgs sudrabkaiju bars.

15.   nodaļa. Ja nebūtu Spožo…

-     Interesants stāsts, bet kāds tam sakars ar notikušo? vaicāja Anna Elizabete, kad Aina bija apklususi.

-    Vistiešākais. Jo tas bija visu mūsu nelaimju cēlonis. Šis lāsts. Jūs klausīsieties tālāk vai nē?

… Mazo Saivu par audžubērnu pieņēmusi Kapteiņu ģimene. Devuši savu uzvārdu. Jutušies vainīgi viņas mātes nāvē. Meitēns, savas pagātnes neatcerēdamies, audzis jautrs un priecīgs un jau agri izrādījis mākslinieces dotības. Vecais jūras vilks Krišjānis Kapteinis tā pieķēries sīkajai sudraba atspolītei, kā viņš mēdzis saukt Saivu, ka paša vecākās meitas Elza Agnese un Dora Anna palikušas otrajā plānā.

Viņš ar lielu prieku uzņēmis sievas Olgas Dores ierosinājumu uzbūvēt pansijas māju ar vannu un veselības procedūru istabām, jo tas ļāvis likt pie malas kuģošanu pēc dēla nāves tā viņam vairs nav sniegusi agrāko prieku un agrāk tuvā jūra kļuvusi sveša un biedējoša. Kapteiņkundzes ideja izrādījusies reti dzīvotspējīga, un dažu gadu laikā pansija pārtapusi smalkā viesnīcā ar divpadsmit labiekārtotiem numuriem un četrām procedūru telpām. Viesnīcai dots vārds Kaijas, tajā strādājusi visa ģimene vecie Kapteiņi, abas meitas, viņu vīri un bērni.

Vecākās meitas Elzas vīru Jurģi agri paņēmusi jūra. Palikusi viena ar dvīņiem Valdi Juri un Veltu Mirdzu, viņa atgriezusies tēva mājās un dzimtas uzvārdā.

Abi Kapteiņu mazdēli Valdis Juris un otrās meitas dēls Vilnis Jānis Matrozis vecuma ziņā Saivas vienaudži, pēc dzimtas tradīcijas mācījušies jūrskolā un mājās viesojušies tikai brīvlaikos.

Sīkā švilpaste izaugusi par skaistu jaunkundzi. Blondi sudrabainie mati pamazām kļuvuši viegli rūsīgi, visbeidzot koši sarkani, bet raksturs dumpīgs un neatkarīgs. Vēl nesasniegusi astoņpadsmit. Saiva paziņojusi, ka apgleznos viesnīcas istabu sienas un griestus, un to arī izdarījusi tobrīd tik populārajā art deco stilā. Gan mājinieki, gan viesi sajūsmā paredzējuši Saivai spožu mākslinieces nākotni, taču viņa visus pārsteigusi nolēmusi braukt uz Rīgu studēt medicīnu. Kas zina, varbūt ierunājās asinsbalss. Arī viņa, tāpat kā reiz māte, zinājusi puķu, zāļu un citu augu slepeno spēku, runājusies ar putniem un zvēriem… Neviens viņai to nebija mācījis, vienkārši zinājusi, un viss.

Vecie Kapteiņi, atceroties Saivas mātes Kaijas traģisko likteni, satrūkušies un centušies viņu atrunāt, jo Rīgā jau bija iedunējušies Pirmā pasaules kara lielgabali un sākušās revolūciju jukas. Saiva paklausījusi un palikusi Kaijciemā ap to laiku ciems jau bija ieguvis šo vārdu.

Iespējams, ja viņa būtu aizbraukusi uz Rīgu, nekas nebūtu noticis. Taču jaunā, skaistā meitene ar vingro augumu un sarkanajiem, sprogainajiem matiem strādāja Kaiju viesu uzņemšanas zālē, bet brīvajos brīžos un nedēļas nogalē labprāt apmeklēja danču vakarus turpat balles zālē. Viņa bija iekritusi acīs daudziem ciema puišiem tie viņu dancināja, dāvāja ziedus, aicināja pastaigās. Saiva pret visiem bijusi vienādi laipna, it kā nemanīdama, ka trīs no viņiem viņas dēļ kļuvuši par niknākajiem ienaidniekiem.

Tie bija tuvākā kaimiņa Kristiānā Spožā abi vecākie dēli Aleksandrs un Vilhelms. Trešais Krišjāņa Kapteiņa vecākās meitas Elzas dēls Valdis Juris, tobrīd jau diplomēts kapteinis, Saivu biežāk nekā citi vizinājis savā laivā un vedis pastaigāties mēnessgaismā. Kādā jaukā dienā viņš pārsteidzis visu ģimeni, paziņodams, ka grasās Saivu precēt.

It kā nebūtu ne mazākā iemesla neļaut audžumeita gan, bet nav asinsradiniece, pašu audzināta, gudra, krietna. Vecie Kapteiņi bijuši tīri apmierināti par šādu izvēli, taču iespītējusies Valda Jura māte līdz šim par zāli klusākā Elza. Vai maz, ka tēvs šo bandubērnu zem sava jumta audzinājis, ļāvis pa galvu dancot un visas kaprīzes izpildījis? Bet vai tādēļ viņai tagad būtu jāatdod vienīgais dēls raganas meitai? Tās pašas raganas, kuras lāsta dēļ pašas vīru jūra paņēmusi! Droši vien Saiva tāda pati rudmataina padauza kā māte, tad labāk lai ejot par sievu pie kāda no Spožajiem, tie jau gar viesnīcu kā suņi kuču laikā dauzās. Rau, Kristiāns Spožais pat piedāvājis prāvu summu kā atkāpšanās naudu kompensācijai, ja Valdis Juris atsauktu saderināšanos. Tagad, kara laikā tā lieti noderētu.

Taču dēls iecirties precēšoties ar vai bez mātes svētības, arī mācītājs esot sarunāts. Ja neļaušot precēties, iešot karot, pietiek rezervistos bikšdibenu deldēt. Vectēvs bijis izmisumāvai tiešām Elza gribot atkārtot vecāsmātes kļūdu un iegrūst postā pašas dēlu, noskaužot viņam laimi?

Galu galā Saiva un Valdis Juris klusi salaulājās vecajā Kaijciema baznīcā, taču viņu laimei nebija lemts ilgs mūžs kādu dienu jaunais vīrs teicies iet uz ciema bodi pēc maizes, bet tā ari nav atgriezies. Kā ūdenī iekritis. Saiva un vecie Kapteiņi velti izskraidījušies pa mežu, kāpām un kaimiņu mājām, pat ielūkojušies tukšajā Raganas būdā, aizgājuši pie Spožajiem nekā. Tikai Kristiānā māsas Otīlija un Minna nosmīnējušas un nomērījušas Saivu ar skatienu: Ari brāļa puiku neesot mājās, droši vien visi kopā būs meitās aizdauzījušies. Pēc kāzām jau daudzi tā darot…

Mājupceļā Saiva ilgi stāvējusi uz Kapupltes tiltiņa, it kā domādama, it kā klausīdamās kādā tālā balsi, tad skumji pašūpojusi galvu un noteikusi: Nemeklējiet viņu. Gan pats atradīsies.

Valdi Juri Kapteini atrada Aklā raga kāpās. Pēc pāris mēnešiem. Vai, precīzāk, to, kas no viņa bija palicis pāri kaiju un vārnu apknābātus kauliņus. Tikai, jūrskolu beidzot, tēva dāvātais sudraba pulkstenis, smiltis iegrimis, norādīja īpašnieku. Nākamajā dienā pēc atraduma no ciema pazuda abi brāļi Spožie.

Vecāko, Vilhelmu, pēc pāris dienām atrada mežā nošāvušos vai nošautu, kas zina. Aleksandrs pazuda bez vēsts. Bet Spožo ģimenes galva kapteinis Herberts Spožais, vecā Krišjāņa Kapteiņa bērnības draugs un jūras virsnieks būdams, nespēja izturēt dzimtas negodu un padarīja galu, atstādams pēcnāves vēstuli ar vienu vienīgu vārdu Piedodiet! Ciema ārsts gan kaut ko minēja par dīvaino ieroču sakritību, taču iedziļināties nesāka bija kara laiks… Herberta sieva Alma vīru pārdzīvoja par dažiem mēnešiem.

Spožo dzimtas saniknotās sievietes notikušajā vainoja raganas Kaijas lāstu.

Pēc vīra bērēm, vairākas dienas klusējusi, Saiva savāca mantiņas un no Kapteiņu mājām aizgāja. Pateica, lai par viņu aizmirst un liek mierā. Apmetās uz dzīvi Raganas būdā. Dienās klīda pa mežiem un pļavām, zālītes vākdama, vakaros sēdēja kāpās un runājās ar jūru. Ārstēja ciema ļaudis, palīdzēja arī tālākiem nācējiem. Pamazām kļuva arvien brangāka. Nākamajā gadā Saivai piedzima meitiņa sidrabaini baltiem matiem, zaļām acīm un Kapteiņu bedrīti zodā. Māte devusi bērnam ļoti īpatnēju vārdu Silga.

Vecais Krišjānis uz tiem priekiem lūgtin lūdzies abas atgriezties Kapteiņos, bet Saiva tikai noteikusi diezgan nelaimju lepnības un iekāres dēj! un atteikusies. Pēc mēneša Krišjānis Kapteinis nomiris. Apglabājuši ar pienācīgu godu līdzās mazdēlam, un ģimene atviegloti nopūtusies beidzot par raganu dzimtu varēs aizmirst. Karam beidzoties un atsākoties mierlaika dzīvei, abas meitas Elza Agnese un Dora Anna metušās atjaunot un pārbūvēt viesnīcu, taču vecā Olga Dore, Krišjāņa atraitne nav ļāvusi, teikdama jums tā nepieder!

Izrādās, vecais Kapteinis atstājis testamentu, kurā visa Kapteiņu manta, kustamā un nekustamā, līdz ar viesnīcu Kaijas un no tās gūstamiem ienākumiem, novēlēta vecākā mazdēla Valda Jura sievai Saivai un meitai Silgai, bet tālāk sadalāma pēc viņu abu ieskatiem.

Krišjāņa un Olgas Dores vecākā meita Elza Agnese Kapteine gan paburkšķēja, ka Valda Jura dvīņumāsas ģimene palikusi bez nekā, taču samierinājās un turpmāk centās uzturēt ar abām raganām labas attiecības.

Toties viņas jaunākā māsa Dora Anna Matroze, aizprecējusies uz Matrožiem, trakoja bezspēcīgās dusmās viņai, pārgājušai vīra uzvārdā un paspārnē, no dzimtas īpašumiem nekas netiks! Gribējusi jau tiesāties, bet māsa atrunājusi, ieteikdama nenaidoties. Gudrība atmaksājās Elzas Agneses ģimenei Saiva norakstīja Kapteiņus, bet pati ar meitu joprojām dzīvoja Raganas būdā, klusi un mierīgi saimniekojot viesnīcā, dodot darbu gandrīz divdesmit cieminiekiem.

Vai nu enerģētiskā vārda vai kā cita dēļ Saivai veicās labi viesnīca Kaijas nesa peļņu, un viņa, visiem par lieliem brīnumiem, it kā gatavodamās lielam ģimenes pieaugumam, uzsāka būvēt mājas. Pamatīgas un lepnas no šķeltiem akmeņiem, ar saimniecības ēku, pagrabkalniņu, žāvētavu un laivu piestātni.

Mājām deva tādu pašu vārdu kā viesnīcai Kaijas.

Lepnie Kapteiņi Kaijās ne mājās, ne viesnīcā nespēra kāju, bet, ienākot padomju varai un sākoties karam, kļuva par aktīviem darbaļaužu pārstāvjiem un budžu nīdējiem. Runāja jau visādi…

It kā Doras Annas dēls Vilnis Jānis Matrozis gājis abas raganas paklusām sūdzēt jaunajai varai, lai tās tiktu iekļautas jūnija tālbraucēju sarakstos. It kā viņam pateikts nejaukties, kur nevajag. It kā viesnīcā, kas tobrīd jau darbojās kā hospitālis, uz pastāvīgu dzīvi apmeties augsta ranga krievu virsnieks, kuru Saiva izārstējusi no nedziedināmas kaites, bet Silga ilgi kopusi. Kas zina?

Pēc pāris nedēļām Vilnis Jānis kopā ar savu tēvu Jāni Matrozi, māsīcas Veltas vīru Otomāru Kadiķi un viņu astoņgadīgo dēlēnu Jurīti jūrā uzsprāga uz mīnas. Naktī. It kā braukuši zvejot, it kā veduši šņabi.

īsteno Kapteiņu atvases dusmās trakoja, notikušajā atkal vainojot raganas, taču padarīt neko nevarēja.

Karam beidzoties, virsnieku aizsauca atpakaļ uz Maskavu, kur viņam bija sieva un ģimene, bet Silga ar māti un diviem knauķiem meitām Margu un īrisu palika dzīvot Kaijās. Par lieliem sirdēstiem pārējiem Kapteiņiem Silga abus kara bērnus reģistrēja kā Kapteines, tēva vietā norādot nezināms. Neviens viņai ari neko nejautāja.

Pēc kara viesnīca gandrīz atguva savu agrāko statusu, pārtopot par sanatoriju, protams, piederošu jaunajai padomju valstij. Vēlākos gados tās apakšējos stāvos ievācās ari doktorāts, bibliotēka un ciema padome. Abas raganas Saiva un Silga palika strādāt sanatorijā, neraugoties uz Veltas Mirdzas dēla Jāņa, tagadējā priekšsēža tēva, tolaik vēl pavisam jauna zeņķa, pūliņiem tikt no viņām vaļā.

Un atkal runāja visādi. It kā Jānis paziņojis, kur vajag, ka vecā ragana Saiva slepeni nodarbojoties ne vien ar neatļautu dziedināšanu, bet ari ar deficīta preču kontrabandu un darbs sanatorijā esot aizsegs Kurzemes mežabrāļu atbalstīšanai. Šāda ziņa, protams, nepalika bez ievērības, un četrdesmit devītā gada martā abas burves un Silgas mazie bērni devās apskatīt plašo padomju dzimteni. Runāja, ka aizvešanas dienā visas Kapteiņu dzimtas sievas atskrējušas uz ciema centru, lai savām acīm par to pārliecinātos.

Un tur viņas ķēruši Saivas asie vārdi septiņas paaudzes vēl nav beigušās, jūs dārgi samaksāsiet!

Saiva no Sibīrijas neatgriezās. Silga ar meitām pārbrauca piecdesmit sestajā, iekārtojās turpat pamestajā Raganas būdā un sāka strādāt sanatorijā par apkopējām. Palīdzējis sanatorijas galvenais ārsts Valters Spožais, Kristiānā Spožā dēls no otrās laulības, kurš, zinot savas dzimtas reiz nodarīto, centies to labot. Viņam tas izdevās tik labi, ka vecākais dēls topošais ķirurgs Kristers Spožais, kuram visi pareģoja izcilu profesionālo karjeru, lūdza bijušās izsūtītās un raganas Silgas meitas Margas Tijas Kapteines roku, visu mūžu nostrādājot par sanatorijas galveno ārstu. Neviens nekad neuzzinās, par ko toreiz vienojās viņu vecāki Valters un Silga, taču kāzas notika. Un piedzimām mēs Alīda, es un Daina.

Nogurusi no ilgās runāšanas, Aina Putniņa pasniedzās pēc tējas krūzītes.

Anna un Miks, notikumiem bagātā, acīmredzot daudzreiz prātā pārcilātā stāsta iespaidoti, klusēja.

-    Tāpēc, ja jūs man vaicāsiet, kurš vainīgs pie šodienas noziegumiem, es ieteiktu parunāt ar Kapteiņiem.

-    Aina, vai jūs patiešām domājat, ka šis dzimtu naids vēl nav rimies?

-     Es nedomāju, es zinu! viņa cieti noteica. Raganas lāsts diemžēl vēl arvien ir spēkā, un, lai cik traģiski, tas skar ari mūs, jo mūsu dzimtu asinslinijas ir sakrustojušās… Mūsu bērni ir piektā paaudze.

Annai Elizabetei pārskrēja šermuļi.

Kā tas var būt, ka 21. gadsimtā, izglītības, interneta un citu augsto tehnoloģiju laikmetā cilvēku prātos vēl atrodas vieta tamlīdzīgām māņticīgām muļķībām?

-    Vai varētu minēt konkrētus piemērus?

-Ja jūs tā vēlaties… Es saprotu jums tāds darbs: neticēt. Tad sakiet, kā lai izskaidro to, ka Kapteiņu un Spožo dzimtās gandrīz neviens vīrietis nav nomiris savā nāvē un neviena sieviete nav bijusi laimīga?

Andreju Jēkabu vecāku lepnības dēļ paņēma jūra, Valdi Juri nepiepildītas iekāres dēļ noslepkavoja Spožie, četri Kapteiņu vīrieši laivā uzsprāga uz mīnas, bet vecais Jānis Kapteinis savā jahtā nogāja pa burbuli, aizraujot līdzi arī mūsu vecākus Kristeru Spožo un Margu Tiju.

Ari ieprecētajam Matrožu zaram neklājās labāk, lai gan viņi jau nu ne pie kā nebija vainīgi. Doras Annas znots Gunārs Sietiņsons nokrita no jumta un lauza kaklu, viņa dēls Ēriks sešdesmitajos laiviņā bēga uz Zviedriju un pazuda bez vēsts, Matrožu Fredi norakstīja no kuģiem par dzeršanu.

Spožajiem savas bēdas: abas meitas Minna un Otīlija visu mūžu nodzīvoja vecmeitās, dēls Kristiāns bija spiests piedzīvot, kā divi viņa vecākie dēli kļūst par slepkavām, trīs nākamie nomirst maziņi, sieva Matilde aizrijas ar asaku un nosmok, bet dēls no laulības ar otro sievas aizbēg uz Vāciju. Otrs dēls, mūsu vectēvs Valters, vienīgais kļuva par normālu cilvēku, bet viņa dēls Kristers beidzot likumīgi apprecēja sievieti no Kaijas dzimtas. Vecvectēvs nomira laimīgs. Taču ar to veiksme beidzās mūsu dzimtas sāka vajāt nelaimes…

Bez vēsts pazuda mātes māsa īrisa sešdesmito sākumā aizbrauca uz Rīgu mācīties, tur sasitās ar kaut kādu knisli, un viss kopš tā laika neviens par viņu nav dzirdējis. Izmeklējāmies visādi rakstījām iesniegumus milicijai, policijai, likām sludinājumus avīzēs nekā. Droši vien nav vairs starp dzīvajiem.

Nākamā nelaime notika, kad… Daina… nu, ar viņas viru.

Pēc tam, divtūkstoš pirmajā, pazuda Alīdas virs Haralds it kā esot aizbraucis jūrā.

Un visbeidzot jūra paņēma ari mūsu vecākus un vecos Kapteiņus. Nesen, pirms četriem gadiem.

-     Kas notika? Anna saspringa. Varbūt te slēpjas atslēga? Atriebība…?

-    Tas vispār bija dīvains gadījums vecais Kapteinis bija atnācis pie mums izlīgt, tā teikt, lūgt piedošanu par savas ģimenes grēkiem un izbeigt dzimtu naidošanos. Mūsu vecāki piekrita, mēs ari. Nebija jau, ko dalīt. Tobrīd jau bijām atguvuši Kaiju mājas un viesnīcu vecmamma Silga to vēl piedzīvoja. Bijām sākuši strādāt, dzīve sakārtojās. Bet naids, kā zināms, traucē elpot… Tā nu Jānis Kapteinis, vecākais, uzaicināja māti un tēvu apskatīt viņa jauno jahtu un izmest kādu loku gar piekrasti. Mēs ar māsām no izbrauciena atteicāmies viesnīcā todien bija ļoti daudz darba. Kā zinādamas… Aina Putniņa smagi nopūtās.

-    Un…? Kas notika tālāk? Kaķītis nepacietīgi mudināja stāstītāju.

-     Tālāk… Diena bija skaidra un saulaina, pie debesim neviena mākonīša. Mēs no viesnīcas lielā balkona vēl noraudzījāmies, cik skaisti un cēli peld Kaija dīvaini, ka vecais devis laivai šo vārdu! kā pēkšņi debesis nomācās, sacēlās stiprs vējš, kaut kas nozibsnija un mūsu acu priekšā jahta nogrima. Likās, it kā to kāds stāvus būtu ierāvis dzelmē. Kad vētra beidzās, nekas vairs nebija palicis pāri tikai skaidas, bet bojā gājušos ūdenslīdēji neatrada. Ari vēlāk jūra viņus neatdeva. It kā šo četru cilvēku nekad nebūtu bijis.

-    Jēziņ… Annai negribot izlauzās.

Tas taču bija vistīrākais murgs!

-    Ainas kundze, esmu dzirdējis, ka jūrā esot daudz viltīgu zemūdens straumju, kas veidojot virpuļus, bet ūdens masas, jūras dibenā skalojoties, pārvieto smiltis un jūraszāles, veidojot milzīgas gaisa kabatas, kas pārplīstot acumirkli iesūc sevi gan putnus, gan neuzmanīgāku peldētāju…

-    Nezinu, nezinu… Visu mūžu esmu dzīvojusi jūras krastā, nekad nekādas kabatas nav plīsušas, Aina Putniņa drūmi novilka. Izskatījās, it kā jūra būtu atvāzusi rīkli, lai viņus apritu… Mēs visi to redzējām.

-    Varbūt te ir kaut kāda anomālā ģeomagnētiskā zona? Anna klusu nomurmināja, taču Aina izdzirdēja.

-    Nevajag meklēt izskaidrojumus tam, ko nevar izskaidrot! Mēs ar to esam samierinājušies. Noturējām piemiņas dievkalpojumus, uzlikām pieminekli dzimtas kapos, pasērojām… Dzīvojam tālāk. Cik jau nu Kaija mums atļaus… Tā vien šķiet, ka atkal pienācis rēķinu maksāšanas laiks… Nekas daudz gan vairs nav atlicis…

Pielēcis kājās un noskurinājies kā suns pēc peldēšanās, acīmredzot lai aizgaiņātu murgaino sajūtu, majors Miks Kaķītis iesaucās: Putniņas kundze, jūs taču negribēsiet apgalvot, ka šajās dienās notikušais ir pārdabisko spēku darbs?! Ticiet man, esmu par to simtprocentīgi pārliecināts, ka atbildība jāuzņemas kādam, kurš staigā pa zemi uz divām kājām, kuram ir miesa, asinis un dvēsele. Par tās tīrību gan nezinu.

-     Aina, jūs iesākāt stāstīt un aprāvāties… kas notika ar Dainas pirmo vīru, Dinas tēvu? Anna vaicāja.

-     Viņš bija tāljūras kapteiņa palīgs. Aizbrauca reisā un neatgriezās. Māsa toreiz burtiski sašķīda gabalos, jo Dinīte jau bija pieteikusies, bet viņi vēl tikai grasījās precēties. (Tipiski

Kaijas dzimtas sievietēm, nodomāja Anna.) Bērns piedzima, bet Daina bija tādā depresijā, ka man nācās meitenīti uzaudzināt pašai. Nolēmām reģistrēt viņu kā Spožo. Cerējām, ka šis vārds nesīs veiksmi.

-    Un par tēvu tā arī nekādu ziņu? Kā viņu sauca? Varbūt es varu palīdzēt painteresēties šur un tur? Mums ir tādas iespējas, Miks ieminējās.

-     Es… neatceros, tas notika tik sen. Ja jums nekas vairs nav vaicājams, es labprāt dotos atpūsties.

Anna Elizabete un Miks neuzkrītoši saskatījās.

Ak tad neatceras! Trīs dzimtu vēsturi pusotra gadsimta garumā, kur raduraksti savijusies krustu šķērsu, atceras kā vienreizvienu, bet pašas audžumeitas tēva vārdu ne? Un mums tam būtu jānotic?

Miks jau vēra muti, lai kaut ko teiktu, bet Anna, pašūpojusi galvu, iejaucās:

-     Vēl tikai daži jautājumi, Ainas kundze, tad mēs liksim jums mieru! Daina minēja, ka viesnīca šogad svinēs simto dzimšanas dienu. Tas ir ilgs laiks ģimenes uzņēmuma darbībai, lai arī ar pārtraukumiem…

-    Ilgs gan, jā. Gribējām svinēt… un svinēsim, ja nebūsim visi beigti vai bankrotējuši, viņa rūgti iesmējās.

-     Vai tuvākajā apkaimē jums ir kādi konkurenti? asi ievaicājās Kaķītis.

-     Nekā nopietna. Alīdas viesu māja Mazreņģes ir mūsu filiāle, tāpat Kāpa tur vasarās saimnieko mans vīrs Uldis, puikas palīdz; ziemā tur nav ko darīt. Kaijciema centrā starp lielveikalu un domi ir kafejnīca Bura nekā sevišķa: maizītes labas, toties salāti vienmēr noslīkuši majonēzē vai etiķī, bet no siltajiem tikai solanka un karbonādes, cietas kā Pirmā Maija pazoles.

Anna pasmaidīja, atcerējusies bērnības baismīgos apavus. Ari viņai bija nācies izbaudīt šis kāju spīles.

-    Un kā ar tālākiem konkurentiem?

-    Vienīgie vērā ņemamie Waterman SPA atrodas kādus septiņdesmit kilometrus uz rietumiem. Tur saimnieko pustraks zviedrs un pārsvarā uzturas tikai ārzemju tūristi tos ar lielajiem autobusiem turp aizgādā un pēc tam atkal ved prom. Tur cilvēki apgrozās…

Vai Ainas Putniņas balsī bija sadzirdama skaudība?

-     Es līdz šim neesmu to sapratusi… kā Kaijas spēj savilkt galus? Apartamentu maksa ir ļoti augsta, toties procedūru un maltīšu cenas zemas. Darbinieku daudz, visiem jāmaksā alga. Vai veselības kopšana un šāda atpūta Kaijciema vietējo iedzīvotāju vidū ir tik pieprasīta, lai spētu izlīdzināt bilanci? Anna skali domāja.

-     Nejautājiet man par naudu, es no tām lietām neko nesaprotu! Tur Dainis ir… bija liels speciālists. Kad reiz ko līdzīgu jautāju māsai, viņa tikai nosmējās un attrauca neuztraucies, visiem pietiks, vasaras sezona visu saliks pa vietām. Tā jau ir kempings sāk pildīties jau maijā un atkarībā no laika apstākļiem darbojas līdz septembrim, oktobrim; Mazreņģes ir vaļā visu cauru gadu, tāpat viesnīca un visi procedūru kabineti. Pamazām savācas…

-    Vai Kaijciemā vēl kādai ģimenei varētu būt uz jums zobs, vienalga, kāda iemesla dēļ? Zinot šo leģendu, viņi varētu to izmantot, lai jūs beidzot noliktu pie vietas?

-     Kāpēc jūs man vaicājat tādas lietas? Vai es zinu? Kaijciemā taču visi ir radinieki krustu šķērsu, viens otram brālēns, tēvocis un krustdēls reizē. Kad tas vienreiz beigsies it kā citur puišu un meitu nebūtu? Aina smagi nopūtās, un Annai Elizabetei pēkšņi izlikās, ka viņa ar to domājusi kaut ko pavisam konkrētu.

-     Ienaidnieki, jūs sakāt? Mums ar Kapteiņiem vairs nav ko dalīt, lai gan daudzi mēļo, ka mans Uldis par katru cenu plēšas tikt domes priekšsēža krēslā, ko tagad aizņem Jānis Kapteinis. Viņa dēls Kaspars vada vietējo Tūrisma informācijas centru. Ļoti labvēlīgi izturas pret Dinīti un vispār pret mums, nevaram sūroties arvien novirza uz Kaijām ekskursantus un tūristu grupas. Matroži? Varbūt pirms piecdesmit gadiem viņiem bija par ko sūdzēties, bet tagad visi viņējie strādā viesnīcā un saņem labas algas. Vietējie zveji un viņu tuvinieki? Nu, jauno ciemu būvējot, daudzi no viņiem zaudēja daļu savu zemju, daži pat mājas, taču pie tā jau nebijām vainīgi mēs, bet nekustamo īpašumu attīstītāji.

Mēs… Daina iespēju robežās cenšas cilvēkiem dot darbu, bet kaijciemiešiem viesnīcas procedūras pieejamas par puscenu. Nezinu, kālab lai mūs nīstu! Ja godīgi nebūtu Spožo, te, Kaijciemā, vispār nebūtu gandrīz nekā, ko redzēt vai darīt, tukša nomale nekurienes vidū…

-   Tad jau grozi, kā gribi, sanāk, ka noziedznieks slēpjas pašu vidū, rāmi rezumēja majors Kaķītis, izsaukdams pār savu galvu Ainas dusmu izvirdumu.

-     Kā tad, kā tad! Un, ja reiz no pašu vidus, tad nākat tik pie mums? Vai tāpēc, ka Rūda dežūras laikā tas skuķis dabūja galu, viņš uzreiz kļūst par slepkavu? Bet viņš tovakar saņēma ziņu uz telefonu no vadības. Lai veras ciet ātrāk slēdz un dodas mājās atpūsties. Sūtīts bija, kā parasti, no Kaiju mobilās centrāles, tāpēc Rūdis mierīgi paklausīja un devās mājās. Atceros, tovakar vēl sūdzējās par sliktu pašsajūtu, bija tāds miegains un drebelīgs. To visu viņš tonakt izstāstīja tam jaunajam Z-pils policijas darbiniekam, kurš te bija ieradies arī vēlāk, kad… Toreiz nevienam pret viņu nebija nekādu pretenziju!

-     Kur jūsu dēls ir tagad?

-     Ēdamzālē. Apkalpo viesus pie galdiņiem un numuros. Lai gan drīz jau laikam vairs nebūs, ko…

-    Putniņas kundze, ko jūs varat pastāstīt par baņķieri Indru Lapiņu? Kaķītis lietišķi ierunājās.

Dainas māsa salēcās kā dzelta, un sekoja kārtējais emociju izvirdums: Kāds mums sakars ar to cepto baņķieri? Mēs neviens neviens no mums! tām saules vannām pat tuvumā neesam gājuši! Mums saules pietiek savā sakņu dārzā un pie jūras!

-    Ainas kundze, es nevaicāju par solārija telpām, bet par baņķieri. Viņa Kaijās esot bijusi bieža viešņa.

-     Ā, jūs par to… Jā, viņa pie mums atpūtās vismaz reizi trijos mēnešos. Nedēļu, divas… Un tā jau kādus trīs vai četrus gadus. Atminos, arvien nodomāju cik labi gan strādāt bankā, ja reiz tur tādas algas, ka tik bieži var pūsties un vaļoties. Bet viņai, nabadzītei, laikam kaut kas ar māgu nebija lāgā pie dakteres Anitas vien skraidīja… Viņai jau nebija, kā citiem, kuri brauc šurp notievēt. Viņa strauji zaudēja svaru, ar katru viesošanās reizi kļuva arvien plānāka un caurspīdīgāka. Teica cilvēcīgi paēst varot vien pie mums, un ēda ar’ kā zirgs.

Taisnība. Anna Elizabete pati to bija redzējusi savām acīm. Bet tad jau…

-    Vai jums ir kaut mazākā nojausma, kāpēc Daiņa Spožā līķis atradās jūsu elektriskās žāvētavas ēkā? Miks klusi un mierīgi pajautāja. Lūdzu, pastāstiet, kā jūs viņu uzgājāt? Kas notika?

Nepatīkamo atmiņu nomākta, Aina apklusa. Tad saņēmās.

-      Es… todien grasījos tīrīt restes. Esam pasūtījuši un tuvākajās dienās gaidām lielu jūras zivju kravu, visam vajadzēja būt sagatavotam. Svaigas zivis nevar gaidīt momentā jātīra, tad garšvielās un dūmos! Iegāju žāvētavā, vienā rokā spainis ar tīrāmo šķīdumu, otrā drāšu birste. Atminos, vēl nopukojos, kurš slaists nav aizvēris karstā kambara durvis tur satek tauciņi, un, ja ielaižas lielā muša, tad gan ir īstie prieki…

… pamanīju brūnu kāju, kas nokarājās no otrā žāvēšanas plaukta. Nodomāju puikas ākstās. Piegāju tuvāk un dusmīgi uzbļāvu kas tu tāds, vācies nost! Pat parāvu aiz pēdas. Tikai tad sapratu cilvēks! Iebrēcos nelabā balsī, bet līķis laikam no rāviena, sakustējās un novēlās. Ieraudzīju sava svaiņa seju…

Ticiet, es nezinu, kā viņš tur gadījies! Paši redzējāt žāvētava nebija kurināta divas nedēļas. Bet, lai tā izžāvētu astoņdesmit vai vairāk kilogramu gaļas ar visiem kauliem, turklāt vienā gabalā tas prasītu vismaz trīs četras dienas! Starp citu, vai jūs pamanījāt, ka viņš smaržoja pēc alkšņa un kadiķa dūmiem? Tā šodien kūpina vairs tikai retais daži vecie zvejnieki un vēl… mana mā… viņa aprāvās.

-    Čau, Mamm! Durvis atsprāga līdz kājai, un Kaiju māju lielajā virtuvē ielidoja Dainas meita Dina. Pabaro mani! Es tur, visu dienu aiz letes stāvēdama, esmu galīgi nosalusi un izbadējusies.

-     Vai tad tu darbā neēdi? Aina pielēca kājās un sāka satraukti rosīties.

-     Es taču neesmu traka! Pēc visa, kas tur noticis, lai es meklētu galu? O, jūs arī esat šeit… Es atvainojos. Dina samulsa un aprāvās, sapratusi, ka pateikusi par daudz. Bet kāpēc jūs esat šeit, nevis viesnīcā?

-    Bergas jaunkundze un majora kungs vēlējās uzzināt ko vairāk par Kaijciemu un mūsu viesnīcas vēsturi.

-     Skaidrs. Un tu izstāstīji viņiem seno leģendu? Tev tik labi sanāk…

-    Jā. Bet viņi domā, ka vainīgais jāmeklē mūsu pašu vidū.

Šķita, Aina pie māsasmeitas meklē palīdzību.

-     Zinu. Anna Elizabete man reiz vaicāja to pašu, Dina bezkaislīgi atbildēja. Ziniet, es padomāju un secināju, ka tā varētu būt. Līdz šim gan turēju aizdomās patēvu. Man likās, viņš varētu gribēt tikt vajā no mā… Dainas.

-    Jā, man arī Dainis nekad nav paticis, Aina piekrītoši pamāja ar galvu. Četrus gadus jaunāks par Dainu, pārspīlēti par sevi rūpējas, netikumu kā sunim blusu, dzer, pīpē zālīti.

-    Mamm!

-     … nelaida garām nevienus brunčus, man pat šķiet, ka viesnīcā nebija neviena sievišķa, kuram viņš savureiz nebūtu ielīdis biksiņās. Bet māsa uz viņu kā uzburta. Bija… viņa aprāvās.

-     Mamm, nevajag tā runāt par aizgājējiem. Dainis nav… nebija slikts cilvēks. Mēs tikai viņu nesapratām, Dina skumji noteica. Nemaz. Viss bija pavisam citādi.

Tikai tagad Anna Elizabete pamanīja, ka viņas tēlā kaut kas ir mainījies tas kļuvis košāks un skarbāks.

Līdzšinējos pasteļtoņus bija nomainījis melns bikškostlms ar baltu lakatiņu ap kaklu, bet galvenais bija mati agrāk brīvi krītošās, blondi sudrabainās cirtas ieguvušas piesātinātu, tumši asinssarkanu mirdzumu un savāktas smagā, veclaicīgā mezglā uz kakla. Mākoņos lidojošā māksliniece bija pārvērtusies nopietnā, jaunā sievietē, kurai ir daudz jautājumu sev, citiem un pasaulei.

Dina mierīgi piegāja pie senlaicīgas bufetes, atvēra to, izņēma vairākas pudeles un sāka gatavot kokteili.

-     Un ko jūs ar izmeklētāja kungu par to visu domājat, Anna? pastiepjot Annas virzienā pēc piparmētrām un ķiršiem smaržojošu dzērienu, viņa ievaicājās. Jūs jau laikam darba laikā nedrīkstat? replika Kaķītim.

-     Es domāju, ka… mums vēl jāuzdod daudz jautājumu, Anna izlocījās no atbildes.

Dzert, nedzert? Vai tik tur nav septiņu indīgu mušmiru novārījums ar ķiršu zapti un piparmētrām?

Viņa mēģināja piespiest sevi būt pieklājīgai, taču nespēja glāzi ar asinssarkano šķidrumu paņemt rokā.

-    Jūs esat diplomāte, pasmaidīja Dina Spožā un, manīdama Annas vilcināšanos, pati iemalkoja no augstās kokteiļglāzes. Bet sakiet, Anna, vai jūs ticat leģendai par Kaijciema raganu?

-     Un jūs?

-    Es? Jā, es ticu! Dina izaicinoši paziņoja. Es pati pilnībā varētu tāda būt. Tad es jūs visus varētu noburt! Izrāvusi no smagā mezgla matadatu, viņa sapurināja sarkanās cirtas un izskrēja no istabas.

Kas viņiem visiem lēcies? Raganas? Burvestības? Interesanti, vai šajā apvidū nav novēroti kaitīgi izgarojumi vai halucinogēnās sēnes? Vai tiešām viņi tic… burvestībām?

-    Ziniet… Arī es par to esmu daudz domājusi, it kā nolasījusi Annas Elizabetes domas, ierunājās Aina. Jūs domājat, šī ciema nosaukums radies tāpat vien? To oficiāli piešķīra 1901. gadā, pēc raganas Kaijas nā… nē, pārvēršanās. Viņa droši vien iegāja jūrā un pārvērtās par viļņu putām. Kopš tā laika gar šo piekrasti, jo sevišķi gar Aklo ragu, arvien lidinās un peld lieli sudrabkaiju un zīriņu bari. Kad viņi sasēžas jūrā, iztālēm tas patiešām izskatās pēc baltām viļņu putu galotnēm…

Ak, Aina, tev vajadzētu rakstīt dzeju un pasakas! Tāds talants aiziet zudībā…

Pametusi skatienu Mika virzienā, Anna manīja, ka arī viņš domā tāpat. Kaiju viesnīcas traģisko notikumu atrisinājums slēpās ne jau pagātnē vai mistiskos pagātnes tēlos, bet kaut kur tepat līdzās, šodienā…

16.  nodaļa. s.o.s.

14.  aprīlis

Ģenerālis Bass bija omulīgi iekārtojies Mikam piešķirto Tuksneša apartamentu lielajā gultā. Pēc Oskara Viduslāča nātru, kadiķu un vīgriežu slotiņām viņa mugura likās kļuvusi jaunāka nekā puiša gados, masieres draiskules Alīnas Nosikas stiprie pirksti ātri iedabūja vietā ierūsējušos skriemeļus un muskuļus, bet Grāfa karstā mēle, kas šobrīd cītīgi apstrādāja Kārļonkuļa papēžus, pabeidza šīvakara spa tūri.

Pārējie Miks, Anna, Zane, Egons, Mārtiņš, Kārlis un Ģirts satupuši kur kurais, gaidīja maģisko “nu?”.

-    Nu, kas mums šoreiz ir? Bass palūkojās pēc savas ķirškoka pīpītes un, to atradis, iekoda zobos.

-     Krusttēv, tu taču ne…? Miks drusciņ satraucās.

-     Protams, ne. Man tikai nepatīk kožamgumijas. Tātad? Līzbet, stāsti tu!

-    N-nu… Mums ir gandrīz simt divdesmit gadu sena dzimtas sāga, daudz baumu un tenku, trīs pavisam svaigi līķi baseinā, solārijā un žāvētavā un ļoti daudz nelabas dūšas visur citur.

Paga, paga, ko es nupat pateicu? Annas zemapziņā sāka mirgot sarkanā brīdinājuma lampiņa.

-    Tad jau mans papildinājums būs pašā laikā, ģenerālis Bass pastiepa Annai brūnu aploksni ar divreiz labotu adresi.

-    Piedod, biju spiests atplēst. Ieraudzīju nosūtīšanas datumu un nodomāju svarīgi.

“Slepkavības nebeidzas. 1901., 1919., 2001., 2009.

Kurš būs nākamais?”

Un izplēsums no kādas avīzes. Malas apskrupušas. Datums redzams 1919. gada novembris. Toties nosaukuma nav. Rakstiņš interesants, lai gan īss.

“Kurzemes piekrastē aizdomās par spiegošanu pretinieka labā patruļnieku aizturēts un nošauts bēgot bruņots Z. apgabala pilsonis Aleksandrs S., dz. 1901. g.”

Anna ar Miku saskatījās. Tātad vecā leģenda vismaz daļēji ir patiesa!

-    Mīļie, tā neiet! Šķiet, jūs abi salīdzinājumā ar mums, pārējiem, zināt nepieklājīgi daudz! Tūliņ stāstiet, citādi es kāpju mašīnā un braucu atpakaļ! ģenerālis ierūcās. Visi iesmējās. Šis nu būs tas atpakaļ braucējs!

-     Labi, klausieties es mēģināšu sausi savilkt galus, bet Līzbete uztamborēs kruzuļus, ja būs par pliku, majors Miks Kaķītis ievilka elpu un iekārtojās ērtāk uz naktsgaldiņa malas.

Runādami ātri un pārmaiņus, viņi pusstundas laikā bija tikuši cauri visiem svarīgākajiem faktiem.

-    Vai kādam ir kas piebilstams? Kārļonkulis bargā tiesneša tonī noprasīja. Jauna informācija?

-     Man, pieteicās Egons Dambergs. Biju pie Z-pils ekspertiem. Viņiem tur ir izcili labi apgādāta laboratorijā, Rīga mierīgi var iet atpūsties. Lūk, tad nu mēs ar manu dienesta biedru Sašiņu papētījām, paskatījām un šo to interesantu atradām. Naksnīgo peldēšanos mīļotājai Džesikai patiešām uz ķermeņa atradās vairāki apsviluši punkti, dīvaini, ka sākotnējās apskates laikā tos neviens nepamanīja, jo tajās vietās bija cietis ari peldkostīms. Vēl kas plaušās neatradām gandrīz nemaz ūdens, kas liecina viņa jau bija mirusi, kad kāds viņu ievēla ar seju ūdenī. Mana versija par nāves apstākļiem Džesika bija iekāpusi baseinā, varbūt drusku papeldējusi un tad atlaidusies uz viltus liedaga, lai izbaudītu ūdensstrūklu un burbuļu masāžu. Pastiepusies, lai to ieslēgtu un uzprogrammētu vēlamo stiprumu, un… tas bija pēdējais, ko viņa savā mūžā izdarīja. Aplūkojot viltus liedaga plāksni, mēs zem tās atradām divās vietās piestiprinātus vadus, acīmredzot strāvas avotu. Ieslēdzot burbuļmasāžas mehānismu, vienlaikus tika pievadīta strāva tērauda plāksnei, bet ķermenis, kas savieno nulli un fāzi, turklāt vēl sāļā ūdenī…

-     Bet ūdens nebija sāļš! iesaucās Anna Elizabete. Kad Daina man piezvanīja, lai nonāku lejā, viņa ar vīru jau bija tur. Mierināja satriekto Irmu Viduslāci, pirtnieka Oskara sievu. Viņa parasti uzkopj baseinu, pirti, džakuzi un solārija telpas. Jauka sieviete, ar krietnu humoru, taču tajā vakarā raudāja vienā gabalā…

-    Tu iesāki par ūdeni, Egons atgādināja.

-    A, nu jā. Lūk, kad ienācu baseintelpā, atceros, nodomāju: apkopēja lieto zvērīgus tīrāmlīdzekļus viss smirdēja pēc hlora -, un no baseina gaisā cēlās karsti tvaiki. Neuzkrītoši iebāzu ūdenī roku, pasmaržoju un pat pagaršoju ūdenī nebija ne grama sāls, kā tikko no krāna. Tāds ūdens tek visās vannasistabās.

-     Paldies, tas ir ļoti vērtīgs novērojums, kas apstiprina mūsu domas sāļais ūdens bija vajadzīgs, lai nodrošinātu elektrošoka efektu sālsūdens lieliski vada elektrību, bet, kad darbiņš bija padarīts, ūdeni apmainīja, piepildot baseinu ar karstu krāna ūdeni lai jauktu pēdas un neļautu pareizi noteikt nāves iestāšanās laiku. Tomēr, tomēr mēs ar Sašiņu pacīnījāmies, un sanāca tā, ka Džesika nogalināta trešā aprīļa vakarā plus mīnus septiņos…

-    Tas ir… laiks, kad mēs ar Zani bijām uzaicinātas vakariņās pie Spožajiem viņu mājās, Priedēs, domīgi bilda Anna Elizabete. Ielūgumu dzirdēja visi tobrīd baseintelpā esošie Džesika, baņķiere, Miks, Anna un Dainis Spožais. Aktrise tobrīd bija tikko aizgājusi.

-    Un trīs no tobrīd klātesošajiem ir miruši, tēloti nodrebinājās Mārtiņš. Šef, jums jāuzmanās!

-    Ļoti smieklīgi, Miks nomurmināja, bažīgi lūkodamies uz Annu.

Vai viņa domā to pašu?

-    Es varu turpināt? Egons nepacietīgi dīdījās, gribēdams ātrāk izstāstīt satriecošos jaunumus. Mēs tās meitenes kuņģī atradām ļoti interesantu vielu maisījumu kofeīnu, guaranu, ingveru, akai koka augļu pulveri, sibutramīnu, rimonabantu, efedrīnu un vēl dažus amfetamīna atvasinājumus parasti tos dažādās kombinācijās un koncentrācijās izmanto šobrīd tik populārajos notievēšanas līdzekļos kapsulās, pulveros, kokteiļos. Tie nomāc apetīti, paaugstina tonusu un rada eiforisku viegluma sajūtu ķermenī, vienlaikus šķeļot taukaudus. It kā nekā slikta, taču ar laiku šie preparāti var radīt blaknes aknu, nieru, žultspūšļa traucējumus, sirds mazspēju, hroniskas galvassāpes, asinsspiediena svārstības, sliktu garastāvokli, bezmiegu, halucinācijas un depresiju. Tiesa gan, tas viss ir ļoti individuāli… A, es nepateicu tās pašas vielas, tikai lielākā koncentrācijā mēs atradām arī mirušās baņķieres Indras Lapiņas organismā.

-     Paga, Egu, tu gribi teikt, ka viesnīcas diētas ārstes Anitas Sietiņsones it kā individuāli katram viesim izstrādātajos pašmāju zālīšu pulverīšos, kas jālieto pirms katras ēdienreizes, iejaukti šie te tropisko mūžamežu un vēl sazin no kurienes nākušo augu ekstrakti?

-    Ne tikai augu ekstrakti kā jau teicu, tur bija arī sintētiskās sastāvdaļas. Ar tām mēs uzreiz galā netikām, jāpagaida

Narkoloģijas centra ekspertu slēdziens. Ir aizdomas, ka jūsu maģiskā daktere saviem ne mazāk maģiskajiem pulverišiem pievienojusi kaut ko līdzīgu ecstasy, kas izraisa eiforiju un… atkarību. Žēl, ka nezinām, vai ari citi klienti apmeklējuši dakteri Anitu un vai ari viņiem izsniegti šie garšaugu pulverīši.

-     Varbūt pārmeklēt pārējos apartamentus? ierosināja Kārlis. Viņš nespēja nosēdēt, gribēja darboties.

-   Uz kāda pamata? Miks iebilda. Ja mums būtu nopietns aizdomās turamais, tad… Bet tā vienkārši lauzties numuriņos un pieprasīt parādīt mantas… nebūs labi. Taču ar dakterīti gan nāksies aprunāties…

-     Jā, jā… Anna pašūpoja galvu. Daina Spožā mums visiem galvu noskrūvēs. Viņa taču mūs aicināja šurp, lai novērstu iespējamos nelaimes draudus, bet tā vietā… Mēs… es… esmu izgāzusies…

-              Kas tās par muļķībām?! bargi iesaucās ģenerālis Bass.

-    Kāpēc gan tu? Ja vispār kāds, tad mēs visi! Es te tā klausos, skatos un prātoju, un ziniet, ko? Man rodas sajūta, ka mūs visu laiku vazā aiz deguna un viss notiekošais ir labi izdomāta, tikai ļoti nežēlīga spēle. Es gan vēl neesmu sapratis tās jēgu, bet kad sapratīšu, lai tas mūdzis saturas! Viņš pakratīja dūri pret iztēloto slepkavu.

-     Viņa mums mēģināja kaut ko pateikt… Es tikai nupat sapratu, ko… lēni kā domās nogrimusi, kā aizmigusi ierunājās Anna Elizabete. Baņķiere… Lapiņa… Tovakar, kad Zane viņai baseinā gandrīz uzkrita virsū, mēs pēc notikušā sildījāmies Kamīnzālē uz to uzstāja Daina. Baseina sargs bija paziņojis direktorei par incidentu ūdenī, un viņa gribēja būt pārliecināta, ka visiem viss ir kārtībā. Atceros, jūs, puiši, blakustelpā spēlējāt biljardu. Bet mēs tovakar runājāmies par visu ko par sievietēm, vīriešiem, dakteres Anitas pulverīšiem un profesionālo izdegšanas sindromu.

Lapiņa pieminēja trīs interesantas lietas viņa šeit esot jau septīto reizi, bet šoreiz gaisā jaušama tāda kā spriedze; esot dīvaini spēlēt šahu un tad pēkšņi saprast, ka esi bijis bandinieks svešā spēlē, turklāt jau nokauts bandinieks; un trešā lieta izdzirdējusi mani sakām, ka Džesikas nāve bijis nelaimes gadījums (tā mēs tobrīd domājām), viņa aizrijās ar groku un sāka stipri klepot. Tātad…

-… tātad viņai bija zināms pamats domāt, ka tas tā nav, precizēja Miks. Iespējams, viņa kaut ko zināja vai bija redzējusi atcerieties, tovakar Lapiņa baseinā palika pēdējā!

-    Varbūt viņa juta, ka pati kļuvusi pārāk atkarīga no dakteres Anitas pulvenšiem? Lai gan maltīšu reizēs dūšīgi ēda, viņa ar katru dienu kļuva arvien kalsnāka un vājāka, Zane izteica minējumu, tad piesarkusi noklepojās un izšāva teikumu, kas visus padarīja mēmus: Man ir šī pulverīša kārbiņa! Istabā… Varu atnest, lai Egons pārbauda. Viņa pielēca kājās un izsteidzās pa durvīm.

-     Bet ziniet, kas bija visbriesmīgākais torīt, kad viņu atrada… Anna klusi teica. Zirneklis. Liels, melns zirneklis uz nabaga sievietes apdegušās ādas. Tas izskatījās tik… nekrietni kā ņirgāšanās!

-     Bija jau ari, Egons nikni piebilda. Ņirgāšanās. Mēs nevienam neteicām, taču zirneklis bija mākslīgs!

Viņā vienlaikus pavērās septiņi izbrīnīti, šokēti un neticīgi acu pāri.

Mākslīgs? Vai tas būtu jāuztver kā izaicinājums?

-     Bet tad jau… vainīgais būs dzirdējis manu un Indras Lapiņas sarunu, precīzāk pēdējo teikumu. Anna izmisīgi centās atsaukt kaut ko atmiņā. Miks atvainojās un kaut kur aizgāja, Zane devās uz solāriju, bet mēs ar baņķieri bridi palikām divas vien. Viņa teica, ka vēl mirklīti pakavēsies pie uguns un tad, iespējams, sekos mums uz Saules istabu vai arī uz tuksneša terapiju… “Man ļoti patīk sajūta, kad ādai pieskaras karstas smiltis un vari būt drošs, ka tajās nedzīvo neviens nešķīsts mošķis.” Kāds būs to dzirdējis un izpildījis tikai ačgārni. Bet, klau, jūs četri taču biljarda istabā dzenājāt bumbas un durvis bija pusvirus es dzirdēju, kā klaudz kijas. Vai cita neviena tur nebija?

Ģirts, Kārlis, Egons un Mārtiņš neizpratnē saskatījās.

-    Mēs aizgājām jau pēc pirmās spēles, teica Ģirts. Apmēram pēc desmit minūtēm…

Lieliski. Ja puišu tur nebija, tas nozīmē KĀDS ideāli varēja noklausīties un operatīvi sagatavoties…

-     Starp citu, Mik, kur tu tovakar tik pēkšņi aizskrēji? Anna urķīgi ievaicājās.

-   Uz baseintelpu. Tovakar tur atkal dežurēja Rūdis Putniņš, gribēju viņam šo to pajautāt.

-     Pajautāji? Ģenerālis Bass viņā nopietni paraudzījās.

-   Jā. Puisis pastāstīja to pašu, ko vakar uzzinājām no viņa mātes, liktenīgajā vakarā viņš no viesnīcas mobilās centrāles saņēmis īsziņu ar rīkojumu vērt ciet ātrāk un doties atpūsties, ko arī izdarījis.

-    Brīnišķīgi sagatavots spēles laukums tumšs, tukšs un kluss… Anna nomurmināja.

-     Ko tu teici? Miks saausījās. Kāds spēles laukums?

-   Vienkārši. Spēles laukums. Pirms spēles no laukuma taču mēdz aizvākt visu lieko, vai ne? Atbilde neviesa ne mazāko skaidrību. Vajadzētu iztaujāt saules meiteni Artu Knaģi. Viņai ir pieredze ar tumšu un klusu telpu, kurā pēc procedūras klients pamostas viens pats…

-    Es ar viņu runāju, Miks noteica. Un viņa pieminēja gadījumu ar tevi, jutās ļoti vainīga. Viņai toreiz sametusies slikta dūša, kas uz kopējā notikumu fona ir ticami. Bet… viņš saminstinājās, baņķieres slepkavības vakarā Saules istabas pēdējā kliente esot bijusi Zane. Baņķiere uz procedūru nav ieradusies.

-     Kā nav? Bet mēs taču viņu no rīta atradām mirušu gliemežvākā?!

-    Jā, bet šis noziegums acīmredzot noticis vēlāk, pēc tam, kad Arta Knaģe, tāpat kā iepriekš Rūdis, bija saņēmusi SMS ar rīkojumu vērt ciet agrāk un doties atpūsties. Zinot par pirmo nelaimes gadījumu (protams, par to zina viss personāls!), viņa nodomājusi, ka rīkojums saistīts ar drošības pasākumiem, un apmierināta devusies mājās.

-     Protams, viņas stāvoklī… Anna pie sevis noteica, taču Miks bija sadzirdējis.

-    Kādā stāvoklī?

-    N-nu.. negribu izklausīties pēc tenku vāceles, taču, manuprāt, Arta Knaģe drīz ies dekrētā. Interesanti…

-     … kurš ir bērna tēvs, tu gribēji teikt, vai ne? Ģirts uzķēra. Diez ko par to saka apdauzītais brāļuks?

-      Man šķiet, viņam šobrīd vairāk par visu pasaulē rūp paša samaitātā fizionomija, pasmīnēja Anna, atceroties filmēšanas pēcpusdienu, kad Dzintars Knaģis, nejauši iespēries viesu hallē un ieraudzījis viņu un pārējos uzņemšanas grupas dalībniekus, gluži kā meitene bija abām rokām aizsedzis seju, lai noslēptu pietūkušo vaigu un salauzto degunu. Blondais skaistulis bija locījies kā zutis uz pannas, atrunādamies, ka viņu tuvākajās dienās nevajagot filmēt, rau, cik nelaimīgi sagadījies dzīvoklī pārbīdījuši mēbeles, un naktī, iedams uz ķeizarmājiņu, ieskrējis stenderē, tagad vismaz nedēļu izskatīšoties pēc Žana Pola Belmondo.

-      Starp citu, es esmu vairāk nekā pārliecināta, ka tieši Dzintars Knaģis bija tas, kuru es, gliemežnīcā gulēdama, dzirdēju strīdamies ar kādu solārija telpā. Jāatzīst, sākumā vienbrid nodomāju, ka vīrietis ir Dainis Spožais, jo sieviete viņu apvainoja jaunas mīļākās ieviešanā… Taču nē. Jautājums tikai — kura bija šis temperamentīgās diskusijas partnere? Variantu cik tik uziet: Alīna, Liene, Viviāna, Inta vai kāda no viņas salona meitenēm, abas istabmeitas Sandra un Zanda, galu galā arī Daina un Dina. Balsis atpazīt nevarēja, jo strīds norisa čukstus… Un tagad kaut ko tādu vaicāt vispār nav jēgas naivi būtu cerēt, ka viņas gribētu atbildēt uz jautājumu vai jums pirms Džesikas slepkavības bija randiņš solārija telpā?

-    Protams. Bet varbūt jāpavaicā kavalierim? šķelmīgi piemiedzis aci, ierosināja ģenerālis Bass. Nedomāju vis, ka šis puisietis ir kaut ko dzirdējis par džentlmeniskuma pamatprincipiem. Un man šķiet, ja mazliet uzspiedīsiet ar to es gan nedomāju viņa lauzto degunu! , viņš pats visu izstāstīs. Arī to, kāpēc ielauzās pie jums numurā un kā jutās, sastopoties ar Zanītes briesmīgo tupeli.

-     Kam te manas modīgās kurpiņas nepatīk? Prāvu kartona kastīti rokās turēdama, viesnīcas numura durvis stāvēja Zane. Te būs. Ņem visu un analizē uz nebēdu. Es to draņķi vairs mutē neņemšu vienu dienu palietoju un visu nakti, segās ietinusies un zobus klabinādama, tupēju ķeizarmājiņā. Nu nē, paldies!

Visi iesmējās. Mazais jautrības mirklis nedaudz izkliedēja sabiezējušo spriedzi.

-    Es tā skatos, ka man neviens negrib ļaut runāt, viegli saīdzis, Egons pasūdzējās. Bet es vēl neesmu beidzis ziņot par ekspertīžu rezultātiem! Ar mūsu trešo draugu Daini Spožo ir pavisam interesanti…

Anna Elizabete būtu varējusi nožmiegt ekspertu priekšnieku Egonu plikām rokām.

Johaidī, viņam ir, ko stāstīt, bet viņš te koķetē un velk laiku kā tāda jauna meita pirmajā randiņā!

-    Tu tagad teiksi, ka viņš vispirms ir guvis smagu traumu galvaskausa pieres daļā, pēc tam nožņaugts un visbeidzot izžāvēts, visticamāk, ar alkšņa malku, Anna tracinoši lēni uzskatīja. To jau mēs zinām.

-     Ahā! Bet vai jūs zināt, ka mēs viņa plaušās atradām alkšņa un kadiķa malkas dūmus? Egons atcirta.

Viņa teiktais lēni, ļoti lēni aizgāja līdz klausītāju apziņai, lai tad izraisītu sprādzienu.

-    Tu gribi teikt, ka, nokļuvis žāvētavā, Dainis Spožais bija dzīvs? Zane šokēta nočukstēja.

-    Tā rādās. Vēl vairāk izskatās, ka trieciens pieres apvidū varētu būt radies nejauši pašam paklūpot vai ieskrienot durvīs. Iespējams, viņš apdulla, uz mirkli zaudēja samaņu. Un kāds vai kāda nekavējās to izmantot uzklupa un mēģināja nožņaugt. Izskatās, ka tas darīts ar cimdiem rokās. Kakla rajonā atradām melnas ādas kripatiņas. Kad upuris atslāba, žņaudzējs viņu nogādāja drošā vietā žāvētavā. Starp citu, mēs pārbaudījām, direktores māsa Aina Putniņa un viņas žāvētava patiešām ir bez vainas līķis uz turieni atnests tikai iepriekšējā naktī, jau kaltētās mūmijas statusā.

… esam pasūtījuši un tuvākajās dienās gaidām lielu jūras zivju kravu, visam vajadzēja būt sagatavotam…

-    To izdarījis kāds, kurš zināja, ka drīzumā Aina saņems lielu žāvējamo zivju kravu. Kāds, kurš gribēja, lai Daiņa mirstīgās atliekas atrod tieši tur, kur tās atrada, Kaiju māju žāvētavā, Anna noteikti paziņoja.

-   Tomēr interesanti kas nepieciešams, lai izžāvētu pieaugušu vīrieti? Zane skaļi ieprātojās. Un vai tas ir karstais vai aukstais žāvējums?

-    Zane! Annai no draudzenes vieglprātības metās nelabi.

-     Paga, paga, ko tu teici? Egons tīri vai salēcās. Aukstais vai karstais?

-      Nūja, jo starp abiem žāvējumu veidiem ir milzīga atšķirība. Vienā gadījumā gaļa sanāk… kā cepetis: dūšīgi caurkarsēta, ar versmojošiem dūmiem aprauta, faktiski izsautēta; otrā dūmojot ar lieliem pārtraukumiem, bet faktiski kaltējot, galā sanāk tāds kā vītinājums: ciets, sīksts, grūti sakožams, bet tāpēc ne mazāk garšīgs. Mana vecāmamma žāvēja tieši tā cūķis tika sadalīts prāvos kumāsos, iesālīts, iepiparots un ieķiplokots, tad drusku nostāvējās, lai ievelkas garšvielas, un skurstenī! Bet, cik atceros, šādi žāvējot, piecus un sešus kilogramus smagiem gabaliem vajadzēja divas trīs dienas, lai iegūtu pareizo konsistenci brūnumu un sīkstumu. Tik lielam liemenim droši vien vajadzētu vismaz piecas sešas dienas.

Tad, re, ko viņi iznesa pa Dzeltenās kafejnīcas durvīm tajā naktī! Anna Elizabete atcerējās lielo saini.

-    Egon, vai Dainis Spožais varētu būt nogalināts naktī no sestā uz septīto aprīli? viņa vaicāja.

-     Mierīgi.

-     Miku, tas nozīmē, ka mums nopietni jāpārskata versija par Daini Spožo kā iespējamo naudas zagli, Anna domīgi iesāka, tad pati sevi izlaboja. Bet varbūt arī ne. Varbūt viņš tiešām to naudu aizskaitīja, taču rīkojās pēc kāda pavēles un pēc tam…

-     … šis kāds viņu novāca? Piecpadsmit tūkstošu dēļ? Kaķītis neticīgi piepacēla uzaci.

-    Nesaki neko. Slepkavības ir notikušas arī niecīgu summu dēļ, un šī ir liela nauda, ģenerālis iebilda.

-     Klausieties, bet, ja nauda pārskaitīta caur i-banku, tam nevajadzēja būt Spožajam, pietika ar paroli un kodu karti! Kārlis skaļi iesaucās. To varēja izdarīt jebkurš no personāla vai tuviniekiem.

Personāls un tuvinieki, personāls un tuvinieki… Kāpēc tas tā sējās kopā? Viena liela, laimīga ģimene…

-    Egon, vai tev izdevās kaut ko izspiest no tās ruma pudeles? Anna painteresējās.

-     Elementāri. Rums + citrona miziņas + klofelīns, tiesa, nelielā koncentrācijā. Tipiska izvarotāju un apdzirdltāju-zagļu dzira. Upuris tiek sacienāts, kļūst miegains un atslēdzas, bet tikmēr kaitnieks var izdarīt jebko apzagt, izrevidēt mājokli, jā, ari seksuāli papriecāties un būt drošs, ka otrs neko neatcerēsies.

-   Tad tāpēc man vēl divas dienas tik bezdievīgi nāca miegs! Zane sašutusi iesaucās. Nu, maita…

-     Par ko tu, bērns, runā? ģenerālis saausījās. Kurš ir maita? Tev kāds nodarīja pāri?

-    Nē, būtu mēģinājis, es viņam acis izskrāpētu! Nu, Aļģirds taču! Kultūrists…

Nu, nu, čiepiņ, nedziedi tobrīd piejūras tu izskatījies visnotaļ apmierināta! Anna nodomāja, taču skaļi pateica pavisam ko citu: Tu vari būt priecīga un apmierināta par savu spēcīgo ķermeni un kārtīgo ēšanu. Tikai tāpēc tu vēl biji pie samaņas, kad mēs ar Aktrises kundzi tevi atradām.

… viņš mani visu laiku iztaujāja par tevi! Kas tu esi, ko dari…

-    Mik, man liekas, mūsu orientēšanās sporta un trenažieru mīļotājam būs sakrājies šis un tas stāstāms… Piemēram, ko viņš zina par saldētām kaijām? Kurš un kāpēc viņam lika noņemt Zani no trases un tikmēr piestiprināt viņas jakai raidītāju? Un visbeidzot ko un uz kurieni viņš aiznesa naktī uz septīto aprīli?

*  * *

Vēl mirkli pārsprieduši darāmos darbus, viņi izklīda.

Miks un Egons devās aprunāties ar Aļģirdu un apciemot dakteri Anitu Sietiņsoni viņas kabinetā.

Mārtiņš tika aizsūtīts pārgājienā pa tuvējo un tālāko apkārtni žāvētavu medībās.

Ģenerālis izteica vēlmi pastaigāties pa Kaijciemu un uzaicināja sev līdzi apmulsušo Zani.

Ģirts saņēma uzdevumu doties papļāpāt ar Dzintaru Knaģi. Par viesnīcas sendienām un ne tikai…

-    Nu, ko tev izdevās noskaidrot? aizslēgusi sava viesnīcas numura ārdurvis un drošības pēc arī guļamistabas durvis, Anna Elizabete nepacietīgi metās tirdīt Kārli.

-    Rāmāk, rāmāk! Nedzen zirgus! Viņš nesteidzīgi atvēra savu superdatoru. Tad nu tā… Es mazliet pameklēju, pakašņājos un paložņāju… Nav prāta darbs uzticēt drošību un finanses vienam cilvēkam, sevišķi, ja viņš ir tik traks, ka visas paroles glabā vienuviet savā datorā. Tu toreiz teici, ka Spožais ir augstas klases programmētājs… Zini, man tevi jāsarūgtina nebija vis. Augstas klases speciālists nebūtu šādi risinājis uzņēmuma drošības jautājumus atstāt novērošanas programmu un safilmēto materiālu uz ārējā servera, kam var piekļūt jebkurš un, kā mēs redzējām, arī piekļuva un nodzēsa visu arhīvu! Par laimi, todien pārkopējot Spožā cietni, es izdarīju vairāk un nocēlu šo to ari no servera. Vēl drusciņ fantāzijas, un arhīvs ar visu atslēgu bija man rokā.

-    Nu, Kārli, tu esi zvērs! Anna atzinīgi nosvilpās. Diemžēl ne mēs, ne Miks šos materiālus atklāti izmantot nevarēsim, jo tie iegūti… hm… juridiski apšaubāmā ceļā. Bet nu, štrunts par bitēm! Kas tur bija?

-    Tur bija ļoti interesantas lietas. Nāc, paskaties pati! Kas to būtu domājis?

Redzētais Annu Elizabeti šokēja.

Tad, redz, kā! Tas daudz ko izskaidroja. Vajadzēja padomāt.

-      Nu, ko tālāk? Uzslavas spārnots, Kārlis bija gatavs jauniem varoņdarbiem.

-    Tālāk… nekustīgi raudzīdamās pa logu uz jūru, Anna nomurmināja. Ko tu teici?

-    Es vaicāju ko tālāk? Kārlis nepacietīgi iesaucās. Būs vēl kāda atšifrējama mīkla?

-             Atšifrējama mikla? Kārllt, tu esi ģēnijs! Anna iebļāvās.

-     Būs gan. Pagaidi!

Grāfam par lieliem priekiem, nometusies uz ceļiem, viņa līdz pusei palīda zem platās gultas un ilgi kaut ko tur ķeksēja. Pēdīgi, viegli noputējusi (ak, šīs apkopējas un pagultes!), atpakaļgājienā izrāpās laukā un pastiepa Kārlim mazu sainīti. Tajā atradās divi identiski kuloni un viena pārrauta ķēdīte.

-     Abos kulonos atrodas čipkartes. Savām acīm redzēju, kā kulons darbojas kā raidītājs novietojot kaijas aci pret elektronisko durvju lāzeraci, tiek atbrīvots atslēgas mehānisms. Mūsu viesošanās sākumā Dina Spožā man piešķīra līdzīgu kulonu, nosaucot to par Kaija+. Jautājums vai visi viesnīcas personāla kuloni ir identiski, vai arī čipkartes kaut kādā veidā cita no citas atšķiras un tās iespējams identificēt? Vai vari to pārbaudīt?

-    Baidos, ka tu no manis prasi neiespējamo. Kārlis domīgi grozīja smalkos sudraba izstrādājumus, tad atknibināja tos vaļā un ilgi pētīja mazās mikroshēmiņas. Hmm… man tāda karšu lasītāja nav, varbūt Egonam…

*  * *

Pie debesīm nemanot bija savilkušies svina smagi, melni mākoņi, skaidri liecinot būs negaiss.

Izgājusi pastaigā ar suni, kuram šodien gribējās skriet, lēkt un ālēties, Anna Elizabete pavisam sagurusi atgriezās savā numurā un devās taisni uz gultu. Iekrist uz deguna spilvenā un beidzot vienreiz izgulēties tas bija viņas lielākais sapnis. Diemžēl, kā izskatījās, tam nebūs lemts piepildīties, jo platajā gultā, saldi aizmidzis, jau krāca Miks Kaķītis.

Mirkli šaubījusies, Anna viņu ievīstīja gultas pārsegā, bet sev no skapja izņēma pūkainu pledu.

Pie joda visus steidzamos darbus, atmosfēras spiediens stāvus dzen zemē iekšā. Vismaz stundu netraucēta miega!

*  * *

Viņa bija nonākusi tajā saldi pūkainajā agregātstāvoklī, kad nomods pāriet dziļā miega fāzē.

Pēkšņi noblīkšķēja durvis un istabā aizelsies ieskrēja Kārlis: Līzbet, neguli, mosties, es atradu! Mēs ar Egonu atradām! Katrs čips satur trīs burtu un divpadsmit skaitļu kombināciju. Tavējais divpadsmit ciparus un vārdu Kaija+. Par cipariem nezinu, taču pieļauju, ka burti apzīmē vārda un uzvārda pirmos burtus. Dīvainākais, ka abos atrastajos čipos tie ir vienādi S.D.S.

17.   nodaļa. Ieraksts baznīcas grāmatā

15.  aprīlis

Anna Elizabete pamodās, pilnībā izgulējusies un atspirgusi. Galva bija skaidra, un domas raisījās viegli.

Saules spožie stari gar aizkara malu līda istabā. Izdzirdusi aiz sienas nobimbinām lielo veclaiku stundeni un paraudzījusies mobilā tālruņa displejā, viņa sastinga rīts! Pusastoņi! Viņi bija nogulējuši divpadsmit stundas. Līdzās, ritinādamies laukā no kruzuļainā pārsega, saknosljās Miks Kaķītis, un, sadzirdējis rosinošos trokšņus, acumirklī pamodās arī Grāfs par to liecināja ritmiskā astes bunkšķināšana pret grīdu.

-   Miku, vai tev nešķiet savādi, ka visi negadījumi un noziegumi Kaijās notikuši vai notiek tad, kad līdzās atrodas vai tikko bijis kāds no mums… It kā kāds uz mums mēģinātu mest aizdomu vai neuzticības ēnu.

-    Es gan to redzu drusku citādi šādi, ar mūsu klātbūtni, kāds vai kādi mēģina piesegties, Miks saldi nožāvājās un izstaipījās tā, ka kauli nobrakšķēja. Starp citu, kas ir ar tiem kuloniem? Es laikam vakar biju tā aizmidzis, ka mani nespētu pamodināt pat pastardienas bazūnes.

-     Tālu no tā nebija Kārlis bija tik ļoti sapriecājies par savu un Egona atradumu, ka viņu nevarēja apklusināt citādi, kā vien iedodot jaunu uzdevumu. Tu droši vien dusmosies, un laikam jau pārāk legāli tas nebūs, bet… Anna Elizabete ātri izstāstīja Mikam savu ieceri.

Pretēji gaidītajam viņš nedusmojās, bet sāka smieties.

-Ja no šitā kaut kas iznāks, būšu spiests jūs abus pieņemt štatā savā brigādē…

-     Nē, paldies, es labāk palikšu Mežājos. Kārlis gan varētu justies pagodināts.

Anna uz bridi aizdomājās.

-    Bet ar kuloniem ir tā ja šis abreviatūras nozīmē viesnīcas darbinieku vārdu pirmos burtus, mēs to drīz uzzināsim Kārlis apsolīja pārbaudīt darbinieku reģistrus. Viņš toreiz no Daiņa datora nocēla visu.

-    Protams, atkal ne pārāk legāli, vai ne? Miks paironizēja.

-    K-hm, Anna neatbildēja.

-    Līzbet, Līzbet, nu ko lai ar tevi dara? Kaķītis paripinājās uz Annas pusi un ievilka viņu azotē. Vai tu esi padomājusi, kā es tikšu galā ar pulkvedi Bramani?

-     Major Kaķīt, beidz tēlot cietēju un pat necenties mani iežēlināt gan jau jūs ar Kārļonkuli un Egonu izdomāsiet! Anna atņurdēja, taču no siltā rokas ieloka laukā nerāvās. Es, redz, tā padomāju…

Miks izmisumā novaidējās. Vēl kaut kas!

-     Es, redz, tā padomāju, Anna Elizabete nesatricināmi turpināja, uz ko īsti notiekošais met ēnu?

Baumas, tenkas, neslava uz visiem viesnīcas darbiniekiem, bet galvenais uz īpašniekiem.

Viesu sliktā dūša un beigtā kaija svētku tortē sitiens pa saulīti Alīdai Reņģei, kura tā lepojas ar savu perfekto virtuvi un nevainojamo pavārmākslu.

Dziedātājas Džesikas līķis baseinā trieciens Ainai, jo notikušajā iejaukts viņas dēls Rūdis.

Ielaušanās aptiekā viennozīmīgi sagādāja nopietnas problēmas pedantu karalim Altam Putenim.

Naudas zādzība no konta nepatikšanas Dainai un vienlaikus visiem, jo aizkavējās algu izmaksa.

Baņķieres līķis solārijā teorētiski par to atbildīga Arta Knaģe, faktiski zem sitiena tiek palikti abi Daina un Dainis Spožie jo administratore saņēmusi SMS caur viesnīcas mobilo centrāli.

-      Paga, es noskaidroju pieeja mobilo sakaru centrālei ir arī dežurējošajiem administratoriem! Miks pārtrauca uzskaitījumu. Tas nozīmē, ka iesaistītas varētu būt arī Dina un Liene.

-     Tas ir kas jauns, paldies, Anna noteica. Bet es turpināšu. Un visbeidzot atrodot Daiņa Spožā mūmiju Kaiju elektriskajā žāvētavā, atkal zem sitiena tiek palikta Aina, tikai šoreiz kopā ar dēliem un vīru, jo ikvienam skaidrs, ka viņa ir pārāk trausla, lai spētu pārvietot prāvu, muskuļotu vīrieti, jo vairāk mirušu.

-    Viņš nebija miris, kad…

-      Zinu, bet cilvēks bez samaņas, miegā vai dzērumā ir atslābis, līdz ar to ļoti smags, un sieviete viena nespēj panest pieaugušu veci. Taču ir kāds “bet” alkšņa un kadiķu dūmi, kas ļoti smagi iegāž Alīdu Reņģi, jo, kā gandrīz pateica Aina Spožā, tā šodien žāvē tikai mana mā… Māsa, viņa gribēja teikt.

-    Labi, tu visu ļoti skaidri savilki kopā. Tomēr Daiņa mirstīgo atlieku atrašanas vieta un pat dūmi plaušās neliecina, ka viena vai otra Dainas māsa būtu ķērušās pie tik radikāliem līdzekļiem, lai tiktu vaļā no nemīlētā švāģera.

-      Neliecina gan. Un" te nu mums talkā var nākt pats… Dainis Spožais. Kārlis un Egons vakar uzraka vēl kaut ko par spīti tam, ka drošības kameru ieraksti un to pārvaldības programma no galvenā servera tika nodzēsta un Daiņa Spožā ūberkrutais kompis bez pēdām pazudis, puišiem izdevās ar ekvilibristiskām metodēm atjaunot gan datu apstrādes programmu, gan lielu daļu videoarhīva. Viņi solījās to līdz šim rītam rūpīgi pārskatīt. Varbūt kaut kas gadīsies… Un, ja vēl izdosies tas, ko tev nupat teicu, mēs būsim zirgā!

*  * *

-    Jaunais pāri, vai nebūs diezgan susts? Laiks celties un brokastot! Aiz durvīm atskanēja uzsvērti skaļa klepošana un bezmaz ceremoniāla klauvēšana, pēc kuras iekšā iebruka visa jautrā kompānija ar ģenerāli Basu priekšgalā.

Grāfs, nospriedis, ka sākusies kolektīvā izklaide, sāka skaļi un līksmi riet…

-    Kuš, sunīt, pamodināsi vēl visus rēgus! Zane, izteiksmīgi pārbolījusi acis, baisi nočukstēja un iesprauslājās, taču nez kāpēc pat rīta spilgtajā gaismā nevienam negribējās smieties līdzi.

Šajā ēkā ir kaut kas baigs, par spīti mūsdienīgajam interjeram un labierīcībām. Cik labi, ka līdzās ir Miks!

Pāris aizvadīto nakšu laikā Anna, nevienam nesakot, bija klusi un uzmanīgi izstaigājusi visus viesnīcas stāvus un gaiteņus, ielūkojoties pat tumšākajos stūrīšos. Vairākkārt bija licies, ka aiz muguras nošvīkst klusi soļi, taču viņa sevi mierināja ar domu, ka tas ir tikai vējš un vecie grīdas dēļi. Lai kā, omulīgi nebija. Nomāca arī tukšais baņķieres numurs aiz guļamistabas sienas likās, tas izstaro ledainu dvesmu. Drošību radīja tikai apziņa, ka džinsu kabatā ir gāzes pistole (tiesa, ar nelegālām nervu gāzes patronām).

Grāfs, kā juzdams saimnieces nemieru, ik vakaru centās ierāpties pie Annas Elizabetes gultā. Viņa neļāva, taču pēc tam, kad vilkam tas tomēr reiz bija izdevies un tas kā mierinoši silta sega visu nakti nogulēja uz Annas kājām, viņa saimniece padevās. Tā nudien bija drošāk un omulīgāk.

Galu galā, ja gultas galā uzsedza no mājām līdzpaņemto sedziņu, kāds ļaunums varēja rasties?

Bet šonakt Grāfs bija ticis diskriminēts līdz ar Mika Kaķīša rumpja, garo roku un lielo kāju atrašanos Annas Elizabetes gultā, vēl trakāk cieši līdzās mīļotajai saimniecei!

nabaga sunim tur vairs neatlika vietas. Nācās skumjā vientulībā vadīt nakti uz grīdas, uz pūkainā paklājiņa, vērojot gultu, klusi smilkstot un iekšēji vaimanājot: Kāpēc viņš drīkst gulēt tev blakus un es ne? Met viņu laukā, lai viņš guļ uz grīdas!

Tāpēc tagad, ieraugot apkārt tik daudz savējo, Grāfs ņēmās dedzīgi pārstāstīt aizvadītās nakts šausmas.

-    Mums ir jaunumi! moži paziņoja Kārlis, nez no kurienes izburdams divas tases stipras, melnas kafijas.

-     Dzeriet un klausieties, miegamices! Daina Spožā atlaidusi mājās visus darbiniekus, izņemot pavārus un apkopējas. Baseins, pirts, džakuzi un solārijs slēgti, spa centrs un suvenīru bodīte arī. Laboratorija nestrādā. Atvērts tikai neatkarīgais skaistumsalons Rasas Lāse, jo tur saimnieko Inta Lāsīte.

-              Tā ir slikta ziņa! Kaķītis kā dzelts pietrūkās kājās.

-    Vajadzēja pabrīdināt, lai neatstāj Kaiju teritoriju.

-     Jau darīts, šef! braši noziņoja Mārtiņš un pietvīka, notvēris sava priekšnieka atzinīgo skatu.

-     Tas nav viss, turpināja Egons. Bet šī ziņa tev nepatiks. Pazudis Aļģirds Brikauskis. Pārmeklējām gan viesnīcu, gan viņa dzīvokli Akmens kotedžu kreisajā spārnā nav. Bet mašīna ir stāvvietā. Ja nu…

-     Tikai nesāc, tikai nesāc, vēl pieķērksi! Miks noskurinājās kā suns pēc peldes aukstā ūdenī. Stulbi. Mēs viņu vakar tā ari nedabūjām rokā, lai noklaušinātu. Trenažieru zāle bija ciet, no paša ne vēsts. Arī Liene, vakardienas dežurējošā administratore, nezināja pateikt neko vairāk kā vien tepat kaut kur jābūt…

-     Nu, puiši, tagad jokus pie malas! pēkšņi ierunājās ģenerālis Bass. Jūt mana sirds ja mēs tagad nobumbulēsim, drīzumā notiks vēl viena slepkavība. Steidzīgi jānopratina visi, kas vēl nav snieguši liecības, bet tavai studiju biedrenei vajadzētu līdzās kādu, kas viņu pieskata. Par viņu es baidos visvairāk…

-     Krusttēv, ko tu ar to gribi teikt? Anna saausījās.

-     Es viņu šorīt redzēju. Baiss skats. Tas ir rēgs, nevis cilvēks… Bass līdzjūtīgi nopūtās. Biju nogājis līdz kafejnīcai nezin kāpēc kopš ierašanās šeit šausmīgi gribas ēst. Zināju, ka brokastis servē no septiņiem. Zaļajā ēdamistabā neviena nebija, tikai skaisti uzklāts zviedru brokastgalds. Tad nu es brangi apkalpojos un apsēdos zaļākajā stūrītī aiz kuplas palmas, lai netraucēti izbaudītu maltīti.

Pēc minūtēm desmit telpā iegrīļojās direktore Daina Spožā ar limonādes glāzi vienā un atkorķētu viskija pudeli otrā rokā, apmetās netālu, bet pie cita galdiņa un sāka dzert kā ormanis. Vai kā zombijs. Truli lūkojoties vienā punktā kaut kur laukā pa logu, Kaiju māju virzienā.

Uzdrošinājos piecelties un pieiet pie viņas, lai iepazītos man taču joprojām nav bijusi iespēja to izdarīt oficiāli. Nu, un pajautāju, vai viss kārtībā, vai viņa nevēlētos, lai es atnesu no brokastgalda kaut ko ēdamu.

-    Ēst? Šeit? Nē, paldies, es labāk dzeru viskiju. Tīra manta. No iepriekš neatvērtas pudeles. Vismaz zinu, ka neviens tajā neko nebūs iebēris vai ielējis. Jūs negribat? Viņa nosmējās riebīgus piedzērušas sievietes smieklus. Es citādi nevaru nomierināties te visur skan soļi un čuksti, mājās arī… Un ko tās kaijas tur var brēkt? Es vairs nevaru! Jāpasaka Dainim, lai piezvana medniekiem, reiz taču tās raganas jānošauj!

Annai Elizabetei, klausoties ģenerāļa notikumu pārstāstā, pārskrēja salti drebuļi.

Vai tikai Daina nesāk jukt kā tās raganas senajā leģendā? Acīmredzot viņai smadzenēs kaut kas nobloķējies un viņa vairs nespēj pieņemt realitāti.

*  ★ *

-     Kārļonkul, un kā jums ar Zani gāja pastaigā pa Kaijciemu? Miks atcerējies pavaicāja.

-     Lieliski. Vecs okšķeris un jauna okšķere lieliski sader kopā, ģenerālis pasmaidīja. Uzzinājām daudz interesanta un pamācoša, vai ne, Zanīt? Kurš stāstīs?… Labi, es sākšu, un tu mani papildināsi!

Tad nu tā… Vietējie Spožos uzskata par visīstāko nelabā iemiesojumu un visu ciemā notikušo nelaimju cēloni. Kāpēc? Tāpēc, ka viņiem ir nauda, daudz naudas, kas dod neierobežotu varu, jo, kā izrādās, Kaijciemā gandrīz viss tieši vai netieši pieder Spožajiem. Viesnīca SPA KAIJAS, viesu nams Mazreņģes, kempings Kāpa, maizes ceptuve (tur saimnieko masieres Vivianas virs Mārtiņš Kāsis), kafejnīca iepretim Domei un pat ciema bode. Skolas stadions un atklātais baseins izbūvēts par Spožo ziedoto naudu, tāpat iekārtota strūklaka centrālajā laukumā.

Daudzi nemaz nezina par viņu kapitāla līdzdalību un turpina šo uzņēmumu darbiniekus uzskatīt par īstajiem īpašniekiem, taču nekā nebija aiz visa stāv Spožie. Viņi nosaka, kurus ļaudis ņemt darbā, kurus neņemt, kurām Kaijciema ģimenēm palīdzēt, kurām ne.

Dainas māsas Ainas virs Uldis Putniņš pilnībā dancojot nevis pēc savas sievas Ainas, bet švēģerienes stabules. Domnieks, nekustamo īpašumu, teritorijas plānošanas un attīstības komitejas galva nav jau brīnums, kā Daina spējusi dabūt cauri atļauju kāpu zonas apbūvei un norobežošanai. Viņa panākusi, ka viduslaiku kapu vietā, pie Upurozola, tiek uzbūvēta maizes ceptuve. Vietējie gan rūguši un purpinājuši, ka mirušie par šādu necieņu atriebsies, taču Spožajiem viss kā pīlei ūdens…

-     Interesanta nianse Uldis Putniņš esot dienējis jūras spēkos, tepat netālu Liepājas kara bāzē, iestarpināja Zane.

-     Vīrs kā lācis, bet, re, no savas raganīgās sievasmāsas baidās kā no uguns. Kā gan citādi viņš, miermīlīgs bezkonfliktu cilvēks, būtu piekritis kandidēt uz ciema priekšsēža krēslu…

-     Bet tad jau, pilnīgi iespējams, pēdējā laika nelaimju virknē, vismaz daļā nelāgo notikumu varētu būt vainojams vai līdzdalīgs kāds no cieminiekiem, kuram tāda vai citāda iemesla dēļ uz Spožajiem zobs un kurš šādi cenšas rast gandarījumu, domīgi noteica Anna Elizabete.

-               Tieši tā, ģenerālis Bass piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Tālab mēs ar Zanīti turpinājām klaiņot pa ciemu un pļāpāt ar ļaudīm. Mazliet dīvains likās kāds apstāklis ikviens, kurš par Spožajiem vēlējās pateikt ko kritisku vai vismaz ne pārāk glaimojošu, vispirms ļoti ilgi domāja un bažīgi vēroja apkārtni it kā nez no kurienes varētu… es nezinu, no skaidrām debesīm iespert zibens!

-    Un tomēr, nevar noliegt to, ko pirmiņ teica Daina Spožā, ja nebūtu viņu dzimtas, tad gan pirmās Latvijas laikā, gan tagad ļoti daudziem cieminiekiem nebūtu ne darba, ne iztikas, iebilda Zane. Bet tas, ka Spožie ņem darbā tikai pārbaudītus cilvēkus, lielākoties tuvākus vai tālākus radiniekus, manuprāt, ir tikai normāli tas galu galā ir ģimenes uzņēmums, kura īpašniekam ir tiesības rīkoties, kā viņš uzskata par vajadzīgu. Šajā ciemā sākotnēji bijušas labi ja sešas astoņas mājas, skaidrs, ka visi cits citam rados. Pašreizējais ciemats uzcelts abpus šosejai tur, kur kādreiz bija mežs un kāpas. Nupat šī zemes gabaliņa vērtība pieaugusi zelta cenā, un daudzi to kāro atpirkt.

-     Interesanti liekas vēl kas agrāk te dzīvojuši zvejnieki, jūrasbraucēji un viņu radi, bet pēdējā pusgadsimta laikā saviesušies visādi mākslinieki, gleznotāji, mūziķi, rakstnieki, aktieri… Tad atnāca leiši, uzpirka un iznīcināja gandrīz visu vietējo zvejas floti, vīri devās peļņā citur, aizbrauca uz ārzemēm vai… nodzērās. Vietējo paliek arvien mazāk un mazāk, un, pilnīgi loģiski, vecās ģimenes uz ienācējiem raugās šķībi. Ģenerālis izvilka no azotes pīpīti. Bet Spožos un Kapteiņus šīs pārmaiņas it kā neskar. Kapteiņi uz palikšanu iekortelējušies vietējā pašvaldībā šmugulējas ar zemes gabaliem pie jūras un par lielām summām izpārdod tos iebraucējiem, neievērojot ne tauvas joslas likumus, ne kāpu apbūves aizliegumu. Tika izteikts minējums, ka viņiem palīdz kāds no Spožajiem… Tie savukārt līdztekus viesnīcai, restorānam un skaistumkopšanai izvērsuši nekustamo īpašumu uzpirkšanu, pārbūvi un attīstīšanu. Savā ziņā var teikt, ka viņiem tagad pieder viss ciems.

-    Ā, starp citu, vietējie Dainu dēvē par Pērkona ielikteni atcerieties, mums ar viņu iznāca saskarties toreiz, kad risinājām dubultslepkavības lietu Mežmuižā. Runā, ka viņam te esot sava interese, tāpēc ieguldījis lielas investīcijas, bet Daina ar savu biznesu esot tikai aisberga redzamā daļa.

Anna Elizabete atcerējās Jānis Pērkons, radikāli labējās partijas Mājai un ģimenei līderis, piecdesmit septiņus gadus vecs, stalts vīrs iesirmiem deniņiem, jaunu sievu pie sāniem un diviem dvīņupuikām. Mēļoja, ka viņam piederot vismaz trešā daļa visu stratēģiski svarīgāko valsts objektu.

-   Hmm… tas būtu loģiski. Tāda mēroga biznesu nevar bīdīt bez politiskas aizmugures, viņa noteica.

… tādi jau tie Spožie arvien bijuši sev, tikai sev, par katru cenu. Pāri līķiem. Arvien mācējuši visus notikumus sev par labu vērst. Lai kādas varas, lai kādi noziegumi…

Bet drīz ar viņu spožumu būs cauri… Kaija vēl atriebsies…!

… Šos baisos vārdus bija teikusi briesmīgā paskata veča, pazūdot krūmājā netālu no Raganas mājas.

Ko viņa ar tiem bija domājusi? Un kas viņa ir?

Anna sajuta, ka atbilde ir tepat, tepat līdzās, tikai jāsatver aiz astes un jāpavelk.

*  * *

Omulīgo rīta apspriedi iztraucēja tālruņa zvans. Dina atradusi māti bez samaņas. Kabinetā. Iespējams, pārdzērusi jēgu, taču blakus mētājušās ari vairākas tukšas zāļu pudelītes.

Ātrie paspēja laikā atpumpēja, dabūja pie sajēgas, konstatēja spēcīgu alkohola intoksikāciju un, neklausoties iebildumos, aizrāva Dainu Spožo uz Z-pils slimnīcu. Profilaktiskai pārbaudei, tā teikt.

Egons aizbrauca līdzi, pārējie palika uz vietas, viesnīcā.

Pēc divām stundām Egons atzvanīja Mikam. Saruna ilga dažas minūtes, taču to laikā Mika sejas izteiksme pilnībā mainījās no jautri izbrīnītas līdz dusmīgai. Neko neteicis, viņš paķēra mašīnas atslēgas un aizskrēja.

Nu, kad ne ne, viegli saīgusi, Anna nodomāja. Viņai bija citi plāni. Joprojām nelika mieru atrastie kuloni un mīklainie burti. Diemžēl no algu sarakstiem Kārlim nebija izdevies izsecināt neko vairāk kā vien to, ka trim no viesnīcas darbiniekiem vārdu un uzvārdu pirmie burti ir D.S. Daina Spožā, Dainis Spožais, Dina Spožā. Bet čipkartē uzrādījās trīs burti S.D.S.

*  * *

Anna lēni gāja pa bruģēto taciņu gar Kaiju dzīvojamo māju līdz pusapaļiem vārtiņiem, pa kuriem varēja iziet uz balta lauku ceļa, kas pēc piecdesmit metriem sazarojās: pa kreisi uz Mazreņģu viesu māju un Ainas māsas Alīdas Reņģēm, pa labi uz Ķesteriem. Tur, cik nu viņa zināja, dzīvoja vietējais mācītājs Ints Ceļmalnieks. Taisni ceļš aizveda uz Tīkliņiem diētas ārstes Anitas Sietiņsones un viņas tantes Olgas nelielo saimniecību.

Grāfs, cēli cilājot ķepas, soļoja pa priekšu, ar visu būtni izrādīdams, ka viņš izvedis saimnieci pastaigā. Nolēmusi vispirms apciemot mācītāju, saviesīgās sarunas atstājot vēlākam, Anna nogriezās pa labi.

Ķesteru mājas pagalmā jauna sieviete rotaļājās ar diviem mazuļiem, kuri, ieraudzījuši tik lielu, skaistu un smaidīgu suni, līksmi metās pāri pagalmam tam pretim.

-     Bērni, atpakaļ! satraukti iesaucās mācītāja kundze, cenšoties notvert abus nerātniekus.

-    Nebaidieties, viņš ir mierīgs. Pats vēl liels kucēns, ar žestu pavēlēdama Grāfam sēdēt, Anna pasmaidīja un pastiepa roku sveicienam. Anna Elizabete Berga. Un Grāfs. Mēs dzīvojam Kaiju viesnīcā.

-              Atpūtnieki? Sieviete uzmirdzināja spoži baltus zobus.

-    Es esmu Marta. Bet, lūk, nāk mans vīrs Ints mūsu cienīgtēvs.

Svētais tēvs Ceļmalnieks izrādījās gados jauns, glīts un sprauns liela auguma vīrietis.

-   Kā varam palīdzēt? nostājies savējiem priekšā kā mūra siena, viņš pavaicāja.

Anna atkārtoja iepazīšanās rituālu un piebilda: Neesam gluži atpūtnieki. Mēs ar radošo grupu viesnīcas īpašnieces Dainas Spožās uzdevumā veidojam reklāmfilmu, rakstu sēriju žurnāliem un informatīvo bukletu. Esam iecerējuši pieskarties arī senatnei, tāpēc vācam un apkopojam Kaijciema iedzīvotāju viedokļus un atmiņas.

-   Skaidrs. Un jūs atnācāt mūs intervēt? mācītājs uzjautrināti iesmējās. Baidos, ka tam nebūs jēgas dzīvojam te tikai ceturto gadu, kopš mani no Z-pils pārcēla kalpot uz šejieni. Neko daudz pastāstīt nevaru. Turklāt mums ar Spožajiem nav diezcik labas attiecības viņi tādi… noslēgti, savrupi. Ciema pasākumus neapmeklē, uz baznīcu nenāk, izņemot Ziemassvētku labdarības koncertu, kad tiek vākti līdzekļi ciema trūcīgajām ģimenēm. Tad gan viņi ierodas pilnā sastāvā un dāsni ziedo.

-     Inci, neaizmirsti, ka viņi ciema ļaudīm dod darbu. Tas nav maz! sieva iebilda. Ar varu nevienam mīļš nebūsi. Droši vien nav ari tik vienkārši iziet sabiedrībā, ja zini, ka tevi tur ne visai ieredz un grib redzēt…

-   Marta! Vai nu vajag… Ne mums viņus nosodīt, mācītājs klusi ierunājās un spēji aprāvās.

-    Khm… Vispār… es nenācu intervēt, bet gribēju lūgt jūsu atļauju ielūkoties vecajās draudzes ģimenes reģistru grāmatās tā kā mūsu stāsts par Kaijām aizsākas līdz ar to dibināšanu, man vajadzīgi precīzi Kapteiņu un Spožo dzimtu locekļu vārdi, uzvārdi, dzimšanas, laulību un miršanas gadi. Vai tādi dati vēl varētu būt saglabājušies?

-    Pārliecināts neesmu, taču iespējams. Kara laikā veco baznīcu sabombardēja un tā nodega gandrīz līdz pamatiem, taču dokumentus toreizējais mācītājs Ādams Baltais bija pamanījies noglabāt drošā vietā akmens sarkofāgā kapličas velvēs, tieši zem baznīcas. Kad pēc kara vecās baznīcas drupas novāca, atklājās gan ieeja kapličā, gan vēlāk paslēptais arhīvs. Dokumenti bija lieliski saglabājušies. Toreiz šīs draudžu grāmatas tika aizvestas uzglabāšanai uz Z-pili, bet es, uzsākot te darbu, panācu, lai tās atgrieztos Kaijciemā šodien ļoti daudzas ģimenes interesējas par savām saknēm un radurakstiem, un kurš gan vēl labāk palīdzēs, ja ne pašu mācītājs? Nāciet, aiziesim līdz baznīcai es visus svarīgos papīrus glabāju tur, lielajā baznīcas seifa. Pie viena varēsiet novērtēt dievnama jaunos logus, viņš no sirds palepojās.

-    Mācītāj, vai jūs ticat nostāstiem? Anna Elizabete ievaicājās, gar autostāvvietas šķelto akmeņu sētu pusteciņus sekojot Ceļmalniekam, kurš ar savām garajām kājām kā stārķis raiti kājoja uz priekšu.

-    Kā jūs to domājat? Viņš strauji apstājās. Katrā nostāstā ir daļa patiesības…

-     Man nesen izstāstīja leģendu par Spožo un Kapteiņu dzimtu seno naidu un raganas Kaijas lāstu…

-    Ā, jūs par to? Ceļmalnieks atspiedās pret mūra sētas izcilni un pamāja ar roku jūras pusē redzamās Aklā raga kāpas virzienā. Jā, es to zinu. Esmu dzirdējis. Ja tā ir taisnība, tad viss aizsākās tieši tur… Lai gan nedomāju, ka jelkāds no mums šodien varētu spriest par tik smagām tēmām kā lāsti. Ne jau cilvēki vai dzimtas ir nolādēti, bet viņu domas un darbi stāv tālu no Dieva dotajiem baušļiem. Bet nāciet, nāciet!

Jaunās baznīcas un vecās kapsētas kontrasts bija dramatisks senais šķelto akmeņu mūris apjoza prāvu, bieziem krūmāju dzīvžogiem sadalītu teritoriju, kur mazajos četrstūrišos lepni slējās akmenī kalti kuģi, stūresrati, jūras viļņi ar putu galotnēm, sērojoši eņģeļi un masīvi granīta obeliski nodevas laikam un laikmetam. Kapsēta radīja smagnēju iespaidu, ko vēl pastiprināja pa perimetru blīvi saaugušās liepas.

Turpretī modernā, acīmredzami nesen celtā baznīca ar savu augšuptiecīgo A siluetu pa gabalu izskatījās pēc balta putna sakļautiem spārniem. Viegluma iespaidu pastiprināja astoņi milzīgi logi stiepdamies no grīdas līdz pat jumta spraišļiem, tie ļāva iekšā saskatīt ik sīkāko detaļu.

-     Patīk? mācītājs pajautāja, ar visu savu izskatu pauzdams nu, saki taču jā!

-    Skaisti, Anna neviltotā apbrīnā noteica.

-     Esam iecerējuši logu stiklus apgleznot ar īpašām, caurspīdīgām stikla krāsām, veidojot savdabīgas vitrāžas, viņš pastāstīja. Mana laulātā draudzene Marta beigusi Mākslas akadēmiju, tā ir viņas sirdslieta. Ļoti gribētu piesaistīt arī Dinu Spožo, viņa ir lieliska gleznotāja. Abas mācījās vienā kursā un pirms trim gadiem veidoja kopīgu projektu sienu gleznojumus, kas ataino Kristus ciešanu ceļu. Atceros, viņas man rādīja portretu skices, ko bija zīmējis kāds kursabiedrs ārkārtīgi dzīvas sejas. Teica ja mēs viņu varētu pierunāt! Toreiz neizdevās. Tagad, rakstot pieteikumu jaunajam projektam, es par viņu atcerējos un pajautāju Dinai. Viņa tā kā samulsa un atteica apprecējies, sieva neļaujot apkārt dauzīties. Bet Marta pirms dažām dienām ieminējās, ka viņš laikam pārcēlies pie mums uz dzīvi, jo, ejot uz baseinu peldēt, saskrējusies ar viņu gaitenī. Tikai lepns kļuvis, nepazinis…

Annas Elizabetes prātā kaut kas noklikšķēja. Interese par mākslu. Māsa. Dina. Pļauka tumsā.

Baznīcas otrā stāva galerijā bija izvietojusies svētdienas skolas mācību telpa ar ērtiem galdiem.

-    Te būs. Ints Ceļmalnieks nokrāva viņai priekšā četrpadsmit biezas grāmatas no 1870. gada līdz mūsdienām, ik pa desmit gadiem. Skatiet, pētiet, varat pārrakstīt vai fotografēt. Ja vajag, varam nokopēt, lūk, tur stūrī kopētājs. Bet es ar jūsu atļauju došos pastrādāt kabinetā. Ja varu kā līdzēt, pasauciet.

Baznīcas grāmatas bija rūpīgi aizpildītas kārtīgā, kaligrāfiskā rokrakstā. Simt divdesmit gadu laikā Kaijciemā bija nomainījušies pieci mācītāji, to varēja pateikt pēc rokrakstiem.

Annu aizkustināja kāda sākumā nepamanāma nianse mācītājs Ā. Baltais acīmredzot bija uzskatījis par savu goda lietu un pienākumu dokumentēt draudzes locekļu dzīves gaitas arī kara un pirmajos pēckara gados, kamēr pārējais arhīvs vēl atradās pazemē, un darījis to vienkāršā rūtiņu kladē. Vēlāk, no piecdesmitā gada, reģistri atkal atguva savu perfekto formu.

Muguru neatliecot, Anna rakās papīros gandrīz līdz astoņiem vakarā un, jo vairāk iedziļinājās pētāmajā materiālā, jo dīvaināk jutās. Viņa bija atradusi kaut ko, kas sākumā nerīmējās un šķita pilnīgi neiespējami, taču, rūpīgāk pārdomājot, niecīga varbūtība tomēr pastāvēja.

Ja tā, tad Spožajiem patiešām ir melnumiņi. Vai tiešām tā varētu būt?

Lejā nočīkstēja baznīcas ārdurvis, kāds ienāca, un uz balkona kāpnēm atskanēja smagi, augšupkāpjoši soļi. Grāfs, kurš, saldi aizmidzis, bija gulējis Annai pie kājām, acumirklī uztrūkās un dobji ierūcās.

Galerijā ienāca Aina Spožā. Rokās viņai bija narcišu pušķis.

-     Es… atnācu… sakārtot ziedus uz altāra. Bet ko jūs te darāt?! Viņa nespēja noslēpt pārsteigumu, kas, ieraugot Annas Elizabetes priekšā baznīcas grāmatas, pārvērtās vāji slēptā panikā. Kas jums to atļāva?

-     Mācītājs Ceļmalnieks. Gribēju precizēt vārdus un faktus jūsu reklāmfilmai.

-     Cik dīvaini, ka viņa tā pēkšņi izdomāja atnest ziedus! Cik neesmu aicinājis, nekad nav nākusi. Bet paldies Dievam! jau krietnā tumsā, slēdzot ciet baznīcu, apmierināti noteica mācītājs Ceļmalnieks.

Anna Elizabete klusēja. Viņa bija atradusi meklēto.

S.D.S. Saiva Daina Spožā un Silga Dina Spožā.

18.  nodaļa. Nekas nav ta, ka izskatas

16.  aprīlis

No rīta, satiekoties pie brokastgalda un ieraugot, ka Anna Elizabete dzer jau trešo tasi kafijas, ar kreiso roku bakstīdamās pa uzkodu šķīvi, bet ar labo uz A3 lapas zīmēdama sarežģītas shēmas, Miks Kaķītis, pa nakti nonervozējies liks, neizturēja un skaļi pauda savu neizpratni:

-    Vai tiešām jālien svešas ģimenes virtuvē un jāmeklē tur pagātnes rēgi, ja noziegumi notiek šodien?

-    Jālien. Un jāmeklē. Atceries Mežājus ja mēs nezinātu pagātnes notikumus, nebūtu aizrakušies līdz šodienas atrisinājumam. Ari šajā lietā viss bija samudžināts, un pirmajā bridi šķita bezcerīgi jelko saprast. Bet pēc vakardienas vizītes pie mācītāja daudz kas nostājās savā vietā. Tikai joprojām nesaprotu, kāpēc…

Za(ajā ēdamistabā ieskrēja noraudājusies un izspūrusi Daina Spožā: Atkal! Tas notiek atkal!

Vēlu vakarā Egons bija pārvedis viņu no Z-pils slimnīcas. Ar izskalotu kuņģi, uzpildītu ar vairākiem litriem fizioloģiskā šķīduma, kas bagātināts ar vitamīniem. Pēc skata pat ļoti dzīvu un dzīvespriecīgu.

Šobrīd, protams, no možuma nebija ne vēsts šķiet, viņu kopā saturēja apģērbs, nevis otrādi.

-     Nāciet, nāciet aši! Indētājs ir atgriezies Aktrisei un Dīvai slikti!

-    Ejiet, es jūs tūliņ panākšu, Anna klusi teica Mikam, aši salocīdama zīmēto shēmu un ielikdama to mapē pie citiem dokumentiem. Daina jau atradās pie durvīm.

Vājinieces viņi atrada Kamīnistabā viņas bija vēlējušās netraucēti pabrokastot un patērzēt. Tagad nu abas gulēja kā plāceņi mīkstajos zviļņos ar aukstām kompresēm uz pieres un bļodām uz grīdas.

Uz galda līdzās uzkodu paplātei bija izstiepies Dīvas kāmis Frederiks, izskatīdamies pēc gara, pūkaina veltnīša. Kāmim bija tā piebāzti vaigi, ka likās tie plīsīs. Diemžēl šīs rezerves viņam vairs nekad nebūs vajadzīgas, jo Frederiks bija beigts.

Dīva vaimanāja tā, ka likās viesnīcai nocelsies jumts:

-   Bardaks un slepkavu midzenis! Man jau kuro dienu nelaba dūša un caureja, Frīdai ari, vakar beidzot kļuva labāk. Šorīt nolēmām mazliet uzdzīvot, pasūtījām brokastis Kamīnistabā… gribējām parunāties… Un te nu ir rezultāts mans Frederiks, mans labākais draugs pagalam, mēs pašas knapi dzīvas!

Jā, jā, tu jau nu gan esi knapi dzīva, Anna nodomāja, klausoties Jērikas bazūnēm līdzīgajos brēcienos.

-    Viņš, mazais nabadziņš, apēda tikai pāris kumosiņu no visa, notirināja kājiņas un sastinga! Dīva izmisumā lauzīja rokas. Aktrise neteica nekā, tikai klusu gulēja un vaļā acīm raudzījās griestos.

-   Ārstu izsaucāt? Miks pajautāja Dainai, taču tā, kā likās, nesaprata jautājumu un neatbildēja.

-    Daina, es jums vaicāju ārstu un ātros izsaucāt? Kaķīša balsī pieklājību vairs nevarēja saklausīt.

-   K-ko jūs teicāt? Ārstu? N-nē, es piezvanīju Z-pils policijai mēs esam pieslēgti viņu pultij, ja šeit kas notiktu, viņi uzreiz ierastos palīgā kopā ar vietējo policijas inspektoru. Gan jau viņi būs izsaukuši… Daina apsēdās uz tuvākā krēsla, galvu rokās sakampusi, un sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ…

Anna un Miks saskatījās. Varena palīdzība!

Līdz Z-pilij krietnas piecpadsmit minūtes ātrā tempā, pa to laiku var trīsreiz nomirt un augšāmcelties!

-    Zvani Egonam, es izsaukšu ātrosI Anna izgāja gaitenī, lai varētu netraucēti runāt, sazvanīja neatliekamo palīdzību un tad, kaut ko atcerējusies, aizskrēja uz virtuvi.

Tur, seju iespiedusi pieraudātā trauku dvielī, kā visīstākā nelaimes čupiņa uz taburetes tupēja Alīda. Uz grīdas mētājās ēdienu atliekas. Izskatījās, it kā dusmās ar vienu vēzienu būtu nomēzts tukšs galds.

-    Alīda, kur glabājas sāls un soda? Anna uzsauca. Tikai ātri! Un siltu ūdeni! Raudāsiet pēc tam!

-     Es… pag, soda… sāls… otrajā plauktā pa kreisi! viņa izmisumā lauzīja rokas.

Atvērusi plauktu, Anna Elizabete neticēja savām acīm tieši acu augstumā visā košumā tuklos sānus spīdināja prāva pudele rīcineļļas… Tad, redz, kā…

-    Alīda, vai jums oglīte ir?

-    K-kas? uzrunātā joprojām nesaprata. Vai mani tagad apcietinās?

-    Nē, protams. Kur jums glabājas aktivētā ogle vajadzētu vismaz divas paciņas. Ko šorīt brokastīm Kamīnistabā pasūtīja abas mākslinieces?

-     Dārzeņu un lapu salātus ar eļļu, ķiplokgrauzdiņus ar pikanto kausēta siera mērci, olīveļļā ceptas tīģergarneles un vēsu baltvīnu. Un kafiju… Alīda žagodamās noskaitīja. Bet… es nesaprotu…

Nav arī jāsaprot. Nu, reti diētiska pārtika! Un lieliska iespēja papildināt ēdienkarti ar rīcineļļu.

*  * *

Kamēr atbrauca ātrā palīdzība un policija, abas cietējas, sadzirdītas ar siltu sāls un sodas ūdeni un spaidu kārtā iztukšojušas kuņģi, bija gandrīz atguvušās. Aktrises seja gan bija pārklājusies sārtiem plankumiem un viegli uztūkusi, taču ārsti to izskaidroja ar iespējamu alerģiju pret kādu pārtikas produktu.

Toties Dīvai vairs nekaitēja nekas vismaz viņas balss saitēm ne.

-     Apsolu tikko spēšu nosēdēt pie datora, uzrakstīšu par jums tādu rakstu tādu rakstu, ko nodrukās visas avīzes un pārpublicēs visi interneta portāli! Lai šeit neviens nekad vairs kāju nespertu! Tas taču ir ārprāts, ne atvaļinājums! Kurš man kompensēs izdoto naudu un sabojātos nervus?!

Daina Spožā, atmodusies no letarģijas, mēģināja piedāvāt Dīvai pavadīt šeit mēnesi vasarā, pašā labākajā laikā.

-    Nē, kundzīt, tas neies krastā! Līdz tam laikam PVD jau būs jūsu indētavu aizvēris un jūs visi tupēsiet pēc piederības! Dīva nobļāvās, tad nobālēja un atkal pārliecās pār bļodu.

Pavilkusi nostāk ātrās palīdzības ārsti, Anna Elizabete viņai klusu kaut ko paskaidroja, tad iepazīstināja ar Miku Kaķīti, kurš izveda dakteri gaitenī. Abi atgriezās, sazvērnieciski smaidīdami.

-… mēs noteikti parūpēsimies, lai kuņģa skalošana notiktu visaugstākajā līmenī, lai nekas kaitīgs nepaliktu jūsu dārgo viešņu organismā, ārste pabeidza gaitenī aizsākto teikumu. Viņas acīs lēkāja velniņi.

-    Tam būs vajadzīgas kādas trīs četras dienas. Parit varat sākt viņas apmeklēt.

Aizbraucot Aktrise zīmīgi palūkojās uz Annu Elizabeti un nočukstēja: Esiet uzmanīga. Lai jums veicas!

*  * *

-     Labi, es savākšu paraudziņus un aizskriešu līdz Z-pils laboratorijai, Egons ieminējās.

-    Visticamāk, tu tur neatradīsi neko vairāk kā vien krietnu devu rīcineļļas, Miks Kaķītis pasmīnēja.

-     Bet Frederiks? No kā nomira kāmis? Vismaz tam mēs uztaisīsim sekciju!

-    Taisi. Taču, varu derēt, Fredis nomira ar sirdstrieku no pārēšanās, Anna noteica.

-     Es tomēr aizbraukšu. Tur jābūt gataviem vēl dažiem rezultātiem. Vakarā redzēsimies!

*  * *

Dainu viņi atrada kabinetā. Tur bija arī abas viņas māsas. Alīda bez mitas raudāja. Daina sēdēja, nekustīgi blenzdama vienā punktā. Tikai Aina stoiski centās saglabāt mieru un kontroli pār situāciju.

-    Dāmas, man jums ir daži jautājumi, Miks Kaķītis iesāka, bet viņu pārtrauca Alīda, skaļi iešņukstoties: Vai mūs tagad klapēs ciet?

-     Nedomāju vis. Lūdzu, at…

-    Major, vai jūs ticat lāstiem? kaitinoši stiepjot vārdus, pēkšņi ierunājās Daina Spožā.

Kaķītis izbrīnā pacēla uzaci, bet neatbildēja.

-     Bet es ticu. Mēs visi šeit esam nolādēti. Cilvēki un mājas… viņa nopūtās.

-     Es nesteigtos to apgalvot. Manuprāt, visam ir pilnīgi racionāls izskaidrojums, Kaķītis iebilda.

-    Tiešām? Un kā jūs izskaidrosiet faktu, ka vakar, būdama jau pusnemaņā, redzēju un dzirdēju pa savu kabinetu slīdam tumšu stāvu? Varbūt tas bija Dainis, atnācis man pakaļ?

-     Mās, nerunā niekus! stingri noteica Aina, saņēmusi jaunākās māsas roku. Droši vien tā bija Dina…

-     Dina-a-a? Daina Spožā sāka ķērcoši smieties. Kur tad viņa ir, tā Dina-a-a? Mana meita… Es viņu neesmu redzējusi jau divas dienas. Viņa no manis izvairās! Viņai ka-a-auns!

-     Nerunā niekus! Vēl vakar viņa tevi izglāba un izsauca mediķus, bet tu saki izvairās. Zini, ko viņa man vakar teica? “Lai kas notiktu, es viņu vienmēr atbalstīšu!” Viņu tas ir tevi! Aina asi noteica, un viņas balsī vērīgāks klausītājs būtu sajutis vēl kaut ko… Kas tas bija? Nepatika? Skaudība? Naids?

*   * *

Egons atgriezās no Z-pils vēlu vakarā un apstiprināja Annas pieņēmumu.

Salātos, grauzdiņos un garnelēs patiešām bija rīcineļļa, tikai bagātīgās piedevas neļāva to sagaršot.

Nabaga kāmis Frederiks bija nomiris no sirds mazspējas pārāk tukls būdams, piebāzis tik pilnus vaigus, ka nav spējis tikt galā ar lielo fizisko slodzi.

Toties kāds cits jaunums deva daudz vielas pārdomām. Pārbaudot Dainas Spožās kuņģa saturu un asins sastāvu, slimnīcas laboratorijā konstatēta pamatīga alkohola intoksikācija, bet ne miņas no jelkādu tablešu klātbūtnes. Augstākais, varbūt īsi pirms vešanas uz slimnīcu norītas divas aspirīna ripiņas…

Interesanti, kas tādā gadījumā varēja izraisīt bezsamaņu?Ja vien tā vispār bija bezsamaņa…

Diena beidzās drūmā un miegainā noskaņā. Iespējams tādēļ, ka strauji tuvojās jaudīgs pērkona negaiss.

*   * *

17.  aprīlis

Miks Kaķītis gulēja Annas Elizabetes lielās gultas loga pusē un vaļējām acīm raudzījās griestos. Pieci no rīta, bet miega nevienā acī. Varētu celties un iziet pastaigā ar suni, taču negribējās modināt Annu. Viņa miegā bija tā mētājusies un kunkstējusi, ka Mikam vairākkārt nācās mierinoši viņu sapurināt, lai attopas.

Diez kas viņu tā nomoka? Kārtējie viedie sapņi? Tūlīt atmodīsies un kā no grāmatas nostāstīs, kurš un kāpēc vainīgs! Jāatzlst, šī Annas Elizabetes īpašība viņu joprojām biedēja, liekot atkal un atkal sabremzēt ar bildinājuma atkārtošanu, lai gan krusttēvs ģenerālis Kārlis Bass mudināt mudināja.

-     Kaķīt, ja nebeigsi tik skaļi šņākt, izmetīšu no gultas! Varēsiet abi ar Grāfu dalīt tepiķīti!

-    Līzbet, es domāju tu guli, jau tā centos elpot uz iekšu!

-    Kā tad uz iekšu! Elsi kā tvaika katls. Kaķīt, tev tā pīpēšana jābeidz, Anna norūca.

-     Nu sāc tik, sāc. Ja tu tā turpināsi, es tevi par sievu neņemšu! Miks paķircinājās. Vispār jau Annas savdabīgās rūpes par viņa veselību bija tīri tīkamas.

-    Ha, un tu domā, ka es iešu? Tu jau man nemaz neesi to lūdzis, lai tagad pats atkāptos! viņa atkodās.

Paga, paga, tepat jau tas bija kas mīlējās, tas ķīvējas!

-    Es sapratu Daina Spožā nebūt neienīda savu vīru, tieši pretēji viņa bija neprātīgi greizsirdīga! Anna pielēca sēdus.

-   Kur tu to grābi? Atvaino, bet tava Daina vispār neizskatās spējīga mīlēt. Caur un cauri ledus gabals.

-     Nesaki vis. Mīlēt tādā nozīmē, kā to saprotam mēs, varbūt arī ne, taču izjust pieķeršanos kaut kam, ko viņa uzskata par savu, jā. Un, domāju, nīst viņa spēj labāk par mums visiem.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Miks atbalstījās uz elkoņa un pētlgi palūkojās uz Annas degunu.

-    Neblenz! Neko es negribu teikt. Es domāju. Varbūt viss ir daudz vienkāršāk un kāds tik ļoti alkst pēc īpašuma, ka ir gatavs uz visu, lai dabūtu nost no ceļa Dainu ar visu viņas ģimeni un radiniekiem? Un ar greizsirdību tam vispār nav nekāda sakara. Varbūt ir atradies kāda attālāka zara radagabals, kurš uzskata, ka ari viņam ir tiesības uz Spožo vai Kapteiņu mantojumu?

-              Līzbet, tu zini vairāk nekā pasaki! Kaķītis saerrojās.

-     Kā parasti. Labi, ja tu tik labi visu zini, tad pasaki kāds sakars Džesikas un baņķieres nāvei ar Spožo radurakstiem?

-    Visticamāk nekāds. Pirmā nāve bija nejaušība, otrā likumsakarīga pēdu dzēšana. Es… Anna Elizabete aprāvās, ieraudzījusi Mika acīs zobgalīgas uguntiņas.

Labi, viņa neteiks vairs ne vārda un pati izpētīs, kas un kā.

-    Līzbet, tu nepabeidzi… Kaķītis, vainīgs juzdamies, iedīcās, bet dabūja dunku sānos. Skaidrs, miers!

*   * *

Anna aizdomājās. Jā, viņai bija izveidojusies sava versija par notikušo, taču tā bija tik baltiem diegiem šūta un tik savāda, ka pat pašai nelikās pārāk ticama.

Interesanti, kā īsti veidojušās abu dzimtu radniecības līnijas? Kaija aizgāja bojā, bet viņas meitiņa (ja tā vispār bija meita) šo raganas zāļu zinātājas, dabas pazinējas un radošās būtnes gēnu aiznesa tālāk pasaulē. Divu paaudžu Kapteiņu vīrieši mēģināja apprecēt meiteni no raganas dzimtas, otrajam tas izdevās, taču laimi nesniedza. Triju paaudžu Spožo dzimtas vīrieši lenca raganas dzimtas sievietes, un tikai ceturtajam izdevās tikt līdz precībām, lai gan Annai bija nopietnas aizdomas, ka Dainas, Ainas un Alīdas māte Marga šīm laulībām piekritusi aiz pateicības par jumtu virs galvas, darbu un nosacītu mieru.

Annu Elizabeti mulsināja vēl kas gan Aina, gan Alīda bija palsi sidrabainas blondīnes, turpretī Daina krāšņa sarkanmate, turklāt skaidri redzams nekrāsota. Arī Dainas meita ir sudrabaina gaišmate, taču pēdējās dienās, laikam dramatisko notikumu iespaidā, pārkrāsojusies tumši sarkana. Bet vai dabā kas tāds iespējams vai vienai mātei var piedzimt divas blondas un viena ruda meita? Jāpajautā Egonam.

Domas pārsviedās citur. Pāršķirstot baznīcas grāmatas, Anna Elizabete bija pamanījusi kopsakarību Kapteiņu dzimtā visiem bija divi vārdi, otrais kāds baznīcas svētā vārds. Spožo dzimtā kristītais vārds bija viens, taču noteikti baltvācisks. Savukārt raganas līnijas sieviešu vārdiem bija zināms sakars ar jūru vai dabas parādībām.

Taču bija vēl kas… Baznīcas grāmatā nevienā vietā nebija ieraksta par Dainas Saivas Spožās pirmo laulību, tikai par bērna meitas Dinas Silgas Spožās piedzimšanu. Tēva vārda vietā paplūdusi tinte, lai gan uz ekrāna lielā palielinājumā saburtot varētu. Viņa bija pārbildējusi. Jāpa/ūdz Kārlim paskatīties un izpētīt sīkāk.

Jā, un tomēr kā Spožo dzimtā ieprecējies Dainis? Vai nav viens likteņa joks sievai un vīram vienādi vārdi? Kas viņš bijis pirms tam un no kurienes ieradies?

*   * *

Ejot uz brokastīm, Anna Elizabete nolēma uz bridi iegriezties viesu uzņemšanas hallē un šo to pārrunāt ar Dinu, kurai šodien vajadzēja dežurēt reģistratūrā. Taču vieta aiz letes bija tukša.

Administratores krēslā, sagumusi un burtiski iznīkusi no zemes virsas, snauda Daina Spožā. Viņai mugurā joprojām bija vakardienas drēbes, uz galvas sprādziens speķainu makaronu fabrikā, bet seja izskatījās sarkana un pietūkusi.

Bezmiegs, alkohols, asaras? Sēro par vīru, pārdzīvo par notikušo? Varbūt baidās?

Anna klusi ar pirkstu galiņiem pabungoja pa letes virsmu. Daina atvēra acis un palūkojās ar neredzošu skatienu. Pazinusi nācēju, čerkstoši iesmējās:

-     A, Anna! Atnāci uz manām bērēm? Ilgi nebūs jāgaida. Šodien saņēmu pēdējo brīdinājumu. Rīt…

-     Kas noticis? Vēl kāds nogalināts vai ievainots? Anna Elizabete ne pa jokam satraucās.

-    Nē, nē, visi dzīvi. Pagaidām, Daina vienaldzīgi nomurmināja. Rīt… es miršu. Viņi nozaguši Dinu.

-    Ko???

-    To, ko dzirdēji… Aizej uz manu kabinetu, tas ir vaļā, un paskaties pati! Paņem līdzi savu majoru! Tas skats nav vājiem nerviem domāts… Pēc tam nāciet atpakaļ, es tepat vien būšu.

Vienaldzība viņas balsī stindzināja.

Dainas kabinetā uz grīdas gulēja liela, balta sudrabkaija. Dzīva, bet sapītām kājām, izplestiem spārniem. Acīmredzot noguris no bezjēdzīgās spārnu vicināšanas, putns bija padevies un slābi izlaidies kā tepiķis. Ieraugot tuvojamies lielus, divkājainus radījumus, kaija saņēmās un pakustināja spārnus.

-     Dod jaku! Anna uzsauca. Uzmetīsim, lai viņa sevi nesavaino vēl vairāk, un mēģināsim atbrīvot.

-    Trakā! Zini, kādas viņai ķetnas kā pterodaktilam: peldplēves un kinžali! Te bez cimdiem nav ko sākt.

-    Labi, tad zvani Egonam, lai nāk šurp ar visu savu koferīti. Ja kaija ir te, un viņa ir te, tam ir kaut kāda nozīme. Jāskatās vērīgi, varbūt kaut kas ir atstāts. No kurienes Daina grāba to, ka Dina nozagta?

Manevrs ar džinsa jaku izdevās lieliski. Nokļuvis tumsā, lielais putns uz brīdi apjuka un sarāvās čokurā. Ar to pietika, lai Anna Elizabete viņu operatīvi satītu sainītī un ieceltu klēpī. Kaija iepīkstējās, bet, sajutusi silto roku mierinājumu, norima.

Šokēts noraudzījies putna glābšanas operācijā, Kaķītis, neko neteicis, izvilka mobilo telefonu.

Kā jau Anna Elizabete bija paredzējusi, kabinetā viņi atrada vēstījumu. Pareizāk sakot vēstuli. Uz Dainas rakstāmgalda.

Vēstule parasta, balta A4 papīra lapa ar divām rindiņām teksta, bet brūnā, raupjā aploksne Annai kaut ko atgādināja. Kaut ko ļoti redzētu, turklāt pavisam nesen…

‘‘Tava meita ir pie mums. Atgūsi viņu, ja rīt līdz 12.00 samaksāsi 85 000 eiro. Konts tas pats. Nekādas policijas, citādi saņemsi viņu atpakaļ pa gabaliņam.”

Dainu Spožo viņi atrada sēžam jūras krastā un veramies nerimstošajā viļņu rotaļā.

-     Tieši šāda summa šobrīd atrodas uzņēmuma kontā, Daina nočukstēja sveiciena vietā. Pēc tam viss. Bankrots. Viņa beidzot savu būs panākusi…

-     Kas viņa? Majors Kaķītis saspringa.

-     Kaija, kurš gan cits, Daina mierīgi atbildēja un sāka ar pirkstu vilkt smiltīs ķeburus.

-     Daina, manuprāt, šo vēstuli sūtījis kāds, kurš ļoti labi pārzina jūsu uzņēmuma iekšējās lietas. Kāds, kurš zina. Kāds, kurš, iespējams, ir uz vienu roku ar slepkavu, Miks klusi ierunājās. Man šķiet, pēdējais laiks oficiāli pieslēgt policiju. Ja vajag, varu no Rīgas izsaukt specvienību.

-     Nekādā gadījumā! Jūs taču lasījāt nekādas policijas! Viņi… viņi to nogalinās, Daina izplūda raudās.

-     Daina, paklausies. Ja rakstījis cilvēks, kurš zina, kas te notiek, tad viņš noteikti arī zina, kas esam mēs un kas ir Miks Kaķītis. Bet tas nozīmē, ka, vēršoties pie mums, tu jau faktiski esi paziņojusi policijai, Anna stingri noteica, vērojot, kāda būs Dainas reakcija. Viņa it kā atmodās un saņēmās.

-     Jums taisnība… Es… nepadomāju. Nespēju padomāt.

-     Spožās kundze, vai jūsu meitai bija romantisks draugs, varbūt līgavainis? Miks vaicāja.

-     N-nē, cik zinu. Viņa bija tāda… nesabiedriska. Puišiem pakaļ neskrēja. Un te jau nav…

-    Draudzenes?

-     Ļoti maz. Tikai mācītāja sieva Marta un Arta Knaģe. Viņām visām patika… patīk māksla.

-     Vai Dina šajās dienās kaut kur gatavojās braukt?

-    Cik zinu, ne. Meita… ir mājas cilvēks. No darba uz mājām vai pie audžumātes, reizēm uz baznīcu.

-    Daina, lūdzu, atbildi uz vienu jautājumu. Tikai nekliedz un neārdies… Vai Dina, tava meita Dina, būtu spējīga pati izdomāt tādu kombināciju vispirms aizskaitīt no konta piecpadsmit tūkstošus, bet, redzot, ka tas izdevies, uzrakstīt vēstuli un inscenēt savu nolaupīšanu, lai saņemtu šo prāvo izpirkuma naudu? To jautājot, Annas Elizabetes acu priekšā rēgojās tievā, sārtā svītriņa uz Dinas kakla, par ko viņa bija teikusi aslapu palmas lapas atstāta švīka, turpretī Anna sliecās domāt, ka to izdarījis kāds, kuram vajadzējis viņas kuloniņu un kuru meitene pazinusi, tikai nav gribējusi nodot.

Lai kas notiktu, es viņu atbalstīšu… Vai tā?

-    Ko tu runā? Lai Dina kaut ko tādu? Daina Spožā pielēca kājās. Nekad mūžā! Dina ir pats maigākais cilvēks zemes virsū, nekad nevienam nav darījusi pāri, vienmēr visus glābusi. Turklāt viņa ir dziļi ticīga. Es gan ne. Tāpēc ceru, ka tas necilvēks, atsaldētais kroplis, klīniskais idiots, kurš to izdarīja, jau tuvākajā laikā saņems to, ko pelnījis, mirs lēnā un mokošā nāvē! Dusmu izvirdums bija patiess un neuzspēlēts.

-     Senajās Atēnās bija tāds tiesnesis Drakonts, kurš pavēlēja sodīt ar nāvi zēnu par to, ka tas izdūris acis putnam. Sprieduma pamatojums bija šāds: “Kurš var atļauties kaut ko tādu nodarīt nevainīgai dzīvai radībai, spēs to nodarīt ari cilvēkam.” Miks Kaķītis lēni ierunājās.

-     Ļoti labs tiesnesis! Kā mums šodien tādu vajadzētu! Daina nevilcinoties atbildēja. Cilvēks kā tāds taču ir tik gļēva būtne, sevišķi tie, kas savu mazvērtību kompensē, darot citiem pāri. Tiem no soda miesiska vai nāves ir ļoti bail.

Bet vajadzētu. Ziniet, ja vien es varētu, visiem varmākām izdarītu tieši to pašu, kādu sodu viņi savulaik “piesprieduši” vājākām, pretoties nespējīgām būtnēm… Labi, Kaķīša kungs, sauciet savu specvienlbu! Kam lemts noslīkt, to nenošaus! Viņa izskatījās saņēmusies un padraudēja ar dūri jūrai. Mēs vēl pacīnīsimies!

*   * *

Dinas Spožās istabas un darba vietas apskate gandrīz neko nedeva.

Uz administratoru letes vispār nebija nekā personiska, kas norādītu uz abu darbinieču raksturu īpatnībām. Tikai darbam nepieciešamais telefons, dators, reģistru grāmata, kases aparāts un POS termināli. Stendiņš ar viesnīcas vizītkartēm un reklāmlapiņām. Vienīgā greznība skaista melnās keramikas vāze ar atturīgi elegantu pavasara ziedu narcišu, tulpju un uzplaucētu ķiršu zaru kārtojumu.

Istaba Priežu savrupnamā likās cerīgāka. Tajā bija daudz skiču, zīmējumu un gleznu. Dina bija strādājusi dažādās tehnikās, un gandrīz viss viņai bija labi padevies. īpaši interesanta šķita kāda ogles zīmējumu sērija sieviete gariem, sprogainiem matiem, plīvojošā kleitā: mežā, aiz koku zariem, kāpās, uz jūras fona… Vai tā būtu variācija par Kaijciema raganas tēmu? Un vienmēr sejas vietā nekonkrēti vaibsti vai arī tā vispār pavērsta prom. Kā tajā Annas Elizabetes sapnī, kur dīvainā balss čukstēja ausī režisora vārdam jāpaliek neatminētam…

*   * *

Viesnīcas otrais stāvs bija tukšs un kluss. Šodien bija aizbraukuši arī trīs Consortium vīri, kuri aizņēma Zilo, Zaļo un Violeto istabu. Dīva un Aktrise joprojām bija slimnīcā, un Anna cerēja, ka dakteri viņas nelaidīs laukā vismaz trīs dienas.

Arī Ģirts bija aizbraucis atpakaļ uz Rīgu atsākusies dienišķā sīrupseriāla filmēšana.

Tagad nu brīvi bija visi numuri, izņemot lielos Purpura apartamentus, kur visu diennakti nāca un gāja Annas un Mika cilvēki, un askētisko Tuksneša numuru, kur bija apmeties ģenerālis Bass. Pēdējās dienās viņš rādīja pavisam drūmu vaigu izmeklēšana iegājusi strupceļā, pazudušais Aļģirds Brikauskis kā ūdenī iekritis, un nu vēl nolaupīta Dina.

-    Aiziesim pie Knaģiem! pēc pusdienām pēkšņi ierosināja Anna Elizabete. Gribu apraudzīt sirdzēju un pārliecināties, vai viņa deguns joprojām ir vietā.

-   Tu patiešām esi jauka, Miks nomurmināja. Suni ņemsim līdzi? Un ekspertus?

-    Abus gan Egonu, gan Kārli.

Atstājuši Zani un Mārtiņu spēlējam durakus, pieci neaicinātie viesi devās ciemos.

Uzbrukums izdevās. Jau ar pirmo jautājumu Anna Elizabete Knaģiem laupīja pretošanās spējas.

-     Arta, tā taču bija Dina, kas solārija telpā strīdējās ar Dzintaru un iecirta viņam pļauku? Bet jūs tikmēr skrējāt uz māju pārbaudīt, vai viņš ir tur vai arī kārtējo reizi aizklīdis neceļos. Jūsu stāvoklī gan vajadzētu sevi pasaudzēt…

-    Ko jūs runājat, kas tās par muļķībām? Dzintars Knaģis mēģināja ar smaidu atrunāties.

-     Nespēlēsim paslēpes, labi? Jūs neesat brālis un māsa, bet vīrs un sieva, un drīzumā gaidāt ģimenes pieaugumu. Dina to zināja, jo bija ar jums kopā mācījusies augstskolā. Zināja un palīdzēja jums, neko nesakot savai mātei, citādi jūs abi kā korķi izlidotu no šī ērtā mitekļa. Bet tagad jūs, lūdzu, palīdziet viņai pastāstiet, kāpēc jūs novērojāt Daini Spožo un mūs, kur likāt piecpadsmit tūkstošus un kur, galu galā, šobrīd atrodas Dina!

19.   nodaļa. Visi gali ūdenī

18.  aprīlis

-    Tu redzi, kā tai dzīvē iet. Tā tikai runā modernās tehnoloģijas, bet izrādās, ka tās nepasargā no visprastākās krāpšanas deguna galā, Annas vārīto, tepat priežu silā lasīto brūklenāju tēju strēbdams, pukstēja ģenerālis Bass.

Viņš pēdējās dienās bija cieši sadraudzējies ar pirtnieku Oskaru Viduslāci un izlēmis izmēģināt visas viņa pirts slotiņas. Laikam jau kāds pēriens apvienojumā ar auksto dušu bija nostrādājis ačgārni, un nu Kārļonkulis sūrojās par nekrietnām muguras sāpēm un pārāk čaklu skraidīšanu, kas tādam vecam vīram kā viņš nudien esot apnīkstoša padarīšana. Ķīmiju rīt viņš kategoriski atteicās, bet meža tēju ar pērnajām odziņām dzēra labprāt.

-    Ko darīsim ar Dinu? bažīgi ievaicājās Miks. Šodien pusdienlaikā beidzas termiņš. Ko teikt Dainai?

-    Lai vēl drusku pagaida. Specvienība ir ceļā, Bass noducināja. Uhh, labi! Ja vēl būtu medutiņš…

-   Mājās, krusttēv, ēdīsi medu. Tagad domāsim par meiteni!

-    Viens otram netraucē, puika. Tu taču arī tagad domā par Annu Elizabeti, vai ne? Starp citu, kur viņa ir?

-    Tepat, tepat. Laiks brokastot! Numura durvis ar kāju pieturot, cits pēc cita ienāca Anna Elizabete, Zane un Kārlis ar piekrautām paplātēm, bet aiz viņiem mīņājās Egons un Mārtiņš ar kafijas kannām.

-    Nu, mīlīši, gandrīz kā mājās, trūkst vien Annas Rozes un Omītes. Kārļonkulis omulīgi smaidīja. Labi, bērni, ēdīsim un domāsim. Kā mums uz šo brīdi rādās?

-    Slikti… noburkšķēja Miks Kaķītis. Oficiāli viņš bija atbildīgais par izmeklēšanu, taču joprojām bez mazākās sajēgas, kā atrisināt šo raganu, kaiju un līķu mīklu. Līzbete gan izskatījās aizdomīgi optimistiska.

-    Slikti rādās, labi būs, viņa noskaitīja mūžveco parunu un, piepildījusi kafijas krūzīti, sniedza to Mikam. Ņem un klausies. Bet jūs, pārējie, ēdiet, ēdiet vien! Tikmēr es jums izstāstīšu pasaku.

… pētot Kaijciema vecās baznīcas grāmatas, atradu vairākus interesantus ierakstus, kas man sākumā pamatīgi samaitāja omu, jo tieši šie mozaīkas gabaliņi nekādi negūlās īstajās vietās. Un, proti, mēs zinām, ka raganas Kaijas meitai Saivai 1920. gadā no tobrīd jau mirušā Valda Jura Kapteiņa piedzima meita Silga, kas baznīcas ruļļos ierakstīta ar Kapteiņu uzvārdu. Kara laikā viņai no nezināma vīrieša, bet, ļoti iespējams, no padomju armijas augsta ranga virsnieka, piedzimst divi bērni meitas Marga Tija un īrisa Laine. Marga ir mūsu trīsmāsiņu māte, par viņas likteni viss zināms: pirms četriem gadiem kopā ar vīru Kristeru Spožo un abiem vecajiem Kapteiņiem Jāni un viņa sievu Lizeti viņi Kapteiņu jaunajā jahtā Kaija uzbrauca tieši debesīs. Toties par otru meitu īrisu Laini Kapteini un viņas gaitām nav gandrīz nekādu ziņu, izņemot dzimšanas ierakstu un ar zīmuli rakstītu piezīmi, ka viņas pēclaulību uzvārds esot Knause un laulībā dzimuši divi bērni.

Tad nu mēs ar Kārli drusku pagrabinājām datora taustiņus, Zane šur tur piezvanīja, un galu galā noskaidrojām dikti interesantu lietu, ko vakar apstiprināja arī abi Knaģi. īrisa Laine

Kapteine tūlīt pēc pilngadības sasniegšanas pametusi dzimto Kaijciemu, aizbraukusi uz Rīgu studēt mākslu un pazudusi bez vēsts. Ar mājiniekiem nekādi nav kontaktējusies, tik vien kā kaut kad sešdesmito sākumā atsūtījusi ziņu, ka apprecējusies un viss esot labi. Viņas vīrs mākslinieks disidents Artūrs Knauss bija baltvācu ģimenes atvase, kura aristokrātiskais uzvārds, padomijas birokrātu pārveidots, skanēja Knausis sīkslks uzmācīgs kukainītis, kas kož lopiem un cilvēkiem, padarot tos trakus. Pie pirmās izdevības viņš aizmuka pāri robežai vispirms uz Zviedriju, pēc tam tālāk uz ASV, atstājot sievu vienu ar abiem bērniem. Zināms, ka viņš miris 1999. gadā Amerikā. Abi bērni vecākā meita Silva Linda un dēls Dainis Juris gāja vecāku pēdās: meita kļuva par brīvmākslinieci un starp diviem brīvdabas plenēriem pamanījās laist pasaulē meitu Artu Knausi, ko mēs šobrīd pazīstam kā Artu Knaģi; dēls, izdienējis krievu armijā, atgriezies un iestājies RTU studējis datorzinības, taču nav pabeidzis. 90. gadu sākumā pazudis bez vēsts. Šobrīd viņam būtu 42 gadi tikpat, cik nelaiķim Dainim Spožajam Dainas vīram, kurš precoties mainījis uzvārdu tā nelabskanības dēļ.

-    Pag, bet tad jau sanāk, ka mūsu viesnīcas direktore, pati to nezinot, nejauši apprecējusi savu… brālēnu? iesaucās Mārtiņš. Un tie abi cukurgailīši, Arta un Dzintars, šeit “ieviesušies” ar nolūku?

-     Varbūt jā, varbūt nē. Iespējams, Artai kā māksliniecei vienkārši gribējās dzīvot klusumā un mierā piejūras un, Mākslas akadēmijā iepazīstoties ar Dinu, savu pusmāsīcu, viņā ierunājās radniecīgas jūtas, kas zina. Tikpat labi var būt arī tā, kā viņi stāsta, nav gribējuši neko ļaunu, tikai to, lai pašiem būtu jumts virs galvas. Bet Dina palīdzējusi.

-   Vai Arta nezināja, ka Dainis Spožais ir viņas mātesbrālis? Nesaskatīja radnieciskus vaibstus? Zane brīnījās. Kā kaut kas tāds vispār ir iespējams?

-     Pilnīgi mierīgi. Artas māte ar savu brāli nav redzējusies kopš padsmit gadu vecuma, kad viņa nokļuvusi jauno, alternatīvo mākslinieku komūnā. Viņa pat Kaijciemā ne reizi nav bijusi. Diemžēl tāda ir realitāte mēs nepārzinām savas saknes, nekopjam attiecības ar radiem, vecu aizvainojumu dēļ griežam zobus teju gadsimta garumā, bet uz ielas varam paiet garām tuvam cilvēkam, to neatpazīstot, Anna klusi noteica.

-    Vai Dina par viņu radniecību zinājusi? pajautāja Bass.

-     Hmm… To varēs paskaidrot tikai viņa pati, kad atradīsies, atteica Anna Elizabete.

-    Ja atradīsies… noburkšķēja Miks Kaķītis, taču Anna sadzirdēja.

-    Nē, major, kad atradīsies. Esmu pārliecināta tas ir dažu stundu jautājums. Bet uz tavu jautājumu, Mārtiņ, par nejaušajām brālēnu un māsīcu kāzām varu atbildēt vienu neviens no Spožajiem nav muļķis.

*   * *

Ap desmitiem no rīta pie gandrīz tukšās viesnīcas sānu ieejas klusi piebrauca tumšs busiņš tonētiem stikliem, no tā kā melnas skudras izbira astoņi specvienības puiši un žigli pazuda viesnīcas dzīlēs. Viņus sagaidīja un instruēja majors Kaķītis un atvaļinātais ģenerālis Bass, kurš gluži kā vecs kaujas zirgs cīņas gaidās sajutās mundrs un pavisam vesels.

Anna Elizabete pie vīriem nerādījās, taču Miks viņas uzdevumā nodeva specvienības komandierim kādu lūgumu. Tas, brīdi apsvēris, kādam piezvanīja un pateica pēc stundas…

*   * *

Vienpadsmitos Anna Elizabete un Zane pieklauvēja pie Dainas Spožās kabineta durvīm. Neviens neatbildēja. Vēl mirkli nogaidījusi, Anna izmēģināja vienu no abiem kuloniem, pavēršot kaijas aci pret lāzeratslēgu. Slēdzene noklikšķēja, un durvis atvērās. Telpa bija tukša, direktore pazudusi.

Kabinetā valdīja neticams juceklis dokumenti krustu šķērsu ar kosmētiku un privātām lietām.

Galda dators joprojām ieslēgts, ekrānā rēgojās neaizvērta i-bankas lapa. Šitādu paviršību!

Anna uzmanīgi pabraukāja ar peli pa ekrānu lapa joprojām palika vajā. Tas nozīmē, ka kopš Dainas Spožās izgaišanas pagājušas ne vairāk kā piecas, septiņas minūtes, citādi bankas drošības programma būtu lapu nobloķējusi. Viņas bija paspējušas laikā. Maksājumu sadaļā varēja skaidri redzēt, ka pirms nepilnas pusstundas no viesnīcas konta veikts pēdējais pārskaitījums astoņdesmit pieci tūkstoši eiro, turklāt vienā piegājienā, kas nozīmē banka bijusi brīdināta par šāda maksājuma nepieciešamību un attiecīgajā datumā paaugstinājusi “dienas soli” pārskaitāmās summas limitu.

-    Nu, te darbs Egonam un viņa banku ekspertiem, Zane nopūtās. Mūsu dāmīte izrādījusies veiklāka par mums un specvienību, kopā ņemtiem, un tomēr izšmaukusi. Bet ko neizdarīsi, kad jāglābj bērns!

-   Tu tā domā, Zanīt? Anna pavīpsnāja. Man gan liekas, ka mūsu draudzene jau sen gabalā…

-     Līzbet, tev atkal mošķi rādās! Zane mēģināja jokot, bet, ieraugot Annas sejas izteiksmi, aprāvās.

*   * *

-    Lūdzu, pagaidi pie viesnīcas, aiziešu pēc Mika un Grāfa, tad dosimies nelielā pastaigā, Anna Elizabete draudzenei palūdza, kad Egons bija pārņēmis stafeti un nadzīgi ķēries pie Dainas Spožās bankas lapas izpētes.

Reņģu māju pagalmā bija sapulcējies prāvs ļaužu pulciņš Aina un Alīda ar dēliem, viņu sievas un mazie bērni. Lielajiem sejās bija jaušamas nelaimes zīmes, bet sīci, kā jau daždien bērni, aurodami skraidīja apkārt, un neviens viņus neapsauca. Ieraudzījuši nākam reklāmistus, jau zināmo polici, vecu kungu (ģenerālis bija nolēmis viņiem piebiedroties) un lielu vilku suni, pieaugušie acumirklī apklusa un satraukti paraudzījās uz mājas pusi.

-     Labdien, jūsmājās, Miks Kaķītis pieklājīgi sveicināja.

-     Tas labi, ka esat sanākuši kopā. Mums visiem vajadzētu nopietni parunāties. Alīda, varbūt paaiciniet tos slapstoņas laukā no mājas, vai arī es palūgšu jūs visus iet iekšā.

-    Kas’t tāds, ka tā raskomandēj’s? uz sliekšņa kareivīgi nostājās Ilga Matroze. Es tev pras’, puik!

Majors Kaķītis izvilka no kabatas dienesta apliecību, atvēra un piebāza Matrozienei pie deguna.

-     Ta’i uzreiz vaj’dzej’ teikt, ka tu i’ kruķ’s, Matroziene īgni nomurkšķēja un skaļi aicināja visus iekšā.

-    Alīd’, sak’ tu ar’ ko, tā tokš tav’ māj!

Uzrunātā tikai atmeta ar roku, sak’ dariet, ko gribat.

Reņģu lielā goda istaba acīmredzot bija būvēta ar tieši tādu aprēķinu lai tur ērti justos desmit, piecpadsmit un pat divdesmit cilvēki. Tieši tik viņi arī bija, jo istabā atradās ari Matrožu pāris un abas Sietiņsones tā vismaz Annai Elizabetei šķita. Brīdī, kad viņas atvēra muti, atrisinājās vēl viena neatminētā mīkla naksnīgie čuksti virtuvē.

-     Ko jūs gribat? kad visi bija apsēdušies un satupuši kur kurais, nogurušā balsī ierunājās Alīda. Vai neredzat, ka mums ģimenē notikusi nelaime un mēs pulcējamies, lai par visiem tiktu ar to galā.

-    Apsveicama vēlme, kundze, ierunājās ģenerālis Bass.

-    Arī mums ir tāda pati vēlēšanās.

-   Kas jūs tāds būtu? Alīdas balss nicīgumā varētu sacensties ar melno komēdiju kariķētajām aristokrātēm, un varbūt būtu pat smieklīgi, ja ne šīs tikšanās drūmais iemesls. Ģenerālim Basam laikam apnika saviesīgā pieklājība, jo viņš rāmā cienībā noskaitīja savus un brāļadēla titulus, painformējot, ka tieši Miks Kaķītis ir oficiālais izmeklēšanas grupas vadītājs, tāpēc būtu vēlams nemelot un uz jautājumiem atbildēt ātri, precīzi un izsmeļoši.

-    Aina, sakiet, lūdzu, kur jūsu vīrs? Kāpēc viņš nepiedalās radu sanākšanā? Miks, starp citu, pavaicāja.

Ainas Putniņas dzelžainā savaldība sabruka, un viņa, skaļi aizvilkdamās, sāka raudāt. Trīs dēli kā mūris nostājās mātei priekšā, un vecākais, Nils, iesaucās: Es neļaušu darīt viņai pāri! Tā ir policijas patvaļa!

-    Tu, dēliņ, vēl neesi redzējis, ko nozīmē policijas patvaļa,

-     ģenerālis rāmi noteica, izvilka no kabatas pīpīti un iekoda to zobos, taču neaizkūpināja. Tavai māmiņai neviens pāri nedara, tikai uzdeva vienu jautājumu. Man šķiet, es uz to varu atbildēt jūsu vietā, Ainas kundze. Jūsu vīrs ir pazudis, vai ne? viņš paironizēja.

-    J-jā, b-bet k-kā jūs zi-zinājāt? viņa trīcošām lūpām atbildēja. Vi-iņš paņēmis m-mūsu m-motorlaivu.

Nu, protams! Ūdeņi! Veselība caur ūdeni, visi gali ūdenī… Ūdens ceļš taču vaļā!

Anna Elizabete satraukti paskatījās uz Miku, kurš nemanāmi pielieca galvu un pasmaidīja.

Skaidrs, helikopters un krasta apsardze ir ceļā.

-   Aina, vai jūsu māsa Daina Spožā ir kopā ar viņu? majors negaidīti pajautāja. Aina sāka klepot.

-    Ja drīkst, es papildināšu, ierunājās Anna Elizabete.

-    Vai jūsu māsa Daina Spožā jūsu ģimenes laivā atrodas kopā ar savu meitu Dinu un viņas tēvu Uldi Putniņu? Starp citu, vai Dina zina, ka labais krusttēvs Uldis, jūsu vīrs, patiesībā ir viņas tēvs?

-    Ko jūs runājat? Kāds tēvs? iebrēcās Putniņu vecākais dēls, taču, ieraudzījis mātes seju, apklusa.

Tātad tik tālu mēs esam izdomājuši un izsecinājuši pareizi!

-     Es zināju, es vienmēr zināju, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā, iešņukstējās Alīda. Jau tad, kad Daina piedzima, viņa no mums ar Ainu atšķīrās kā diena no nakts. Mēs bijām gaišas un klusas, viņa sarkana un skaļa. Vienmēr panāca un dabūja visu, ko gribēja, bērnībā, skolā, arī vēlāk, dzīvē. Pat māsas vīru. Viņa jau kopš mazotnes bija pārņemta ar mūsu dzimtas teiksmu par Kaijciema raganu. Esat dzirdējuši?

-    Esam, esam, stāstiet tālāk! Miks mudināja.

-     Nu… Daina jaunībā bija liela virpuļaste, pati nezināja, ko īsti no dzīves grib sagaidīt, vispirms studēja medicīnu, tad aktiermākslu un režiju, visbeidzot, kad Rīgā sasējās ar to Daini, pārmetās uz ekonomiku un datorzinībām. Bet pāri visam Daina vienmēr turējusi savu iedomāto līdzību ar Kaijciema pirmo raganu Kaiju arī viņa ir slaida auguma, ari viņai ir gari, cirtaini, sarkani mati…

-    … tikai viņai nav ne ceturtās daļas to zināšanu, kas bija Kaijai! Aina vairs nevarēja izturēt māsas slavināšanu un iejaucās. Tāpēc, kad Daina paziņoja, ka grasās Kaijciema atvērt atpūtas un veselības spa centru, kur apmeklētāji tiks baroti, ārstēti un apčubināti pēc zāļu sievu receptēm, es gandrīz valodu zaudēju…

-     Tu gan pazaudēsi… Alīda nobubināja. Pārējie slāpēti iespurcās. Tu viņu no sākta gala neesi varējusi ciest, būsim jau nu godīgas, mās! Ne tikai tāpēc, ka jaunāka, košāka un smukāka, bet galvenais tāpēc, ka Daina, vēl skuķis būdama, nocēla tev viru. Domā, mēs ar māti neko neredzējām? Cerējām, tavam Uldim tas dullums pāries un viņš norimsies, bet kas to deva! Knauķi uztaisīja, tad laikam māte ar toreizējo ostas priekšnieku sarunāja, lai aizsūta tavējo garajā reisā. Kad atgriezās, virpuļaste bija prom Rīgā, bet paša sieva auklēja māsas krūmu bērnu. Pasaki man tagad beidzot kāpēc tu tā darīji, Aina?

Atbildes nebija. Putniņu un Reņģu dēli satriekti klusēja, bet Aina nervozi kasīja roku.

-    Manuprāt, es varu atbildēt uz jūsu jautājumu, Alīda, ierunājās Anna Elizabete.

-   Jūs? Kāds tad jums ar to visu sakars?! Alīda dusmīgi iesaucās.

-    Nekāds. Taču atšķirībā no jums es zinu atbildi. Redziet, Aina paņēma brāļameitu audzināšanā ne tikai aiz savas iedzimtās labsirdības un izpalīdzības, ko visus šos gadus tik nekrietni izmantojusi jaunākā māsa Daina. Nē, viņai bija vēl kāds nolūks lai palaidnīgā māsa un neuzticīgais vīrs, diendienā redzēdami sava grēka augli, justu sirdsapziņas pārmetumus. Vīrs, iespējams, tos arī izjuta, turpretī Dainai tādi dvēseles smalkumi bijuši nebijuši! Viņa bija ieņēmusi galvā pavisam ko citu, proti, studijas un karjeru Rīgā, un bērns tur tikai traucētu. Tālab arī jums nācās māsasmeitu uzaudzināt kā savējo. Vēl vairāk jūs Dinai patiešām pieķērāties kā savai meitai. Tā bija?

-    Jā, Aina noslaucīja priekšautā saraudātās acis. Bet rudā nekrietnele atgriezās ar jaunu vīru pie sāniem un atprasīja bērnu. Bija iedomājusies sevi par Kaijciema raganas reinkarnāciju vai kaut kā tā…

-    Es gan teiktu ja kas tāds vispār iespējams, tad mūsu ciltsmātes Kaijas īpašības visizteiktāk piemīt Dinai, piebilda Alīda. Viņai jau mazotnē bija šīs spējas pazīt augus un zināt to īpašības, turpretī viena otra diplomēta dakteriene, kas no sevis nez ko iedomājas, tālāk par zagšanu nav tikusi…

-     Man tas nav jāklausās! Jaunākā Sietiņsone pielēca kājās. Ejam, krustmāt!

-    Ne tik strauji, manas dāmas! Miks Kaķītis viņas apturēja. Arī Grāfs dobji ierūcās un saslēja spalvu.

-     Tiksim vispirms skaidrībā ar Spožo ģimenes sāgu un tad pievērsīsimies jums. Zināšanai ārā gaida astoņi bruņoti puiši formas tērpos. Ja jūs labāk vēlētos runāties ar viņiem…

-    Jūs mums nekho nevarhēsiet pierhādīt, iesēcās vecā Sietiņsone. Mēs vhisu…

-    Iznīcinājāt, vai ne? Ģenerālis Bass iesmējās. Nebaidieties, dāmas, mūsu ekspertam, kurš pašreiz strādā viesnīcas slavenajā noslēpumainajā laboratorijā, pietiks ar dažām kripatiņām no tām jaukajām vielām, kuru maisījums pilnā sastāvā joprojām glabājas mazajā tāšu lādītē, ko jūs, Anita, iedevāt mūsu kolēģei Zanei. Viņa savukārt nebija skopa un padalījās. Un nu mums ir gan jūsu maģisko pulverišu ķīmiskais sastāvs, gan vairāki skaisti jo skaisti jūsu pirkstu nospiedumi.

-    Muļķībhas! Tas vēl nekho nephierhāda! ieķērcās vecā. Vārdi bija kļuvuši gandrīz nesaprotami. Anitha varhēja uzdāvināt lādhīti jūsu drhaudzenei, bet, ko viņa turh sabhērha iekšhā, tā jau vairhs nav mhūsu bēdha!

-    Baidos, ka ir gan. Redziet, dāmas, Zanes vizīte pie slavenās dakteres Anitas Sietiņsones ir nofilmēta ar slēpto kameru, un ir ierakstīta arī saruna. Tā kā tobrīd attiecībā uz jūsu darbību mums jau bija radušās zināmas aizdomas, tālākie soļi tika saskaņoti ar Kriminālpārvaldes vadību, un pierādījumiem ir juridisks spēks.

-     Viņa mani piespieda! Es negribēju, bet viņa lika! Viņi abi! sajutusi sviluma smaku, Anita iekliedzās.

-    Par ko jūs runājat? ģenerālis Bass tēloja nezinīti.

-    Kā par ko? Par abiem Spožajiem! Iesākumā mēs patiešām sākām eksperimentēt ar Latvijas augiem, ziediem un garšaugiem, taču tas viss notika uz dullo, bez jebkādas atlases un metodikas. Protams, tur nekādu vērā ņemamu rezultātu nevarēja būt un nebija jau arī. Lai gan rāvāmies diennaktīm.

Taču reklāma jau bija palaista, ieradās pirmie klienti un vajadzēja spēcīgu līdzekli, kas ļautu pāris nedēļās gūt redzamu efektu. Dainai iešāvās prātā ģeniāla ideja mūsu nekaitīgajiem garšaugu pulverīšiem pievienot internetā pasūtāmo tievējamo kapsulu saturu, visu labi sajaukt lai dzer un tievē veseli! Taču gadījās daži fušieri…

-     Sintētisko vielu pulverītis bija pārāk smalks un garām rupjāk samaltajiem garšaugiem sabira izsniegto kastīšu dibenā. Tāpēc, pārsniedzot dienas devu, dažām klientēm patiešām radās vieglāki vai smagāki veselības traucējumi, vai ne? ironiski pārjautāja Anna Elizabete.

-Jums jārhaksta detektīvrhomāni, nevhis jāaphmelo ghodīgi cilvēhki, Olga Sietiņsone burkšķēja, taču Anitas nolaistais skatiens un saplūkātais kabatlakatiņš bija labākā atbilde.

-    Kur jūs ņēmāt izejmateriālus? Daļa no tiem ir aizliegti. Pasūtījāt nelegālajos internetā veikalos? painteresējās Miks Kaķītis. Ja pareizi saprotu, jums šī labuma vajadzēja krietni daudz. Vai tik lielos kvantumos tādus līdzekļus vispār var pasūtīt?

-    Jūs iedomāties nevarat, ko un cik daudz var pasūtīt un nopirkt, būtu tik par ko, nosmīnēja Anita. Bet labi! Jā, pasūtījām, jā, piejaucām tievējamajiem augu maisījumiem vai tas kāds noziegums?

-     Noziegums gan, ģenerālis bargi noteica. Jo šo, kā jūs tikko teicāt, tievējamo kapsulu sastāvdaļu vidū ir gan kofeīns, gan efedrins un vēl vairāki amfetamīna atvasinājumi, kas līdz ar sibutramīnu un rimonabantu nepareizās devās cilvēka organismā izraisa neatgriezeniskas pārmaiņas un deģeneratīvu atkarību. Juridiski šādu rīcību pielīdzina darbībai ar narkotikām ražošanai, uzglabāšanai un tirdzniecībai.

-     Un tomēr, Aina, kurp varētu būt devies jūsu vīrs ar abām sievietēm vai bez tām? taujāja Miks Kaķītis.

-    Varbūt uz Gotlandi vai Visbiju? Reiz viņš izteicās esam tik tuvu un nevaram atrast laiku aizbraukt apskatīt. Tā jau varot mūžu nodzīvot un tuvākos kaimiņus nepazīt. Vēl smējās

-    izkāp krastā un esi jau citā valstī. Bet jūs taču nedomājat, ka viņš… ka viņi… Ainas balsī ieskanējās neslēpta panika,

-    … grasās emigrēt?

-     Kapteiņu un Spožo dzimtās tā visos laikos bijusi pierasta lieta, vai ne? Kā kaut kas nepatīk, neizdodas vai, tieši pretēji, izdodas tik labi, ka jāsāk bīties no drošības iestādēm, tā švirkt! pāri robežai, kur mierā un siltumā var nogaidīt izdevīgāko atgriešanās brīdi, Anna Elizabete ar dziļu riebumu balsī noteica.

-     Anniņ, nesatraucies, viņi nav tā vērti, klusi ierunājās ģenerālis Bass. Mums šobrīd vajadzētu noskaidrot ko citu. Cienījamie radinieki, jo nešaubos, jūs visi tādi esat… To, ka jūs ikdienā slēpjaties aiz laipnības un pieklājības maskas, bet patiesībā cits citu ienīstat, mēs tā kā būtu noskaidrojuši. Jautājums tikai vai ienīstat pietiekami stipri, lai nogalinātu vai radītu reālas briesmas cita dzīvībai vai veselībai?

-    Ko jūs ar to gribat teikt? ledainā mierā ierunājās Aina Putniņa. Apsūdzat mūs viesnīcā notikušajās slepkavībās? Interesanti gan kā vārdā?

-    Skaudības, atriebības, iekāres, greizsirdības vai naudaskāres dēļ… Vai mazums iemeslu, ģenerālis skumji noteica.

-    Jūs tikai padomājiet, cik ir tādu noziegumu, kas ik dienu notiek mums līdzās un par ko neviens nekad neko neuzzina! Tā sauktie sadzīves noziegumi nebūt nenozīmē tikai nazi paribē vai cirvi pakausī, nē, tie var būt arī nesalaboti elektrības slēdži vai gāzes boileris, plīts durtiņas, sabojāta pārtika, kompots no indīgām odziņām…

-      … naksnīga pelde bez uzraudzības atstātā baseinā, sauļošanās bojātā solārijā, neveiksmīgs kritiens, kas beidzas zivju žāvētavā, ar rīcineļļu un garšvielu pulverīti bagātinātas pusdienas, pēc kurām ēdājiem visas iekšas krīt laukā, bet mazam dzīvnieciņam vienkārši apstājas sirds, Anna bezkaislīgi turpināja uzskaiti, ar acs kaktiņu vērodama trīs cilvēku reakciju.

-    Vakar un aizvakar te, ap liel’ māj’, valkāj’s Kapteiņ’ Kaspars … it kā sev, it kā pārējiem teica Matrožu Ilga. Un daž’ dien’ atpakaļ’ es redzēj’ mūs’ Dinīt ar to puis’ pie jūr’s. Bet tur tokš nekas nivar’ sanākt, jo ab’ dzimt’ ir nolemt’.

-     Ko tu tur kluksti, vecā vista? Kas ir nolemts? Matrožu Fredis, kurš līdz šim nebija bildis ne pušplēsta vārda, ne pa jokam saniknojās. Un tu pati tu laikam nepiederi pie šis dzimtas, ko?

-     Es i’ ieprecēt’, Ilga stūrgalvīgi paziņoja un nejauki pasmīnēja. Es nav ni Kapteins, ni Spožais.

-     Ar muļķiem strīdēties kā ūdeni sietā nēsāt, Fredis norūca un apklusa.

Anna riebumā sarāvās: ne jau dzimtas ir nolemtas, bet cilvēki ar savu māņticību, aprobežotību un… dvēselisko netīrību.

Skaļi iepīkstējās Mika mobilais tālrunis. Pacēlis klausuli pie auss, viņš brīdi klausījās, tad atvienojās.

-    Viņi ir atrasti. Visi trīs. Daina Spožā mēģinājusi noslīcināties, taču izglābta. Pēc stundas būs krastā.

*   * *

-    Kuru tu tur tik briesmīgi centies apēst ar acīm? Miks uzjautrināti vaicāja, kad viņi soļoja atpakaļ uz viesnīcu, piekodinājuši visiem klātesošajiem pēc divām stundām sapulcēties Purpura ēdamistabā.

-    Ainu, Alīdu un Anitu. Bet zini man šķiet, viņas var būt vainīgas visur kur citur, tikai ne slepkavībās.

-     Man ari bija tāda pati sajūta. Un tev, krusttēv? Miks vērsās pie sirmā ģenerāļa.

-     Nedzīsim zirgus, mīļie, visam savs laiks, vecais vīrs atteica un sāka skaļi jūsmot par narcisēm dobē.

Ja kaut ko tādu sarakstītu filmas scenārists, skatītāji teiktu dzīvē tā nemēdz notikt. Mēdz gan! Reizēm notiek vēl trakāk. Anna Elizabete pēkšņi atcerējās Ģirta Meldera žēlabas parjauno televīzijas seriālu, faktiski iestudējumu, kurā viņš bija piekritis filmēties: No saldi sīrupainas romantikas tas pēkšņi pārvēršas reālā šausmu gabalā un atpakaļ, neviens nav tas, par ko uzdodas, bet scenāristu komanda tik cep augšā neiespējamas lietas.

Anna aizdomājās. Bet ja nu, kā teica granddāma Agata, visneticamākais arī ir visiespējamākais?

Šie noziegumi jau no sākta gala bija likuši domāt par īpaši izsmalcinātu nekrietnību, pavēršot katru slepkavību tā, lai tajā varētu būt iesaistīti iespējami vairāk cilvēku, taču emocionālais trieciens un sekas ikreiz bija tēmēti uz kādu konkrētu cilvēku. Izskatās, ka te darbojas kāds ar pamatīgi izmežģītu psihi…

Interesanti, kādas ir patiesās attiecības starp Spožo māsām? Publiski var pateikt un notēlot jebko. Bet vai viņu vidū patiešām valda tāda skaudība, nenovīdība un naids?

Jā, Aina savu jaunāko māsu patiešām ienīst to šodien varēja redzēt ar neapbruņotu aci.

Kā viņa teica? Viņa (Daina) vienmēr dabūjusi visu, ko grib.

Arī Alīdai pret jaunāko māsu nekādu kvēlo simpātiju nav, jo lielā viesnīca regulāri nosmeļ turīgākos klientus, viņai atmetot vien drusciņas, tā ka neatliek nekas cits kā strādāt pie māsas par algu.

Neviens nevarēja aizliegt abām vecākajām māsām apvienoties, lai samaitātu dzīvi jaunākajai.

Kaut kas šajā visā tomēr likās savādi nepareizs it kā iepriekš paredzēts, it kā mākslīgs. It kā kāds pedantiski mēģinātu sekot senajai leģendai un ieriebt visām Spožo dzimtas sievietēm.

Alīdai, kuras lielākais gods un lepnums bija gards ēdiens, šis kāds ierieba, samaitājot viņas kā pavāres labo slavu. Dainai, kurai pieder spa viesnīca, kāds jau ilgāku laiku riebj, pamazām sagraujot visu gadiem būvēto un atņemot vīru, kuru Daina, par spīti savai hipertrofētajai greizsirdībai, tomēr mīlēja.

Ainai… Jā, bet kas tad Ainai par nelaimi? Vīrs joprojām pie labas veselības, kandidē domes vēlēšanās, taču viņam visu laiku gar degunu grozās kārdinošā svaine. Un tagad, kad Dainis miris, var mēģināt uzpūst veco kaislību liesmas. Dēli? Pār viņiem, konkrētāk jaunāko, joprojām gulst aizdomu ēna par slepkavību baseinā. Kas vēl? Iespēja zaudēt viesnīcā SPA KAIJAS investēto naudu? Bet vai uz pārējo notikumu fona naudai Ainas acīs vispār ir kāda nozīme? Tad jau drīzāk viņu pilnībā varētu sagraut draudi nekad vairs neredzēt savu audžumeitu.

Kāpēc gan visi par varītēm cenšas šajā shēmā ietilpināt Kapteiņu naidu pret Spožajiem, ja vēstures notikumi liecina pretējo? Kapteiņi pieņēma Kaijas bērnu un audzināja kā savu. Kapteinis apprecēja raganas meitu, saradojot abas asinslīnijas. Kapteiņi atstāja mazmeitai viesnīcu un mājas. Tuvāk mūsdienām vecais Kapteinis, gribēdams pilnīgi un galīgi izbeigt naidošanos, aicināja Spožo dzimtu izbraukumā ar jahtu. Tajā devās tikai vecākā paaudze, jaunie palika krastā, un jahta uzsprāga.

Nejauša sakritības? Vai tiešām iespēra zibens? Vai ari…

Un šī perversi kroplīgā, tenkojošā attieksme pret Dinas un Kaspara Kapteiņa tikšanos jūras krastā! It kā kāds mākslīgi censtos uzturēt un kultivēt naidu, lai viņus izšķirtu, neļaujot notikumiem iet normālo gaitu.

No jūras puses atskanēja krasta apsardzes kutera taure.

Klāt ir! Nu, jācer, ka jautrajai trijotnei būs, ko paskaidrot.

Negribētos ticēt, ka viss šis nāves virpulis būtu iegriezts tikai un vienīgi naudas dēļ…

20.  nodaļa. Beidzot es varēšu atpūsties

20. aprīlis

Viss bija garām. Murgs beidzies.

Anna Elizabete kravāja ceļasomu, cenzdamās pierunāt Grāfu nevilkt laukā ikkatru nupat ielikto mantu.

Visa grupa bija aizbraukusi jau vakar. Miks, Mārtiņš un Egons devās uz Rīgu iesniegt atskaites, bet ģenerālis uz Mežājiem gatavot siltu uzņemšanu un vakariņas ar pasēdēšanu.

Anna, Zane un Grāfs bija palikuši pēdējie. Gluži kā sākumā.

Otrā stāva viesu gaitenis tagad bija tumšs un kluss, apartamentu durvis pusvirus, tikai šoreiz Annai Elizabetei vairs negribējās basām kājām skriet no durvīm uz durvīm, lai tajos ielūkotos.

Šīs trīs nedēļas bija pārvērtušās par murgu, no kura bez iejaukšanās no malas nav iespējams atmosties.

Annu jau vairākas naktis vajāja kāda sapņa epizode maza, saulaina laucīte, viscaur apaugusi bieziem, mežonīgiem ceriņiem. Laucītes vidū milzīgs, sens un ķērpjos ietinies kastaņkoks, aiz ceriņiem jūra. Kastaņkoka piekājē neliels, vienkāršs dzelzs krusts, uz kura kaut kas iekalts. Bet kas? Tas nelika mieru.

-     Zanīt, mēs ar Grāfu vēl izskriesim gar krastu, labi? viņa uzsauca pamatīgi izbrīnītajai draudzenei un izslīdēja pa durvīm.

Kur tas varētu būt? Pie Aklā raga bākas? Nē, tur nekā tāda nebija, Anna skaidri atcerējās. Aklais rags ir kaila, stāva vieta ar dažām pusnokaltušām priedēm, bet sapnī redzētajai vietai visapkārt bija lieli meža koki un ceriņu audze.

Un tad viņa atcerējās Raganas būda! Dīvainā vecā sieviete, kas bija iznākusi cauri biezi saaugušo ceriņu dzīvžogam un pēc viņu īsās sarunas iegājusi tur atpakaļ.

Grāfs, pēdējās dienās radis pie mierīgas un cienījamas pastaigas, bija neizpratnē, kāpēc šoreiz saimniece ir tā, kas viņu velk gandrīz tenteriski, un kur vispār tā jāsteidzas tik burvīgā dienā.

-     Ātrāk, sunīt, ātrāk! Anna Elizabete steidzināja, it kā no ātruma būtu kaut kas atkarīgs.

Te nu tie bija Raganu sils un Raganas būda. Spožajā aprīļa saulē viss izskatījās priecīgs un zaļoksns, pat vecā guļbūve likās klusi smaidām, bet aizslēģotie logi atgādināja piemiegtas acis.

Nu, kas būs, būs!

Anna Elizabete ienira biezajā ceriņu dzīvžogā, kas jau raisīja gaišzaļus pumpurus. Nelielais pagalmiņš būdas priekšā bija tīri nogrābts un noslaucīts it kā te kāds joprojām dzīvotu. Viņa saņēmās un lēni devās mājai apkārt, līdz nonāca gandrīz pašā jūras malā. Namiņu no stāvkrasta nogāzes šķīra maza, saulaina lauclte, viscaur apaugusi ceriņiem. Laucītes vidū uz pašas stāvkrasta kantes stalti slējās milzīgs, sens un ķērpjiem apaudzis kastaņkoks, aiz kura šalca jūra, bet zaros čabinājās vējš. Kastaņkoka piekājē tumsnēja neliels, vienkāršs dzelzs krusts, kura priekšpusē bija kaut kas iekalts. Anna piegāja tuvāk un lasīja:

Kaija. 1877-1901.

Tātad viņa patiešām bija īsta, nevis izdomāts teiku tēls. Tātad viņa neaizgāja jūrā un nepārvērtās par jūras putām, bet tika guldīta zemē līdzās pašas mājām! Tātad viņa neklīst apkārt kā nepieskatīts, bezmiesīgs gars, prasot atriebi.

-     Mēs nekad to neuzzināsim, un arī nevajag. Leģendām jāpaliek nepierādītām. Pavisam līdzās ierunājās kāda vecišķa balss. Pat neskatoties Anna zināja, ko ieraudzīs, tāpēc stāvēja nekustīgi.

-    Kas jūs esat Kaijai radiniece? viņa klusi vaicāja, jau iepriekš nojaušot, ka atbildes nebūs.

-     Kāda tam nozīme? Mani redzējuši tikai daži cilvēki un katrs citādu to, ko gribējis redzēt. Bet tagad gan ej tu vairs šeit neatgriezīsies. Nevajag. Ej un neatkārto Kaijas kļūdas.

*   * *

Pūču Māja atbraucējas sagaidīja tikpat rāmā mierā un cienībā kā arvien: pasaule, laiks un ļaudis skrien, es stāvu un vēroju. Stāvvietā, glīti sarindoti, svaigi mazgātos sānus spīdināja Kārļonkuļa lendrovers, Mika toijota un Ģirta kreislers. Anna Elizabete bija izvēlējusies braukt mājās ar savu uzticamo Ķirša kundzi. Pietiek izrādīties! Ķirša kundze to novērtēja un garo ceļu mājupceļu pieveica bez nevienas kļūmītes.

-    Interesanti, kāpēc neviens neiznāk sagaidīt? Zane ieminējās, izraususies no mašīnas. Izkrāvusi no bagāžnieka ceļasomas, viņa pašā dziļumā pamanīja prāvu saini. Anna, kas tev tur ir?

-    Ceriņš.

-    No kurienes?

-    No turienes. Nejautā tik daudz, ātri veca paliksi, Anna mīklaini nosmaidīja, neko vairāk nepaskaidrojot.

Šajā brīdī reizē atvērās lielās parādes durvis, pirmā un otrā stāva logi, un pūčmājinieki cits caur citu, līksmi smejoties, apsveica viņas ar atgriešanos.

-     Meitenes, aši mazgāties, pārģērbties un pie galda! Viss jau gatavs, tikai jūs gaidījām, Omīte, apsējusi pašas šūtu priekšautu, kā labā feja iznira no virtuves, nodeva rīkojumus un atkal pazuda aiz dubultdurvīm.

-   Cauri, Līzbet, prieki beigušies, sākas sūrā ikdiena, Zane pasmējās un metās augšā pa kāpnēm.

*   * *

-   Anna, par tevi! pievakarē, sēžot pie svētku galda, ģenerālis Bass atvēra šampanieti un uzsauca pirmo tostu. Ja tu nebūtu izdomājusi to triku ar kamerām, mēs nemūžam netiktu galā.

-     Tiktu, tiktu, tikai drusku vēlāk. Viss jau bija skaidrs, trūka tikai… atzīšanās, viņa samulsa.

-     Nu, pastāstiet, ko jūs kā tādi špioni sarunājaties šifrētos teikumos un vēl ļauni priecājaties, kā mēs, nezinīši, te mežģījam smadzenes, pūloties kaut ko uztvert no pusvārdiem, tēloti pukstēja vecā baronese Anna Roze. Omīte taisīja vakariņas, Miķelītis kasīja burkānus, es klāju galdu, Ģirts un Kārlis mazgāja logus vai te nav kļuvis gaišāks? Un vai mēs neesam pelnījuši zināt, ar ko tas viss beidzās?

-    Ir, ir, vecmāmiņ, un jūs visi esat pelnījuši stāstu, Anna Elizabete nosmaidīja. Tikai šoreiz lai stāsta Miks!

-    Tu gan esi brīnumjauka, Kaķītis nomurmināja un aizdomājās. Stāstnieka gods uzlika pienākumus, un viņš negribēja kaut ko būtisku palaist garām. Nu tad tā: viss sākās ar zvanu, kas man izbojāja vienu skaistu ieceri…

Miks stāstīja raiti un konspektīvi, tomēr sulīgi, iespēju robežās saglabādams humoru. Klausītāji elsa, pūta un vaidēja atkarībā no notikumu pavērsiena.

Pievērtām acīm sēžot vecajā atpūtas krēslā pie kamīna, Anna maziem malciņiem baudīja Kārļonkuļa upeņu liķieri. Šodien drīkstēja vairs nekur nebūs jābrauc vai jāiet…

-     … un tad mēs saņēmām ziņu, ka krasta apsardzes kuteris pārtvēris viņu laivu un velk krastā, Miks nobeidza savu stāstu. Jums vajadzēja redzēt, kā ārdījās Daina Spožā, kura bija gribējusi darīt sev galu, ielecot jūrā, taču tas neizdevās, jo gādīgie jūrnieki viņu izķeksēja laukā. Lamāja Annu, mani, ģenerāli, visu mūsu komandu; saukāja par dīkdieņiem, liekēžiem un pamuļķiem, kuri tā vietā, lai arestētu īsto vainīgo, uzbrūk nabaga sievietei, kurai jau tā bijis tik smagi jācieš. Daži neapgāžami argumenti videoierakstu un bankas ekspertu slēdziena veidā beidzot viņu pārliecināja, ka mēs tomēr zinām, ko darām. Un tad Daina Spožā ieņēma klusēšanas pozīciju, ko līdz šim nav mainījusi. Jo patiesībā nav, ko teikt, viss ir izrunāts, uzzināts un izpētīts. Jāteic godīgi tik komplicētas lietas manā mūžā vēl nav bijis.

-   Līzbet, bet kurā brīdī tu saprati, ka pie visa vainīga Daina Spožā? Zane paliecās tuvāk draudzenei.

-    Es varbūt izvairītos no tik galējiem apgalvojumiem… Anna domīgi noteica. Ne jau pie visa. Joprojām domāju, ka Džesikas nāve bija pilnīga nejaušība, jo viltīgā konstrukcija bija paredzēta kādam citam.

-    Kam? Taču ne tev?! Zane iebrēcās.

-     Kuš, nekliedz! Protams, ne. Manuprāt, šo konstrukciju līdz izmisumam novestais Dainis Spožais bija radījis savai dzīvesbiedrei, kuru viņš, par spīti tās neciešamajam raksturam, patiešām mīlēja, bet kura ar savu nepamatoto greizsirdību bija padarījusi viņa dzīvi par elli, kamēr pati nebija svētuma iemiesojums. Aļģirds starp citu, paldies Mārtiņam par to, ka viņu izdevās tik operatīvi notvert! pastāstīja, ka tāda kacināšana pievilkt, atlaist, likt pastrādāt, apbalvot, atkal atlaist, pievērsties citam favorītam bijusi īsti Dainas dabā, tā viņa darījusi kopš agras jaunības, kad pirmoreiz atnākusi pie viņa uz orientieristiem. Sarkanmatainās bestijas dēļ komandas puiši kļuvuši vai traki, bet viņa uz visiem raudzījusies no augšas. Izvēlējusies Aļģirdu. Tas glaimojis viņa patmīlībai, un savas raganiņas dēļ viņš bijis gatavs uz visu, tāpat kā pārējie viņas vīrieši.

-     Un Uldis? Pieaudzis tēviņš, trīs dēlu tēvs! Zane niknojās. Labi, es saprotu jaunības kļūda, kam negadās, bet kāpēc tagad, cienījamā vecumā riskēt ar visu savu dzīvi vienas maitas dēļ?

-    Zanīt, Uldis Putniņš bija gatavs uz visu nevis Dainas, bet gan savas meitas Dinas dēļ, ģenerālis paskaidroja. Iedomājieties tikai viņa, es domāju Dainu Spožo, taču patiešām bija nolaupījusi pati savu meitu un ieslodzījusi to Aklā raga bākas pagrabā.

-    Bet kāpēc? pavaicāja Omīte.

-    Lai mīlošais tēvs Uldis Putniņš varētu viņu atrast, izglābt no iedomātajiem dzīvības apdraudētājiem un pēc tam kopā ar abām savām sievietēm doties prom jaunā, skaistā dzīvē. Jautājums tikai cik ilgi viņš tur būtu Dainai vajadzīgs…

-    Kā cik? Līdz viņa atrastu jaunu kadru, ar ko nomainīt veco modeli. Tad droši vien gādīgi noorganizētu kādu pavisam parastu sadzīves negadījumu, piemēram, aizrīšanos ar ķiršu kauliņu, Miks noteica.

-    Līzbet, es tomēr nesaprotu kas nogalināja baņķieri un Daini Spožo? Ja tu saki, ka Džesikas nāve bija kļūdas faktors, tad tās divas slepkavības taču bija apzināti izplānotas, vai ne? acīm spīdot, tincināja vecā baronese Anna Roze.

-    Ne gluži, vecmāmiņ. Baņķierei bija jāmirst, jo viņa mums pārāk daudz pastāstīja par Dainas un Anitas mazo, jauko garšaugu pulverīšu biznesu un ieminējās, ka šogad viesnīcā ir ļoti saspringta atmosfēra. Kā nu nebūs, ja abi Spožie plānoja elegantu krāpšanu izblēdīt no viesnīcas kontiem simts tūkstošus un, ne ar vienu nedaloties, nozust nezināmā virzienā?!

Droši vien tas viņiem būtu izdevies, ja ne mūsu iejaukšanās un daudzie jautājumi, kas darīja abus uzmanīgus.

-     Apzagt paši sevi? brīnījās Bišu Miķelis. Ko viņi ar to iegūtu?

-      Brīvu naudu, ko teorētiski nozagusi nezināma persona vai personu grupa, un zādzības/izspiešanas faktu apstiprinājusi policija, eksperti un kaudze liecinieku. Dīvainā kārtā Daina savu vīru mīlēja, un visa tā drāma viņas kabinetā ar apvainojumiem neuzticībā un audita piesolīšanu bija domāta speciāli man, jo viņi abi bija noskatījušies aizvadīto dienu drošības ierakstus un redzējuši mani okšķerējam pa viesnīcu. Iespējams, ari tajā brīdī ekrānā redzēja, kur atrodos. Dainai vajadzēja nostiprināt savu stāstu par izvirtīgo vīru, kurš to vien dara kā blandās apkārt, lūr zem katriem brunčiem, tērē viņas naudu un nekam neder.

-     Kas īsti notika ar Daini Spožo? vaicāja Omīte.

-    Teorētiski nositās, atbildēja Egons. Sākotnēji tas bija nelaimes gadījums. Visticamāk, puskrēslā aiz kaut kā aizķērās vai paslīdēja (varam tikai minēt nejauši vai ar nolūku), atsitās pret stenderi, pārsita galvu un zaudēja samaņu. Kā liecina ekspertīzes rezultāti, ja palīdzība būtu sniegta nekavējoties, viņš izdzīvotu. Taču mīļotā sieva, pusmācīta mediķe būdama, vīriņam pašrocīgi piegrieza skābekli un pierunāja bijušo mīļāko Aļģirdu Brikauski aiznest tepiķī ietīto līķi uz Alīdas Reņģes žāvētavu. Kaijciemā gaisā nepārtraukti vēdī viegls žāvējumu smārds, neviens tam nepievērš īpašu uzmanību. Manuprāt, Daina zināja, ka tajā nedēļā zivju pieveduma nebūs, jo abas žāvētavas tika darbinātas ciešā atkarībā no lielās mājas pasūtījumiem. Protams, var domāt visādi. Iespējams, Alīda kaut ko zināja vai nojauta, bet, kad Daiņa Spožā līķis pēkšņi atradās Ainas Putniņas kūpinātavā, saprata labāk klusēt un izlikties par beigtu. Iespējams, viņa gluži vienkārši negribēja būt nākamā…

-     Es ceru, viņš vairs nebija dzīvs, kad tika ievilkts žāvētavā? Omоtes sirsnīgi naivais jautājums pakārās gaisā kā smags cirvis. Nevienam nevērās mute pateikt taisnību.

-    Anna, bet kurš galu galā ir atbildīgs par raidītāja pieķibināšanu pie manas jakas un manis piedzirdīšanu? Zane, savilkusi kaulainu ģīmi, pajautāja. Nebija jau nekāda medusmaize atzīties savā lētticībā, taču gribējās uzzināt, kā viss noticis.

-     Dina iedeva Aļģirdam vabolīti, jo gribēja izspiegot savu māti un Daini Spožo, viņai likās, ka kaut kas tiek gatavots, taču viņa īsti nevarēja saprast, kas un pret ko. Pierunāt Aļģirdu izrādījies vieglāk par vieglu Dina pateikusi, ka tas notiek mīļotās Direktores drošības labad, vajagot pakontrolēt atbraucējus, un Aļģis uzķēries pret sarkanmataino raganiņu viņš jutis dziļas simpātijas un joprojām palaikam ar viņu… saticies. Kāpēc Daina tā darīja? Laikam taču, lai uzsistu asinis un pakaitinātu savu citādi mierīgo vīru.

“Dina, vai jūs tā riskējāt savas mātes dēļ?” Anna bija pavaicājusi pirmajā noklaušināšanā, kurā viņai ļāva būt klāt. “Nē, ne mātes… Mammas dēļ. Saprotiet, es skaidri jutu, ka notiks kas nelāgs.” Dinai bija šķitis, ka nelāgais nodoms vērsts Ainas Putniņas, viņas mīļās Mammas, virzienā.

“Kur ņēmāt apreibinošās vielas?” “Laboratorijā, nozagu Altam.”

“Tovakar, pirms pirmās slepkavības, tā bijāt jūs, kas solārija istabā strīdējās ar Artas vīru Dzintaru?” “Jā, mums bija norunāta lietišķa tikšanās, taču viņš sāka ālēties un man piesieties, tāpēc iešķīlu pļauku, lai nomierinās. Bet kā jūs uzzinājāt?” “Jums ir labs atvēziens.” “Tāpat kā jūsu draudzenei…”

Dina atzina, ka sūtījusi Dzintaru uz Annas Elizabetes un Zanes apartamentiem pēc Daiņa datora, jo redzējusi, kā Anna to iznes no darbinieku atpūtas telpas. Gribējuši pārbaudīt aizdomas, ka Dainis Spožais iesaistīts nelikumīgos darījumos. “Taču mēs nebijām rēķinājušies ar tādu pretuzbrukumu, nu Dzintaram viss smukums vējā uz ilgu laiku.”

“Dina, bet kāpēc jūs vienvakar par savu īsto māti izteicāties viņa ir akla?” “Tāpēc, ka viņa kaut ko plāno drausmīgos ilgtermiņos, taču neredz, kas notiek pašas degungalā, kurš ir izmantotājs, kurš īsts draugs.” “Vai nu tā ir, Dina? Domāju, ka redzēja gan, un pat ļoti labi, tikai viņai bija savi plāni un rēķini.”

-     Kā beidzās epizode ar Sietiņsonēm? dzīvi iejautājās Ģirts, kurš visu laiku bija rāmi sēdējis stūrītī.

-    N-nu… Pēc ilgas tiepšanās un atrunāšanās viņas tomēr atzina, ka pavasara sezonas atklāšanas svinīgo vakariņu laikā atradušās virtuvē un gatavojušās apbārstīt saldo ēdienu ar saberztu bezgaršīgu caurejas zāļu pulverīti, kas labi šķīst, saskaroties ar mitrumu. Tad viesiem pilnīgi noteikti būtu, ko darīt… pasmīnēja Miks. Sietiņsonu mērķis bija iztrenkāt ēdējus, lai netraucēti iekļūtu laboratorijā un izvāktu no turienes visu nepiederīgo.

-   Taču tovakar nekas neizdevās, kā iecerēts, jo kāds paklusām bija uztupinājis tortei beigto putnu, iejaucās Anna Elizabete. Esmu pārliecināta, ka to izdarīja pati Daina. Tieši tāpat kā pēdējo reizi, radot jucekli savā kabinetā un novietojot uz grīdas lielo sudrabkaiju sapītām kājām.

-    Kā viņa to dabūja gatavu? brīnījās Egons. Kaijas, jo īpaši sudrabkaijas, taču ir lieli un stipri putni! Pusmetru vai vairāk gari, smagi, ar pusotru metru lielu spārnu atvērumu un nagiem kā īleniem novelk gar ādu un šķēlums, it kā būtu ar žileti pārgriezts.

-     Pieradināja. Gan Dainas māsas, gan Dina stāstīja, ka viņai paticis sēdēt jūras krastā, vērot viļņus un barot kaijas.

Ja tādu putnu baro no mazotnes, droši vien viņš kļūst ļoti drošs… Nezinu, neesmu putnoloģe.

-    Bet, ja tā, tas nozīmē, ka viņa šos noziegumus bija iecerējusi jau sen? Omlte domīgi noteica un skumji pašūpoja galvu. Padomā, visu laiku dzīvot ar tādu naidu sirdi… Pret visiem, pašas viru ieskaitot.

-    Manuprāt, Dainim Spožajam jau kādu laiku bija nopietnas aizdomas, ka laboratorijā viss nenotiek, kā vajadzētu. Bija pamanījis kopsakarību starp viešņu slikto pašsajūtu un kārtējo laboratorisko eksperimentu. Tieši tāpēc viņš tik dzīvi bija sācis interesēties par ārstniecības augiem un paklusām braukāja ar preparātu paraudziņiem uz Rīgu veda tos uz ekspertīzēm, nevis dauzījās riņķi ar meitenēm vai nīka konferencēs, kā domāja Daina un uzskatīja pārējie. Gribēja vēl pirms jaunās atpūtas sezonas sākuma izpētīt, kas īsti tur saražots. Mēs pārbaudījām. Nav jau to sertificēto, neatkarīgo laboratoriju tik daudz. Un, protams, tas nebija lēti neatkarīgās ekspertīzes, sevišķi tik komplicētas, vispār maksā astronomiskus ciparus.

-     Bet sakiet, kas tas bija par triku ar kamerām, par ko minēja ģenerālis? taujāja Ģirts.

Miks, Anna un Kārlis saskatījās un iesmējās. Bass labpatikā pakšķināja savu pīpīti.

-              N-nu… Viņi iekrita pašu raktā bedrē, Kārlis atbildēja.

-     Dainis Spožais mums sākumā tika stādīts priekšā kā ļoti augstas kvalifikācijas programmētājs, un, loģiski, nevienam prātā nenāca to apšaubīt. Taču, jau pirmoreiz ieraugot viesnīcas novērošanas sistēmu, jutos pamatīgi apmulsis tā varētu darīt tikai pilnīgs lohs. Egons teica to pašu. Ja jebkurš, kurš kaut drusciņ pārvalda datoru, var piekļūt novērošanas kameru pārvaldes programmai un attiecīgi tās pārprogrammēt vai nodzēst visus datus, tad par ko brīnīties? Par laimi, es pavisam nejauši paspēju to iekopēt savā datorā, tādēļ pēc tam, kad kāds bija iznīcinājis visus video pierādījumus un jutās gana drošs, lai par kameru eksistenci aizmirstu, mēs ar Egonu klusi un mierīgi atjaunojām programmu un pavērsām kameras mums vajadzīgajā virzienā. Tas arī viss.

-    Tu teici viņi? Ģirts atgādināja.

-Jā, viņi. Šī nu bija reize, kad Dainai Spožajai bija izdevies apmānīt savu meitu, pierunājot iesaistīties. Nezinu, kādi bija argumenti, viņas pagaidām nerunā, teica Anna Elizabete.

-     Iespējams, Daina minēja vīra neuzticību un šmuguļus ar naudu, bet, tā kā Dina jau kopš mazotnes ne pārāk ieredzēja Daini Spožo, vairāk argumentu arī nevajadzēja. Viņa savukārt piedabūja palīgos Dzintaru Knaģi, kurš paralēli mākslas vēsturei bija studējis arī datorgrafiku un programmēšanu patiešām atzīstamā līmenī.

-     Un kurā brīdī Dina saprata, ka māte viņu izmanto?

-    Pēc pirmās naudas zādzības, kad pazuda Dainis Spožais. Taču asinsbalss izrādījās spēcīgāka par taisnības alkām, un Dina klusēja. Ceru, ka viņa tomēr izlems sākt runāt. Viņas pašas dēļ.

-    Es tikai nesaprotu divas lietas kāpēc Daina Spožā aicināja tevi uz Kaijām un kurš atsūtīja to dīvaino vēstuli brūnajā aploksnē ar nepareizo adresi? Tas nudien nebija prātīgi. Baronese Anna Roze papildināja savā tasītē atdzisušo kafiju.

-   Tieši tā, vecmāmiņ, nebija prātīgi. Es domāju par vēstules sūtīšanu. Protams, ka to bija rakstījusi pati Daina, tāpat kā visas pārējās vēstules. Iespējams, tas bija savdabīgs dubultais izaicinājums vai jūs spēsiet tikt ar to galā? Atceros, viņa stāstīja, ka izlasījusi Zanes rakstu par pagājušās vasaras notikumiem Mežājos un Pūču salā. Iespējams, tas viņu uzvedināja

uz domām pamēģināt… Redzi, Daina jau no paša sākuma to visu iztēloja kā gluži privātu ģimenes lietu seno leģendu, nešpetno viru, kas savas neprātīgās greizsirdības un ambīciju dēļ gatavs viņu nogalēt, liekot mums uz visiem notikumiem un cilvēkiem raudzīties ar viņas acīm un darot visu, lai mēs turpinātu tā domāt.

-     Tu gribi teikt ja mēs sākotnēji būtu bez aizspriedumiem, upuru nebūtu? Zane satraukti iejautājās.

-    Varbūt jā, varbūt nē. Upuri piederējās viņas plānam par Kaijas atriebību.

-    Vai viņu notiesās? pēc ilgāka klusuma brīža pajautāja Ģirts. Anna Elizabete neatbildēja, bet paraudzījās Mikā.

-     Nezinu. No vienas puses, tas izskatās pēc psihopātiska maniaka roku darba trīs upuri un virkne epizožu, kad nodarīts kaitējums cilvēku veselībai…

-    Tu aizmirsi jahtas bojāeju, klusi piebilda Anna Elizabete. Tur bija četri mirušie. Kopā septiņi upuri.

-   Tu domā…? Kaķītis iepleta lielas acis, bet tad ieraudzīja, ka ģenerālis piekrītoši māj ar galvu.

-     Iesaku sirsnīgāk parunāt ar Uldi Putniņu. Varbūt viņš atcerēsies kaut ko par savu dienestu Liepājas kara daļā, virzītiem sprādzieniem un tālvadības mehānismiem…

-     Bet kāpēc? Kāpēc, velns lai parauj? Miks izmisumā iegrābās sev matos. Turklāt tas taču notika pirms četriem gadiem! Ja tur arī kas tāds bija, tad kā to tagad pierādīt?

-    Puika, netrako, bet parunā ar Uldi Putniņu. Viņš ir šīs ķēdes vājais posms, Bass mierīgi noteica. Savukārt par to, kāpēc, Anniņai ir laba teorija. Kapteiņi gribēja izbeigt dzimtu rīvēšanos un izlīgt, arī Marga Tija un viņas vīrs bija noskaņoti labvēlīgi, un, gluži loģiski, Dainai, kura visu mūžu sevī bija kultivējusi šo seno naidu un savas izredzētības sajūtu, tas nepatika. Nemaz nepatika. Iespējams, viņa baidījās no tā, ka mate varētu izmainīt vecāsmātes Silgas testamentu un citādi pārdalīt mantojumu. Kas to lai zina…

-     Kas ar viņu tagad notiks? Lai izdarītu ko tādu, cilvēkam jābūt ar pamatīgām novirzēm, teica Ģirts.

-    Speciālisti to dēvē par sociopātiju un vajāšanas māniju, kam ir dažādas izpausmes formas, arī agresivitāte un destruktīva rīcība attiecībā pret līdzcilvēkiem, Anna ierunājās.

-     Ziniet, ko Daina pateica brīdī, kad viņu jau veda prom? Iesmējās sudrabainus smiekliņus un gaiši pasmaidīja: “Beidzot es varēšu atpūsties un veltīt laiku tikai sev! Jūsu nolādētā ģimene un šī monstrozā māja ir aprijusi visu manus jaunības gadus, manu laimi, izsūkusi asinis un spēkus… Es te visu laiku esmu jutusies kā ieslodzītā. Jūs vienmēr tikai ņēmāt, bet man bija jāgādā, lai būtu, ko dot. Vediet mani prom! Jebkura cita vieta salīdzinājumā ar šo būs īsts atpūtas nams!”

-    Baisi… nopūtās Zane. Starp citu, vai jūs nebaidāties, ka labs advokāts spēs pārliecināt tiesu par bērnībā un jaunībā pārciesto emocionālo traumu graujošo ietekmi uz savas klientes psihi? Mazākā kucēna sindroms, skaudīgās māsas, piesmietā mīlestība, negribētais bērns, nodevīgais vīrs… Ja vēl pieskaita baiso mantojumu raganu stāstus, nāvē iedzīto vecvecvecmāmiņu Kaiju un raganas dzimtas sieviešu nelaimes ar vīriem ko var gribēt no šāda cilvēciņa, kuram galvā kaut kas jau sen noknikšķējis un visi zobratiņi saslēgušies ačgārni?

-   M-jā, diemžēl mūsu valstī augstākais soda mērs ir atcelts, nomurmināja Egons. Manuprāt, šajā gadījumā ar piespiedu ārstēšanu vai mūža ieslodzījumu ir par maz. Šī sieviete burtiski izstaro indi…

-    Interesanti, kur Saiva ņēma savai meitai tik dīvainu vārdu Silga? ierunājās vecā baronese.

-     Nezinu, vecmāmiņ, varbūt tam ir kaut kāds sakars ar jūras zilgmi, varbūt ar ilgām?

Šajā bridi Annai Elizabetei izlikās, it kā iztālēm atskanētu klusi, sudraba zvārgulīšiem līdzīgi smiekli…

Epilogs. Tieciet galā paši!

28. aprīlis

-     LIzbet, ašāk! Vecmāmiņa, ģenerālis, Omlte, Kārlis un Grāfs jau sēž mašīnā. Lidmašīna negaidīs!

Miks jau kuro reizi mudināja Annu Elizabeti, kura nekādi nevarēja dabūt ciet koferi. Dod, palīdzēšu!

Viņš bez ceremonijām uzsēdās uz daudz cietušā čemodāna un pavisam viegli to aizsprādzēja.

-     Ceru, ka tur nebija nekas plīstošs?

Pūču Mājā valdīja ārkārtīga rosība un absolūts haoss.

Un kā nu ne, ja gandrīz visi mājas iemītnieki dodas prom. Atvaļinājumā. Uz Londonu, kur Annas Elizabetes vecmāmiņai, baronesei Annai Rozei fon Bergai piederēja jauks četristabu dzīvoklis. Bija iecerēts apciemot ari Kārļa māti Ievu Saulīti viņas vadītajā viesnīcā Ziemeļjūras krastā un kādu bridi tur mierīgi padzīvot bez noziegumiem, līķiem un raganīgiem nostāstiem.

Par mājas uzraugiem palika Ģirts, Egons un Mārtiņš līdz ar rudo takšeli Figaro un vēl vairāk saresnējušo rudo runci Baronu. Vienīgajai mājas sievietei Zanei tika uzdots stingri rūpēties par Barona diētu.

Ja dakteris Konrāds šeit viesosies tikpat bieži kā līdz šim, kaķis pilnīgi noteikti drīz atgūs formu, viltīgi nodomāja Anna

Elizabete. Pēdējās nedēļas laikā Zanes zaļajās acis bija parādījies sapņains spīdums…

Apsēdies pie stūres, Miks paraudzījās atpakaļskata spogulī.

-    Vai visi ir mašīnā?

Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš pagriezās pret Annu Elizabeti un, izņēmis no kabatas mazu samta kastīti, atvēra to un pastiepa Annai līdz ar ģeniālāko bildinājumu, kādu jelkad pazinusi cilvēce:

-     Līzbet, precamies!

Annas Elizabetes mobilā tālruņa paģērošo zvanu pārmāca smieklu vētra.

Izmocījusi vārgu “jā”, viņa minūti klausījās, tad dziļi ievilka elpu.

-    Nē, Dina, mēs neuzņemsimies jūsu viesnīcas simtgades svinības. Tieciet galā paši!

BEIGAS

© Dace Judina, 2013.

2013. g. jūnijs augusts, Mazzeltiņi.

Pēcvārds

Klakst taustiņi, tinas kilometri… Mēs braucam pie jums. Ir silti, deg dzīva uguns, dejo svecīšu liesmiņas, smaržo melna kafija vai svaigi plūkta piparmētru tēja… Nav svarīgi pilsētnieki vai laucinieki, veci vai jauni, dāmas vai kungi, mēs visi esam grāmatnieki. Un runājamies par dzīvi caur grāmatām.

Kad vēl strādāju aktīvajā žurnālistikā, vairākkārt intervēju krievu detektīvrakstnieci Aleksandru Mariņinu, par kuras romānu sociālo nozīmību un objektivitāti šodien nevienam vairs nav nekādu šaubu. Bet toreiz viņa sarūgtināti teica: kāds snobs reiz zinīgi izmetis krimiķi taču esot pavieglā literatūra, gandrīz lubene.

Hmm… Atļaujiet nepiekrist. Detektīvi, jo sevišķi psiholoģiskie detektīvi (nevis purnu šķaidāmie trilleri, kur līķu gabali mētājas asiņu peļķēs, bet grāmatas bilance mērāma kautsvarā) ir spoguļattēls. Mūsu sabiedrības, cilvēku, galu galā arī valsts spoguļattēls. Kādi mēs esam šeit un tagad, par ko domājam, kas mums svarīgs.

Šobrīd, kad pasaules informatīvo telpu arvien vairāk pārplūdina mainīgas ziņas, vakarā, gulēt ejot, vairs nezini, kur modīsies no rīta, bet no rīta nevari paredzēt, ko diena nesīs, varbūt ir divkārt svarīgi, lai līdzās būtu kaut kas vai kāds, kam vēl ir saknes. Kaut kas stabils, noturīgs, uzticams. Gribētos ticēt un cerēt, ka tāda ir Anna Elizabete un viņas draugi. Sauciet to par pasaku pieaugušajiem, ja vēlaties. Taču nekur nav teikts, ka lielie, stiprie un visu varošie pieaugušie neilgotos pēc pasaku mierinājuma.

Šis ir lata un eiro maiņas gads. Vai mēs to gribam vai ne. Droši vien šobrīd, kad lasāt šīs rindas, lati tiek pārkausēti vai sadedzināti. Mums mēģina iestāstīt, ka tie taču ir tikai papīrīši un bleķa gabaliņi. Vietā nāks citi, smukāki, jaunāki, čaukstošāki, spīdīgāki… Varbūt kādam tā arī ir, nezinu.

Mediju telpā pa laikam izskan skaļi saukļi, tiek drukāti milzīgi, kliedzoši, hipotētiski virsraksti pēc sešiem gadiem Latvija varētu beigt pastāvēt kā nacionāla valsts, bet kļūtu par federatīvu valsti ar izmainītām robežām.

Vai tam mūs gatavo, jo atkal mūsu vietā tā (par labu samaksu) lēmuši citi?

Ko par šo visu domā un saka mūsu pašu ļaudis?

Kurzemnieces, suitenes runā šerpi un ar brangu humoru, Latgales sievas sākumā neuzticīgi, bet, atvērušās un tevi pieņēmušas, stāsta par savu dzīvi tā, ka raud visi i runātāji, i  klausītāji. zemgalietes un sēlietes rāmi, lēni un prātīgi, ar zemes smagumu balsī… Šie cilvēki dara savu ikdienas darbu, neielaižoties neauglīgā polemikā un matu skaldīšanā kā būs, ja būs? Un tomēr ikvienā no viņiem sīvi gruzd joprojām neatbildētais kā būs?

Mani satrieca kāds jauns puisis. Savu profesionālo karjeru sācis kā policists, pēc pāris gadiem pievērsies tehnikai. Uz jautājumu kāpēc tā? atbildēja īsi: Tas nebija man. Tehnika ir godīga un būs vajadzīga vienmēr, pie visām varām. Viņš vairs netic Latvijas kā valsts pastāvēšanas iespējai. Bet mēs? Tā vienkārši padosimies un algotu piāristu iztēlotas nākotnes labklājības vārdā ļausim globalizācijas ceļa rullim mūs iznīcināt kā nebijušus? Teicu nu, pacīnāmies, nenolaižam karogu! Viņš tikai skumji pasmaidīja: Tur viss jau ir izlemts! Apķēra savu meiteni un aizgāja rudens naktī.

Ziniet, varbūt naivi, bet tas sāpina. Ja visi tā, tad kurš izslēgs lidostā gaismu aiz pēdējā aizbraucēja?

Bet no otras puses par spīti visam, ir savējie. Tie, kuriem rūp, sāp un nav vienalga. Ir milzīga, pāri plūstoša sirsnība, ko grūti aprakstīt vārdos, bet ko izjūtam, braucot ciemos pie lasītājiem. Jo tālāk, jo siltāk.

Visu mūžu krāti un uz bērzu tāsīm rakstīti dzejoļi. Dzērvenes skalu ķocītī. Kaltēti pīlādži ķerbelītē. Stipra ābolu sula aizvaskotā pudelē. Pašcepta maize. Litenes sirmmāmiņas adītas zeķes baltas, tautiskiem rakstiem…

Ja tā nav mīlestība, kas tad tas ir? Un par to vissirsnīgākais PALDIES!

Paldies jums, lasītāji, Latvijā, Anglijā, Īrijā, Norvēģijā lai kur nu kuro Liktenis aizvedis. Jūsu vēstules silda un mudina turpināt. Paldies zvaigzniešiem Vijai, Bārbalai, Gundegai, Laimai, Kristīnei, Vinetai un Arnim. Un paldies manējiem ģimenei, draugiem un mīļdzīvniekiem, bez kuriem šī pasaule nepavisam nebūtu līdzsvarā.

Vai tas viss nav pacīnīšanās vērts?

Ar mīlestību, Dace

No Annas Elizabetes piezīmēm:

2000

.

Viesnīcas spa kaijas telpu izkārtojums

Puspagrabs

1 r. puses/darbinieku ieeja.

2 kāpnes uz 1. stāvu

3 pagrabstāva gaitenis

4 peldbaseins (7x12m)

5-7 labierīcības

8-9 trenažieru zona

10 konferenču, jogas,

meditāciju zāle

11 spa zonas uzgaidāmā telpa

12 spa zonas recepcija un sulu bārs

13 gaitenis uz SPA telpām

14 masku un masāžas istaba

15litoterapija (Akmeņu istaba)

16 smilšu terapija

(Tuksneša istaba)

17 ūdensprocedūru istaba

18 ģērbtuve

19 gaismu un krāsu terapija

20 labierīcības un duša

21 darbinieku zonas gaitenis

22 laboratorijas priekštelpa

23  smalcināšana, fasēšana

24 zālīšu žāvētava

25 laboratorija

26  noliktava

27 melnās kāpnes uz 1. stāvu

28 darbinieku labierīcības

29 veļas mazgātava

30 grāmatveža kabinets 31-32 darbinieku atpūtas telpas

33 ieeja skaistumsalonā

34  skaistumsalona

administratore

35  manikīra/pedikīra stūris

36  frizieru zona

37  sejas un ķermeņa kopšana

38  labierīcības un

matu mazgātava

Pirmais stāvs

39  r. puses terase

40  kāpnes uz 2. stāvu

41  solārija priekštelpa

42  solārijs (saules istaba)

43  ģērbtuve

44  džakuzi

45  pirtiņa

46-48 labiericības un dušas 49 lielais krustveida gaitenis 50-51 Dzeltenā kafejnīca

52  terase ar skatu uz jūru

53  kāpnes un koka laipa uz jūru

54  virtuve

55   Purpura ēdamistaba

56  zaļā ēdamistaba/restorāns

57  a. puses izeja

caur restorānu

58  melnās kāpnes

uz pagrabstāvu

59  slotkambaris

60  direktores kabinets

61  zāļu istaba (noliktava)

62  eja no aptiekas

uz zāļu istabu

63  aptieka

64  aptiekas ieeja/izeja

65  d. puses/galvenās kāpnes

66  dienvidu terase

52   apmeklētāju ieeja viesnīcā

53   uzgaidāmā halle

54   administratora lete

55   ieeja viesnīcas telpās

56   suvenīru veikals

57  suvenīru veikala ieeja/izeja 73-74 dāmu un kungu

labierīcības

75   veļas noliktava

76   trauku noliktava

77   kamīnistaba

78   novusa istaba + mini biljards

Otrais stāvs

79   kāpnes

80   R. puses balkons 81-82 Saulrieta (Sarkanie) apartamenti

83 vītņu kāpnes uz jumta tornīti

84-89 Purpura apartamenti

90 viesu gaitenis

91-92 Ceriņu (Violetie) apartamenti

93-95 Austrumu (Rīta, zilie) apartamenti

96 slotkambaris

97-98 Meža (Zaļie) apartamenti

99-101 Zelta (Dzeltenie) apartamenti

102-103 Tuksneša (Smilšu) apartamenti

104-105 Dzintara (Oranžie) apartamenti

Jumta tornītis

106 Karaliskais torņa numurs

107 torņa numura labierīcības

Dace Judina - žurnāliste, redaktore, režisore.

Kopš 90. gadiem darbojas presē, šobrīd sabiedrisko attiecību un pasākumu organizēšanas jomā. Intereses teātris, mūzika, autobraukšana, kriminālistika, datori, dzimtas radu rakstu pētījumi, ainavu arhitektūra, interjera dizains.

Apgādā Zvaigzne ABC iznākuši šādi Daces Judinas detektīvromāni:

TIK VIENKĀRŠI… (2010)

Psiholoģiskais detektīvromāns Tik vienkārši ir stāsts par mums, mūsdienu Latviju un tās sabiedrību, atsevišķiem cilvēkiem un notikumiem galvenās varones Danes skatījumā.

Romāna trīs daļas aptver astoņu gadu laikposmu (19932001), kurā Dane no jaunas žurnālistes, kura meklē savu vietu ilgotajā profesijā un mīlestību personīgajā dzīvē, kļūst par skarbu, grūtību rūdītu profesionāli, kura savus sirds noslēpumus neatklāj pat vistuvākajiem cilvēkiem.

No 90. gadu sākuma krīzes un tālaika šaušalīgajiem noziegumiem līdz sociālpolitiskajām kolīzijām uz tūkstošgades, Rīgas astoņsimtgades, eirosavienības, seksuālo noziegumu un pedofilijas skandāla fona. Skarba, nežēlīga, brīžam ciniska ikdienas realitāte. Sabiedrības ēnas puses, kas parasti paliek apslēptas. Agresija, varmācība, varas visatļautība, draudi. Vienas sabiedrības daļas labklājība par otras dzīvības cenu…

Kā šajā laikā izdzīvot sievietei žurnālistei, kura mīl savu darbu, vēlas palīdzēt citiem un pasargāt savus tuviniekus? Vai ir jēga kaut vai mēģināt padarīt pasauli labāku, vai arī tas ir naivs donkihotisms?

Šobrīd top romāna otrā daļa, kas aptver laiku no tūkstošgades mijas līdz šodienai.

TASE MELNAS KAFIJAS (2011)

… pirmais no ironiskās mūsdienu detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāniem.

Viņa Anna Elizabete (fon) Berga no senčiem mantojusi muižiņu upes vidū, uz salas, dzīvo pēc saviem noteikumiem.

Annai pieder sabiedrisko attiecību un svētku aģentūra, viņa pazīst puspasaules, apveltīta ar asu, analītisku prātu, dzēlīgu ironiju un apskaužamu intuīciju, acumirklī spēj rosināt cilvēku atklātai sarunai, taču vairāk par visu mīl klusumu…

… izdevniecības Magnum direktors Roberts Lauciņš nākamajā rītā pēc dzimšanas dienas ballītes tiek atrasts miris savā viesnīcas istabā. Bez pēdām pazudušas viņa sekretāre, grāmatvede… un automašīna. Aizdomas krīt uz visiem un ikvienu arī uz prominentajiem viesiem, šīs pasaules bagātajiem un varenajiem. Pasākumu rīkojusi Annas Elizabetes aģentūra, tāpēc viņa uzskata par goda lietu noskaidrot, kas noticis.

DĪVAINAIS LĪGOVAKARS (2012)

Otrais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns. Annas Elizabetes svētku aģentūra Mežāju pagastā organizē grandiozu vasaras saulgriežu balli, kādas nav bijis kopš pirmās Latvijas laikiem. Ģenerālmēģinājuma dienas rītā viņas draugi, zāli pļaudami, no zemes izrauj pusgadsimtu vecus kaulus un

atrod apraktu lādi ar seniem dokumentiem, kas liecina pirms septiņdesmit gadiem te izdarīti šausmīgi noziegumi. Diemžēl pagasta ļaudis par pagātni nerunā, lai nenotiek kāda nelaime… Bet ir jau par vēlu… Balles naktī neilgi pēc pusnakts bez vēsts pazūd Annas draudzene Zane Zālīte, bet nākamajā dienā tiek nogalināts pagasta šoferis Antons un aplaupīts ciema veikals. Vecākie mežājnieki ir uztraukti tā jau reiz ir bijis… vēsture atkārtojas… atkal pazūd cilvēki… gaidāmas nelaimes… būs vēl citi upuri. Anna Elizabete ar draugiem policijas majoru Miku Kaķīti un atvaļināto policijas ģenerāli Kārli Basu uzsāk izmeklēšanu paši, un tā viņus aizved septiņdesmit gadu tālā pagātnē, atklājot asinis stindzinošu, zvērisku noziegumu ķēdi. Diemžēl senie noziegumi un nelietības turpinās arī šodien…

Vai tiešām nav ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes, ir tikai laiks un mēs tajā?

ZIEMAS BLŪZS (2013)

Trešais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns. Viss sākas ar Ziemas saulgriežu gadatirgu, kad masku gājiena laikā, melnam apmetnim kā milzu spārniem plīvojot,

Nāve mēmi izslīd cauri pūlim un izgaist. Ļaudis sačukstas nāvi nevajag aicināt, tā pati zina, kad ierasties… Nākamo dienu laikā divu ceļu krustojumā kupenā tiek atrasts sasalis likumīgais zaglis ar nogrieztu pirkstu, aizslēgtajā Mežmuižas zālē zem svētku egles atrod nogalinātu Ziemassvētku vecīti ar Annas Elizabetes Bergas aģentūras veidlapu sarkanā mēteļa kabatā… Tikmēr pašvaldību vēlēšanu gaidās pagasta priekšnieci Maigu Lācīti pārņēmis histērisks darbošanās drudzis, pēc piecpadsmit gadu prombūtnes apciemot Latviju un dzimto pusi ierodas Annas vecāki profesori Rožkalni-Bergi, Annas asistenta Kārļa vecmāmiņa savos astoņdesmit septiņos gados nolēmusi precēties, bet pašā svētku priekšvakarā no cietuma tiek atbrīvots vasarā apcietinātais Arnis Akmens…

Šķetinot šos noziegumus, izmeklētāji saprot: viss joprojām ir cieši saistīts, mēs esam pagātnes tagadne pat tad, ja to cītīgi noliedzam. Pirms pusgada aizsāktās lietas gaida savu nobeigumu. Romāns “Ziemas blūzs” turpina “Dīvainajā Līgovakarā” aizsākto izmeklēšanu.

Dace Judina MĒNESIS PIE JŪRAS Izmeklē Anna Elizabete. Ceturtā grāmata

Redaktore Gundega Sēja

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3360.

Jelgavas tipogrāfija

Content

Judina Dace Mēnesis pie jūras

Lasītāju atsauksmes par romānu “mēnesis pie jūras”

SATURS

Priekšvārds

Ievads . lūdzu, atbrauc!

1.  nodaļa. Nekas nav noticis

2.  nodaļa. Kaijciemā

3.   nodaļa. Viesnīca

4.  nodaļa. Izlūkgājiens

5.  nodaļa. Spožuma ēnas puses

6.  nodaļa. Dzimtas lāsts

7.  nodaļa. Viena liela, laimīga ģimene…

8.  nodaļa. Dāmu paradīze

9.  nodaļa. Sabotāža?

10.  nodaļa. Kāpēc viņa?

11.   nodaļa. Fakti ir pareizi

12.   nodaļa. Dīvainības

13.   nodaļa. Formula

14.   nodaļa. Raganas un kaijas

15.   nodaļa. Ja nebūtu Spožo…

16.  nodaļa. s.o.s.

17.   nodaļa. Ieraksts baznīcas grāmatā

18.  nodaļa. Nekas nav ta, ka izskatas

19.   nodaļa. Visi gali ūdenī

20.  nodaļa. Beidzot es varēšu atpūsties

Epilogs. Tieciet galā paši!

Pēcvārds

No Annas Elizabetes piezīmēm:

Dace Judina - žurnāliste, redaktore, režisore.